sou 2015 110 d2 
  
 En annan tågordning 
  
 – bortom järnvägsknuten 
  
 Bilagedel med underlagsrapporter 
  
 Slutbetänkande av 
  
 Utredningen om järnvägens organisation 
  
 Stockholm 2015 
  
 SOU 2015:110 
  
 SOU och Ds kan köpas från Spencer kundservice. Beställningsadress: Spencer kundservice, 106 47 Stockholm Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  kundservice@wolterskluwer.se 
  
 Webbplats: wolterskluwer.se/offentligapublikationer 
  
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Huang AB på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Svara på remiss – hur och varför. 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02) 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remisser 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet. 
  
 Omslag: Carlson. 
  
 Omslagsidé: Carlson. 
  
 Tryck: Carlson, Stockholm 2015. 
  
 ISBN  
 978-91-38-24396-1 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Innehåll 
  
 Bilaga 7 Gränssnittet avtalad och kommersiell trafik 
  
 Rapport av Jackson ..................................... 
  
 7 
  
 Bilaga 8 De statliga företagens roll – samhällsuppdrag 
  
 till SJ AB 
  
 Rapport av Jackson........................................... 
  
 57 
  
 Bilaga 9 Samspel och samverkan angående gemensamma 
  
 risker 
  
 Rapport av Jackson........................................... 
  
 91 
  
 Bilaga 10 Relationen mellan kommersiell och upphandlad 
  
 subventionerad trafik på den avreglerade svenska 
  
 järnvägsmarknaden 
  
 Rapport av Hendricks............................................ 
  
 125 
  
 Bilaga 11 Transaktionskostnader, rätlinjighetskostnader och 
  
 transitionskostnader under den svenska järnvägens 
  
 avreglering och omreglering  
 2000–2015 
  
 Rapport av Hendricks............................................ 
  
 165 
  
 Bilaga 12 Scenarioanalys för järnvägens framtida utveckling 
  
 Rapport av Hendricks............................................ 
  
 209 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Fordon vid Sveriges järnvägar 2014 – Analys 
  
 av Transportstyrelsens fordonsregister 
  
 Rapport av  
 Ramirez.................................... 
  
 229 
  
 Bilaga 14 Person- och godstransporter  
 2014–2030–2050 
  
 – Prognoser för framtida järnvägstrafik 
  
 Rapport av  
 Ramirez och 
  
 Taylor.............................................................. 
  
 369 
  
 Bilaga 15 
  
 Godstransportmarknaden på järnväg 
  
 Rapport av Jones och Castillo ....... 
  
 581 
  
 6 
  
 Bilaga 7 
  
 Gränssnittet avtalad och kommersiell trafik 
  
 Jackson 
  
 Professor i rättsvetenskap, jur. Hodge, civ. ek. DHS 
  
 Handelshögskolan i Stockholm 
  
 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 11 
  
 1 
  
 Allmänt om uppdraget ............................................... 
  
 12 
  
 2 
  
 Rättskällor och regleringar om kollektivtrafik ................ 
  
 13 
  
 3 
  
 Gällande rätt om regional kollektivtrafik i Sverige.......... 
  
 17 
  
 3.1 
  
 Marknaden i allmänhet för kollektivtrafik i Sverige ............. 
  
 17 
  
 3.2 
  
 Regleringen av regional kollektivtrafik i Sverige................... 
  
 19 
  
 3.2.1 
  
 Trafikförsörjningsprogrammet såsom rättslig 
  
 grund för intervention............................................. 
  
 20 
  
 3.3Beslut om allmän trafikplikt inom ramen för 
  
 trafikförsörjningsprogrammet ............................................... 
  
 23 
  
 3.3.1 
  
 RKM:s befogenheter ............................................... 
  
 24 
  
 3.3.1.1Inskränkning 1: Befogenheten kopplad till 
  
 visst geografiskt område.......................................... 
  
 25 
  
 3.3.1.2Inskränkning 2: Befogenheten kopplad till viss 
  
 funktion.................................................................... 
  
 26 
  
 3.3.2 
  
 Sammanfattning om RKM:s befogenheter ............ 
  
 33 
  
 4 
  
 Frågan om inskränkning i RKM:s befogenhet gällande 
  
 samspelet med kommersiell kollektivtrafik ................... 
  
 33 
  
 4.1 Särskilt om proportionalitetsbedömningen i 
  
 utformningen av beslut om allmän trafikplikt ..................... 
  
 38 
  
 4.1.1Sammantagen bedömning av proportionalitet vid samspelet mellan samhällsstödd och 
  
 kommersiell regional kollektivtrafik ...................... 
  
 46 
  
 4.2Överväganden om rättssäkerhet och proportionalitet 
  
 vid beslut om allmän trafikplikt ............................................. 
  
 47 
  
 9 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 5 
  
 Övriga legala aspekter på samspelet mellan 
  
 kommersiell och samhällsstödd trafik .......................... 
  
 49 
  
 5.1Förenlighet med den konkurrensrättsliga 
  
 konfliktlösningsregeln............................................................ 
  
 52 
  
 6 
  
 Behovet av kompletterande reglering ........................... 
  
 54 
  
 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 Sammanfattning 
  
 Trafikförsörjningsprogrammet utgör den rättsliga basen och därtill den yttre gränsen för utformningen av beslut av allmän trafikplikt för regional kollektivtrafik. När programmet är fastställt blir nästa fråga om och i så fall hur det behövs samhällsstödd trafik, vilket i så fall sker inom ramen för ett beslut om allmän trafikplikt. Allmän trafikplikt vilar på förutsättningen att behovet i kvalitativt eller kvantitativt hänseende inte helt eller delvis tillgodoses av befintlig kommersiell trafik. 
  
 Den allmänna befogenheten hos regionala kollektivtrafikmyn- digheter (RKM) att fatta beslut om allmän trafik baseras först och främst på trafikförsörjningsprogrammet, som ger de yttre gräns- erna för utformningen av beslut om allmän trafikplikt. Vidare begränsas befogenheten till just regional kollektivtrafik, vilken ska tillfredsställa behovet av vardagsresor. Sådana resor kan definieras såväl i geografiska som funktionella hänseenden och inverkar inskränkande på RKM:s befogenhet att fatta beslut om allmän trafikplikt. Härutöver finns frågan vilka skyldigheter som RKM har att ta hänsyn till förekomsten av kommersiell trafik som omfattas av trafikförsörjningsprogrammet och i vad mån detta inverkar begränsande på befogenheten. 
  
 Enligt gällande rätt förutsätts ett samspel mellan samhällsstödd och kommersiell trafik vid utformandet av beslut om allmän trafikplikt. Särskilt viktigt får även anses vara att beslut om allmän trafikplikt inte innebär en opåkallad eller obehövlig negativ belast- ning av samhällsekonomin, ej heller att befintlig kommersiell trafik drabbas av stora förluster, utan att åtminstone de samhälleliga vinsterna därav uppväger nackdelarna. I vart fall måste även all- männa proportionalitetsöverväganden iakttas. 
  
 I rättslig mening är det olämpligt att bortse från (inskränkande) skyddsbestämmelser som endast uttryckts i förarbetena. I vart fall är det av stor vikt att beakta sådana överväganden i utformningen av beslut om allmän trafikplikt när dessa klart påverkar proportion- alitetsbedömningen. Obefintligheten av inskränkningar i lagtexten kan inte tas till intäkt för skönsmässighet gällande befogenheten att fatta marknadsingripande beslut. I stället ska möjligheten att in- gripa i marknaden göras restriktivt och bör i vart fall göras i enlig- het med målsättningarna med regleringen. Under alla omständig- 
  
 11 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 heter kan en myndighet inte fatta beslut som lagligen ankommer på andra myndigheter. 
  
 Intresset av att beakta samspelet mellan kommersiell och sam- hällsstödd regional kollektivtrafik är tydligt i förarbetena. Före- komsten av tvister gällande detta samspel talar tydligt för behovet av förtydligande lagstiftning i enlighet med vad regeringen tidigare förutskickat i motiven. 
  
 1 Allmänt om uppdraget 
  
 Uppdraget omfattar att göra en närmare studie av hur det nya regelverket om kollektivtrafik på järnväg ser ut och hur det kan tolkas, med särskild hänsyn till gränssnittet mellan samhällsstödd och kommersiell trafik. Utredningen avser bl.a. mandaten och rättigheterna för olika aktörer, inklusive vilket skydd som en kommersiell aktör har mot potentiellt konkurrerande samhällsköpt trafik. Analysen omfattar vidare i vilken utsträckning trafikplikt kan införas utan beaktande av hur kommersiellt driven trafik kan anses vara tillfyllest för utförande av trafik enligt upprättade trafik- försörjningsprogram, eventuellt med tilläggsköp i form av turtäthet eller andra serviceegenskaper. Härutöver kommer den eventuella problematiken med statsstöd att behandlas. 
  
 Analysen kommer i det följande att göras med utgångspunkt i gällande rätt. Utredningen kommer därigenom att utföras med hänsyn till de rättsliga gränser enligt gällande regelverk, och med beaktande av rättskällorna enligt en vedertagen rättsdogmatisk metod, som gäller vid utformandet av beslut om allmän trafikplikt. I detta kommer alltså inte att behandlas huruvida konsekvenserna av detta bör eller ska föranleda en förändring av gällande regelverk, eftersom detta i allt väsentligt är en rättspolitisk fråga. Det hindrar dock inte att jag kommer att påvisa brister i lagstiftningen. 
  
 Huvudfrågan i förevarande fall gäller vilka rättsliga gränser som finns för regional kollektivtrafik myndighet i utformandet av beslut om allmän trafikplikt när sådana beslut direkt eller indirekt påverkar befintlig kommersiell trafik. Frågeställningen kommer att behandlas genom en inledande analys av tillämpliga bestämmelser inne- fattande det  
 EU-rättsliga 
  systemet för interregional och regional kollektivtrafik, betydelsen av trafikförsörjningsprogram, beslut om 
  
 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 allmän trafikplikt. Därefter kommer en utredning att göras om gränserna för myndighetens befogenheter i allmänhet, varefter detta ställs i förhållande till samspelet med kommersiell trafik. Utred- ningen kommer även att innefatta en översiktlig rättslig bedömning av nuvarande beslut om allmän trafikplikt i mälardalsregionen. Avslutningsvis kommer behovet av kompletterande reglering att utredas. 
  
 2 Rättskällor och regleringar om kollektivtrafik 
  
 Kollektivtrafik anses utgöra en del av gemensamma transport- politiken inom EU. I enlighet med artiklarna 91 och 109 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (FEUF) samt enligt lag- stiftningsförfarandet i artikel 294 har gemensamma bestämmelser införts gällande väsentliga delar av kollektivtrafik1 genom EU:s kollektivtrafikförordning (KolltrF).2 Det konstateras att kollektiv- trafik utgör tjänster av allmänt ekonomiskt intresse enligt artikel 14 FEUF och att företag som anförtros att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse enligt artikel 106.2 FEUF ska vara underkastade reglerna i funktionsfördraget – särskilt konkurrens- reglerna – i den mån detta inte hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs. Vidare framhålls att artikel 93 FEUF föreskriver att stöd är förenligt med fördragen, om det tillgodoser behovet av samordning av transporter eller om det innebär ersätt- ning för allmän trafikplikt. Artikeln är lex specialis i förhållande till artikel 106.2 FEUF. 
  
 Kollektivtrafiken är sålunda föremål för överstatlighet och det finns ett  
 gemenskaps-intresse 
  att harmonisera lagstiftningen i syfte att reducera osäkerheten i fråga om kollektivtrafikföretagens rättig- heter och skyldigheter – främst vad gäller hur avtal om allmän trafik ska tilldelas och när det krävs ett konkurrensutsatt anbudsför- farande. Det är från EU emellertid inte fråga om en full harmon- isering av kollektivtrafik i allmänhet, utan endast vissa, för EU:s 
  
 1Med kollektivtrafik avses persontransporttjänster av allmänt ekonomiskt intresse som erbjuds allmänheten fortlöpande och utan diskriminering. 
  
 2Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70, EUT L 315, 3.12.2007, s.  
 1–13 
  (härefter; ”Kollektivtrafik- förordningen”), artikel 2 e. 
  
 13 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 vidkommande, centrala aspekter som har en unionsdimension. Sålunda regleras på  
 EU-nivå 
  inte mer i detalj, t.ex. relationen mellan kommersiell och samhällsstödd trafik på lokal nivå. 
  
 I KolltrF anges särskilt att det från gemenskapsrättslig synpunkt saknas betydelse om kollektivtrafik tillhandahålls av offentliga eller privata företag. I stället är KolltrF grundad på neutralitetsprincipen i fråga om egendomsordningen enligt artikel 345 FEUF, principen om medlemsstaternas rätt att fritt utforma tjänster av allmänt eko- nomiskt intresse enligt artikel 14 FEUF samt subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna enligt tilläggsprotokoll nr. 2 (preambeln p. 12). 
  
 KolltrF reglerar alltså inte explicit samspelet mellan kommersiell och samhällsstödd kollektivtrafik på nationell nivå. I stället nämns att ett flertal landbaserade  
 person-transporttjänster 
  av allmänt eko- nomiskt intresse i dag inte kan tillhandahållas kommersiellt. Med- lemsstaternas behöriga myndigheter bör i det hänseendet kunna ingripa för att se till att dessa tjänster tillhandahålls (preambeln, p. 5). Det förutsätts emellertid i direktivet att det ena trafikutbudet inte utesluter det andra, vilket följer direkt av definitionen av all- män trafikplikt, nämligen att en sådan plikt avser ”krav som en behörig myndighet definierar eller fastställer för att sörja för kol- lektivtrafik av allmänt intresse som ett kollektivtrafikföretag inte skulle ha något eget kommersiellt intresse av att bedriva utan att få ersättning, eller åtminstone inte i samma omfattning eller på samma villkor.” (artikel 2, KolltrF). Det saknas dock mera utförliga bestämmelser om när och under vilka förutsättningar allmän trafik- plikt ska införas av behörig myndighet och är sålunda en fråga som i enlighet med subsidiaritetsprincipen regleras på nationell nivå – för Sveriges vidkommande genom lagen (2010:1065) om kollek- tivtrafik (KolltrL). 
  
 Tillägget i artikel 2 i KolltrF om att det saknas kommersiellt intresse att bedriva kollektivtrafik är viktigt främst i de fall när det existerar befintlig kommersiell  
 kollektiv-trafik. 
  Ett ingripande från det allmänna med beslut om allmän trafikplikt kan nämligen påverka möjligheterna för sådana kommersiella aktörer att dels bedriva fort- satt verksamhet, men även möjligheterna att använda och nyttja egendom. I så måtto aktualiseras den  
 EU-rättsliga 
  proportional- 
  
 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 itetsprincipen, men även överväganden om egendomsskydd enligt rättighetsstadgan.3 
  
 Det svenska regelverket består främst av KolltrL, men även av förordningen (2011:1126) om kollektivtrafik. Regelverket komplet- teras av Transportstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (TSFS 2012:2) om anmälningsskyldighet och trafikantinformation. 
  
 Unionsreglerna gör ingen skillnad mellan olika former av kol- lektivtrafik på järnväg och väg vad gäller geografisk eller funktion- ell indelning, ej heller om det ska finnas en eller flera myndigheter med rättighet att ingripa på kollektivtrafikmarknaden. KolltrF möj- liggör i stället att det på nationell nivå finns en eller flera behöriga myndigheter (offentliga organ eller grupp av offentliga organ) med befogenhet att ingripa inom ett givet geografiskt område. Området kan vara nationellt och om det inte är det blir den behöriga myn- dighetens behörighetsområde i stället lokalt, d.v.s. en behörig lokal myndighet har endast rätt enligt den nationella rätten att ingripa inom ett från nationsgränserna avgränsat område. Hur en sådan geografisk avgränsning sker är dock en fråga för medlemsstaterna. 
  
 I Sverige regleras genom KolltrL i princip endast de behöriga lokala myndigheternas verksamhet och den kollektivtrafik som be- drivs inom sådana områden. Sålunda hänvisas i 5 § KolltrL att kollektivtrafik i allmänhet är den trafik såsom den definieras i KolltrF. 
  
 I förarbetena till KolltrL framhålls att det tidigare fanns en tyd- lig skillnad även mellan lokal och regional kollektivtrafik, alltmedan samhällsförändringarna har medfört att en sådan skillnad har minskat kraftigt och att det numera kan ifrågasättas om det alls existerar en skillnad dem emellan. Sedermera har det växt fram en större gråzon mellan å ena sidan lokal och regional kollektivtrafik och å andra sidan s.k. interregional kollektivtrafik. Detta har inte minst kommit till uttryck genom att resandet med tågtrafik som initieras och subventioneras av de tidigare trafikhuvudmännen ökat påtagligt och att allt längre resor, t.ex. till arbetet, har blivit möjliga att passa in i vardagen.4 Kollektivtrafik är sålunda i allmänhet en föränderlig till sin natur. 
  
 3Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, EUT C 326, 26.10.2012, s.  
 391–407. 
  
 4Prop. 2009/10:200, s. 31. 
  
 15 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 Vad gäller långväga – eller kanske mer korrekt benämnt – inter- regional kollektivtrafik på väg eller järnväg anförs i motiven att det (synbarligen åtminstone för närvarande) saknas skäl för ett offent- ligt ingripande med subventioner och att det i enligt med målsätt- ningarna för transportpolitiken bör vara så att denna kollektivtrafik så långt möjligt bör drivas på kommersiella villkor.5 Detta innebär att staten likafullt kan ingripa för att säkerställa trafik till t.ex. glest befolkade områden, men i princip endast för att komplettera ett kommersiellt utbud där tydliga tillgänglighetsbrister finns och att marknaden inte förmår lösa detta6. Med tanke på den växande grå- zonen finns det ett ständigt behov av samordning mellan regionala myndigheter och staten för utformningen av ett totalt sett optimalt transportsystem. Grunden för samordningen ligger i anmälnings- skyldigheten enligt 4 kap 1 § KolltrL som ett kollektivtrafikföretag7 har om företaget avser bedriva kommersiell kollektivtrafik. An- mälan görs till berörda regionala kollektivtrafikmyndigheter (RKM). 
  
 Det eventuella behov av subventionering av interregional kol- lektivtrafik som må finnas i enskilda fall har synbarligen inte ansetts vara i behov av särskild reglering i Sverige – här gäller i stället KolltrF:ns bestämmelser direkt. Sålunda ankommer det på staten (i nu aktuellt fall; genom Trafikverket) att hantera sådan interregional eller långväga kollektivtrafik som tidigare hanterades av den numera nedlagda myndigheten Rikstrafiken. Den svenska regleringen fokus- erar följdriktigt på lokal eller regional kollektivtrafik. Numera görs ingen åtskillnad dem emellan och denna form av kollektivtrafik benämns numera endast regional kollektivtrafik (6 § KolltrL). Med sådan trafik avses dels trafik inom ett län, och dels, om den sträcker sig över flera län, trafik som med avseende på trafikutbudet huvudsakligen är ägnad att tillgodose resenärernas behov av arbets- pendling eller annat vardagsresande och som med hänsyn till sitt faktiska nyttjande tillgodoser ett sådant behov. 
  
 5Prop. 2009/10:200, s. 32 f. Se även prop. 1997/98:56, bet. 1997/98:TU10, rskr. 1997/98:266. 
  
 6Prop. 2009/10:200, s. 32 f. 
  
 7Med kollektivtrafikföretag avses i  
 EU-rätten 
  och svensk rätt ett offentligt eller privat före- tag, eller en offentlig eller privat företagsgrupp, som bedriver kollektivtrafik, eller ett offent- ligt organ som tillhandahåller kollektivtrafiktjänster. Jfr artikel 2.d KolltrF. 
  
 16 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 3 Gällande rätt om regional kollektivtrafik i Sverige 
  
 3.1Marknaden i allmänhet för kollektivtrafik i Sverige 
  
 På marknader där verksamheten är förbehållen för det allmänna, eller där det inte finns några kommersiella aktörer aktualiseras inte problemställningar som rör  
 sam-spelet 
  mellan det allmännas och enskilda aktörers verksamheter på marknaden. Många verksam- heter har tidigare karaktäriserats av nationella legala eller de facto monopol (telekom, post, energi, transporter). Orsakerna till dessa förhållanden är varierande, men gemensamt för branscher där liberalisering sker är till att börja med att enskildas verksamhet tillåts. I de allra flesta fall innefattar liberaliseringsåtgärder även en successiv avveckling av det allmännas eller någon monopolists sär- skilda ensamrätter för att slutligen ersättas med marknadslösningar. Bevekelsegrunderna för detta har ofta sin grund i effektiviserings- strävanden och att öka konsumentnyttan genom ett bättre, billigare och större utbud av varor och tjänster. Det är tillika vanligt att det allmänna fortsätter sin närvaro i många branscher genom ägande av företag, med skillnaden att de i förhållande till monopolordningar efter liberaliseringen verkar på samma villkor som alla andra aktörer. 
  
 Åtgärder från det allmänna som syftar till en återgång från liberaliserade marknader är rättsligt långt svårare än att liberalisera. I allmänhet är det långt mindre problematiskt i rättsligt hänseende att ge tillstånd eller rättigheter än att återkalla tillstånd och in- skränka rättigheter för enskilda. Anledningen till detta ligger inte minst i att det direkt eller indirekt innebär att enskilda (företag, fysiska personer m.fl.) hindras i sin näringsutövning, tvångsmässigt kan förlora egendom samtidigt som det kan negativt påverka handeln mellan medlemsländer inom EU. Reverseringsåtgärder är förvisso inte omöjliga att genomföra, men de rättsliga kraven knutna till angelägna allmänna intressen, egendomsskydd och näringsfrihet och framför allt reglerna om fri rörlighet inom EU måste därvidlag vara uppfyllda. I praktiken kan detta många gånger vara förenligt med så stora svårigheter att det inte är genomförbart. 
  
 Reverseringsåtgärder syftande till återgång till monopol måste skiljas från andra åtgärder som påverkar förutsättningarna för verk- samhet, t.ex. skärpningar eller lättnader i det allmänna regelverket. Rättsliga krav på skilda former av återkommande besiktningar är ett exempel på detta. Vid ändringar i sådana regelverk påverkas utan 
  
 17 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 tvivel företag som genomför sådan verksamhet i konkurrens med varandra. Vid en avveckling av systemet kan marknaden utraderas, dock inte på grund av förbud utan på grund av frånvaron av efter- frågan. Det finns ingen skyldighet för det allmänna att tillhanda- hålla vare sig efterfrågan på produkter eller tjänster eller att upp- rätthålla regelverk som ger upphov till verksamheter. Det är inte detta som näringsfriheten är ägnad att skydda. 
  
 Järnvägsmarknaden i Sverige karaktäriseras av en mycket långt- gående liberalisering. Det är sålunda fritt för envar att bedriva verk- samhet på spåren – allt under hänsynstagande till kvalitativa och säkerhetsmässiga krav samt fördelningsregler om tillgången till infra- struktur. Beslut om allmän trafikplikt ändrar som utgångspunkt inte den ordningen. 
  
 En konsekvens av liberaliseringen av järnvägsmarknaden är att det i dag förekommer såväl kommersiell som samhällsinitierad kollektivtrafik. Dessa trafikslag opererar på delvis olika villkor, men tillfredsställer i allt väsentligt samma efterfrågan, huvudsak- ligen undantaget långväga kollektivtrafik som inte utgör vardags- resande. Som ska utvecklas nedan har KolltrF och KolltrL gett RKM utvidgade befogenheter, vilket potentiellt sätt kan påverka den befintliga kommersiella trafiken. 
  
 Beroende av hur långtgående besluten om allmän trafikplikt är kan de ytterst utradera hela passagerarunderlaget för den kom- mersiella trafiken genom att utbudssituationen ändras. I formell mening är det förvisso under sådana omständigheter inget som hindrar tågoperatörer att fortsätta verksamheten, men i praktiken kan myndighetens beslut få till följd att effekterna blir snarlika ett verksamhetsförbud. Huruvida ett sådant beslut av myndighet är förenligt med gällande rätt är bl.a. beroende av 
  
 a)myndighetens befogenhet i allmänhet att fatta beslut om allmän trafikplikt; 
  
 b)myndighetens skyldighet att i beslutsutformningen ta hänsyn till den kommersiella trafiken; 
  
 c)om åtgärden som följer av beslutet är proportionerlig i för- hållande till det allmänna intresse den är ägnad att uppnå. 
  
 Det framgår av förarbetena att det funnits oklarheter om hur kollektivtrafik som etablerats av de offentliga trafikhuvudmännen 
  
 18 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 skulle förhålla sig till sådan trafik som initierats på kommersiella grunder. Enligt regeringen fanns det ett intresse av att minska det allmännas bundenhet till administrativa gränser utan att detta skulle äventyra den interregionala kollektivtrafikmarknaden. Den senare, som bl.a. omfattar långväga tågresor, ansåg regeringen i första hand skulle vara kommersiell. Huruvida den regionala trafiken eller trafiken inom ett och samma län skulle vara kommersiell eller samhällsinitierad, eller hur och om en fördelning mellan sådana trafikutbud skulle ske tas dock inte upp i vare sig förarbetena eller i lagstiftningen. I stället talas om möjligheterna att knyta ihop var- dagsresande över länsgränser och intresset av att förenkla defini- tionen av kollektivtrafik inom ett och samma län.8 
  
 I detta hänseende lyfter regeringen fram ett uppenbart dilemma. Å ena sidan gäller att resenärerna har ett intresse av att kunna resa såväl gällande arbets- och vardagsresor som längre resor. Å andra sidan förefaller det svårt att upprätthålla strikta gränser för regionala resor och att det därigenom behöver finnas en nödvändig balans mellan skilda resmöjligheter. Härtill kvarstår svårigheten att lösa fördelningen mellan samhällsstödd och kommersiell trafik.9 
  
 3.2Regleringen av regional kollektivtrafik i Sverige 
  
 Syftet med KolltrF är att fastställa hur de behöriga myndigheterna kan ingripa på området för kollektivtrafik för att se till att det till- handahålls tjänster av allmänt intresse som bland annat är tätare, säkrare, av bättre kvalitet eller billigare än vad den fria marknaden skulle kunna erbjuda. Därför fastställs i KolltrF på vilka villkor de behöriga myndigheterna, när de ålägger eller ingår avtal om allmän trafikplikt, ger kollektivtrafikföretagen ersättning för ådragna kost- nader och/eller beviljar ensamrätt som motprestation för full- görande av allmän trafikplikt. 
  
 8Se prop. 2009/10:200 s. 56. 
  
 9Prop. 2009/10:200 s. 58. 
  
 19 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.2.1Trafikförsörjningsprogrammet såsom rättslig grund för intervention 
  
 Det allmännas intervention i den regionala kollektivtrafiken utgår ifrån bestämmelserna om trafikförsörjningsprogram i KolltrL 8– 15 §§. Ett sådant program ska  
 regel-bundet 
  fastställa, och vid behov uppdatera, RKM:s mål för den regionala kollektivtrafiken. Genom att programmet utgör grunden för besluten som fattas gäller en sam- rådsskyldighet med RKM i angränsande län, övriga berörda myndig- heter, organisationer, kollektivtrafikföretag samt företrädare för näringsliv och resenärer. Programmet ska enligt 10 § KolltrL inne- hålla en redovisning av 
  
 1.behovet av regional kollektivtrafik i länet samt mål för kollektiv- trafikförsörjningen, 
  
 2.alla former av regional kollektivtrafik i länet, både trafik som bedöms kunna utföras på kommersiell grund och trafik som myndigheten avser att ombesörja på grundval av allmän trafik- plikt, 
  
 3.åtgärder för att skydda miljön, 
  
 4.tidsbestämda mål och åtgärder för anpassning av kollektivtrafik med hänsyn till behov hos personer med funktionsnedsättning, 
  
 5.de bytespunkter och linjer som ska vara fullt tillgängliga för alla resenärer, samt 
  
 6.omfattningen av trafik enligt lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst och grunderna för prissätt- ningen för resor med  
 så-dan 
  trafik, i den mån uppgifter enligt dessa lagar har överlåtits till den regionala kollektivtrafikmyn- digheten. 
  
 Trafikförsörjningsprogrammet ger sålunda uttryck för vad RKM vill åstadkomma med den regionala kollektivtrafiken och behovet å ena sidan, och å andra sidan hur och i vilken grad dessa i utgångs- läget tillfredsställs av befintlig trafik (allmän och kommersiell). Det är uppenbart att programmet är avsett att vara den grund på vilket efterföljande beslut om allmän trafikplikt fattas. Därigenom utgör det basen för myndighetens överväganden om mål och medel. Pro- 
  
 20 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 grammet säger dock inget om hur målen och behoven ska uppnås mera i detalj, än mindre av vilken operatör. 
  
 Av rena effektivitetsskäl torde det även vara uppenbart att ett delsyfte med programmet är att identifiera de områden eller sträckor där det allmänna inte behöver intervenera. Alldeles oavsett om verksamheten sedermera avgiftsfinansieras fullt ut är det normalt opåkallat att ingripa där marknaden redan fungerar tillfred- ställande. Intervention på sträckor där kommersiell trafik inte bär sig ekonomiskt, eller där det allmänna av skilda skäl vill se ett bättre/större/förändrat utbud är alltså grunden för att RKM blir huvudman på sådana sträckor. En inte ovanlig situation är alltså att RKM vill komplettera utbudet, vilket då sker inom ramen för ett beslut om allmän trafikplikt på sådana sträckor och för sådan trafik som avses. I sammanhanget är det viktigt att notera att samhälls- initierad och kommersiell trafik påverkar varandras förutsättningar. Även om endast kompletterande trafik omfattas av trafikplikten kan det likafullt ge överspillningseffekter på kommersiell trafik. Det synes sålunda finnas skäl att nogsamt överväga effekterna av beslut om allmän trafikplikt. 
  
 Det ligger som utgångspunkt ytterst i det allmännas privilegium att bestämma om hur den regionala kollektivtrafiken ska gestalta sig i slutänden i dess egenskap av en tjänst av allmänt ekonomiskt intresse. Regelverket hindrar alltså inte att trafikförsörjningspro- grammet anger ett behov som vida överstiger vad kommersiell trafik kan bära ekonomiskt. Hindret i det avseendet ligger snarare vilken total subvention som det allmänna är beredd att ikläda sig för sådan regional kollektivtrafik. Rena effektivitetsskäl talar däri- genom för det – måhända implicita – behovet av effektiv verksam- het och hushållning med allmänna medel, och att försiktighet där- med bör iakttas i beslutsutformningen som potentiellt skadar existerande kommersiell trafik. Frågan blir därför hur RKM kan fatta beslut om allmän trafikplikt särskilt i situationer där det finns kommersiell trafik som kan påverkas av beslutet. De rättsliga ramarna för detta ska utvecklas i det följande. 
  
 Den rättsliga betydelsen av trafikförsörjningsprogrammet för RKM:s verksamhet framgår tydligt i förarbetena. Däri framhålls den allmänna utgångspunkten att alla allmänna trafikplikter måste 
  
 21 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 gå att härleda ur trafikförsörjningsprogrammet.10 Härav följer mot- satsvis att om trafikplikterna inte går att härleda ur programmet saknar de i allt väsentlig rättslig grund. 
  
 Vad gäller olika transportsätt framhöll regeringen i förarbetena vikten av att trafikförsörjningsprogrammen skulle bli trafikslags- övergripande och omfatta såväl upphandlad som kommersiell trafik. För att uppnå detta var det, enligt regeringen, viktigt att föra ett resonemang om vilken trafik som skulle anses behöva upp- handlas och vilken trafik som RKM bedömde kunna tillhandahållas av befintlig eller tillkommande kommersiell trafik. Samspelet dem emellan är alltså av väsentlig betydelse. 
  
 Det är i sammanhanget av vikt att notera att trafikförsörjnings- programmet uppenbarligen inte var avsett att tjäna som någon form av kravunderlag, vilket i ett senare skede skulle formalistiskt skulle kunna förutsättas endast uppfyllas genom allmän trafikplikt. I stället var ett av huvudsyftena med programmet att tjäna som informationsunderlag till operatörer och andra intressenter om hur RKM ser på den långsiktiga utvecklingen och var inom ramen för programmet som det allmänna avser upphandla trafik. Regeringen betonar att trafikförsörjningsprogrammet därigenom även har till syfte att tjäna som underlag för de investeringar som ska göras av kommersiella kollektivtrafikföretag. Vidare gäller att trafikförsörj- ningsprogrammet utgör själva basen för eventuell allmän trafikplikt och alltså är en omistlig del av RKM:s utredningsskyldighet.11 
  
 Sammantaget utgör trafikförsörjningsprogrammet den rättsliga basen och därtill den yttre gränsen för utformningen av beslut av allmän trafikplikt. När programmet är fastställt blir nästa fråga om och i så fall hur det behövs samhällsstödd trafik, vilket i så fall sker inom ramen för ett beslut om allmän trafikplikt. 
  
 10Se prop. 2009/10:200, s. 69. 
  
 11Se prop. 2009/10:200, s. 47, 69. 
  
 22 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 3.3Beslut om allmän trafikplikt inom ramen för  
 trafikförsörjnings-programmet 
  
 Med allmän trafikplikt på järnväg och väg avses enligt KolltrF ett krav som en behörig myndighet definierar eller fastställer för att sörja för kollektivtrafik av allmänt intresse som ett kollektiv- trafikföretag inte skulle ha något eget kommersiellt intresse av att bedriva utan att få ersättning, eller åtminstone inte i samma om- fattning eller på samma villkor. 
  
 Befogenheter för behöriga myndigheter (lokala inkluderade) enligt KolltrF omfattar enligt 3 kap. lagen (2010:1065) om kollek- tivtrafik (KolltrL) rätten att besluta om allmän trafikplikt. Behörig beslutsfattare är enligt 3 kap. 1 § KolltrL den regionala kollektiv- trafikmyndigheten (RKM), vilken även efter överenskommelsen med en eller flera andra RKM får fatta beslut inom myndigheternas gemensamma område. Beslutet får enligt samma lagrum endast avse regional kollektivtrafik. 
  
 Den svenska bestämmelsen reglerar sålunda endast vem som får fatta beslut om allmän trafikplikt. Enligt förarbetena gäller att RKM genom bestämmelsen har att dokumentera den trafik som ska åstadkommas genom ett formligt beslut, d.v.s. sedermera beslut om allmän trafikplikt. Beslutet kan överklagas av den som på kom- mersiell grund tillhandahåller eller avser att tillhandahålla kollektiv- trafiktjänster som berörs av trafikplikten (6 kap. 2 § KolltrL). 
  
 Överklagandebestämmelsen är följdriktig eftersom här särregleras kretsen av klagoberättigade, vilken gäller i stället för den allmänna klagorätten enligt 22 § förvaltningslagen. Att det är just dessa personer som är berättigade motiveras inte minst av att det är deras kommer- siella verksamhet som kan komma att påverkas om den samhällsstödda trafiken kommer till stånd. I motiven anges även därutöver att möjlig- heten till samverkan mellan olika berörda myndigheter även kan bli föremål för laglighetsprövning enligt kommunallagen.12 
  
 Regeringen framhöll att det inte är nödvändigt att ett beslut om allmän trafikplikt omfattar all trafik som RKM enligt trafikförsörj- ningsprogrammet avser att själv tillhandahålla eller upphandla. Det är därför möjligt att besluta om trafikplikterna successivt, eller som komplement till ett tidigare fattat länsomfattande beslut. Det 
  
 12 Se prop. 2009/10:200 s. 123. 
  
 23 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 ankommer därvidlag på RKM att bestämma omfattningen av den trafik som blir föremål för ett beslut om allmän trafikplikt.13 
  
 Som utgångspunkt gäller att RKM:s befogenhet är territoriellt begränsad i enlighet med 2 kap. KolltrL. Att beslut om trafikplikten enligt 3 kap. 1 § KolltrL kan omfatta mer än ett län utgör enligt motiven en utvidgning av RKM:s territoriella befogenhet. Möjlig- heterna till länsgränsöverskridande trafikplikt begränsas emellertid av det måste finnas en överenskommelse mellan samtliga berörda RKM om såväl utformningen som finansieringen av trafiken.14 
  
 Den territoriella begränsningen förefaller i tekniskt hänseende naturlig i anledning av att mera långväga resor svårare kan klassifi- ceras som vardagsresor eller arbetspendling. Det finns därför av denna anledning ett samband med rent  
 geografisk-tekniska 
  förut- sättningar för den regionala kollektivtrafiken. Långväga trafik är i sig inte ägnad att tjänstgöra som vardagsresor eller arbetspendling, varför den i stället tillgodoser andra transportbehov än den regionala kollektivtrafiken gör. Att sådana resor likafullt är kollektivtrafik i allmän mening ändrar inte på detta förhållande. 
  
 3.3.1RKM:s befogenheter 
  
 Syftet med gällande regler om kollektivtrafik på  
 EU-nivå 
  är, som ovan nämnts, att fastställa på vilket sätt som de RKM kan ingripa på området för kollektivtrafik för att se till att det tillhandahålls tjänster av allmänt intresse som bl.a. är tätare, säkrare, av bättre kvalitet eller billigare än vad den fria marknaden skulle kunna erbjuda. I KolltrF fastställs sålunda de villkor, på vilka de behöriga myndigheterna, när de ingår avtal om allmän trafikplikt, ger kollektivtrafikföre- tagen ersättning för ådragna kostnader och/eller beviljar ensamrätt som motprestation för fullgörande av allmän trafikplikt (artikel 1.1 KolltrF). 
  
 Det framgår vidare, enligt KolltrF, att kollektivtrafiken på järn- väg medför särskilda problem när det gäller investeringarnas storlek och infrastrukturkostnaderna. Syftet med KolltrF är emellertid att upprätta en rättslig ram för ersättning och/eller  
 ensam-rätt 
  för avtal 
  
 13Prop. 2009/10:200 s.  
 118–119. 
  
 14Prop. 2009/10:200 s. 119. 
  
 24 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 om allmän trafik och inte att ytterligare öppna marknaden för järn- vägstrafik (skäl 25). 
  
 Det har redan konstaterats att RKM är behörig myndighet att fatta beslut om allmän trafikplikt. Därefter är det relevant att klar- göra var gränserna går för myndigheternas befogenheter. En in- ledande inskränkning och att beslut därom måste baseras på vissa geografiska och funktionella kriterier. 
  
 3.3.1.1Inskränkning 1: Befogenheten kopplad till visst geografiskt område 
  
 I KolltrL har vissa presumtionsregler tagits in och enligt 1 kap. 6 § p. 1 gäller i geografiskt hänseende att med regional kollektivtrafik avses sådan kollektivtrafik som till att börja med äger rum inom ett län. Detta innebär att RKM, måhända märkligt nog, har en skyl- dighet att förutsätta att all trafik inom den administrativa geo- grafiska indelningen i form av länsgränserna ska förutsättas vara vardagsresor eller arbetspendling – till synes oaktat storleken på länet. Att så är fallet i de geografiskt mindre länen, eller där trans- portinfrastrukturen är utformad så att den är ägnad för vardags- resor synes detta från ändamålssynpunkt inte utgöra något pro- blem. Däremot kan självfallet diskuteras lämpligheten de lege ferenda att definitionen tillämpas på samma sätt i alla län i anled- ning av att det säkerligen kan diskuteras att huruvida alla resor inom ett och samma län verkligen utgör vardagsresor. 
  
 Skillnaderna i länsstorlek och de olika geografiska/topografiska och demografiska förutsättningarna ger vid handen att en enkel tvådimensionell gränsdragning kopplad till administrativa nations- indelningar svårligen är lämplig som allenarådande kriterium för att avgöra om en kollektivtrafik är regional eller ej. Märkligt nog har lagstiftaren icke desto mindre fäst avseende vid detta i faststäl- landet av RKM:s minsta befogenhet, men eftersom regional kol- lektivtrafik även kan vara extraterritoriell i förhållande till läns- indelningar krävs ett kompletterande kriterium. I det hänseendet är utöver länsindelningarna viktigt att beakta resandets funktion. 
  
 25 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.3.1.2 Inskränkning 2: Befogenheten kopplad till viss funktion 
  
 Efter hänsyn till Lagrådets synpunkter har begreppet regional kol- lektivtrafik utvidgats i funktionellt hänseende genom bestämmelsen 1 kap. 6 § p. 2 KolltrL, enligt vilket stadgande begreppet även in- nefattar sådan kollektivtrafik som, om den sträcker sig över flera län, med avseende på trafikutbudet huvudsakligen är ägnad att till- godose resenärernas behov av arbetspendling eller annat vardags- resande och som med hänsyn till sitt faktiska nyttjande tillgodoser ett sådant behov. Härvidlag finns sålunda en utvidgad befogenhet som inte knyts till geografiska gränser, utan i funktionellt hänse- ende när det gäller trafik utanför länsgränserna. 
  
 Det finns alltså i KolltrL en inskränkning i den funktionella befogenheten. Beslut om allmän trafikplikt får således endast avse regional kollektivtrafik, såsom denna definieras i 1 kap. 6 § KolltrL, d.v.s. sådan trafik som äger rum inom ett län eller, om den sträcker sig över flera län, den med avseende på trafikutbudet huvudsakligen är ägnad att tillgodose resenärernas behov av arbetspendling eller annat vardagsresande och som med hänsyn till sitt faktiska nytt- jande tillgodoser ett sådant behov. Det måste sålunda till att börja med vara fråga om just kollektivtrafik, d.v.s. persontransport- tjänster av allmänt ekonomiskt intresse som erbjuds allmänheten fortlöpande och utan diskriminering.15 Argumentationsvis skulle många transportformer kunna anses ha ett allmänt ekonomiskt intresse (här obegränsat till all form av kollektivtrafik) men inom ramen för de kompetenser som tilldelats RKM gäller alltså därut- över att kollektivtrafiken måste vara regional. 
  
 Mot bakgrund av Lagrådets kritik av den oprecisa definitionen av begreppet regional kollektivtrafik har regeringen i förarbetena tagit fram vissa hjälpkriterier för att avgöra om en viss kollektiv- trafik kan anses vara just regional i funktionell mening. Enligt för- arbetena bör därför bedömningen grunda sig såväl på det utbud av kollektivtrafiktjänster som erbjuds och på det faktiska resandet (efterfrågan).16 Att det finns ett ömsesidigt växelspel mellan utbud och efterfrågan torde vara uppenbart i så måtto att såväl storleken, omfattningen och utformningen av trafikutbudet som resandet 
  
 15Artikel 2 a) Kollektivtrafikförordningen. 
  
 16Prop. 2009/10:200 s. 59. 
  
 26 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 påverkas av varandra. Det är emellertid viktigt att konstatera att regeln avseende den funktionella befogenheten utgör en inskränk- ning i RKM:s möjlighet att fatta beslut om allmän trafikplikt genom att trafikutbud eller resande som inte är betingat att till- godose det aktuella behovet av vardagsresande eller arbetspendling inte får omfattas av RKM:s beslut om allmän trafikplikt. RKM sak- nar nämligen behörighet att fatta beslut om sådant resande (om det inte sker inom ett och samma län). Med behörighet avses här alltså möjligheten för RKM att alls ingripa genom beslut om allmän trafikplikt och med befogenheten vad myndigheten inom ramen för sin behörighet kan besluta om. 
  
 Det har under många år förts en diskussion om hur å ena sidan den kollektivtrafik som etableras av de offentliga trafikhuvudmän- nen och å andra sidan trafik som initieras på kommersiella grunder ska förhålla sig till varandra. För att minska den samhällsorgani- serade kollektivtrafikens bundenhet av administrativa gränser, vilka enligt förarbetena tedde sig allt mindre ändamålsenliga, men sam- tidigt skydda den interregionala kollektivtrafikmarknaden, vars trafik i första hand ska vara kommersiell, borde enligt regeringen, befogenhet att anordna trafik som sträcker sig över fler än ett län knytas till trafik som domineras av vardagsresande och som därmed funktionellt är att betrakta som regional kollektivtrafik. När det gäller trafik som bedrivs enbart inom ett län bör, som framgår nedan, tillämpningen av denna princip kunna förenklas. 
  
 Kriterier för bedömning av trafikutbudet. RKM har möjlighet att slutligt påverka trafikutbudet genom fastställande av bakomlig- gande faktorer för beslut om allmän trafikplikt och efterföljande avtal. Detta har i allt väsentligt att göra med en målformulering med den regionala kollektivtrafiken, såsom de framträder i trafik- försörjningsprogrammet. Denna innefattar en redovisning av befint- ligt utbud (såväl kommersiell som samhällsstödd trafik), varigenom behovet av komplettering och eventuella trafikplikter klargörs. (jfr 2 kap. 10 § KolltrL). I sammanhanget bör även noteras att i utbudet ingår befintlig trafik i kvantitativt och kvalitativt hänseende från existerande kommersiella aktörer – ävenså inte minst när kollektiv- trafiken börjar närma sig gränsen för vad som ska anses vara inter- regionala transporter. Tillgången till nödvändiga uppgifter för sam- manställande av utbudsläget tryggas genom anmälningsplikten i 4 kap. 1§ KolltrL. 
  
 27 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 Enligt regeringen finns det några lämpliga kriterier17 för att bedöma om ett trafikutbud kan anses vara regionalt i funktionell bemärkelse bl.a.: 
  
 Turutbud. Enligt motiven omfattar detta en kvantitativ mängd av turer, vilken är tillräckligt stor för att attrahera daglig pend- ling. Om mängden turer sålunda understiger en kritisk nivå förlorar den karaktär av vardagsresande eller arbetspendling. I detta bör rimligen även ingå en bedömning av vilken kapacitet varje tur har. Gällande tåg blir detta en bedömning av hur många avgångar som erbjuds och vilken kapacitet både varje avgång har och vilken kapacitet som totalt sett erbjuds. Häri torde även ingå möjligheten att nyttja transporten gällande lämpliga av- gångs- och ankomsttider. 
  
 Stoppfrekvens. En särskild aspekt av turutbudet i geografiskt hänseende är antalet uppehåll för av- och påstigande och om detta sker i kommunhuvudorter eller med ännu tätare intervall. Ju färre stopp, desto lägre förefaller sannolikheten vara att det rör sig om resor av vardagskaraktär och därigenom regional kollektivtrafik. 
  
 Taxe- och bokningsvillkor. Till skillnad från annat resande torde vardagsresor normalt inte kräva förhandsbokning, medan olika typer av periodkort är vanligt förekommande i kollektivtrafik. Det är något osäkert hur just priset och transportavtalsvillkoren skulle vara särskilt avsedda för regional kollektivtrafik. Envägs- eller engångsbiljetter behöver inte utesluta att det rör sig om regional kollektivtrafik. Ej heller kan motsatsvis förekomsten av periodiska biljetter på långväga trafik anses vara särskilt indiker- ande för att inte rör sig om interregional trafik. Snarare före- faller denna punkt ta sikte på huruvida priset och prisvillkoren underlättar eller försvårar för resenärerna att nyttja transport- tjänsten för vardagsresor. 
  
 Fordonstyp. Enligt motiven är utformningen av fordon liksom service- och ombordkoncept många gånger anpassade för var- dagsresande. Fordonen är många gånger avsedda för vissa speci- fika behov. Gällande gränsdragningen för kollektivtrafik torde 
  
 17 Prop. 2009/10:200 s. 59 f. 
  
 28 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 det främst röra huruvida fordonen i tekniskt hänseende är anpassade till turutbudet, stoppfrekvens m.m.18 
  
 Slutsatsen av bedömningen i denna del torde främst vara ägnad utesluta att det rör sig om interregional kollektivtrafik och att ut- budet sammantaget verkligen är ägnat att tillgodose ett behov av vardagsresande. 
  
 Kriterier för bedömning av resandet (efterfrågan). Vad gäller efterfrågesidan är resandet följden av den trafik som erbjuds och den efterfrågan på kollektivtrafiktjänster som finns. För att bedöma om ett visst resande är att anse som regionalt i funktionell mening bör hänsyn tas till bl.a. kriterierna:19 
  
 Ärende med resan. Till resor av vardagskaraktär räknas regel- bundna resor till arbete, skola, omsorg, inköp, service eller fri- tidsaktiviteter för en majoritet av resorna. Härigenom utesluts t.ex. längre pendlingsresor som praktiskt sett endast kan vidtas t.ex. vid veckoslut. Sådana resor kan fortfarande definitions- mässigt vara kollektivtrafik, men däremot inte regional sådan. 
  
 Reslängden. Enligt förarbetena diskuteras att reslängden inte överstiger 100 km för de flesta av resenärerna. Detta är självfallet ingen absolut gräns och huruvida avståndet är lämpligt att trafikeras med kollektivtrafik är därtill beroende av de tekniska möjligheterna att tillryggalägga den inom en lämplig tid. 
  
 Restiden. I normalfallet framhålls det i förarbetena att restiden inte överstiger en timme för de flesta av resenärerna. Som redan nämnts hänger denna punkt ihop med reslängden och transport- 
  
 18I andra sammanhang har just skillnaden mellan skilda fordonstyper behandlas. Inom konkurrensrätten anses t.ex. olika typer av bussar vara heterogena produkter. Kommissionen har i beslut framhållit att även om gränserna mellan olika bussegment inte är fasta så kan det åtskiljas åtminstone tre olika typer av bussar, nämligen stadsbussar, linjetrafikbussar och turistbussar, vilka var och en utgör skilda produktmarknader. Enligt kommissionen är i allmänhet bussar utformade för en viss typ av transporttjänst: ”Stadsbussar är till exempel utformade för korta resor där människor vanligtvis tillbringar några minuter eller åtminstone bara en kort tid på bussen, och där en lätt på- och avstigning är viktig. Turistbussar är å andra sidan utformade för att transportera människor på långa avstånd, där de tillbringar flera timmar eller rent av dagar på fordonet. Turistbussarnas utformning är fokuserad på komfort och lagringsutrymme snarare än på en lätt på- och avstigning.”, Ärende nr COMP/M. 1672 Volvo/Scania, EGT L 143, 29.05.2001, p. 216. Se även ärende nr IV/M.477 – Mercedes- Best/Johnson, beslut av den 14 februari 1995, EGT L 211, 6.9.1995, s.1, och ärende nr IV/M.1202 – Renault/Iveco, beslut av den 22 oktober 1998. 
  
 19Prop. 2009/10:200 s. 60. 
  
 29 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 sättet. Sedda sammantagna ger de besked om det är möjligt att t.ex. dagligen nyttja transportsättet. Motsatsvis gäller att om så inte är fallet är det svårt att klassificera resandet som kollektiv- trafik. 
  
 Skillnader mellan hög- och lågtrafik. Resandet kännetecknas av tydliga dygnsvariationer och av variationer mellan vardag och helg som speglar ett dagligt vardagsresande, däribland utpräglade skillnader i resandevolym mellan hög- och lågtrafik. Argumentat- ionsvis gäller detta även trafik som inte är regional kollektiv- trafik, men det avser åtminstone en viktig del i kollektivtrafiken; turtäthet och kapacitet är högre när det krävs för t.ex. vardagliga resor till och från arbeten. 
  
 Regeringen framhåller i direkt anslutning till dessa nämnda kri- terier att befogenheten inte bör inskränkas mer än det är tillräckligt för att RKM ska kunna visa att själva resmönstret till övervägande del är av vardagskaraktär. Motsatsvis torde det innebära att RKM saknar befogenhet att fatta beslut om allmän trafikplikt om det skulle visa sig att resmönstret inte vore det. Vidare synes det ligga en förutsättning i att det är just myndigheten som har att visa att förutsättningarna för beslut om allmän trafik är för handen, d.v.s. det saknas en presumtion om att resor i allmänhet är av vardags- karaktär som senare måste motbevisas (resor inom ett och samma län är dock föremål för presumtion om regionalitet). I förarbetena ges det därtill uttryck för att resvaneundersökningar bör vidtas för att kunna bedöma vilken omfattning som det regionala resandet har. Att sådana undersökningar verkligen bör eller måste göras följer av myndighetens utredningsansvar (se nedan).20 
  
 Att RKM måste kunna visa att förutsättningarna för allmän trafikplikt är för handen följer inte minst av allmänna förvaltnings- rättsliga regler enligt 20 § förvaltningslagen (FL) när detta innefat- tar myndighetsutövning mot enskild. I allmänhet torde detta inte vara betungande om trafikplikten avser nytillkommande trafik som inte påverkar annan trafik. Annorlunda förhåller det sig emellertid om beslutet kommer att påverka möjligheterna för att fortsätta bedriva kommersiell järnvägstrafik, men även kommersiell regional 
  
 20 Prop. 2009/10:200 s. 60. 
  
 30 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 kollektivtrafik. Av allmänna rättsgrundsatser följer även att en myn- dighet vid utformning av beslut som potentiellt sett är ingripande eller negativt för enskild inte kan presumera att förutsättningarna för allmän trafikplikt då är uppfyllda utan utredning. I minst visas det, som utvecklats ovan, av att det i sådana fall finns det en inne- boende risk i beslut om allmän trafikplikt negativt påverkar existerande kommersiell trafik. 
  
 Nu kan det hävdas att det i KolltrL inte införts någon special- reglering av bevisbördans placering vid utformandet av beslut om allmän trafikplikt. En följd av detta skulle kunna vara att myndig- heten vore fri att utforma beslut fritt efter eget skön, varefter be- rörda enskilda har att påvisa orimligheten eller  
 icke-proportional- 
  iteten i besluten. En sådan ordning är dock främmande i svensk rätt. 
  
 Beredningen hos RKM präglas i stället av den s.k. officialprin- cipen, vilken innebär att det åligger myndigheten att se till att ärendet blir tillräckligt utrett. Denna princip är lagfäst genom 8 § förvaltningsprocesslagen (FPL) och gäller för förvaltningsdom- stolar, men följer även i övrigt för myndigheters service- och sam- verkansansvar (jfr.  
 4–7 
  §§ FL) och innebär att det är myndigheten som har utredningsansvaret och den därtill sammanhängande bevis- bördan. I avsaknad av särskild lagstiftning är det just dessa all- männa principer som gäller. 21 
  
 Det är allmänt vedertaget att ju större vikt och ju mer omfat- tande ingripandet är för den enskilde, desto större är utrednings- ansvaret för myndigheten. I händelse av att myndighetens utred- ning ger vid handen att ett ingripande inte tillräckligt kan utredas eller att RKM misslyckas med att visa att ett ingripande är berät- tigat föreligger därigenom rättsligt hinder för att vidta åtgärden (t.ex. beslut om allmän trafikplikt)22 . 
  
 När resmönster har kunnat fastställas innebär de i förarbetena framtagna kriterierna att det ska eller bör göras en sammanvägd bedömning av utbudet och efterfrågan. Det rör sig inte om 
  
 21Se  
 Warnling-Nerep, 
  Harper, Finansinspektionens ”bannbullor” och annan nutida förvaltning – en fråga om legitimitet, FT 3/2011, s. 530. Se även Campbell, Watson  Lowe, Morgan, Förvaltningslagen med kommentarer, uppl. 3, 2010, s. 81 ff. samt Jfr SOU 2010:29 s. 398. 
  
 22Jfr RÅ 1990 ref 108, RÅ 2007 ref. 10, RÅ 1996 ref 15, RÅ 1996 ref. 83, RÅ 2006 ref. 7 och RÅ 2006 ref 15. Se även  
 Warnling-Nerep, 
  Harper, Carson. samt Meyer, U., Förvaltningsdomstols utredningsansvar, FT 1/2012. 
  
 31 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 kumulativa kriterier, utan en sammantagen bedömning som synes behöva anpassas till förhållandena i respektive region inom landet. Sålunda framhålls även att för det fall det skulle visa sig att trafiken inte alls, eller endast till en försumbar del, i verkligheten används på sådant sätt att det kan kategoriseras som vardagsresande, så talar detta starkt mot att det vore fråga om regional trafik. 
  
 Att bedömningen måste göras konkret in casu och därtill inte in abstracto framgår tillika uttryckligen av förarbetena. Sålunda fram- hålls att olika geografiska och demografiska omständigheter i landet bör kunna vägas in i bedömningen av vad som utgör regional kollektivtrafik i funktionell mening. Tvivelsutan är förutsättning- arna för t.ex. arbetspendling olika i skilda delar av landet och vad som är vardagsresande skiljer sig mycket beroende av de lokala förutsättningarna. Av dessa skäl måste därför kriterierna avseende trafikutbud och resande ses i sitt sammanhang.23 
  
 Lagrådet efterlyste en högre grad av konkretion till detta i lag- stiftningen, medan regeringen ansåg det obehövligt mot bakgrund av de kriterier som diskuterats i förarbetena. Det är förvisso inte oväntat från rättslig synpunkt att Lagrådet anför dessa invänd- ningar m.h.t. till kraven i 8 kap. 2 § RF. Det kan därför från rättslig synpunkt diskuteras lämpligheten av att formulera viktiga kriterier för avgränsningen av myndigheters befogenheter i förarbetena, när dessa lika gärna hade kunnat definieras i lag. Genom att de beslut som på basis av myndighetens befogenhet därefter ska meddelas kan medföra att de inskränker individers näringsfrihet, eller är in- gripande i övrigt gällande kommersiella intressen, framstår det som naturligt att sådan befogenhet skulle ha klargjorts i lag, i enlighet med Lagrådets synpunkter. 
  
 Oaktat om begreppet vardagsresor ska definieras i lag, eller på annat sätt, kvarstår faktum att begreppet i sig är svårdefinierat. Risken för materiellt felaktiga beslut ter sig överhängande om en myndighet tvingas tillämpa en uttömmande lista över kriterier för att bestämma vad som utgör vardagsresande. Att en RKM bör ha viss diskretion i klassificering av trafikens karaktär förefaller därför nödvändigt. I förevarande fall har det i motiven inte gjorts gällande att det rör sig om en uttömmande eller kumulativ lista av kriterier, utan snarare exempel på viktiga faktorer att beakta i en samman- 
  
 23Prop. 2009/10:200, s. 60. 
  
 32 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 tagen bedömning, utmynnande i vad som inom visst geografiskt område ska klassificeras som regional kollektivtrafik. 
  
 3.3.2Sammanfattning om RKM:s befogenheter 
  
 RKM:s allmänna befogenhet att fatta beslut om allmän trafik baseras först och främst på trafikförsörjningsprogrammet som ger de yttre gränserna för utformningen av beslut om allmän trafik- plikt. Vidare begränsas befogenheten till regional kollektivtrafik, vilken ska tillfredsställa behovet av vardagsresor. Sådana resor kan definieras såväl i geografiska som funktionella hänseenden och inverkar inskränkande på RKM:s befogenhet att fatta beslut om allmän trafikplikt. Frågan härefter är vilka skyldigheter som RKM har att ta hänsyn till förekomsten av kommersiell trafik som om- fattas av trafikförsörjningsprogrammet och i vad mån detta in- verkar begränsande på befogenheten. 
  
 4Frågan om inskränkning i RKM:s befogenhet gällande samspelet med kommersiell kollektivtrafik 
  
 Bakgrunden till gällande bestämmelser om allmän trafikplikt ligger i rådets numera upphävda förordning (EEG) nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafik- plikt på järnväg, väg och inre vattenvägar.24 I den förordningen fanns inga bestämmelser om vare sig hur avtal om allmän trafik skulle tilldelas inom gemenskapen eller under vilka omständigheter det krävdes ett konkurrensutsatt anbudsförfarande. Mot bakgrund av dessa brister ansågs det nödvändigt att uppdatera unionens regel- verk på dessa områden, varigenom KolltrF infördes.25 
  
 Det följer vidare av p. 9 i preambeln till KolltrF att för att kunna organisera kollektivtrafiken på det sätt som bäst motsvarar allmän- hetens behov måste de behöriga myndigheterna, på de villkor som anges i KolltrF, fritt få välja vilket kollektivtrafikföretag som ska 
  
 24Ursprungslydelse: EGT L 156, 28.6.1969, s. 1. Förordningen senast ändrad genom förordning (EEG) nr 1893/91 (EGT L 169, 29.6.1991, s. 1). 
  
 25Kollektivtrafikförordningen, p. 6. 
  
 33 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 bedriva trafiken, med beaktande av små och medelstora företags intressen. När ersättning eller ensamrätt beviljas är det viktigt att i ett avtal om allmän trafik mellan den behöriga myndigheten och det utvalda kollektivtrafikföretaget fastställa arten av allmän trafik- plikt och vilken ersättning som ska utgå, för att på så sätt sörja för tillämpning av principen om insyn, principen om lika behandling av konkurrerande företag och proportionalitetsprincipen. Avtalets form och benämning kan variera beroende på medlemsstaternas rättsordningar. 
  
 Tidigare  
 EU-regler 
  på området syftade alltså till att undanröja sådana skillnader som kunde orsaka avsevärd snedvridning av de grundläggande transportvillkor som var utmärkande för ett system där medlemsstaterna ålade transportföretag att utföra tjänster åt allmänheten. Mot denna bakgrund infördes under  
 1960-talet 
  regler innehållande gemensamma principer för upphävande eller bibehål- lande av allmän trafikplikt. Utgångspunkten har emellertid varit att det allmänna i de flesta fall ansvarat för just kollektivtrafiken och lagstiftningen har därigenom inte inriktats på att ta hänsyn till att säkerställa ett effektivt samspel mellan å ena sidan kommersiellt bedriven och å andra sidan samhällsinitierad och  
 -finansierad 
  kol- lektivtrafik, synbarligen till följd av att en sådan samexistens tidigare inte förelegat.26 
  
 Hur den eventuella konflikten mellan samhällsinitierad trafik och kommersiell trafik ska lösas har emellertid inte behandlats i de nya  
 EU-reglerna, 
  eventuellt beroende av att det inte funnits anled- ning att reglera detta på  
 EU-nivå 
  till följd av dilemmats ovanlighet. För svenskt vidkommande har emellertid ändringar skett genom att den tidigare ordningen med trafikhuvudmännen har arbetats om i grunden. Den nya ordningen bygger på förutsättningen att RKM ansvarar för att ta initiativ till att etablera regional kollektivtrafik. Den nuvarande ordningen innebär vidare att kollektivtrafikföretag fritt får etablera kommersiell kollektivtrafik, vilket sålunda antingen kan existera parallellt med samhällsinitierad trafik eller på uppdrag av RKM i den mån som beslut om allmän trafikplikt har fattats. Enligt ett portalstadgande har regeringen framhållit att de eventuella nack- delar som ingripandet medför ska uppvägas av den nytta som där- 
  
 26 Se Rådets förordning EEG nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar, EGT L 156/1, 28.6.69. 
  
 34 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 igenom uppkommer genom beslut om trafikplikt eller tillhanda- hållandet av samhällsinitierad trafik.27 
  
 Faktum är att kommersiell trafik som samexisterar med offent- ligt initierad trafik kan ge upphov till konflikter dem emellan och enligt betänkandet som föregick KolltrL föreslogs därför en ord- ning enligt den s.k. trafikförklaringsmodellen. Denna innebar i kort- het att den kommersiella trafiken skulle beredas tillfälle att etablera sig före den offentligt initierade trafiken, varefter den senare skulle fylla det behov som kommersiell trafik på egen hand inte skulle lyckas tillfredsställa.28 Förslaget mötte stark kritik bland remiss- instanserna och regeringen valde slutligen att inte basera propositionen på den modellen främst i anledning av att det ansågs finnas en stor osäkerhet om resenärerna skulle komma att ha till- gång till en tillfredställande kollektivtrafikförsörjning samt osäker- het om vilka konsekvenserna skulle bli för kommuners och lands- tings ekonomier.29 
  
 Förhållandet mellan samhällsstödd och kommersiell trafik behandlades redan i tidigare förarbeten angående marknadsöpp- ningen för järnväg. Enligt äldre rätt gällde enligt dåvarande lydelse i JvF att SJ AB hade rätt att bedriva kommersiell trafik på hela det av staten förvaltade järnvägsnätet i Sverige. Rättigheten inskränktes dock av möjligheten för regeringen att undanta sådan trafik som upphandlats av dåvarande Rikstrafiken, eller sådan trafik som be- drevs av trafikhuvudman. Det fanns även en omvänd skyldighet för trafikhuvudmännen att vid samordnad trafik över länsgränserna inte bedriva denna så att den väsentligen påverkade förutsättning- arna att bedriva kommersiell trafik eller trafik upphandlad av staten.30 
  
 Enligt artikel 11.1 i  
 SERA-direktivet31 
  finns det möjligheter för medlemsstaterna att begränsa tillträdesrätten och rätten att ta upp och lämna av passagerare för trafik mellan avgångsorter och destinationer, vilka omfattas av ett eller flera avtal om allmän trafik som är förenliga med unionsrätten. En sådan begränsning får dock 
  
 27Prop 2009/10:200, s. 39. 
  
 28SOU 2009:39, En ny kollektivtrafiklag, s. 159 ff. 
  
 29Prop. 2009/10:200, s. 40. 
  
 30Prop. 2008/09:176, s. 17. 
  
 31Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/34/EU av den 21 november 2012 om inrättande av ett gemensamt europeiskt järnvägsområde, EUT L 343, 14.12.2012, s.  
 32–77. 
  
 35 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 inte leda till en inskränkning av rätten att ta upp passagerare vid någon station utmed en internationell sträcka och att lämna av dem vid en annan, inbegripet stationer som ligger i samma medlemsstat, såvida inte utövandet av denna rätt skulle äventyra den ekonomiska jämvikten för ett avtal om allmän trafik. 
  
 Regeringen har emellertid inte sett någon anledning att nyttja denna möjlighet och föreslå sådana regler för riksdagen. Tvärtom har regeringen framhållit att varje tillskott i form av utökat kom- mersiellt utbud av trafik är ett medel att göra järnvägstrafiken mer attraktiv och effektiv. Regeringen såg vidare att det kommersiella tillskottet av järnvägstrafik skulle kunna bidra till att minska sam- hällets insatser för att organisera av samhället önskad trafik.32 
  
 Av denna anledning ansåg regeringen det motiverat att fr.o.m. den 1 mars 2011 avveckla bestämmelsen i dåvarande 4 kap. 1 § 3 st. JvF, enligt vilken tidigare gällde att regeringen kunde inskränka den rätt att utföra och organisera persontrafik SJ AB hade, om trafiken konkurrerade med trafik som staten hade upphandlat eller med trafik som bedrevs av en trafikhuvudman. Regeringen ville avvakta kollektivtrafikutredningens förslag innan den formella möjligheten att skydda kommersiell trafik på det av staten förvaltade järnvägs- nätet togs bort. Å andra sidan ville regeringen inte heller ge något företräde till kommersiella trafikutövare att bedriva trafik som överensstämde med av trafikhuvudman upprättat trafikförsörj- ningsprogram. Regeringen framhöll dock vikten av att trafiken inte organiseras så att det äventyrar reglerna om statsstöd.33 
  
 Det är tydligt att regeringen såg tillskottet av kommersiell trafik som viktig för att täcka behovet av kollektivtrafik, vilket alltså in- nebar att i den mån kommersiell trafik etablerades på marknaden var detta något som skulle betraktas som positivt och i princip ute- sluta att det allmänna skulle fatta beslut om trafikplikt gällande denna trafik. Hur samspelet mer konkret skulle se ut mellan kom- mersiell trafik och samhällsstödd trafik är dock mera oklart. 
  
 I vart fall har regeringen gällande regional kollektivtrafik tagit ställning i frågan om det ska vara nödvändigt för RKM att först invänta eventuell etablering av kommersiella alternativ innan beslut om trafikplikt fattas. Svaret har varit nekande, inte minst med 
  
 32Prop. 2008/09:176, s. 17. 
  
 33Prop. 2008/09:176, s. 17 f. 
  
 36 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 tanke på intresset att kunna tillse att sådan trafik faktiskt etableras och att RKM därigenom bör ges en stor befogenhet att fatta beslut därom och att RKM ska ha bra möjligheter att agera genom att upphandla kontrakt med kollektivtrafikföretag. Detta innebar att RKM skulle ha möjlighet att agera utan att invänta att kommersiell trafik först etablerades. Frågan hur samspelet mellan redan exister- ande kommersiell trafik och beslut om trafikplikt skulle hanteras kvarstod dock obesvarad. 
  
 Icke desto mindre har regeringen framhållit att RKM har en skyldighet att hantera sin befogenhet ansvarsfullt i anledning av att deras åtgärder riskerar att få negativa samhällsekonomiska effekter och att åtgärderna blir alltför långtgående, varigenom beslut som fattas måste vara proportionerliga. Med detta framhöll regeringen att nyttan av beslut (t.ex. trafikplikt) måste motivera den eventuella belastning på samhällsekonomin som uppstår genom beslutet. Om sålunda ett beslut om trafikplikt införs och detta får negativa effekter på kommersiell trafik, eller undergräver de målsättningar som marknadsöppningen syftade till, förefaller det nära till hands att betrakta sådana beslut som potentiellt oproportionerliga. Mot denna bakgrund ansåg regeringen det motiverat att RKM borde föra en dialog med berörda företag om vad kommersiell kollektiv- trafik kan bidra med i kollektivtrafikförsörjningen innan myndig- heten själv agerar med allmän trafikplikt och avtal. 34 
  
 Genom förarbetsuttalandet får det anses stå klart att regeringen avsett att kommersiella alternativ ska komplettera det samhälls- stödda trafikutbudet, vilket bl.a. visas av att regeringen lyfte fram möjligheten för RKM att frivilligt låta kommersiell trafik först etableras i regionen och därefter komplettera utbudet av kollektiv- trafik. Däremot avstod regeringen från att införa en särskild regel om proportionalitet. En sådan explicit regel är dock väsentligen obehövlig, eftersom det är en allmän rättsgrundsats, vilket ska ut- vecklas i det följande. 
  
 Sammantaget får det anses stå klart att det enligt gällande rätt förutsätts ett samspel mellan samhällsstödd och kommersiell trafik vid utformandet av beslut om allmän trafikplikt. Särskilt viktigt får även anses vara att beslut om allmän trafikplikt inte innebär en opåkallad eller obehövlig negativ belastning av samhällsekonomin, 
  
 34 Prop. 2009/10:200, s. 41. 
  
 37 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 ej heller att befintliga kommersiell trafik drabbas av stora förluster utan att åtminstone de samhälleliga vinsterna därav uppväger nack- delarna. I vart fall måste även allmänna proportionalitetsöver- väganden iakttas. 
  
 4.1Särskilt om proportionalitetsbedömningen i utformningen av beslut om allmän trafikplikt 
  
 HFD har framhållit att proportionalitetsprincipen gäller som en allmän rättsgrundsats inom förvaltningsrätten. Principen har i vissa fall kodifierats (bl.a. inom skatterätten), men gäller även utan lag- stöd.35 Sålunda gäller att proportionalitetsprincipen har en grund- läggande betydelse vid tillämpningen av Europakonventionen och inom  
 EU-rätten. 
  Den har också vunnit erkännande inom svensk nationell rätt (se RÅ 1999 ref. 76). 
  
 Som jämförelse kan nämnas att HFD har framhållit att ”[ä]ven i skat- teförfarandelagen har proportionalitetsprincipen uttryckts direkt i lagtext. Av 2 kap. 5 § framgår att beslut enligt lagen får fattas bara om skälen för beslutet uppväger det intrång eller men i övrigt som beslutet innebär för den som beslutet gäller eller för något annat motstående intresse. I förarbetena poängteras bl.a. att principen avser alla delar av en kontrollåtgärd – inte bara vid användningen av tvångsåtgärder – och att varje del kräver en proportionalitetsavvägning men att noggrann- heten av avvägningen beror på vad beslutet gäller (prop. 2010/11:165 s. 301 ff.).” [min kurs.]36 
  
 Proportionalitetsprincipen är även en central del av  
 EU-rätten 
  och är bl.a. lagfäst i primärrätten (se artikel 5.4 FEU). Härigenom stad- gas det att lagstiftning och åtgärder som unionens institutioner använder sig av för att uppnå ett visst syfte inte får vara mer be- tungande eller långtgående än vad som är nödvändigt för att uppnå det syfte som eftersträvas. Jones m.fl. framhåller i detta samman- hang att det måste råda en balans mellan mål och medel och vara sannolikt att målet kan uppnås genom vidtagna åtgärder.37 
  
 35Inom t.ex. skatterätten följer av förarbetsuttalanden att principen kan få till följd, liksom vad som getts uttryck för inom kollektivtrafiken, att det allmänna måste avstå från en tvångs- åtgärd om åtgärden, trots att den bedömts nödvändig för att uppnå ett visst syfte, skulle få negativa konsekvenser som inte står i rimlig proportion till de (beskattnings)åtgärder som kan bli aktuella. Se prop. 1987/88:65 s. 72. 
  
 36HFD 2012 ref. 12. 
  
 37Bernitz, U., Gomez, A., Europarättens grunder, 5 uppl., 2014, s. 43, 157 f. 
  
 38 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 Det följer av fast rättspraxis att under alla omständigheter måste de allmänna intressena vägas mot enskilda intressen enligt pro- portionalitetsprincipen. HFD har framhållit såsom en grundläg- gande princip att en inskränkning från det allmännas sida av den enskildes rätt att använda sin egendom förutsätter att det föreligger en rimlig balans eller proportionalitet mellan vad det allmänna vin- ner och den enskilde förlorar på grund av inskränkningen.38 
  
 En bedömning av proportionaliteten av myndighetens beslut som medför en direkt eller indirekt inskränkning av möjligheten att använda egendom eller bedriva  
 verk-samhet 
  aktualiseras därför när t.ex. ett järnvägsföretag som bedriver kommersiell regional eller annan kollektivtrafik påverkas negativt av ett beslut om allmän trafikplikt. Lagstiftningen utesluter alltså inte att en inskränkning förvisso är möjlig när den uppfyller de kriterier som följer av gällande rätt inom respektive område, men därutöver måste alla sådana beslut vara proportionerliga. Frågan blir då hur proport- ionalitetsbedömningen går till. 
  
 Proportionalitetsprincipen är, som ovan nämnts, hävdvunnen i svensk rätt, vilket även framgår av den proposition som låg till grund för bl.a. inkorporeringen av konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) och den samtidigt beslutade preciseringen av egendoms- skyddet i 2 kap. 15 § RF.39 Vid tillämpningen av art. 1 i det första tilläggsprotokollet till konventionen har Europadomstolen kon- sekvent hävdat en sådan proportionalitetsprincip.40 
  
 Proportionalitetsprincipen innefattar flera olika krav som rätts- ordningen ställer på balans mellan mål och medel och mellan mot- stående intressen. När det gäller att pröva villkoren för och resultatet av ingrepp från det allmännas sida mot enskilda intressen är det vanligt att anlägga tre olika aspekter:41 
  
 1.Ändamålsenlighet (lämplighet). Är det aktuella ingreppet ägnat att tillgodose det avsedda ändamålet? Denna bedömning innefattar huruvida den ifrågasatta  
 åt-gärden 
  överhuvudtaget kan bidra till att uppnå de mål som den syftar till.42 Om bedöm- 
  
 38RÅ 1996 ref 56. 
  
 39Prop. 1993/94:117 s.  
 39–40. 
  
 40Jfr Herrera, SvJT 1991 s.  
 329–333, 
  1994 s.  
 381–383 
  och 1995 s.  
 534–535. 
  
 41Se RÅ 1999 ref. 76. 
  
 42Jfr Bull, T., Sterzel, F., Regeringsformen – en kommentar, 2 uppl. 2013, s. 90. 
  
 39 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 ningen slutar i ett negativt svar kommer åtgärden redan på denna grund att betraktas som oproportionerlig, varvid ytter- ligare utredningar om proportionalitet är obehövliga och ingreppet blir sålunda i strid mot grundlagsbestämmelsen. 
  
 2.Nödvändighet. Är ingreppet nödvändigt för att uppnå det avsedda ändamålet eller finns det mindre långtgående alternativ? Om ingreppet bedöms vara nödvändigt ska en bedömning göras om det finns mindre ingripande alternativt som lika, eller nästan lika, ändamålsenliga för att uppnå syftet och därtill realistiska ur kostnads- och effektivitetssynpunkt. Om så är fallet ska ingrep- pet betraktas som oproportionerligt och därmed grundlags- stridigt. 
  
 3.Proportionalitet i strikt mening. Står den fördel som det all- männa vinner genom ingreppet i rimlig proportion till den skada som ingreppet förorsakar den enskilde? Den sista bedömningen vilar på förutsättningen att ingreppet både är lämpligt och nöd- vändigt, men att det fortfarande trots detta krävs att det råder en rimlig balans mellan de berörda intressena (proportionalitet i strikt mening). När det gäller att bedöma om kravet på pro- portionalitet i strikt mening är uppfyllt måste naturligtvis beaktas att myndigheterna i många avvägningsfrågor har ett betydande handlingsutrymme och att ett underkännande av ett myndighetsingripande i sådana fall knappast kan komma i fråga i andra fall än sådana där det råder ett klart missförhållande mel- lan det allmänna intresset av ingripandet och den belastning som ingripandet innebär för den enskilde (jfr bl.a. RÅ 1997 ref. 59). 
  
 Enligt HFD bör proportionalitetsprincipen alltså ses i ljuset av artikel 1 i första tillläggsprotokollet i den EKMR.43 I samband där- med ansluter sig HFD till praxis från Europadomstolen i de krav på proportionalitet som däri utvecklats när det gäller ingrepp som görs av det allmänna och som innebär att äganderätten till egendom berövas eller när någon enskild får sin rätt att använda en tillgång begränsad. I det sammanhanget gäller enligt HFD kraven på ända- målsenlighet, nödvändighet och proportionalitet i strikt mening. 
  
 43 Gäller som svensk lag jml lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 
  
 40 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 Beträffande det sistnämnda kravet innefattar detta en helhets- bedömning av de förhållanden, under vilka ingreppet företas, varvid en viktig faktor är vilka ersättningsvillkor som gäller i anledning av ingreppet. Härtill läggs även andra faktorer som förekomsten av varseltid och tillgången till effektiva rättsmedel. 
  
 Det senare torde vara tillförsäkrat genom 6 kap. KolltrL, även om det saknas rättsmedel för interimistiska åtgärder – en över- prövning kan i praktiken många gånger ta längre tid än vad själva beslutet berör. Det kan sålunda ifrågasättas om det finns effektiva rättsmedel i strikt mening. Vad som däremot helt saknas i KolltrL är regler om ersättning för sådana ingrepp som t.ex. ett beslut om allmän trafikplikt som leder till skada för befintliga kommersiella kollektivtrafikföretag. Så snart någon lider ekonomisk skada av ett ingrepp är det därför omöjligt att förutsätta att proportionalitet föreligger för ett beslut om allmän trafikplikt. 
  
 Redan härigenom kan det framstå som obehövligt att införa en uttrycklig regel om proportionalitet för RKM i deras beslut om allmän trafikplikt – kravet på proportionalitet i tillämpningen av reglerna följer redan av gällande rätt. 
  
 I sammanhanget måste framhållas att frågan inte gäller om det är oproportionerligt att fatta beslut om allmän trafikplikt – denna möjlighet följer redan av KolltrF. Frågan gäller i stället hur långt och på vilket sätt denna möjlighet kan nyttjas för myndigheten. Klarlagt får anses vara att proportionalitetsprincipen har två huvud- sakliga inverkningar gällande beslut om allmän trafikplikt: 
  
 a)För det första tillämpas principen i övervägandet huruvida det alls och i så fall var och i vilken omfattning ska införas allmän trafikplikt. Avvägningen i detta hänseende kommer att innefatta en bedömning av huruvida ett sådant beslut är ägnat att till- godose det i sig legitima ändamålet att säkerställa utbudet av och tillfredsställa behovet av kollektivtrafik. Vidare ska avgöras just beslut om allmän trafik kan anses nödvändigt i objektivt hän- seende, eller om det finns mindre inskränkande alternativ. Det ska hållas i åtanke att beslut av detta slag de facto allvarligt kan inskränka möjligheterna att bedriva kommersiell trafik, varför 
  
 41 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 den faktiska eller potentiella skada som beslutet medför måste vägas mot de fördelar som Hurley 
  
 b)För det andra tillämpas även principen gällande utformningen av beslutet. Tvivelsutan har lagstiftaren avsett att åstadkomma en marknadssituation där kommersiell trafik verkar i samspel med samhällsstödd trafik, där ingendera av trafikslagen utesluter den andra. Även vid beslut om omfattning av den allmänna trafik- plikten och hur trafiken ska utformas är det nödvändigt att be- akta proportionalitetsprincipen. 
  
 Helt klarlagt får emellertid anses vara att regeringen ansett att det skulle göras  
 nog-grann 
  avvägning mellan det kommersiella intresset och behovet av samhällsstödd trafik. Såsom följer av avgörandet i det s.k. Green (RÅ 1999 ref. 76) gäller emellertid att domstolsprövningen i efterhand kan begränsas till huruvida ett beslut ligger inom myndighetens handlingsfrihet. Det är nämligen möjligt att lagstiftaren för vissa ärenden har gett en myndighet rätt att välja mellan flera lagligen tänkbara beslut, och därvidlag tillika överlåtit åt myndigheten att forma en policy vid  
 beslutsfat-tandet. 
  Härutöver ansåg HFD att domstolen i sådana fall också bör pröva om förvaltningsbeslutet uppfyller kraven i RF på saklighet och opartiskhet samt allas likhet inför lagen. Just i detta hänseende är det i vart fall nödvändigt att återigen beakta att den relevanta frågan gäller huruvida RKM har ett helt fritt skön vid beslut om allmän trafikplikt och därtill utan att behöva ta hänsyn till de samhällseko- nomiska konsekvenser de får. Det synes med hänsyn till förarbets- uttalandena vara nödvändigt att erinra att beslut svårligen kan fattas så att det allvarligt äventyrar de målsättningar som getts uttryck för i motiven, t.ex. i så måtto att kommersiell trafik i akt och mening omöjliggörs. Särskilt allvarligt får det anses vara om beslutet drab- bar befintlig kommersiell trafik. 
  
 Icke desto mindre framhåller regeringen i förarbetena till KolltrL att det var obehövligt att införa en explicit regel om pro- portionalitet. Därtill framhåller regeringen att den förvisso in- stämmer med remissinstanserna angående faran för att RKM för- sämrar förutsättningarna för de kommersiella kollektivtrafikföre- 
  
 44 Jfr Jones, U., Gomez, A., Europarättens grunder, 5 uppl., 2014, s. 158. 
  
 42 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 tagen om myndigheterna skulle agera oproportionerligt. Det diskuterades därför i motiven huruvida det var lämpligt att införa en kompletterande skyddsbestämmelse för den kommersiella trafiken som därigenom ytterligare skulle begränsa RKM:s befogenhet. Regeringen ansåg det viktigt att noggrant följa utvecklingen på marknaden för att säkerställa att kommersiell kollektivtrafik inte otillbörligen trängdes undan av offentligt initierad trafik. Trots detta ansågs det obehövligt att införa en särskild bestämmelse om hur balansen mellan kommersiell trafik och samhällsstödd trafik skulle upprätthållas, men att regeringen aviserade att återkomma i frågan för det fall att ytterligare åtgärder skulle visa sig vara be- hövliga i syfte att skydda den kommersiella trafiken. Några sådana förslag har emellertid hittills inte lagts fram för riksdagen.45 
  
 Detta innebär att befogenheten gällande trafikslagen formellt sett inte är inskränkt i lagstiftningen. Att befogenheten endast är inskränkt i geografiskt och funktionellt hänseende har i verklig- heten medfört att RKM synes ha nyttjat sin befogenhet i stor om- fattning – bl.a. av behöriga myndigheter i samverkan gällande i princip all regional kollektivtrafik med tåg i väsentligen hela östra Mellansverige. Beslutet är föremål för prövning i förvaltningsdom- stol i målet SJ/SLL.46 
  
 Beslut om allmän trafikplikt fattades bl.a. av Trafiknämnden, Stockholms Läns Landsting (SLL). Enligt beslut av den 3 juni 2014 be- slutades således bl.a. att under samverkan med RKM i Stockholms, Södermanlands, Västmanlands, Östergötlands och Örebro län att genom Mälartrafik MÄLAB AB (MÄLAB) fastställa allmän trafikplikt för regional tågtrafik i Stockholms, Södermanlands, Uppsala, Västmanlands, Östergötlands och Örebro län. Berörda sträckor var därigenom  
 Stockholm-Västerås-Örebro-Hallsberg, 
  Stockholm- Uppsala,  
 Vargas 
  samt Linköping-  
 Norrköping-Stockholm-Uppsala. 
  Det synes genom detta beslut finnas ytterligt få delsträckor kvar att bedriva kommersiell trafik på. Därtill kan anmärkas att berörda sträckor är just de som den kommersiella regionala kollektivtrafiken väsentligen är etablerad på. 
  
 45Se prop. 2009/10:200, s. 58. 
  
 46Beslutet är föremål för tvist och har överklagats av SJ AB, som gjort gällande att SLL överträtt sin befogenhet enligt KolltrL och även agerat i strid mot proportionalitets- principen. Se förvaltningsrätten i Stockholm dom av den 11 december 2014, mål nr 17678- 
  
 14.Målet är överklagat till Kammarrätten, mål nr.  
 354-15 
  (ännu ej avgjort). 
  
 43 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 SJ/SLL-målet 
  om järnvägstrafiken i östra Mellansverige väcker en rad relevanta rättsfrågor. Förvaltningsrätten framhöll inledningsvis det faktum att det i lagstiftningen såväl på  
 EU-nivå, 
  som på nation- ell svensk nivå, saknas en bestämmelse som reglerar hur samspelet mellan kommersiell kollektivtrafik och samhällsstödd kollektiv ska utformas. Förvaltningsrätten tolkar lagstiftningen så att RKM har befogenhet att fatta beslut om allmän trafikplikt för alla sträckor oavsett om där redan bedrivs kommersiell trafik. Enligt förvalt- ningsrätten inskränks emellertid den befogenheten av att beslut endast får fattas under förutsättning att den befintliga och plan- erade kommersiella trafiken inte lever upp till de krav som RKM ställer. 
  
 Vad förvaltningsrätten avser med krav är inte helt klarlagt, men det kan rimligen inte avse något annat än de målsättningar som ges uttryck för i trafikförsörjningsprogrammet, ur vilken det går att utläsa vilka behov som RKM anser det finnas för varje län. 
  
 Det framgår inte på något sätt att trafikförsörjningsprogrammet medför någon  
 rättig-het 
  för RKM att utan de här angivna hänsynen använda allmän trafikplikt så att det äventyrar eller omöjliggör kommersiell trafik. Än mer allvarligt är detta om besluten skulle inverka menligt på den interregionala trafiken. Förvaltningsrätten framhöll i  
 SJ/SLL-målet 
  att det i beslutsunderlaget (d.v.s. i beslutet om allmän trafikplikt) och inte i trafikförsörjningsprogrammet uppgetts att avsikten varit att etablera ett stomnät baserat på regionaltågtrafik för arbets- och vardagsresande mellan orterna i östra Sverige och härigenom skapa förutsättningar för fortsatt regionförstoring, främja samhälls- och stadsutveckling i goda lägen för kollektivtrafik samt att bidra till att göra kollektivtrafik- systemet i sin helhet konkurrenskraftigt (oklart mot vem eller vad) och attraktivt. I viss mån kan det argumenteras för att dessa mål- sättningar ligger utanför inte bara RKM:s befogenheter utan – mer allvarligt – även dess allmänna kompetens i den mån de ändrar, inskränker eller utvidgar den allmänna transportpolitiken. Syftet med trafikförsörjningsprogrammet är att fastställa hur behovet av regional kollektivtrafik ska lösas, inget annat. Regionförstoring, teknikutveckling i resandet m.m. synes dock ligga utanför behörig- heten och ankommer på andra myndigheter att besluta om. 
  
 I vart fall måste det, oaktat kompetensfrågan, anses vara klart att syftet med lagstiftningen aldrig varit att helt utesluta kommersiell 
  
 44 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 trafik. Tvivelsutan har det förekommit kommersiell kollektivtrafik inom ett flertal av de sträckor som omfattas av SLL:s beslut och de överväganden som getts uttryck i förarbetena borde rimligen har gjorts såväl vid fastställandet av trafikförsörjningsprogrammet som inför besluten om  
 all-män 
  trafikplikt. Det förefaller osäkert hur denna prövning har gjorts i SJ/SLL – om alls. Med avseende på detta ter det sig tveksamt om kravet på proportionalitet är uppfyllt. 
  
 Det faktum att ett beslut om allmän trafikplikt inte hindrar att kommersiell trafik skulle uteslutas framgår redan enligt bestäm- melserna i JvL och JvF, där kollektivtrafiken som utgångspunkt inte undantas framför annan trafik som ansöker om samma tåg- lägen. I Sverige blir det därför Trafikverket som för närvarande har att utifrån hänsyn till samhällsekonomisk nytta ska avgöra fördel- ningen vid konflikt om samma tåglägen. I så måtto hindrar inte beslut om trafikplikt kommersiell trafik i allmänhet. Märkligt nog har Sverige inte valt att ge den regionala kollektivtrafiken företräde framför annan trafik gällande tilldelning av tåglägen i enlighet med undantagsmöjligheten i artikel 11 i  
 SERA-direktivet, 
  vilket innebär att kollektivtrafik (även regional sådan) konkurrerar på samma villkor om tåglägen som annan järnvägstrafik om infrastruktur- kapacitet. 
  
 Det är emellertid inte detta frågan gäller inom ramen för til- lämpning av KolltrL. Det avgörande är huruvida det ska anses til- låtet att införa allmän trafikplikt trots att de behov som ges uttryck för i trafikförsörjningsprogrammet redan tillgodoses – åtminstone delvis – av kommersiell kollektivtrafik. Såsom det uttryckts i för- arbetena ska det i sådana fall inte vara möjligt att fatta trafikplikts- beslut för de delar där kommersiell kollektivtrafik redan tillfreds- ställer trafikbehoven. 
  
 Problemet är emellertid avsaknaden av en konkret lagbestäm- melse om hur samspelet mellan kommersiellt och samhällsstödd kollektivtrafik ska utformas. Frånvaron därav innebär dock inte 
  
 att RKM ska anses ha helt fritt skön i utformningen av beslut om allmän  
 trafik-plikt; 
  och ej heller 
  
 att RKM i utformningen av beslut om allmän trafikplikt kan bortse från proportionalitetsprincipen. 
  
 45 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 I förvaltningsdomstolens dom har emellertid proportionalitets- övervägandena, som enligt förarbetena och även enligt allmänna rättsgrundsatser, skulle åligga RKM att utföra, i stället lagts på de av besluten på de kommersiella kollektivtrafikföretagen att i detalj påvisa de nackdelar (sic!) som utgör en del av proportionalitets- bedömningen. Det förefaller i detta sammanhang något svårför- ståeligt att proportionalitetsbedömningen reduceras till kon- staterade av fördelar medan de nackdelar som uppkommer därav ska presumeras vara obefintliga i den mån de som beslutet påverkar misslyckas att i detalj påvisa dessa. Om avsikten varit sådan att tillskapa denna form av omvända bevisbörda är emellertid oklart, men riskerar allvarligt att få den effekten. 
  
 Vidare måste det ha framstått som uppenbart för såväl RKM som domstolen att beslut som praktiskt sett innebär att möjlighet- erna att bedriva kommersiell trafik begränsas på aktuella sträckor nödvändigtvis måste betraktas prima facie som en nackdel för järn- vägsföretaget och därtill som ett ingripande med belastande effekter för enskild. Under alla omständigheter synes det omvända vara att betrakta som helt orimligt; att ett beslut från myndighet som innebär att möjligheten att bedriva verksamhet och använda egendom helt eller kraftigt begränsas kan svårligen ses som ett effektneutralt eller positivt beslut för den enskilde. 
  
 4.1.1Sammantagen bedömning av proportionalitet vid samspelet mellan samhällsstödd och kommersiell regional kollektivtrafik 
  
 Det måste konstateras att de sampelsöverväganden som regeringen avsett skulle komma till stånd hos RKM, och som i sig syftade till att inskränka RKM:s  
 beslutsut-rymme 
  och faktiskt även styrande för hur processen för att trygga kollektivtrafiken praktiskt sett skulle genomföras, inte på något sätt har kommit till uttryck i kon- kret lagtext. Objektivt sett förefaller detta de lege ferenda vara ett tillkortakommande i lagstiftningen – inte minst med hänsyn till den i Sverige långt liberaliserade järnvägsmarknaden. Det är vidare tydligt att regeringen heller inte haft för avsikt införa en sådan bestämmelse och i stället aviserat att i efterhand utvärdera proces- sen och därefter – eventuellt – återkomma med lagstiftning i 
  
 46 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 frågan. Sålunda är det klart att hänsynstagandet till kommersiell trafik konkret endast kommer till uttryck i förarbetena. 
  
 HFD har tidigare behandlat de rättsliga effekterna av att in- skränkningar i lagfästa skyddsbestämmelser endast kommer till uttryck i förarbetena. I RÅ 1997 ref. 18 fastslog HFD att det krävs lagstöd för att inskränka skyddsbestämmelser som följer av annan lagstiftning. Det är alltså inte tillfyllest att det fanns konkreta uttalanden därom i förarbetena. I fallet SJ/SLL förhåller sig saken något annorlunda. Myndigheten i fråga har av lagstiftaren getts en befogenhet, inom ramen för sin allmänna behörighet, att fatta be- slut, vilket kan vara inskränkande för enskild och till och med äventyra de målsättningar med lagstiftningen, fastän även denna kommer till uttryck endast i förarbetena. Med tanke på att målsätt- ningar och hänsynstagande till kommersiell kollektivtrafik synes ha varit av mycket stor vikt framstår det som anmärkningsvärt att detta inte kommit till uttryck konkret i KolltrL. 
  
 Det är alltså i rättslig mening olämpligt att skyddsbestämmelser för sådana intressen har utelämnats från lagstiftningen, varför det må framstå som möjligt för  
 myndighet-en 
  att fatta beslut oin- skränkt av sådana överväganden som kan ha kommit fram i förar- betena. Den relevanta frågeställningen blir därmed huruvida myn- digheten helt kan frångå de överväganden som framkommer i motiven. Å ena sidan saknas begränsningar i den allmänna be- fogenheten för detta, å andra sidan kan det strida mot grundläg- gande förvaltningsrättsliga principer. 
  
 4.2Överväganden om rättssäkerhet och proportionalitet vid beslut om allmän trafikplikt 
  
 Till att börja med kan konstateras, såsom det ges uttryck för i för- arbetena, att beslut om allmän trafikplikt är ett instrument som ska användas för att säkerställa att kollektivtrafik kommer till stånd och erbjuds på ett ändamålsenligt sätt. Det är vidare klarlagt att lagstiftaren har avsett en kombination av kommersiellt driven kol- lektivtrafik och samhällsstödd kollektivtrafik. Det finns inga uttryck i lagstiftningen för att RKM har rätt att direkt begränsa kommersiella kollektivtrafikföretags verksamheter. Detta kan i stället vara en nära indirekt effekt av beslut om allmän trafikplikt. 
  
 47 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 I det fall att befintlig kommersiell kollektivtrafik redan bedrivs på spåren och detta efterföljs av beslut om allmän trafikplikt för den aktuella sträckan kan detta komma att innebära uppkomsten av en kommersiell situation som är liktydig med ett de  
 facto-förbud 
  mot verksamhet för den befintliga trafiken. Om allmän trafikplikt införs för sträckor där kommersiell trafik bedrivs innan beslutet kan det medföra i praktiskt hänseende att förutsättningar för fort- satt verksamhet tillintetgörs. Det kan även noteras att dessa effekter i allt väsentligt uteblir för de sträckor där kommersiell kollektivtrafik inte har ekonomisk bärkraft, eller det av skilda skäl saknas sådan trafik. Beslut av RKM äventyrar i sådana fall väsent- ligen inte något näringsintresse. Just denna situation synes vara den som förvaltningsrätten tagit fasta på i målet SJ/SLL (refererat ovan), vilket alltså omfattar en situation som målet egentligen inte handlar om. 
  
 Efter beslutet har fattats upphandlas normalt därefter trafiken, varvid det befintliga kollektivtrafikföretaget inte lagligen kan erhålla någon förtur till avtal om allmän trafik. I så måtto skulle alltså ett beslut om allmän trafikplikt gentemot åtminstone befint- liga kollektivtrafikföretag kunna anses innebära en indirekt inskränkning av dessa rättssubjekts näringsfrihet. 
  
 Marknadseffekten kan alltså uppkomma genom att det allmänna med stöd av skattemedel skapar ett överutbud av trafiktjänster på vissa sträckor, varvid det åstadkoms en utbudssituation som är ohållbar i förhållande till efterfrågan. Det ska noteras att detta inte i sig begränsar näringsfriheten i strikt mening, varför beslutet om allmän trafikplikt inte kan anses begränsa näringsfriheten i strid mot grundlagen. Så kan endast ske om KolltrF och KolltrL skulle stå i strid med bestämmelsen. Det förfaller mycket svårt att hävda att det vore fallet. Stöd för detta följer av att myndighetsbeslutet i sig inte inskränker någon enskilds rättighet att bedriva verksamhet. Att situationen av andra skäl vore ohållbar hänför sig i stället till frågan om huruvida beslutet är proportionerligt eller ej. 
  
 I sammanhanget kan noteras att lagstiftaren varit mycket tydlig i det att konkurrens ska förekomma på spåren och att inget trafik- slag såsom utgångspunkt har företräde framför det andra. RKM kan sålunda inte stödja sig på någon laglig företrädes- eller ensam- rätt i det hänseendet vid beslut om allmän trafikplikt. 
  
 48 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 HFD anförde i RÅ 1999 ref. 76 att laglighetsprövningen av ett myndighetsbeslut som är grundat på en lagbestämmelse endast kan upphävas om det på grundval av utredningen i målet kan kon- stateras att beslutet – även med beaktande av den ersättning som kan tänkas komma att utgå – får sådana effekter för bolagen som påverkas av beslutet, att det kommer att råda ett klart missför- hållande mellan det allmännas fördel av ingreppet och den sam- mantagna belastning som ingreppet kan medföra. 
  
 Det är vidare inte möjligt att rättfärdiga beslut om allmän trafikplikt på den grunden att det vore tillfyllest att enskilda järn- vägsföretags rätt skulle vara fullt tillgodosedd genom företagens möjlighet att delta i upphandlingen av avtal om allmän trafik. Den tidigare liberaliserade marknaden är i sådana fall de facto mono- poliserad. Att monopolisten – RKM – senare väljer att upphandla trafiken i stället för att bedriva den i egen regi ändrar inget i det hänseendet. Sålunda handlar inte frågan om vem som i slutänden bedriver verksamheten (oaktat huvudmannaskapet), utan samspelet mellan den liberaliserade delen av marknaden för regional kollek- tivtrafik och den andra delen som är samhällsstödd. Övervägandet som anges i motiven – och som aktualiseras i proportionalitetshän- seende – är huruvida beslut om trafikplikt alls ska avse sådana sträckor. 
  
 Försiktighet är även påkallad i fall där ingen kommersiell trafik för närvarande bedrivs, eftersom beslut om allmän trafikplikt kan påverka potentiell etablering av kommersiell trafik, vilken, såsom utvecklats ovan, åtminstone enligt motiven till KolltrL är i högsta grad skyddsvärd. Det faktum att KolltrL ger sådan formell be- fogenhet enligt ordalydelsen ändrar inte att RKM har att beakta förvaltningsrättsliga bestämmelser som inverkar begränsande på besluts utformning. 
  
 5Övriga legala aspekter på samspelet mellan kommersiell och samhällsstödd trafik 
  
 Hittills har behandlats den mer förvaltningsrättsliga frågan huruvida RKM har möjlighet att fatta beslut om allmän trafikplikt och vilken inverkan på främst befogenheten i det hänseendet som proportionalitetsavväganden har. Oavsett vad som framkommit i 
  
 49 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 den delen av utredningen måste hållas i åtanke att EU:s statsstöds- regler sätter de yttre gränserna för vad som är tillåtet för det all- männa att subventionera med allmänna medel. Sålunda måste eventuella stöd vara förenliga med artikel 107 TFEU. 
  
 Vidare följer av artikel 106.1 TFEU att beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättig- heter har medlemsstaterna en skyldighet att inte vidta och inte heller bibehålla någon åtgärd som strider mot reglerna i fördragen, i synnerhet reglerna i artiklarna 18 TFEU (regler om icke- diskriminering) samt artiklarna  
 101–109 
  TFEU (konkurrens- och statsstödsreglerna). Enligt artikel 106.2 TFEU gäller vidare att företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt eko- nomiskt intresse eller som har karaktären av fiskala monopol ska vara underkastade reglerna i fördragen, särskilt konkurrensreglerna, i den mån tillämpningen av dessa regler inte rättsligt, eller i prak- tiken hindrar, att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs. Utvecklingen av handeln får inte påverkas i en omfattning som strider mot unionens intresse. 
  
 Emellertid gäller enligt artikel 93 TFEU (f.d. artikel 73 FEG) att stöd är förenligt med fördragen, om det tillgodoser behovet av samordning av transporter eller om det innebär ersättning för all- män trafikplikt. Det följer av KolltrF att Artikel 73 i fördraget är lex specialis i förhållande till artikel 86.2. Artikeln innehåller bestämmelser om ersättning för allmän trafikplikt inom sektorn för landtransporter (skäl 3). 
  
 Sålunda är stödet i form av allmänna medel som utgör ersättning till aktörer som utför trafik baserat på beslut om allmän trafikplikt, som utgångspunkt förenligt med unionsreglerna. Det följer dock av KolltrF att all form av ersättning inte ska anses förenlig med unions- reglerna. Alltså gäller att ersättning för allmännyttiga tjänster inom sektorn för landbaserad kollektivtrafik som utgångspunkt kan vara nödvändig för att de berörda företagen ska kunna bedriva trafiken på grundval av principer och villkor som gör det möjligt för dem att fullgöra sina uppgifter. Ersättningen kan enligt artikel 93 TFEU vara förenlig med fördraget om vissa villkor är uppfyllda (skäl 34): 
  
 1.Ersättningen måste syfta till att säkerställa tillhandahållandet av tjänster som verkligen är tjänster av allmänt intresse i den mening som avses i fördraget. 
  
 50 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 2.I syfte att undvika en oskälig snedvridning av konkurrensen, får ersättningen inte överstiga det belopp som krävs för att täcka nettokostnaderna för fullgörandet av den allmänna trafikplikten, med hänsyn till företagets inkomster i samband med detta och en rimlig vinst. 
  
 Ingen av punkterna torde aktualiseras i det fall det allmänna be- slutar att den allmänna trafikplikten ska bedrivas helt i egen regi, utan tillämpas främst vid direkttilldelning av tjänsteuppdraget till ett kollektivtrafikföretag. Vid konkurrensutsatt upphandlingsför- farande torde punkten två automatiskt vara uppfylld, alltmedan punkten 1 anknyter till bedömningen om det över huvud taget är motiverat att besluta om allmän trafikplikt. 
  
 I artikel 9 KolltrF har mot denna bakgrund intagits en regel om att ersättning för  
 all-män 
  trafik som utbetalas i enlighet med KolltrF för drift av kollektivtrafik eller  
 upp-fyllande 
  av taxevillkor som fastställts i allmänna bestämmelser, ska anses vara förenlig med den unionsrätten. Ersättning är därmed undantagen från kravet på förhandsanmälan enligt artikel 108.3 TFEU. 
  
 Vidare möjliggörs enligt artikel 9.2 KolltrF, utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 93, 106, 107 och 108 TFEU, att medlemsstaterna fortsätter att bevilja stöd till transportsektorn i enlighet med artikel 93 TFEU när stödet tillgodoser behovet av transportsamordning eller om det innebär kompensation för vissa andra skyldigheter som ingår i begreppet allmännyttig tjänst än sådana som omfattas av denna förordning, särskilt 
  
 a)till dess att gemensamma regler trätt i kraft när det gäller fördel- ning av infrastrukturkostnader, om stödet beviljas företag som måste stå för kostnaderna för den infrastruktur de använder medan andra företag inte har samma börda. När det stödbelopp som beviljas i detta fall beräknas ska man beakta de infrastruk- turkostnader som konkurrerande transportslag inte är tvungna att betala, 
  
 b)när stödets syfte är att främja antingen forskning om eller ut- veckling av transportsystem och transportteknik som är mer ekonomiska för gemenskapen som helhet. 
  
 51 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 En begränsning är dock att detta stöd måste begränsas till FoU- skedet och får inte omfatta kommersiellt utnyttjande av sådana transportsystem och sådan transportteknik; i annat fall gäller inte undantaget och statsstödsreglerna med tillhörande anmälningsplikt blir då fullt tillämpliga. 
  
 Statsstödsreglerna innebär alltså inga principiella hinder mot beslut om allmän trafikplikt eller ersättning till kollektivtrafik- företag i anledning av sådana beslut. Bestämmelserna tar emellertid sikte på situationen där beslut om allmän trafikplikt faktiskt är fattat och dess största inverkan torde uppkomma i samband med att RKM skulle fatta beslut om allmän trafikplikt för sådana sträckor där det saknas ett allmänt intresse av kollektivtrafik. 
  
 Så länge sådana sträckor upphandlas i ett konkurrensutsatt för- farande torde emellertid detta inte ge upphov till statsstödspro- blematik, utan snarare gäller frågan huruvida myndigheten över- träder sin befogenhet att fatta sådana beslut. I förarbetena har även statsstödsreglerna inte ansetts utgöra något primärt hinder mot beslut om allmän trafikplikt eller ersättning för avtal om allmän trafik.47 
  
 5.1Förenlighet med den konkurrensrättsliga konfliktlösningsregeln 
  
 Den 1 januari 2010 infördes en ändring i 3 kap. konkurrenslagen (KL) genom den s.k. konfliktlösningsregeln. Enligt 3 kap. 27 § KL gäller sålunda beträffande konkurrenssnedvridande offentlig sälj- verksamhet (KOS) att staten, en kommun eller ett landsting får förbjudas att i en säljverksamhet som omfattas av det konkurrens- rättsliga företagsbegreppet tillämpa ett visst förfarande, om detta 
  
 1.snedvrider, eller är ägnat att snedvrida, förutsättningarna för en effektiv konkurrens på marknaden, eller 
  
 2.hämmar, eller är ägnat att hämma, förekomsten eller utveck- lingen av en sådan konkurrens. 
  
 47 Prop. 2009/10:200, s.  
 100–101. 
  
 52 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 Förbudet avser alltså tillämpningen av ett visst snedvridande eller konkurrenshämmande förfarande, men drabbar inte verksamheten som sådan. Det följer vidare av 3 kap. 27 § 2 st. KL att förbud inte får meddelas för förfaranden som är försvarbara från allmän syn- punkt. Det är sålunda fråga om en form av omvänt skadlighets- rekvisit till skillnad från det kriterium som gällde för 1953 och 1982 års konkurrenslagar och dess generalklausuler baserade på den s.k. missbruksprincipen. Enligt denna äldre rätt gällde att ett visst för- farande kunde förbjudas om vissa skadlighetsrekvisit var uppfyllda samt om effekterna därav var otillbörliga från allmän synpunkt. I nu gällande lagstiftning stadgas alltså det motsatta; förbud kan inte meddelas om förfarandet är rättfärdigat från allmän synpunkt. 
  
 Vidare stadgas i 3 kap. 27 § 3 st. att en kommun eller ett lands- ting även får förbjudas att bedriva en viss säljverksamhet i fall som avses i 3 kap. 27 § 1 st., såvida inte verksamheten i sig är förenlig med lag. Detta stadgande berör alltså inte staten, eller sådan verk- samhet som är förenlig med kommunallagen. Oaktat om verksam- heten i sig är förenlig med lagstiftningen inskränks den såväl för kommunal som statlig verksamhet av bestämmelserna om att til- lämpa visst konkurrenssnedvridande eller begränsande förfarande. Såsom framhålls i förarbetena innebär inte regleringen av RKM:s verksamhet att den kommunala kompetensen har förändrats genom KOS, d.v.s. det kan hävdas att verksamheten i sig är kom- petensenlig och förenlig med lag. Huruvida RKM:s verksamhet ska betraktas som säljverksamhet i KL:s mening är dock mera oklart. Enligt förarbetena till KOS framgår att med säljverksamhet avses främst försäljning av varor, tjänster och andra nyttigheter. Till sälj- verksamhet får även räknas andra utbudsverksamheter såsom bl.a. uthyrning.48 
  
 Ett specialfall är däremot när en upphandlande enhet både agerar som upphandlare och anbudsgivare. För kollektivtrafikens del skulle detta kunna uppkomma om RKM avser att både upp- handla viss trafik och samtidigt utföra trafik inte i egen regi, men som anbudsgivare avseende avtal om sådan trafik som omfattas av upphandlingsreglerna. Det följer av MD:s praxis att KL:s förbuds- bestämmelser är tillämpliga när en myndighet agerar på marknaden i en producent- och leverantörsroll, d.v.s. när den bedriver en eko- 
  
 48 Prop. 2008/09:231, s. 34. 
  
 53 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2015:110 
  
 nomisk verksamhet i den bemärkelsen att myndigheten ska anses vara ett företag i KL:s mening (se MD 2004:21). Enligt regeringen bör ett motsvarande synsätt gälla för KOS. Däremot är KOS inte är tillämplig på själva upphandlingsförfarandet.49 
  
 Regeringen framhåller i förarbetena att KOS i princip inte om- fattar ekonomiskt stöd till egen säljverksamhet oavsett dess form. Däremot är det effekten av stödet, såsom det gestaltar sig när den offentlige aktören tillämpar sin säljverksamhet, som kan bli föremål för prövning.50 
  
 Sammantaget framstår det som osannolikt att KOS kommer att ha någon större inverkan på RKM:s verksamhet, åtminstone så länge som myndigheterna inte bedriver någon säljverksamhet i konkurrens med kommersiella kollektivtrafikbolag. Beslut om all- män trafikplikt och upphandling av avtal om allmän trafik omfattas inte KL:s bestämmelser i detta hänseende. 
  
 6 Behovet av kompletterande reglering 
  
 KolltrL innehåller ingen konkret bestämmelse om hur samspelet mellan kommersiell och samhällsstödd trafik närmare ska utformas. Mot bakgrund av att den svenska järnvägsmarknaden är liberaliserad gällande det fria tillträdet för kommersiell trafik är det nödvändigt att ta hänsyn till denna när behoven enligt trafikför- sörjningsprogrammet ska tillfredsställas. 
  
 Såsom visats i utredningen ovan riskerar en alltför vid tolkning av RKM:s befogenheter att leda till inskränkningar i existerande kommersiell trafik, varigenom det finns en överhängande risk för dubbel eller överinvesteringar i fordon och vagnar. Med tanke på att utövandet av RKM:s befogenheter kan få allvarliga kon- sekvenser på möjligheterna för järnvägsföretag att bedriva verk- samhet är det i allmänhet påkallat att tolka befogenheterna restriktivt. I vart fall kan det inte anses vara förenligt med gällande rätt att göra en extensiv tolkning i befogenhetsfrågan. Oklarhet- erna i detta avseende påvisas inte minst av det har orsakat en större rättsprocess där det är uppenbart att myndigheten och järnvägs- 
  
 49Prop. 2008/09:231, s. 34 f. 
  
 50Prop. 2008/09:231, s. 35. 
  
 54 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 7 
  
 företaget har olika uppfattningar, vilket synes vara ett direkt resultat av en alltför otydlig lagstiftning. 
  
 Oaktat det faktum att det enligt min mening inte är möjligt att inskränka järnvägsföretagets verksamhet på sådant sätt som nu är aktuellt i den förevarande tvisten synes i vart fall en lämpligare ordning vara att vad som i dag kommer till uttryck i förarbetena borde klargöras direkt i lagtexten. 
  
 55 
  
 Bilaga 8 
  
 De statliga företagens roll – samhällsuppdrag till SJ AB 
  
 Jackson 
  
 Professor i rättsvetenskap, jur. Hodge, civ. ek. DHS 
  
 Handelshögskolan i Stockholm 
  
 57 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 61 
  
 1 
  
 Uppdraget ................................................................ 
  
 63 
  
 2 
  
 Översiktlig probleminventering gällande 
  
 samhällsuppdrag ....................................................... 
  
 63 
  
 3 
  
 Ensamrätt till avtal om allmän trafik (regional 
  
 kollektivtrafik) ........................................................... 
  
 64 
  
 3.1Tilldelningsprinciper för avtal om allmän trafik inom 
  
 EU............................................................................................ 
  
 65 
  
 3.2 Kollektivtrafik i egen regi av behörig myndighet ................. 
  
 66 
  
 3.3Tilldelning av avtal om allmän trafik till järnvägsföretag 
  
 som RKM inte kontrollerar.................................................... 
  
 68 
  
 3.4Särskilt om gällande upphandlingskrav för avtal om 
  
 allmän trafik............................................................................. 
  
 70 
  
 3.4.1 
  
 RKM i egenskap av upphandlande enhet ............... 
  
 71 
  
 3.4.2 
  
 Upphandlingskrav för järnvägstrafik ..................... 
  
 72 
  
 3.5Allmänna undantag enligt KolltrF från 
  
 upphandlingskravet................................................................. 
  
 73 
  
 3.5.1Undantag för avtal av mindre betydelse enligt 
  
 EU-reglerna ............................................................. 
  
 73 
  
 3.5.2Undantag för avtal om nödåtgärder enligt EU- 
  
 reglerna..................................................................... 
  
 74 
  
 3.5.3Undantag för kollektivtrafik på järnväg enligt 
  
 EU-reglerna ............................................................. 
  
 75 
  
 3.6Särskilt om regler om löptider för avtal om allmän 
  
 trafik......................................................................................... 
  
 75 
  
 3.7 Upphandlingskrav vid trafik utanför 
  
 Kollektivtrafiklagens tillämpningsområde ............................ 
  
 76 
  
 59 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.8Framtida svenska regler om konkurrensutsatt 
  
 anbudsförfarande .................................................................... 
  
 77 
  
 3.8.1Fortsättningsvis krav på upphandling av 
  
 tjänstekontrakt ........................................................ 
  
 78 
  
 3.8.2 
  
 Inga undantag för direkttilldelning av 
  
 kontrakt av mindre värden eller järnvägstrafik...... 
  
 78 
  
 3.9 
  
 Sammanfattande bedömning av samhällsuppdrag till SJ ...... 
  
 79 
  
 4 
  
 Bedömning av specifika frågeställningar....................... 
  
 79 
  
 4.1Möjligheten till begränsning av konkurrensen mellan 
  
 operatörer................................................................................ 
  
 79 
  
 4.2 
  
 Samhällsuppdrag utan upphandling till SJ............................. 
  
 81 
  
 4.2.1 
  
 Allmänt om tjänster av allmänt ekonomiskt 
  
 intresse ..................................................................... 
  
 81 
  
 4.3 
  
 Kollektivtrafik i förhållande till statsstödsreglerna ......... 
  
 84 
  
 4.3.1 
  
 Ersättning för åtaganden om tillhandahållande av 
  
 allmännyttiga tjänster ............................................................. 
  
 84 
  
 4.4 
  
 Modell med förändrat marknadstillträde för all trafik ..... 
  
 87 
  
 60 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 Sammanfattning 
  
 Passagerartrafik på järnväg är föremål för fritt marknadstillträde i Sverige. I viss mån har detta medfört att det finns faktisk konkurrens på spåren. Möjligheterna att reversera det fria marknadstillträdet genom en återgång till ett absolut statligt monopol är förenat med avsevärda svårigheter och aktualiserar frågor om åtgärdens förenlighet med egendomsskyddet och näringsfriheten. Eftersom det härtill berör regler om den fria rörligheten inom EU måste sådana åtgärder vara förenliga med de undantagsmöjligheter som följer av  
 EU-rätten 
  och EU:s rättighets- stadga. Även om det vore förenligt med konstitutionella krav och  
 EU-rätten 
  återstår därefter frågor om ersättning för dem som drabbas av åtgärderna. Sett sammantaget kommer åtgärder av denna karaktär att vara mycket svåra att genomföra. 
  
 En återgång till ett system med upphandlad trafik för hela järnvägsnätet aktualiserar i princip samma rättsliga överväganden som vid fullständig reversering till monopol, eftersom den efter- följande upphandlingen endast är ett följdresultat av själva mono- poliseringen. Det är alltså inte upphandlad trafik i sig som är potentiellt sett problematisk, utan den marknadsinskränkande åtgärd som föregår upphandling. Det ska även framhållas att i många fall är detta fråga om potentiella marknadseffekter och det är mycket möjligt att reverseringsåtgärder inte har någon större faktisk påverkan på marknaden om det t.ex. saknas aktörer. Däremot kvarstår den potentiella effekten av tillkommande möjligheter. Det är sålunda viktigt att notera att tillskapande av rättigheter för enskilda är långt mindre problematiska än att begränsa dem. 
  
 Om upphandling av passagerartrafiktjänster på järnväg skall vidtas måste tillämpliga regler om offentlig upphandling iakttas. I det hänseendet torde det finnas ytterligt små möjligheter att reser- vera kontrakt till statligt ägda företag utan att andra järnvägsföretag skulle beredas möjlighet att lämna anbud. 
  
 En modell som innefattar kompletterande upphandling av järnvägstrafik genom någon form av nationellt trafikförsörjnings- program är i förhållande till monopolisering långt mindre problematisk från rättslig synpunkt. Komplettering med beslut om trafikplikt där trafik ej förekommer möter inga hinder beträffande 
  
 61 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 näringsfrihets- eller egendomsrättsintressena. Det kan emellertid inte uteslutas att utformningen av sådan upphandlad trafik indirekt eller t.o.m. direkt kan påverka existerande kommersiell passagerar- trafik på järnväg. Därigenom aktualiseras samma rättsliga över- väganden som gäller vid samexistensen mellan samhällsstödd och kommersiell regional trafik som beslutas inom ramen för RKM:s verksamhet. Det kan inte hållas för uteslutet att en sådan modell vore möjlig att genomföra, allt under beaktande av de skydds- intressen som omnämnts här ovan. 
  
 Vad gäller ny och tekniskt sett åtskild infrastruktur i form av höghastighetsbanor där det i dag saknas aktörer (och infrastruktur) och som från början inte är öppen för konkurrens föreligger i princip valmöjligheter beträffande marknadstillträdesmodellen. I sådana fall krävs dock en anpassning av järnvägslagstiftningen eftersom den i dagsläget inte gör skillnad på skilda former av infra- struktur. 
  
 62 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 1 Uppdraget 
  
 Uppdraget omfattar att särskilt bedöma SJ AB:s roll och vilka förutsättningar som finns att ge företaget någon form av särställning som operatör med ett direkttilldelat ”samhällsuppdrag” som innebär att övriga järnvägsföretag inte tillåts att få konkurrera om utförandet av samhällsuppdragen. Bedömningen skall sålunda ta hänsyn gällande  
 EU-rättsliga 
  bestämmelser, men även den nationella situationen i Sverige med en konkurrensutsatt nationell marknad för persontrafik. 
  
 2Översiktlig probleminventering gällande samhällsuppdrag 
  
 Den hypotetiska frågeställningen som anges i denna del av uppdraget handlar om huruvida det är förenligt med gällande rätt att ge en ensamrätt till SJ AB (SJ) såsom varande statligt ägt bolag att ensamt utföra uppdraget att bedriva allmän trafik på basis av ett beslut om allmän trafikplikt och/eller samhällsstödd interregional trafik. 
  
 I sammanhanget skall konstateras att det i Sverige råder fri konkurrens på spåren, varvid inget järnvägsföretag som utgångs- punkt har företräde framför något annat företag. Ej heller har kollektivtrafiken någon företrädesrätt till spårkapacitet i förhål- lande annan kommersiell passagerar- eller godstrafik. Frågan gäller alltså inte huruvida det är rättsligt möjligt att återmonopolisera hela järnvägsnätet, utan huruvida det inom ramen för tilldelning av avtal om allmän trafik är möjligt att endast ge ett sådant uppdrag till SJ AB. 
  
 Som ett alternativ till att tilldela SJ uppdraget att bedriva allmän trafik på upphandlade sträckor ska även från rättslig synpunkt utredas gränserna för möjligheterna 
  
 För ägaren till SJ (staten) att ålägga bolaget att bedriva trafik på sträckor som i dag inte omfattas av allmän trafikplikt eller som upphandlas genom koncession; 
  
 För staten att mot ersättning ingå avtal med SJ att göra ytterligare stopp vid vissa stationer som inte betjänas i dag eller mot ersättning acceptera länstrafiken periodkort på delsträckor; 
  
 63 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 För staten att upphandla ny trafik (t.ex. höghastighetsbanor) genom tjänstekoncession. 
  
 3Ensamrätt till avtal om allmän trafik (regional kollektivtrafik) 
  
 Inom området regional kollektivtrafik är det viktigt att beakta att det inom unionen kan finnas skilda sätt på vilka kollektivtrafiken är organiserad, vilket påverkar bedömningen av den här aktuella frågeställningen. Om kollektivtrafik inte har öppnats för kon- kurrens blir frågan huruvida det är rättsligt möjligt att bibehålla ett sådant system. I de fall där marknaden öppnats för konkurrens och där lagstiftningen föreskriver öppna och rättvisa konkurrensutsatta anbudsförfaranden för tilldelning av ensamrätter och ingående av avtal om allmän trafik blir frågan i stället huruvida det är möjligt att återgå till en monopoliserad marknad utan konkurrensutsatt tilldel- ningsförfarande (t.ex. genom direkttilldelning eller genom lagfästa ensamrätter för verksamheten). 
  
 I det senare fallet uppkommer en rad följdkomplikationer som inträder i så gott som alla fall där tidigare monopoliserade marknader liberaliseras. Åtgärden att öppna upp marknader medför ofta att handeln mellan medlemsstater utvecklas avsevärt genom att t.ex. järnvägsföretag bedriver verksamheter i flera medlemsländer. Att i efterhand monopolisera en sådan marknad kommer tvivel- sutan att medföra att en sådan åtgärd skulle påverka handeln mellan medlemsländer negativt i det kan anses svårförenligt med bestämmelserna om fri rörlighet i artikel 58 samt avdelning VI (art.  
 90–100) 
  FEUF om den gemensamma transportpolitiken. 
  
 Beträffande såväl frågan om bibehållande av monopol som återgång till det samma gäller det sålunda att beakta de regler som gäller beträffande upprättandet av den gemensamma transport- politiken. I detta hänseende framgår av artikel 91 FEUF, jfrd med artikel 100 FEUF, att det med beaktande av transportfrågornas särskilda karaktär inom unionen skall fastställas gemensamma regler för internationella transporter på järnväg till eller från en medlemsstats territorium eller genom en eller flera medlemsstaters territorier samt de villkor under vilka utomlands hemmahörande transportföretag får utföra transporter inom en medlemsstat. Det 
  
 64 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 blir därför relevant att beakta sekundärlagstiftningen på järnvägs- området tillsammans med de svenska reglerna om kollektivtrafik och järnvägstrafik. 
  
 3.1Tilldelningsprinciper för avtal om allmän trafik inom EU 
  
 Genom att öppna marknaden för kollektivtrafik blir det som utgångspunkt inte längre möjligt att begränsa möjligheterna för kollektivtrafikföretag i andra medlemsländer att lämna anbud, vilket innebär att handeln mellan medlemsstaterna utvecklats avsevärt, något som i sig torde vara ett led i realiseringen av EU:s inre marknad. 
  
 Det har emellertid inte skett någon fullharmonisering av lag- stiftningen inom EU gällande tilldelning av avtal om allmän trafik. Synbarligen har detta sin förklaring i att det i äldre tid endast i mycket begränsad omfattning förekommit möjligheter till konkurrens om sådana kontrakt och att kollektivtrafik i allt väsentligt varit ett samhällsåtagande som utförts av det allmänna direkt eller genom dess helägda organisationer. Utvecklingen har emellertid medfört skillnader i de nationella förfaranden som tillämpas, vilket i sin tur medfört rättslig osäkerhet i fråga om kollektivtrafikföretagens rättig- heter och de behöriga myndigheternas skyldigheter. Regler om hur eller under vilka omständigheter tilldelning av avtal om allmän trafik existerade inte i äldre rätt1, varför det fanns ett stort behov av uppdatering av EU:s regelverk på detta område. 
  
 Enligt EU:s kollektivtrafikförordning (KolltrF)2 framhålls därför att kollektivtrafiken är organiserad på olika sätt i medlems- staterna. Av det skälet bör de behöriga myndigheterna fortsatt ha möjlighet att direkttilldela avtal om allmän trafik för järnvägstrafik. Detta bör ställas i kontrast till faktum att flera medlemsstater vid tilldelning av ensamrätt och avtal om allmän trafik, enligt KolltrF, åtminstone inom delar av sin kollektivtrafikmarknad, har infört lagstiftning som grundas på öppna och rättvisa konkurrensutsatta anbudsförfaranden (skäl 6). Sverige tillhör en av dessa stater. 
  
 1Jfr rådets förordning (EEG) nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar, EGT L 156, 28.6.1969, s.  
 1–7. 
  
 2Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av den 23 oktober 2007 om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70, EUT L 315, 3.12.2007, s.  
 1–13 
  (härefter; ”Kollektiv- trafikförordningen”). 
  
 65 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det följer av KolltrF en rättighet för lokala behöriga myndig- heter (i Sverige: regionala kollektivtrafikmyndigheter, RKM) avseende allmännyttiga tjänster att välja sitt kollektivtrafikföretag i samband med tilldelning av avtal om allmän trafik. Denna rättighet tar emellertid sikte på förhållandet att det allmänna ansvarar fullt ut för tillhandahållandet av kollektivtrafik – inte enbart förvaltning av infrastrukturen, utan även dess direkta drift. Härigenom är det inte förbjudet enligt  
 EU-rätten 
  att ha en monopoliserad kollektivtrafik inom en medlemsstat, även om den innebär att trafiken organiseras i skilda juridiska personer inom ramen för monopolet.3 
  
 KolltrF möjliggör i det hänseendet, och i vissa avgränsade fall, direkttilldelning av avtal om allmän trafik för järnvägstrafik (p. 26). Med direkttilldelning avses i detta sammanhang att tilldelning av avtal om allmän trafik till ett kollektivtrafikföretag sker utan konkurrens- utsatt anbudsförfarande (artikel 2 h KolltrF). Den inledande frågan blir därmed när RKM kan direkttilldela ett avtal om allmän trafik. Svaret är i allt väsentligt att det kan ske när verksamheten bedrivs i egen regi. I andra fall föreligger en skyldighet att tillämpa ett konkurrensutsatt tilldelningsförfarande. 
  
 3.2Kollektivtrafik i egen regi av behörig myndighet 
  
 Gällande kollektivtrafik på järnväg föreskriver KolltrF inledningsvis att medlemsstaterna har möjlighet att tillämpa ett förfarande med trafik i egen regi. Sådan drift kan ske direkt genom att en behörig myndighet enskilt tillhandahåller trafiken eller gemensamt i grupp av myndigheter som själva tillhandahåller integrerad kollektivtrafik. Möjlighet ges även för myndigheten att genom direkttilldelning av avtal om allmän trafik uppdra åt en i rättsligt hänseende fristående enhet som myndigheten/gruppen av myndigheter kontrollerar på samma sätt som sina avdelningar.4 
  
 Bedrivande av kollektivtrafik i egen regi förutsätter dock att sådan verksamhet inte är förbjuden i nationell lagstiftning. I svensk 
  
 3Det skall noteras att detta avser upprätthållandet av en befintlig monopolordning och även om KolltrF inte förbjuder en återgång från konkurrensutsatt förfarande till monopol är en sådan åtgärd förenad med andra rättsliga hinder. Analysen av dessa ligger dock utanför ramen för detta uppdrag. 
  
 4Möjligheten till beslut om drift i egen regi är härutöver föremål för begränsningar enligt artikel 5.2 a)- e) KolltrF. 
  
 66 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 rätt existerar inget direkt förbud mot att RKM skulle kunna bedriva trafik i egen regi, varför det är fullt tillåtet att göra detta såväl enligt nationell svensk rätt som  
 EU-rätten. 
  
 En central fråga i detta sammanhang är när det skall anses att en verksamhet faktiskt bedrivs i egen regi. Genom  
 EU-domstolens 
  uttalade i Teckal gjordes klart att för ett förfarande skulle vara upphandlingspliktigt var det, enligt det vid den tidpunkten gällande upphandlingsdirektivet, i princip tillräckligt att avtalet hade slutits mellan, å ena sidan, en lokal myndighet, och, å andra sidan, en i förhållande till denna myndighet fristående juridisk person. Endast i det fallet att den lokala myndigheten, samtidigt, utövade en kontroll över den ifrågavarande juridiska personen motsvarande den som den utövar över sin egen förvaltning, och denna juridiska person bedriver huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som innehar den, skulle något annat kunna gälla.5 
  
 Avgörandet anses vara startpunkten på undantaget för upphand- lingsplikt mellan upphandlande myndigheter och företag inom dess egen kontrollsfär eller verksamhet i egen regi, den s.k.  
 in-house 
  doktrinen. Avgörandet har sedermera bekräftats i  
 EU-domstolens 
  praxis.6 Osäkerheten har i viss mån bestått och genom 2014 års direktiv om upphandlingsregler i klassiska sektorn och försörj- ningssektorerna samt för koncessioner har regelverket förtydligats i gränsdragningsfrågan mellan interna och externa kontrakt och därigenom när upphandlingsskyldighet föreligger.7 I Sverige har de nya reglerna ännu inte trätt i kraft, men enligt förevarande 
  
 5Mål  
 C-107/98, 
  Teckal Srl mot Comune di Viano och Gonzalez 
  Consorziale (AGAC) di Reggio Mason, REG [1999] s.  
 I-8121, 
  p. 50. 
  
 6I Sverige gäller genom 2 kap. 10 a § LOU att från upphandlingsplikten undantas kontrakt mellan en  
 upp-handlande 
  myndighet och en juridisk person eller en gemensam nämnd enligt kommunallagen (1991:900), om den upphandlande myndigheten utövar en kontroll över den juridiska personen eller den gemensamma nämnden som motsvarar den som den utövar över sin egen förvaltning (kontrollkriteriet), och den juridiska personen eller den gemensamma nämnden bedriver huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som kontrollerar den (verksamhetskriteriet). Någon motsvarande bestämmelse finns inte i LUF. Se även prop. 2011/12:106 s. 56. 
  
 7Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU av den 26 februari 2014 om tilldelning av koncessioner, EUT L 94, 28.3.2014, s.  
 1–64, 
  Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU av den 26 februari 2014 om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv 2004/18/EG, EUT L 94, 28.3.2014, s.  
 65–242, 
  Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/25/EU av den 26 februari 2014 om upphandling av enheter som är verksamma på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster och om upphävande av direktiv 2004/17/EG, EUT L 94, 28.3.2014, s.  
 243–374. 
  
 67 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 lagrådsremiss avser regeringen föreslå riksdagen att direktivets regler härom införlivas i svensk rätt fr.o.m. 2016.8 
  
 Det ligger förvisso inte ramen för uppdraget att mera i detalj analysera gränsdragningsfrågan för interna kontrakt, men så mycket kan konstateras att SJ inte kan betraktas som ett företag som RKM utöver kontroll över. SJ ägs till 100 % av svenska staten och är ett affärsdrivande företag. Härigenom måste SJ likställas med andra externa järnvägsföretag. 
  
 Sammantaget skall därför framhållas att även om myndigheter och staten sedda tillsammans i vid mening skulle kunna anses representera det allmänna är det inte möjligt att uppdrag till t.ex. SJ AB som drift i egen regi. Det måste vara RKM:s egen regi som avses, som utvecklats här ovan. SJ är ett kommersiellt järnvägsföretag som förvisso är ägt av svenska staten. Ägaransvaret för SJ utövas av Finansdepartementet och SJ måste sålunda i det hänseendet jämställas med andra kommersiella järnvägsföretag. 
  
 3.3Tilldelning av avtal om allmän trafik till järnvägsföretag som RKM inte kontrollerar 
  
 Som utgångspunkt gäller att i alla övriga fall när myndigheten anlitar en tredje part än ett internt företag finns en skyldighet jml. art. 5.3 KolltrF att iaktta ett konkurrensutsatt anbudsförfarande vid tilldelning av avtal om allmän trafik. Det konkurrensutsatta anbudsförfarandet skall vara öppet för alla företag, det ska vara rättvist och följa principerna om insyn och  
 icke-diskriminering. 
  KolltrF möjliggör förvisso att det efter anbudsinlämningen och ett eventuellt förurval kan föras förhandlingar i enlighet med dessa grundprinciper för att avgöra hur specifika eller komplicerade krav kan uppfyllas på bästa sätt. Det finns härtill ett antal undantag till kravet på konkurrensutsatt anbudsförfarande, vilka skall utvecklas nedan. 
  
 Enligt artikel 5.1 i KolltrF anges uttryckligen de tidigare upp- handlingsdirektiven (2004/17/EG och 2004/18/EG) är tillämpliga på tjänstekontrakt respektive offentliga kontrakt om trafik avseende kollektivtrafik med buss eller spårvagn, medan KolltrF är tillämplig på 
  
 8 Lagrådsremiss - Nytt regelverk om upphandling, 4 juni 2015, s. 373 ff. 
  
 68 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 tjänstekoncessioner för kollektivtrafik med buss- och spårvagn. Enligt direktiv 2014/24/EU  
 (LOU-direktivet) 
  gäller att KolltrF även fort- sättningsvis ska tillämpas på avtal om allmän trafik och på tjänste- koncessioner för kollektivtrafik på järnväg eller tunnelbana. I syfte att klargöra förhållandet mellan  
 LOU-direktivet 
  och KolltrF anges därför i artikel 10 i) i  
 LOU-direktivet 
  att direktivet inte ska tillämpas på tjänstekontrakt som avser tillhandahållande av kollektivtrafik på järnväg eller tunnelbana. En likalydande bestämmelse finns även i artikel 21 g) i direktiv 2014/25/EU  
 (LUF-direktivet) 
  och i direktiv 2013/23/EU  
 (LUK-direktivet) 
  anges i artikel 10.2 att undantag görs från det direktivets tillämpningsområde för koncessioner för kollektivtrafik såsom det avses i KolltrF. 
  
 I stället gäller för dessa kontrakt att tilldelning även fort- sättningsvis bör omfattas av KolltrF. Det framhålls i LOU- och LUF direktiven att medlemsstaterna bör, i den mån KolltrF tillåter nationell lagstiftning att avvika från de regler som fastställs i den förordningen, att i sin nationella lagstiftning kunna fastställa att avtal om allmän trafik i fråga om kollektivtrafik på järnväg eller tunnelbana ska tilldelas genom ett konkurrensutsatt anbudsför- farande (skäl 27 och skäl 35 i LOU- resp.  
 LUF-direktiven). 
  
 I Sverige har regeringen behandlat frågan i lagrådsremissen om nytt regelverk om upphandling och där gjort bedömningen att undantagen i LOU- och  
 LUF-direktiven 
  för tjänstekontrakt som avser kollektivtrafik på järnväg eller tunnelbana inte bör genom- föras i nuläget. Samma gäller även beträffande möjligheten till undantag i  
 LUF-direktivet 
  för koncessioner för kollektivtrafik.9 
  
 Tjänstekoncessioner är i dagsläget uttryckligen undantagna från upphandlingsdirektiven och upphandlingslagstiftningen. Sålunda har det hittills inte funnits något rättsligt krav på ett öppet konkurrensutsatt förfarande vid tilldelning av tjänstekoncessioner. Däremot måste allmänna  
 EU-rättsliga 
  principer om likabehandling,  
 icke-diskriminering 
  och öppenhet iakttas, åtminstone när det finns en unionsdimension för sådana koncessioner. 
  
 För kollektivtrafikens del är tjänstekoncessioner tämligen ovanliga i Sverige, med undantag för viss nattågstrafik och färjetrafik till Gotland och i stället används tjänstekontrakt i avtalsrelationen mellan 
  
 9 Lagrådsremiss - Nytt regelverk om upphandling, 4 juni 2015, s. 405 f. Se även Närings- departementets  
 pro-memoria 
  Tilldelning av koncessioner för kollektivtrafik, dnr N2014/5126/TE. 
  
 69 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 RKM och järnvägsföretagen.10 I dag används dock koncessioner för vissa sträckor av Mälardalstrafik MÄLAB AB (Mälab).11 Till- delningen för sådana kontrakt kommer i framtiden med all sannolikhet att bli föremål för ett konkurrensutsatt anbudsförfarande. Vidare kommer det sannolikt inte att bli möjligt att direkttilldela avtal om allmän trafik som är av mindre värde eller omfattning eller som avser järnvägstransporter.12 Sverige avser sålunda tillämpa konkurrens- utsatt anbudsförfarande för framtida kontrakt oavsett om dessa tilldelas såsom tjänstekontrakt eller tjänstekoncessioner. 
  
 3.4Särskilt om gällande upphandlingskrav för avtal om allmän trafik 
  
 KolltrF utgör förvisso lex specialis framför de direktiv om upp- handling som gäller inom unionen. Därtill finns, som ovan nämnts, tillämpningsbegränsningar för upphandingsdirektiven. Förord- ningen föreskriver att direkttilldelning i vissa fall kan tillämpas och att ett visst anbudsförfarande skall tillämpas i andra fall. KolltrF föreskriver dock inget om själva upphandlingsförfarandet, varvid stöd för hur detta skall genomföras får sökas i nationell lagstiftning om upphandling i allmänhet. 
  
 För Sveriges del finns regler härom återfinns i lagen (2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster (LUF). För svenskt vidkommande blir sålunda upp- handlingsreglerna fullt tillämpliga i alla situationer när avtal om allmän trafik skall tilldelas, förutom när RKM, eller den enhet till vilken den delegerat sin uppgift, utför den allmänna trafikplikten i egen regi eller genom en fristående men kontrollera enhet.13 
  
 10Se PM, dnr N2014/5126/TE, s. 14 f. 
  
 11Tjänstekoncessioner används enligt Mälab för sträckorna Örebro – Eskilstuna – Stockholm, Norrköping – Kolmården – Nyköping – Stockholm, Sala – Västerås – Eskilstuna – Norrköping, Hallsberg – Katrineholm – Stockholm. Se www.malab.se. Lydelse  
 2015-07-07. 
  
 12Se PM, dnr N2014/5126/TE. 
  
 13Noteras bör att ett uppdaterat regelverk inom försörjningssektorn kommer att införas fr.o.m. 2016 i Sverige när försörjningsdirektivet införlivas i svensk rätt. Analysen här utgår dock från gällande rätt. 
  
 70 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 3.4.1RKM i egenskap av upphandlande enhet 
  
 Enligt 2 kap. 23 § LUF avses med upphandling de åtgärder som vidtas av en upphandlande enhet i syfte att tilldela ett kontrakt eller att ingå ett ramavtal avseende bl.a. tjänster. Vidare gäller enligt 2 kap. 20 § LUF att med upphandlande enheter avses dels upphandlande myndig- heter enligt 2 kap. 21 § LUF, dels sådana företag som 
  
 1.en upphandlande myndighet kan utöva ett bestämmande inflytande14 över, eller 
  
 2.bedriver verksamhet som omfattas av lagens tillämpningsområde enligt 1 kap.  
 4–10 
  §§ LUF med stöd av en särskild rättighet eller ensamrätt.15 
  
 Särskilt angående upphandlande myndighet avses därmed enligt 2 kap. 21 § LUF statliga och kommunala myndigheter, med vilka jämställs 
  
 1.beslutande församlingar i kommuner och landsting, och 
  
 2.offentligt styrda organ16, samt 
  
 3.sammanslutningar av en eller flera myndigheter enligt ovan- stående. 
  
 Härigenom får det anses klarlagt att RKM, eller den enhet till vilken dess uppgifter är delegerade, utgör en sådan upphandlande enheter som omfattas av reglerna i LUF. 
  
 14Enligt 2 kap. 20 § 2 st. LUF gäller att ett bestämmande inflytande skall anses finnas om en upphandlande myndighet, direkt eller indirekt, i förhållande till ett företag innehar mer än hälften av andelarna i företaget eller kontrollerar majoriteten av röstetalet på grund av aktieägande eller motsvarande eller kan utse mer än halva antalet ledamöter i företagets styrelse eller motsvarande ledningsorgan. 
  
 15Särskilda rättigheter eller ensamrätter definieras i 2 kap. 20 § 3 st sådan ensamrätt eller rättigheter som beviljats enligt lag eller annan författning; begränsar rätten att utöva en sådan verksamhet som avses i 1 kap.  
 4–10 
  §§ LUF till ett eller flera företag; och som väsentligt påverkar andra företags möjligheter att bedriva samma typ av verksamhet. 
  
 16Med offentligt styrda organ avses enligt 2 kap. 12 § LUF sådana bolag, föreningar, delägar- förvaltningar, särskilt bildade samfällighetsföreningar och stiftelser som tillgodoser behov i det allmännas intresse, under förutsättning att behovet inte är av industriell eller kommersiell karaktär, och 1) som till största delen är finansierade av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet; 2) vars verksamhet står under kontroll av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet; eller 3) i vars styrelse eller motsvarande ledningsorgan mer än halva antalet ledamöter är utsedda av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet. 
  
 71 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.4.2Upphandlingskrav för järnvägstrafik 
  
 Avtal om allmän trafik betraktas som ett tjänstekontrakt om det inte utformas som en tjänstekoncession. Sådana avtal som gäller utförande av tjänster enligt bilaga 2 eller 3 till LUF, beroende av om de är s.k. A- respektive  
 B-tjänster. 
  Med  
 A-tjänster 
  avses tjänster, vilka är väl lämpade för gränsöverskridande handel.  
 B-tjänster 
  är, å andra sidan, sådana som är mindre väl lämpade för gränsöverskridande handel. Särskilda och mer flexibla upphandlingsregler gäller för  
 B-tjänster. 
  
 Transporttjänster tillhör de s.k. försörjningssektorerna och det följer av 1 kap. 2 § LUF att lagen gäller för upphandling av varor och tjänster för verksamhet inom områdena bl.a. transporter. Enligt 1 kap. 8 § 1 st. LUF omfattas en transportverksamhet av LUF om den består av tillhandahållande eller drift av publika nät i form av transporter med järnväg, automatiserade system, spårväg, tunnelbana, buss, trådbuss eller linbana. Sådana nät för transport- tjänster skall anses finnas om tjänsten tillhandahålls enligt villkor som fastställts av en behörig myndighet och som avser linje- sträckning, tillgänglig transportkapacitet, turtäthet och liknande förhållanden. Samtliga landtransporter omfattas av upphandlings- reglerna enligt bilaga 2, som generellt klassificeras som  
 A-tjänster, 
  med undantag av järnvägstransport som omfattas av kategori 18, vilka klassificeras som  
 B-tjänster. 
  
 I förarbetena till LUF framhöll regeringen att det underliggande försörjningsdirektivet17 omfattar såväl tillhandahållande av, som drift av publika nät. Regeringen anslöt sig till betänkandet i det att den tidigvarande ordningen med trafikhuvudmännens tillhanda- hållande av sådana nät för transporter omfattades av försörjnings- direktivet och LUF. Ändringen som introducerades genom försörjningsdirektivet innebar att bestämmelsen om publika transportnät kom att jämställas med andra nät såsom gas, värme, el och vatten. Viktigt att notera därvidlag var att det inte enbart rör sig om förvaltning av själva nätet utan även tillhandahållande av transporttjänster samt drift av nätet. Härigenom ansåg regeringen 
  
 17 Europaparlamentets och Rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor och tjänster, EUT L 134, 30.4.2004, s.  
 114–240. 
  
 72 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 att en trafikhuvudmans verksamhet att upprätthålla viss trafik omfattades av LUF.18 
  
 Traditionellt upphandlas sålunda spårbunden kollektivtrafik enligt LUF, alltmedan kollektivtrafik på vatten kan upphandlas enligt LOU.19 
  
 Regeringen noterade att vid tidpunkten för införandet av LUF hade de specifika reglerna om kollektivtrafik på  
 EU-nivå 
  ännu inte trätt i kraft och att det kunde förväntas särskilda regler angående främst undantag från upphandlingskravet gällande kollektivtrafik.20 Undantagen till det allmänna upphandlingskravet har sedermera infördes genom KolltrF har emellertid inte föranlett några ändringar i LUF och bestämmelsen med innehåll att upphandlingskrav gäller i alla andra fall kvarstår därför och skall utredas mera ingående i det följande. 
  
 3.5Allmänna undantag enligt KolltrF från upphandlingskravet 
  
 Det följer av KolltrF att kravet på konkurrensutsatt anbudsför- farande i vissa fall kan efterges, vilket i sådana fall möjliggör direkt- tilldelning av avtal om allmän trafik. Dessa undantag begränsas formellt tillämpningsområdet för LUF. 
  
 3.5.1Undantag för avtal av mindre betydelse enligt  
 EU-reglerna 
  
 För det första föreskrivs ett de  
 minimis-undantag 
  i artikel 5.4 KolltrF, genom vilket behöriga myndigheter, om det inte är för- bjudet enligt nationell lagstiftning, får fatta beslut om direkt- tilldelning av avtal om allmän trafik när antingen det årliga genom- snittsvärdet av avtalen uppskattas till mindre än 1 000 000 EUR eller när avtalen gäller kollektivtrafik på mindre än 300 000 km om året. När det gäller ett avtal om allmän trafik som direkttilldelats ett litet eller medelstort företag som bedriver trafik med högst 23 fordon får dessa tröskelvärden höjas på så sätt att direkttilldelning 
  
 18Prop 2006/07:128, s. 453. 
  
 19Se Ds 2014:25, Nya regler om upphandling, s. 566. 
  
 20Prop 2006/07:128, s. 453 f. 
  
 73 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 får ske när antingen det årliga genomsnittsvärdet uppskattas till mindre än 2 000 000 EUR eller när avtalet gäller kollektivtrafik på mindre än 600 000 kilometer om året. Om dessa tröskelvärden överstigs måste alltså det konkurrensutsatta anbudsförfarandet tillämpas. 
  
 Dessa specialregler har direkt effekt i Sverige, vilket bl.a. innebär att tröskelvärdena för direkttilldelning enligt LUF inte är tillämpliga för sådana avtal som omfattas av dessa regler. Om de  
 minimis-undantaget 
  däremot inte är tillämpligt blir det aktuellt att beakta tröskelvärdena i LUF. 
  
 3.5.2Undantag för avtal om nödåtgärder enligt  
 EU-reglerna 
  
 För det andra finns ett undantag för nödåtgärder. Det följer av artikel 5.5 KolltrF att sådana får vidtas vid trafikstörningar eller överhängande risk för sådana störningar. Nödåtgärden skall i sådana fall bestå i en direkttilldelning, en formell överenskommelse om utvidgning av ett avtal om allmän trafik eller ett åläggande att fullgöra viss allmän trafikplikt. Nödåtgärderna är i vart måste vara tidsbegränsade, varvid det föreskrivs att en direkttilldelning, en utvidgning av ett avtal om allmän trafik eller ett åläggande om ett sådant avtal som nödåtgärd får inte överstiga två år. Kollektiv- trafikföretaget skall även rätt att överklaga beslutet om åläggande att fullgöra viss allmän trafikplikt. 
  
 Beslut om åläggande om att bedriva kollektivtrafik har inte tagits i svensk lagstiftning, varigenom det inte är möjligt för RKM att framtvinga kollektivtrafik vid trafikstörning eller vid risk för detta. Det nationella förfarandet i Sverige bygger sålunda på frivillighet gällande nödåtgärder. I beredskapshänseende torde det kunna ifråga- sättas om detta är en lämplig ordning. Om möjlighet till åläggande införs i svensk rätt måste dock även effektiva rättsmedel och tillämpningsföreskrifter införas. 
  
 74 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 3.5.3Undantag för kollektivtrafik på järnväg enligt  
 EU-reglerna 
  
 För det tredje finns ett allmänt undantag om kollektivtrafik på järnväg. Sålunda stadgas i artikel 5.6 KolltrF att om det inte är förbjudet enligt nationell lagstiftning får de behöriga myndigheterna fatta beslut om direkttilldelning av avtal om allmän trafik som rör järnvägstransport. En begränsning i undantaget gäller emellertid annan spårbunden trafik som tunnelbana och spårvagnar. Härtill gäller att löptiden för sådana avtal får ingås för en period om maximalt 10 år. 
  
 I Sverige existerar inget uttryckligt förbud mot direkttilldelning av kollektivtrafik på järnväg. Genom LUF existerar däremot ett påbud om upphandlingsplikt för dessa kontrakt. Förvisso kan hävdas att de sanktioner som följer av otillåtna direktupphandlingar jml.  
 16–17 
  kap. LUF medför att det i rättslig mening torde vara omöjligt att kringgå reglerna enbart med hänvisning till att det otillåtna alternativa förfaringssättet inte är uttryckligen förbjudet. 
  
 En ändamålstolkning av  
 EU-rätten, 
  sedd i ljuset av den svenska nationella lagstiftningen, torde ge vid handen att det enligt nationell rätt inte är tillåtet att direkttilldela avtal om allmän trafik på järnväg när detta inte sker i den behöriga myndighetens egen regi. Rättsläget får därför anses vara klarlagt i detta hänseende. 
  
 3.6Särskilt om regler om löptider för avtal om allmän trafik 
  
 Det följer av artikel 4.3 KolltrF att löptiden för avtalen om allmän trafik i allmänhet inte får överstiga 15 år för persontransporter på järnväg eller annat spårburet transportsätt (gäller även för upp- handlat förfarande). Om ett avtal om allmän trafik gäller flera olika transportsätt och transporterna på järnväg eller annat spårburet transportsätt står för mer än 50 % av de ifrågavarande tjänsternas värde, är löptiden tillika begränsad till 15 år, vilket innebär en avvikelse från de maximala 10 år som gäller för busstransporter. 
  
 Löptiden får emellertid utökas till 22,5 år för järnvägstrafik vid såväl upphandlad som direkttilldelade avtal om allmän trafik om det med hänsyn till villkoren för tillgångarnas värdeminskning så är behövligt samtidigt som kollektivtrafikföretaget tillhandahåller till- gångar som både är betydande i förhållande till de totala tillgångar 
  
 75 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 som är nödvändiga för att bedriva den persontrafik som avtalet om allmän trafik gäller och huvudsakligen är knutna till de person- transporttjänster som omfattas av avtalet. Samma förlängda löptid gäller även om det är motiverat genom de kostnader som uppstår på grund av ett särskilt geografiskt läge, men då enbart för de yttersta randområdena. 
  
 Ännu längre löptider för avtal om allmän trafik är också möjliga om det är motiverat genom amortering av kapital i samband med exceptionella investeringar i infrastruktur, rullande materiel eller fordon och om avtalet om allmän trafik tilldelas genom ett rättvist konkurrensutsatt anbudsförfarande. I sådana fall krävs, för att säkerställa öppenhet, att den behöriga myndigheten inom ett år efter det att avtalet ingåtts tillställer kommissionen avtalet om allmän trafik samt uppgifter som motiverar den längre löptiden. Det maximala löptiden för direkttilldelade kontrakt är därmed 22,5 år. 
  
 Reglerna om löptid för avtal om allmän trafik har inte intagits i svensk rätt. Sålunda innehåller lagen (2010:1065) om kollektivtrafik (KolltrL) inga direkta bestämmelser om löptid i 3 kap. KolltrL angående avtal om allmän trafik. Det finns heller inga indirekta bestämmelser som såsom tidshorisonter för regionala trafikförsörj- ningsprogram i 2 kap. KolltrL. Härigenom tillämpas alltså de ovan nämnda bestämmelserna som följer av  
 EU-reglerna. 
  
 3.7Upphandlingskrav vid trafik utanför Kollektivtrafiklagens tillämpningsområde 
  
 En särskild som må uppkomma i samband med samhällsuppdrag är om staten kan åberopa den s.k.  
 in-house 
  doktrinen för andra sträckor än de som omfattas KolltrF och KolltrL. Här skulle i så fall argumentet vara att staten – förvisso genom sitt helägda järnvägsbolag 
  
 – i egen regi vidtar utför någon sådan form av trafik. Det kommer emellertid att bli mycket svårt att åberopa  
 Teckal-undantaget 
  eftersom det mest sannolikt kommer att falla på verksamhetskriteriet. 
  
 I Cabotermo uttalade  
 EU-domstolen 
  att kravet på att den ifrågavarande personen skall bedriva huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som innehar den har särskilt till syfte att säkerställa att upphandlingsdirektivet är tillämpligt i det fall då ett företag som kontrolleras av en eller flera myndigheter är aktivt på marknaden och således kan konkurrera 
  
 76 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 med andra företag. Domstolen framhöll att ett företag inte nödvändigtvis berövas sin handlingsfrihet endast på grund av att de beslut som berör företaget kontrolleras av den myndighet som innehar det, om företaget fortfarande kan utöva en betydande del av sin ekonomiska verksamhet tillsammans med andra aktörer. Vidare krävs enligt praxis att företagets tjänster huvudsakligen är avsedda enbart för denna och detta anses i praktiskt hänseende ske om företaget huvudsakligen utövar verksamhet åt denna myndig- het, och all annan verksamhet endast är av marginell karaktär. Huruvida så är fallet följer av en analys av alla omständigheter, såväl kvalitativa som kvantitativa.21 
  
 Även om det ovanstående självfallet behöver undersökas in casu torde det inte föreligga några tvivel om att SJ inte uppfyller verksamhetskriteriet. SJ bedriver från staten fristående verksamhet i konkurrens med andra aktörer och det följer av SJ:s egen affärsidé att bolaget ska erbjuda marknadens mest kundnära och hållbara tågresande i egen regi och i samarbete med andra.22 
  
 Däremot hindrar inte upphandlingsrätten att sträckor som i dag inte betjänas med trafik upphandlas genom koncessioner eller incitamentskontrakt, vilket potentiellt sett kan ge en låg finansiell exponering för staten, men likafullt tillräcklig för att etablera trafik. Som ovan nämnts förklaras behovet av upphandling av den i dag fullständigt liberaliserade marknaden. 
  
 3.8Framtida svenska regler om konkurrensutsatt anbudsförfarande 
  
 Enligt gällande rätt upphandlas, som ovan nämnts, spårbunden kollektivtrafik enligt nu gällande 15 kap. i LUF. I allt väsentligt är de materiella reglerna likalydande i 15 kap. LOU, vilket innebär att det finns krav i svensk rätt på konkurrensutsatt anbudsförfarande, låt vara att de mer flexibla reglerna därigenom kan tillämpas. Så mycket är dock klart att det inte kommer att vara möjligt enligt nu gällande rätt i Sverige att direkttilldela avtal om allmän trafik till SJ. 
  
 21Mål  
 C-340/04, 
  Smith och Consorzio Alisei mot Brown och AGESP SpA, REG 2006, s  
 I-4137, 
  p.  
 60–64. 
  
 22Uppgift från SJ:s webbplats, elektronisk resurs: www.sj.se, lydelse  
 2015-11-08. 
  
 77 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.8.1Fortsättningsvis krav på upphandling av tjänstekontrakt 
  
 För framtiden har problemet för svenskt vidkommande varit att KolltrF hänvisar till upphandlingsdirektiven gällande kollektiv- trafik med buss eller spårvagn. Om det däremot gäller tjänste- kontrakt eller tjänstekoncessioner följer av KolltrF att upphand- lingsdirektiven inte är tillämpliga, varvid tilldelningen av sådana kontrakt skall ske i enlighet med artikel 5 i KolltrF. 
  
 Regeringen har framhållit att det finns behov av kompletterande lagstiftning och att bestämmelser bör införas som reglerar för- farandet vid konkurrensutsättning av tjänstekontrakt avseende kollektivtrafik på järnväg, med tunnelbana eller på vatten enligt artikel 5.3 KolltrF. På basis av att Sverige redan i dag har en konkurrensutsatt kollektivtrafikmarknad anses det finnas behov av fortsatt liknande krav på konkurrensutsatt anbudsförfarande.23 
  
 KolltrF reglerar inte vilket konkret upphandlingsförfarande som skall tillämpas på nationell nivå – endast att det skall vara fråga om ett konkurrensutsatt anbudsförfarande. Regeringen anser dock att det är olämpligt att låta RKM utforma egna upphandlingsför- faranden inom ramen för det allmänna kravet på konkurrens- utsättning och anbudsgivning. I stället anses det mest ändamåls- enligt att utforma regleringen så att tjänstekontrakt avseende kollektivtrafik på järnväg och tunnelbana kan tilldelas på liknande sätt som i dag, inte minst i beaktande av att nuvarande system har ansetts fungera ganska bra. Mot denna bakgrund kommer tilldel- ning av tjänstekontrakt i framtiden mest sannolikt att omfattas av 19 kap. i de nya upphandlingslagarna som föreslås träda i kraft 2016. Upphandlingarna kommer därigenom även framgent att genomföras enligt den nya lagen på försörjningsområdet.24 
  
 3.8.2Inga undantag för direkttilldelning av kontrakt av mindre värden eller järnvägstrafik 
  
 En i detta sammanhang viktig fråga är om det i Sverige anses lämpligt att nyttja möjligheten till direkttilldelning enligt KolltrF. Regeringens bedömning är emellertid att det bör införas en ny bestämmelse i 
  
 23Ds 2014:25, Nya regler om upphandling, s. 559 ff. 
  
 24Ds 2014:25, Nya regler om upphandling, s. 564 ff. 
  
 78 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 KolltrL innebärande att avtal om allmän trafik i form av tjänstekontrakt som avser kollektivtrafik på järnväg, med tunnelbana eller på vatten inte får direkttilldelas med stöd av artikel 5.4 (kontrakt av mindre värde) eller 5.6 (undantag för Jvg i allmänhet) i KolltrF. Detta innebär dock att reglerna i artikel 5.2 KolltrF (egen regi) och undantaget för nödåtgärder i artikel 5.5 KolltrF kommer att kvarstå. Regeringen föreslår att åtminstone det sistnämnda undantaget tydliggörs i svensk lagstiftning. 
  
 3.9Sammanfattande bedömning av samhällsuppdrag till SJ 
  
 Det ovan anförda leder till slutsatsen att det enligt gällande regel- verk inte är möjligt att till SJ ge ett samhällsuppdrag om kollektiv- trafik, vare sig den är regional eller ej. Nationell svensk rätt hindrar i dagsläget sådan tilldelning och några undantag till denna regel kommer mest sannolikt inte att införas för framtida kontrakt. I framtiden kommer även tjänstekoncessioner att konkurrensut- sättas, varför det heller inte kommer att vara möjligt att tilldela sådan koncession till SJ utan ett föregående konkurrensutsatt anbudsförfarande. 
  
 4 Bedömning av specifika frågeställningar 
  
 4.1Möjligheten till begränsning av konkurrensen mellan operatörer 
  
 Inom uppdraget ingår det att besvara huruvida  
 EU-regelverket 
  tillåter att Sverige begränsar konkurrensen mellan operatörer till att endast avse konkurrens om spårkapacitet, dvs. att järnvägstrafikföretagen endast har möjlighet att utföra trafik som upphandlas av RKM, eller en återinrättad Rikstrafikhuvudman som organiserar och upphandlar all interregional trafik som inte kommer till stånd av RKM. Innebörden i detta tänkta scenario skulle alltså vara att all trafik (eller åtminstone ett basutbud därav) skulle vara samhällsorganiserad oavsett om den delvis skulle kunna drivas under rent kommersiella villkor. 
  
 Frågeställningen berör de situationer som inte omfattas av tillämpningsområdet för KolltrF där KolltrL inte är tillämplig, dvs. 
  
 79 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 kollektivtrafik på järnväg som i allt väsentligt betecknas som inter- regional, eller åtminstone inte regional. Utgångspunkten har i Sverige varit den att sådan trafik så långt som möjligt skall vara kommersiell och att samhällsstödd sådan trafik endast skall avse sträckor, där de kommersiella intressena inte har möjlighet/saknar kommersiella intressen att erbjuda transporttjänster.25 
  
 Enligt tidigare ordningar har även den interregionala trafiken varit föremål för monopol, medan detta har avvecklats i Sverige och utgångspunkten i dagsläget är att den såväl kollektivtrafik som övrig trafik på järnväg är fullt öppen för konkurrens, dvs. järnvägs- företagen konkurrerar fritt om tilldelning av tåglägen för sådan trafik. I så måtto har Sverige redan genomfört en liberaliserad järnvägsmarknad i linje med vad som synes vara målsättningarna med EU:s inre järnvägsmarknad. Sverige har gått snabbare fram och längre än andra medlemsstater. 
  
 Det kommer därför att bli mycket svårt – om alls möjligt – i rättsligt hänseende att återgå till en reglerad marknad där det allmänna intervenerar i marknadsprocessen och begränsar näringsfriheten. I allt väsentligt framstår det ytterst osannolikt att lagstiftaren skulle kunna åberopa det angelägna allmänna intresse som i sådana fall enligt 2 kap 17 § regeringsformen (skyddet för näringsfriheten) jfrd med 2 kap. 15 § regeringsformen (skyddet för äganderätten) särskilt när själva marknadsöppningen har motiveras av det finns att allmänt intresse av motsatsen. Reversering av liberaliserade marknader är förenade med mycket stora problem inte bara med hänsyn till grundläggande rättigheter, utan även med hänsyn till reglerna om den inre marknaden. Det är därför högst osannolikt att en sådan återgång vore förenlig med såväl svensk intern konstitutionell rätt som  
 EU-rätten. 
  
 När det gäller sådana sträckor som tidigare togs om hand av den numera nedlagda och verksamhetsmässigt omorganiserade myndig- heten Rikstrafiken ter sig saken annorlunda. De avtal som numera Trafikverket26 ingår för långväga trafik (t.ex. nattågstrafik till Norrland) bygger på förutsättningen att kommersiella aktörer inte på egen hand kan tillhandahålla den efterfrågade tjänsten. Under beaktande av statsstödsreglerna finns det sålunda möjligheter för 
  
 25Se även Bilaga 7. 
  
 26Trafikverket är i Sverige alltså behörig myndighet i EU:s kollektivtrafikförordnings mening gällande sådan kollektivtrafik som inte är regional. Jfr artikel 2 b) KolltrF. 
  
 80 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 det allmänna att stödja trafiken genom ett konkurrensutsatt upphandlingsförfarande. Det skall dock noteras att syftet med en sådan verksamhet är bereda förutsättningar för att den långsiktigt skall klara sig utan samhällsstöd. Sålunda har t.ex. Trafikverket ingått avtal om Norrlandstrafik enligt ett s.k. nettoavtal, vilket innebär att operatören behåller biljettintäkterna som därigenom får ett eget intresse av att resandet ökar. 
  
 4.2Samhällsuppdrag utan upphandling till SJ 
  
 En särskild frågeställning är huruvida det vore möjligt för Sverige att ge SJ AB ett samhällsuppdrag utan upphandling och, om så vore fallet, om detta skulle kunna ske utan särskild ekonomisk ersättning som stadfästs i ett kontrakt mellan staten och SJ AB och som transparent visar vilka trafikuppgifter som avses. 
  
 4.2.1Allmänt om tjänster av allmänt ekonomiskt intresse 
  
 Med denna frågeställning skall för det första konstateras att sam- hällsuppdrag av denna karaktär endast kan vara möjlig att tilldela för kontrakt för uppfyllande av tjänst av allmänt ekonomiskt intresse (eng. services of general economic interest, SGEI). Fråge- ställningen i denna del innehåller flera delfrågor. 
  
 För det första gäller frågan om samhällsuppdraget, såsom det skisserats, skall betraktas vara av den karaktären att det är av allmänt ekonomiskt intresse. Förvisso kan stor del av den landbaserade trafiken anses utgöra ett allmänt ekonomiskt intresse. Så länge som det sköts av marknaden utan finansiellt stöd från staten torde detta inte vara något möter rättsliga hinder. Om däremot staten subven- tionerar trafiken i skilda hänseenden blir situationen en annan – inte minst om det skall anses utgöra ett otillåtet statsstöd. 
  
 Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse kan självfallet ta sig många uttryck och det primära i detta sammanhang torde inte vara huruvida tjänsterna skall ses som just allmänna och därtill ha ett särskilt ekonomiskt intresse – snarare blir frågeställningen laglig- heten av det sätt på vilket sådana tjänster skall tillhandahållas samt lagligheten av att det allmänna helt eller delvis subventionerar tjänsterna. 
  
 81 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 EU-kommissionen 
  framhåller att sådana tjänster inte bara är förankrade i unionens gemensamma värderingar utan spelar även en central roll för att främja social och territoriell sammanhållning. Tjänsterna kan som utgångspunkt givetvis tillhandahållas av offentliga eller privata företag utan särskilt ekonomiskt stöd från myndigheter i medlemsstaterna.27 
  
 Grundvalen torde därför vara att medlemsstaterna söker en sådan lösning där tjänsterna kan tillhandahållas i konkurrens och på helt kommersiell grund, något som även är utgångspunkten för kollektivtrafik som inte är regional i Sverige. Utan att genomföra en djupare undersökning i frågan torde kunna förutsättas att en sådan lösning borgar för det mest effektiva utfallet. I förhållande till frågeställningen i denna del av utredningen torde därför samhällsuppdrag avseende järnvägstransporter – som tvivelsutan måste anses falla in under kategorin tjänst av allmänt ekonomiskt intresse – inte vara behövliga om marknaden redan tillfredsställer efterfrågan och att verksamheten samtidigt är kommersiellt hållbar. 
  
 En variant för att införa ett riksomfattande samhällsuppdrag skulle teoretiskt sett kunna vara att staten inom ramen för kollektivtrafik som inte är regional tilldelar koncessionsrättigheter förenade med ensamrätt och där ersättningen består i möjligheten att ta ut avgifter av resenärerna. I detta fall framstår det som osannolikt att koncessionsmodellen praktiskt sett skulle blir mera utbredd, eftersom förekomsten av kommersiell trafik i dag baseras på att det finns ekonomiska förutsättningar att uppnå målsätt- ningen om tillhandahållande av transporter på kommersiell grund. På de sträckor där kommersiell trafik inte uppkommer av egen kraft och där samhället anser det vara behövligt att likafullt bedriva trafik tillkommer detta inom ramen för upphandlade avtal om allmän trafik av Trafikverket. Trots att tjänstekoncessioner i dags- läget är mycket sällsynta i Sverige förekommer de likafullt gällande viss nattågstrafik och färjeförbindelsen till och från Gotland.28 
  
 Saken kan emellertid te sig annorlunda när t.ex. passagerar- underlaget är för svagt för att upprätthålla ett trafikutbud på 
  
 27Se Meddelande från kommissionen om tillämpningen av Europeiska unionens regler om statligt stöd på ersättning för tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, EUT C 8, 11.1.2012, s.  
 4–14, 
  p. 1. 
  
 28Se Departementspromemoria, Tilldelning av koncessioner för kollektivtrafik, 17 december 2014, s. 15. 
  
 82 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 kommersiell grund eller när samhället anser att marknaden saknar förmåga att upprätthålla en sådan trafik som samhället behöver avseende kollektivtrafik. Såsom redan konstaterats är det inte möjligt att direkttilldela samhällsuppdrag till t.ex. SJ AB för avtal om allmän trafik – det kan endast ske vid drift i egen regi, eller enligt de i KolltrF intagna undantagsreglerna. I alla andra fall förutsätts ett konkurrensutsatt anbudsförfarande. Från och med 2016 kommer även mest sannolikt tjänstekoncessioner att bli föremål för upphandlingsförfarande. 
  
 Kommissionen har behandlat hur tjänster, som inte kan tillhanda- hållas på kommersiell grund utan endast om den berörda myndigheten erbjuder leverantören ekonomisk ersättning, skall hanteras i rättsligt hänseende. I avsaknad av särskilda unionsbestämmelser har Sverige som utgångspunkt i regel full frihet att själv besluta hur tjänster av allmänt ekonomiskt intresse bör organiseras och finansieras.29 
  
 Därvidlag blir frågan om det enligt unionsrätten eller nationell svensk rätt till att börja med är möjligt att direkttilldela och, om så är fallet, vilka principer som måste gälla beträffande ersättningen för samhällsuppdraget. 
  
 När det gäller samhällsuppdrag utanför ramen för regional kollektivtrafik, t.ex. när det allmänna subventionerar viss långväga trafik är det heller inte möjligt enligt gällande nationell rätt att ge ett sådant uppdrag till SJ AB, eftersom det följer av LUF att upp- handlingsplikt råder även för sådana tjänster. Det obligatoriska konkurrensutsatta anbudsförfarandet kommer i allt väsentligt att göra frågan om statsstöd överflödig, men icke desto mindre skall behandlas de allmänna principer som gäller vid samhällsstödd trafik. Hittills har möjligheterna till tilldelning av tjänstekoncessioner varit oreglerade och förvisso rättsligt tillåtna under beaktande av de allmänna EU- rättsliga principerna om likabehandling,  
 icke-diskriminering 
  och öppenhet samt principerna om proportionalitet och ömsesidigt erkännande. Som ovan nämnts kommer även koncessioner att bli föremål för upphandling från och med 2016. 
  
 Sammantaget måste konstateras att det enligt en kombination av unionsrätten och svensk nationell rätt inte är förenligt med 
  
 29 Meddelande från kommissionen om tillämpningen av Europeiska unionens regler om statligt stöd på ersättning för tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, EUT C 8, 11.1.2012, s.  
 4–14, 
  p. 2. 
  
 83 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 gällande rätt att direkttilldela ett samhällsuppdrag till SJ AB, oavsett om detta gäller regional kollektivtrafik enligt KolltrL eller annan kollektivtrafik. 
  
 4.3Kollektivtrafik i förhållande till statsstödsreglerna 
  
 Det konstateras i KolltrF att kollektivtrafik utgör tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i enlighet med artikel 14 FEUF och att företag som anförtros att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse enligt artikel 106.2 FEUF ska vara underkastade reglerna i funktionsfördraget – särskilt konkurrensreglerna – i den mån detta inte hindrar att de särskilda uppgifter som tilldelats dem fullgörs. 
  
 Vidare framhålls att artikel 93 FEUF föreskriver att stöd är förenligt med fördragen, om det tillgodoser behovet av samordning av transporter eller om det innebär ersättning för allmän trafikplikt. Artikeln är lex specialis i förhållande till artikel 106.2 FEUF. 
  
 Så länge som det är fråga om ersättning för avtal om allmän trafik i den mening som anges i KolltrF kommer den ersättning som utges från det allmänna till järnvägsföretag som behörig myndighet tecknat avtal med att vara förenligt med unionsrätten och därmed inte utgöra ett otillåtet stöd. 
  
 4.3.1Ersättning för åtaganden om tillhandahållande av allmännyttiga tjänster 
  
 Reglerna om statsstöd i artikel 107 FEUF är i princip inte tillämpliga på ersättningar som utbetalas eller andra ersättnings- modeller (t.ex. rättigheten att ta ut avgifter av andra företag) om detta är en kompensation för ett åtagande om tillhandahållande av allmännyttiga tjänster med anledning av kompensationen i sådana fall inte kan betraktas såsom utgörande en fördel.  
 EU-domstolen 
  har framhållit att 
  
 En statlig åtgärd omfattas […] inte av [artikel 107.1 FEUF] om den skall anses utgöra ersättning som motsvarar ett vederlag för tjänster som det mottagande företaget har tillhandahållit för att fullgöra skyldigheten att tillhandahålla offentliga nyttigheter, medan den i själva verket inte innebär att dessa företag gynnas ekonomiskt och 
  
 84 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 således inte har som verkan att dessa företag får en mer fördelaktig konkurrensställning än konkurrerande företag.30 
  
 Det är emellertid inte tillräckligt att för att undgå bedömningen enligt statsstödsreglerna att det är fråga om en skyldighet som ålagts ett företag och att ersättningen gäller kompensation för skyldigheten, ett otillbörligt gynnande kan likafullt ske genom att det allmänna beviljar överkompensation, varför ett antal kriterier måste vara uppfyllda för att 
  
 Sålunda anförde  
 EU-domstolen 
  i Altmark31 att offentligt stöd (som det målet syftade till att möjliggöra linjetrafik inom ramen för  
 stads-, 
  förorts- och regional trafik) inte omfattas av statsstöds- reglerna i de fall då detta stöd skall anses utgöra ersättning som motsvarar ett vederlag för tjänster som det mottagande företaget har tillhandahållit för att fullgöra allmän trafikplikt. Vid tillämp- ningen av detta kriterium måste följande villkor vara uppfyllda: 
  
 1.Det mottagande företaget skall faktiskt ha ålagts skyldigheten (s.k. entrustment act) att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, och dessa skyldigheter skall vara klart definierade. 
  
 2.De kriterier på grundval av vilka ersättningen beräknas skall vara fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt. 
  
 3.Ersättningen får inte överstiga vad som krävs för att täcka hela eller delar av de kostnader som har uppkommit i samband med skyldigheterna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, med hänsyn tagen till de intäkter som därvid har erhållits och till en rimlig vinst på grundval av fullgörandet av dessa skyldigheter. 
  
 4.När det företag som ges ansvaret för att tillhandahålla de 
  
 allmännyttiga tjänsterna inte har valts ut efter ett offentligt 
  
 30Se mål  
 C-451/03, 
  Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti Srl mot Villarreal, REG 2006, s.  
 I-02941, 
  p. 60 och de förenade målen  
 C-34/01 
  till  
 C-38/01, 
  Benitez mot Curtis delle Finanze, REG 2003, s.  
 I-14243, 
  p. 31, Se även mål  
 C-53/00, 
  Johnson mot Agence centrale des organismes de Daniels sociale (ACOSS), REG 2001, s  
 I-9067, 
  Mål  
 C-280/00, 
  Altmark Trans GmbH och Aguirre mot Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, i närvaro av Oberbundesanwalt beim  
 Bundes-verwaltungsgericht, 
  REG 2003, s.  
 I-7747. 
  
 31Mål  
 C-280/00, 
  Altmark Trans GmbH och Aguirre mot Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, i närvaro av Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht, REU [2003] s.  
 I-7747. 
  Se även Kommissionens förordning (EU) nr 360/2012 av den 25 april 2012 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på stöd av mindre betydelse som beviljas företag som tillhandahåller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse, EUT L 114, 26.4.2012, s.  
 8–13. 
  
 85 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 upphandlingsförfarande, skall storleken av den nödvändiga ersättningen ha fastställts på grundval av en undersökning av de kostnader som ett genomsnittligt och välskött företag som är utrustat med transportmedel som är lämpliga för att fullgöra den allmänna trafikplikt som ålagts det skulle ha åsamkats vid fullgörandet av trafikplikten, med hänsyn tagen till de intäkter som därvid skulle ha erhållits och till en rimlig vinst på grund av fullgörandet av trafikplikten. 
  
 Om kriterierna är uppfyllda så kommer kompensationen för åtagandet inte att falla under artikel 107.1 FEUF. I praktiken har det i doktrinen ansetts vara mycket svårt att uppfylla dessa kriterier om tilldelningen av kontraktet inte är föremål för ett öppet och konkurrensutsatt anbudsförfarande. I sådana fall kan det vara svårt att hävda att den upphandlande myndigheten verkligen har vinnlagt sig om att erhålla bästa marknadspriset, varigenom risken ökar påtagligt för att ersättningen i sådana fall betraktas som en förmån enligt artikel 107.1 FEUF. 
  
 Icke desto mindre kan vissa kompensationer som det allmänna, ger och där Altmarkkriterierna inte till fullo är uppfyllda, trots allt vara förenliga med unionsrätten i enlighet med artikel 106.2 FEUF.32 Däremot säger analysen av statsstödsfrågan mycket litet om själva tilldelningen av ensamrätten, som frågan i denna del av utredningen avser. Det har redan konstaterats att om ett avtal om allmän trafik skulle utformas som ett tjänstekontrakt – oavsett om dessa utgör s.k. produktionsavtal eller incitamentsavtal – så träffas detta av upp- handlingsreglerna, vilket omöjliggör en direkttilldelning av sådana kontrakt. 
  
 Därtill skall även läggas de betänkligheter som uppkommer i ändamålshänseende av en sådan ordning i förhållande till de 
  
 32 Se Kommissionens förordning (EU) nr 651/2014 av den 17 juni 2014 genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den inre marknaden enligt artiklarna 107 och 108 i fördraget, EUT L 187, 26.6.2014, s.  
 1–78. 
  Se även Kommissionens förordning (EU) nr 1407/2013 av den 18 december 2013 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på stöd av mindre betydelse, 2012/21/EU: Kommissionens beslut av den 20 december 2011 om tillämpningen av artikel 106.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på statligt stöd i form av ersättning för allmännyttiga tjänster som beviljas vissa företag som fått i uppdrag att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse [delgivet med nr K(2011) 9380], EUT L 7, 11.1.2012, s.  
 3–10 
  och Meddelande från kommissionen – Europeiska unionens rambestämmelser för statligt stöd i form av ersättning för offentliga tjänster (2011, EUT C 8, 11.1.2012, s.  
 15–22. 
  
 86 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 allmänna målsättningarna om ett öppet tillträde till järnvägsnätet, vilket även skulle stå i strid mot de föreslagna ändringarna i JvL. Bl.a. föreligger förslag, såsom en vidare anpassning till det gemen- samma europeiska järnvägsområdet, beträffande tillträdesrätten i 5 kap. 2 § JvL att ett järnvägsföretag med säte i en stat inom EES eller i Schweiz skall har rätt att utföra och organisera trafik på svenska järnvägsnät. Även andra fysiska eller juridiska personer med hemvist eller säte i en stat inom EES eller i Schweiz, som har ett allmännyttigt eller kommersiellt intresse av infrastruktur- kapacitet och som uppfyller de krav som uppställts av infra- strukturförvaltaren med stöd av 6 kap. 5 a § JvL, skall ha rätt att organisera trafik på svenska järnvägsnät.33 
  
 Det föreligger redan i dag sålunda rättsliga hinder för att direkttilldelning av kontrakt till SJ. Denna ordning kommer med all sannolikhet att bestå i framtiden. 
  
 Kvarstår gör frågan om det skulle vara möjligt att tilldela SJ ensamrätt genom ett avtal om tjänstekoncession. I dagsläget är detta ett område inom kollektivtrafik som väsentligen är oreglerat med undan- tag för kravet på hänsynstagande till de unionsrättsliga principerna om likabehandling,  
 icke-diskriminering 
  och öppenhet samt principerna om proportionalitet och ömsesidigt erkännande. I Sverige kommer emellertid att införas allmänna regler om tilldelning av koncessioner genom den föreslagna lagen om upphandling av koncessioner.34 Näringsdepartementet har genom en promemoria under december 2014 föreslagit ändringar till den ännu inte antagna lagen med innehåll att det vid tilldelning enligt artikel 5 i KolltrF av koncessioner för kollektivtrafik skall bestämmelserna i 15 kap i förslaget till lag om upphandling av koncessioner tillämpas. 
  
 4.4Modell med förändrat marknadstillträde för all trafik 
  
 I uppdraget ingår även att särskilt utreda om ett förändrat marknadstillträde med upphandling av all persontrafik skulle kunna göra det lättare att hantera ett eventuellt samhällsuppdrag (om än 
  
 33Se Ds 2014:21, Ett gemensamt europeiskt järnvägsområde. 
  
 34Se SOU 2014:69. 
  
 87 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 kanske inte exklusivt för SJ AB). I detta hänseende berör alltså inte godstrafiken. 
  
 Ett förändrat marknadstillträde kan ske på olika sätt och i olika grad. Utgångspunkten i dag är det fria marknadstillträdet och i rättsligt hänseende är det av vikt att beakta på vilket sätt och vilken omfattning som en sådan förändrad modell kan inskränka den i dag liberaliserade marknaden. I fokus kommer därmed att stå existerande aktörers möjligheter att fortsätta bedriva sin fria näringsverksamhet, men även möjligheterna för andra företag inom EU att etablera verksamhet. 
  
 Alternativet att upphandla all trafik bygger på förutsättningen att staten intar en huvudmannaroll för all annan trafik än regional kollektivtrafik (som är reglerad i särskild ordning) dock ej inter- nationell tågtrafik (som är reglerad genom reglerna om marknads- tillträde i  
 EU-rätten). 
  En möjlighet för staten är att inta ett principalansvar för den interregionala nationella trafiken i Sverige. I Sverige råder emellertid för denna form av kollektivtrafik fritt marknadstillträde och en återgång till att staten skulle ha absolut monopolrätt till sådan trafik i den meningen att endast staten skulle ha exklusiv rätt att organisera all sådan persontrafik kommer att medföra stora rättsliga problem såväl enligt nationell konstitu- tionell rätt som enligt  
 EU-reglerna 
  om fri rörlighet. I sådana fall blir det fråga om en  
 de-liberalisering 
  av det fria marknadstillträdet i sig. Det är förvisso inte omöjligt i rättsligt hänseende att återgå till ett sådant system särskilt i ljuset av att etablering av kommersiella aktörer redan har skett. Emellertid måste hållas i åtanke att en sådan modell i första ledet innebär ett verksamhetsförbud för existerande verksamhet med efterföljande möjlighet att delta i upphandling. Tvivelsutan måste detta betraktas som en inskränk- ning av näringsfriheten. Huruvida det drabbar egendomsskyddet t.ex. med hänsyn till företagens legitima förväntningar av det existerande systemet (bl.a. möjligheten att kunna fortsätta använda rullande materiel) måste även bedömas utifrån de konkreta för- slagen och dessas effekter. I vart fall måste det kunna påvisas ett angeläget allmänt intresse för att genomföra åtgärden och då kan även frågor om inlösen av egendom aktualiseras. 
  
 Annorlunda förhåller det sig rättsligt om staten skulle åta sig ett ansvar för att svara för ett grundutbud eller komplement av trafik, vilket rättsligt inte möter några principiella hinder på sådana 
  
 88 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 8 
  
 sträckor där trafik saknas eller där t.ex. en aktör endast bedriver begränsad trafik som inte når upp till ett från statens sida önskvärt grundutbud. Det finns därför inget som direkt hindrar att staten exempelvis upprättar en nationell motsvarighet till regionala trafik- försörjningsprogram. Därvidlag måste dock de överväganden beaktas som redovisats i underlagsrapporten om gränssnittet mellan avtalad och kommersielltrafik (bl.a. förhållandet till exister- ande kommersiell trafik – se Bilaga 7). Statlig intervention kan i sådana fall inte nödvändigtvis bestå i upphandling av tjänste- kontrakt, utan även av koncessioner eller helt enkelt genom att konstatera att kommersiell trafik uppfyller målen. De rättsliga problemställningarna torde uppkomma när främst när genom- förandet av sådana program direkt eller indirekt påverkar mark- nadstillträdet eller existerande trafik. 
  
 Ett nationellt program kan givetvis medföra att det resulterar i att existerande persontrafik påverkas varvid detta riskerar att ge liknande effekter som vid absolut återmonopolisering. Ett system med nationellt program där kommersiell trafik är dock långt mindre problematiskt, eftersom det inte begränsar näringsfriheten i samma definitiva och permanenta grad. Samtidigt möter ett sådant system långt mindre problem vad gäller motiveringen av t.ex. angelägna allmänna intressen. Vid absolut återmonopolisering blir bedömningen huruvida det angelägna allmänna intresset för monopol över det fria kommersiella systemet som sådant är så starkt att kommersiell trafik bör förbjudas, vilket även innefattar en inte oväsentlig abstrakt bedömning av framtiden och blir permanent till sin natur. Vid tillämpning av trafikförsörjningsprogram och beslut om allmän trafik blir dessa överväganden långt mer avgränsade och i sig knutna till konkreta behov i ljuset av verkliga förhållanden. Dessutom är ett sådant system mer flexibelt genom att det statliga engagemanget kan varieras med hänsyn till såväl utbuds- som efterfrågefaktorer. Härigenom kan t.ex. statligt engagemang avvecklas i takt med att passagerarunderlag når hållbara nivåer. Nationella program bör innehålla bestämmelser om förhållandet till det fria marknadstillträdet och samspelet med existerande kommersiell trafik. Därtill bör även regleringen omfatta samspelet med den regionala kollektivtrafiken. 
  
 Vad gäller nya transportslag såsom höghastighetsbanor är detta en marknad som ännu inte har etablerats. En fråga i sammanhanget är om det skulle vara möjligt att förändra marknadstillträdesmodellen för 
  
 89 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2015:110 
  
 sådana banor till skillnad från befintlig infrastruktur. Eftersom det argumentationsvis är ett nytt transportslag som inte direkt är utbytbart med befintlig trafik och heller inte i teknisk mening kan samexistera med befintlig trafik kan det inte uteslutas att det vore möjligt att tillämpa en annan tillträdesmodellen för en sådan trafik. Detta skulle i sådana fall bygga på att det i lagstiftningen görs en sådan skillnad mellan infrastrukturerna så att dessa banor inte omfattades av det fria marknadstillträdet. Betänkligheter i konstitutionellt hänseende om näringsfrihet eller egendomsskydd uppkommer inte primärt för dessa nytillkommande transportslag. Däremot är det inte uteslutet att EU:s regler om fri rörlighet och sektorsspecifika regler om fritt marknadstillträde påverkas. I dagsläget torde dock ingen av dessa uppställa större hinder mot att sådana banor skulle kunna trafikeras med hjälp av tjänstekoncessioner. 
  
 Oavsett om det berör befintlig persontrafik eller persontrafik på ny infrastruktur blir följdfrågan om staten har möjlighet att tilldela trafik antingen såsom koncession eller direkttilldelad upphandling. Direkttilldelning av persontrafik kommer med största sannolikhet att vara svårförenlig med gällande rätt. Tågtrafik omfattas redan i dag av upphandlingskravet i LUF för det fall att staten upphandlas trafiken. I sådana fall är det t.ex. inte tillåtet enligt gällande rätt att direkttilldela sådana kontrakt till SJ AB. 
  
 Om det rör sig om tjänstekoncessioner måste beaktas de nya regler därom som skall vara införlivat i svensk rätt senast den 18 april 2016.35 Med tjänstekoncession avses ett skriftligt kontrakt med ekonomiska villkor, genom vilket en eller flera upphandlande myndigheter eller upphandlande enheter anförtror tillhandahållande och förvaltning av tjänster till en eller flera ekonomiska aktörer, där ersättningen för tjänsterna endast utgörs av rätten att utnyttja de tjänster som är föremål för kontraktet eller av dels en sådan rätt, dels betalning. Enligt dessa regler kommer det inte längre att bli möjligt att direkttilldela tjänstekoncessioner, utan även sådana kontrakt skall tilldelas enligt ett konkurrensutsatt anbudsförfarande i likhet med reglerna om offentlig upphandling. 
  
 35 Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU av den 26 februari 2014 om tilldel- ning av koncessioner, EUT L 94, 28.3.2014, s.  
 1–64. 
  
 90 
  
 Bilaga 9 
  
 Samspel och samverkan angående gemensamma risker 
  
 Jackson 
  
 Professor i rättsvetenskap, jur. Hodge, civ. ek. DHS 
  
 Handelshögskolan i Stockholm 
  
 91 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 95 
  
 1 
  
 Uppdraget avseende samspel och samverkan 
  
 om gemensamma risker ............................................. 
  
 96 
  
 2 
  
 En övergripande struktur för säkerhet inom 
  
 järnvägssektorn ......................................................... 
  
 97 
  
 3 
  
 Hantering av säkerhet inom järnvägsområdet enligt 
  
 EU-rätten ................................................................. 
  
 98 
  
 3.1 
  
 Utveckling och förbättring av säkerhet................................. 
  
 99 
  
 3.2 
  
 Regler om säkerhetsstyrningssystem................................... 
  
 100 
  
 3.3 
  
 Ansvarsfördelningen för riskbedömningen......................... 
  
 102 
  
 3.4Medlemsstaternas åligganden och nationella 
  
 myndigheters roll för järnvägssäkerheten ........................... 
  
 105 
  
 3.5Genomförande av järnvägssäkerhetsdirektivets 
  
 bestämmelser i svensk rätt.................................................... 
  
 106 
  
 3.5.1Genomförandet av säkerhetsbestämmelser i 
  
 JvL, JvF och nationella föreskrifter ...................... 
  
 107 
  
 3.5.2 
  
 Utövande av tillsyn på nationell nivå ................... 
  
 111 
  
 3.6 
  
 Jämförelse med andra branscher .......................................... 
  
 112 
  
 4 
  
 Reglering av operativ verksamhet .............................. 
  
 113 
  
 4.1 
  
 Nationella regler om gemensamma risker/gränssnitt......... 
  
 115 
  
 4.2Särskilt om riskhanteringsprocessen vid bedömning av 
  
 ändringar................................................................................ 
  
 117 
  
 4.3 En alternativ ordning för reglering av säkerhetsmetoder ... 
  
 122 
  
 4.3.1 
  
 Nationella säkerhetsbestämmelser i allmänhet.... 
  
 122 
  
 4.3.2Hantering av gemensamma risker i nationell 
  
 lagstiftning ............................................................. 
  
 123 
  
 93 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 Sammanfattning 
  
 Järnvägssäkerhetsdirektivets bestämmelser är inte till fullo implementerade i svensk rätt. Visserligen har infrastruktur- förvaltare och järnvägsföretag ålagts ett generellt ansvar gällande järnvägssäkerheten, men det saknas tydliga regler i JvL och tillhörande bemyndigande för säkerhetsmyndigheten att utfärda nödvändiga föreskrifter. Komplettering av EU:s regelverk på nationell nivå möter inga rättsliga hinder, utan tvärtom torde det finnas ett behov av en översyn och komplettering av gällande bestämmelser om järnvägssäkerhet och tillsyn i svensk rätt – särskilt beträffande gränssnitt och gemensamma risker. 
  
 Mest naturligt ter sig en modell med klar reglering och bemyndigande i JvL och att Transportstyrelsen både ges möjlighet att komplettera regelverket med föreskrifter och ansvar att utöva tillsyn. Särskilt nödvändigt är det att Sverige har möjlighet att reglera situationer i samband med ändringar som aktualiserar gemensamma risker och att ansvaret vid eventuella oenigheter kan avgöras. Detta bör inte ankomma på marknadsaktörerna utan regleras och tillämpas av myndighet. 
  
 95 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 1Uppdraget avseende samspel och samverkan om gemensamma risker 
  
 Enligt uppdragsbeskrivningen ska göras en bedömning av regler- ingen av samspelet eller samverkan mellan olika aktörer och hantering av gemensamma risker. Bakgrunden till detta område är att det inom järnvägen har vuxit fram en säkerhetsreglering under det senaste årtiondet, innefattande bl.a. EU:s järnvägssäkerhets- direktiv,1 samt regler som kompletterar denna. Till de komplet- terande reglerna hör bl.a. kommissionens genomförandeförordning om den gemensamma säkerhetsmetoden för riskvärdering och riskbedömning.2 Reglerna på området innefattar bl.a. krav på säker- hetsstyrningssystem och verksamhetsutövarna förutsättas utöva egenkontroll. 
  
 Uppdraget omfattar inledningsvis att belysa hur hanteringen av gemensamma risker ska genomföras, innefattande bl.a. vem som avgör vad som är att anse som en gemensam risk i händelse av meningsskiljaktigheter i en sådan gränsdragningsfråga. Särskilt ska bedömas vilken uppgift som  
 reglerings-och 
  säkerhetsmyndigheten har. En jämförelse med andra branscher bör även göras. 
  
 Uppdraget omfattar vidare att göra en bedömning av järnvägs- områdets trafikregler. I samband med framtagandet av ett fjärde järnvägspaket har kommissionen framfört åsikten att antalet nat- ionella regler på järnvägsområdet bör minska. I syfte att anpassa det svenska regelverket till denna målsättning har Transportstyrelsen beslutat att överföra ansvaret till branschen fr.o.m. 1 januari 2016 (JvSFS 2008:7, Järnvägsstyrelsens trafikföreskrifter). Uppdraget omfattar sålunda att göra en bedömning av hur den uppkomna situationen bäst kan hanteras och belysa i vilken mån denna typ av operativa reglering i andra branscher inom andra trafikslag är läm- nad till branschen att hantera. Slutligen ska göras en bedömning av huruvida tidigare Banverkets nationella tekniska regler innebär 
  
 1Europaparlamentets och Rådets direktiv 2004/49/EG av den 29 april 2004 om säkerhet på gemenskapens järnvägar och om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag och direktiv 2001/14/EG om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (järn- vägssäkerhetsdirektivet). EUT L 164, 30.4.2004, s.  
 44–113. 
  
 2Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 402/2013 av den 30 april 2013 om den gemensamma säkerhetsmetoden för riskvärdering och riskbedömning och om upphävande av förordning (EG) nr 352/2009, EUT L 121, 3.5.2013, s.  
 8–25. 
  
 96 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 svårigheter vid tillämpning av den av EU beslutade riskbedöm- ningsmetoden. 
  
 2En övergripande struktur för säkerhet inom järnvägssektorn 
  
 I kontrast till övriga trafikslag (sjöfart, flyg och väg) har järnvägen traditionellt karaktäriserats av långt gången självreglering. Detta kan självfallet förklaras av transportslagets regionala karaktär inom respektive medlemsland samt att såväl infrastruktur som trafik har ägts och förvaltats av staterna sammantaget. Det praktiska behovet av att reglera sådan verksamhet kan därför som utgångspunkt ses som överflödigt. Genom de skilda järnvägspaketen som bl.a. syftar till en harmonisering av järnvägssektorn inom EU, skapandet av transeuropeiska nät, möjligheter för utländska järnvägsföretag att bedriva verksamhet i andra länder samt förhållandevis långt drivna liberaliseringssträvanden i kombination med en uppdelning av infra- struktur och trafik har emellertid medfört att behovet av reglering av branschen har ökat markant.3 
  
 Ett område som är av särskild vikt är säkerheten på järnväg, varigenom denna på systemnivå ska utvecklas och förbättras så att tillträdet till marknaden underlättas. Ordningen ska uppnås genom reglering på olika nivåer och kräver bl.a. materiella bestämmelser på nationell nivå om t.ex. säkerhetsstyrningssystem och säkerhets- intyg. På överstatlig nivå fastställs gemensamma säkerhetsmetoder och gemensamma säkerhetsmål.  
 EU-rättsakterna 
  förutsätter att dessa sedan implementeras på nationell nivå genom nationella säker- hetsbestämmelser i överensstämmelse med dessa fastställda metoder och mål. Undantaget är dock kommissionens genomförande- förordningar som inte behöver implementeras, förutom i de fallen att kommissionsförordningen kräver att medlemsstaten identifierar behöriga myndigheter för en viss åtgärd. 
  
 3 Jfr prop. 2006/07:45, s. 27 f. 
  
 97 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 3Hantering av säkerhet inom järnvägsområdet enligt  
 EU-rätten 
  
 Syftet med järnvägssäkerhetsdirektivet4 är att utveckla och för- bättra säkerheten på unionens järnvägar samt att underlätta tillträde till marknaden för spårbundna tjänster (art. 1). Målsättningen med regleringen är sålunda att inrätta en gemensam ramlagstiftning för säkerheten på järnvägarna och ta bort skillnader mellan säkerhets- kraven i medlemsstaterna och ersätta nationella regler med gemen- samma standarder (skäl  
 1–2, 
  10). Samtliga aktörer som bedriver driver järnvägssystem (infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag) bör enligt direktivet ha fullt ansvar för säkerheten i sina respektive delar av systemet. Om så är lämpligt bör de även samarbeta om åtgärder för riskhantering, vilket benämns det omedelbara säker- hetsansvaret. Det sistnämnda ska skiljas från uppgiften att till- handahålla nationell ramlagstiftning och tillsynsverksamheten över operatörernas säkerhetsresultat. Denna uppgift ankommer på säker- hetsmyndigheterna5 (skäl 5). 
  
 Syftet i direktivet ska underlättas genom följande åtgärder: 
  
 a)Harmonisering av regleringssystemen i medlemsstaterna. 
  
 b)Fastställande av ansvarsfördelningen mellan aktörerna. 
  
 c)Utarbetande av gemensamma säkerhetsmål och säkerhetsmetoder i syfte att öka harmoniseringen av nationella bestämmelser. 
  
 d)Krav på att varje medlemsstat ska inrätta en säkerhetsmyndighet och ett organ för utredning av olyckor och tillbud. 
  
 e)Fastställande av gemensamma principer för hantering, reglering och tillsyn när det gäller järnvägssäkerheten. 
  
 4Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/49/EG av den 29 april 2004 om säkerhet på gemenskapens järnvägar och om ändring av rådets direktiv 95/18/EG om tillstånd för järnvägsföretag och direktiv 2001/14/EG om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (järn- vägssäkerhetsdirektivet), EUT L 164, 30/4/2004. Se även rättelse till direktivet, EUT L 220 , 21/06/2004 s.  
 16–39. 
  
 5Med säkerhetsmyndighet avses enligt direktivet ett nationellt organ som har tilldelats upp- gifter med anknytning till järnvägssäkerhet i enlighet med direktivet eller något binationellt organ som medlemsstaterna anförtrott dessa uppgifter för att uppnå en enhetlig säkerhets- ordning om specialiserad gränsöverskridande infrastruktur. I Sverige ankommer dessa upp- gifter på Transportstyrelsen. 
  
 98 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 Inom ramen för denna rapport är punkten b) av särskilt intresse. Egenkontrollen återkommer i flera hänseenden under de andra punkterna. 
  
 3.1Utveckling och förbättring av säkerhet 
  
 Frågor om utveckling och hantering av säkerhet regleras i avd. II i järnvägssäkerhetsdirektivet (artikel  
 4–9). 
  Inledningsvis stadgas i artikel 4.1 en skyldighet för medlemsstaterna att se till att järnvägssäkerheten upprätthålls generellt. Likaså åligger det medlemsstaterna att se till att järnvägssäkerheten, i den mån detta rimligen är  
 genomför-bart, 
  kontinuerligt förbättras med beaktande av utvecklingen av gemenskapslagstiftningen och tekniska och vetenskapliga framsteg, och att förebyggande av allvarliga olyckor prioriteras. Åliggandena i denna del ska, enligt direktivet, säker- ställas genom att säkerhetsbestämmelser fastställs, tillämpas och upprätthålls på ett öppet och  
 icke-diskriminerande 
  sätt för att främja skapandet av ett gemensamt europeiskt järnvägstransport- system. Bestämmelserna torde härigenom förutsätta att detta är reglerat i nationella bestämmelser, att det finns tillsynsmyndigheter och att effektiva rättsmedel existerar för att upprätthålla säkerheten i allmänhet. 
  
 Vidare åligger det medlemsstaterna, enligt artikel 4.2 att se till att behovet av systemaspekter beaktas i samband med åtgärder för utveckling och förbättring av säkerheten på järnvägarna. 
  
 Det följer även av artikel 4.3 att Sverige som stat har en skyldig- het att se till att ansvaret för en säker drift av järnvägssystemet och att riskhanteringen för detsamma läggs på infrastrukturförvaltarna och järnvägsföretagen. Härigenom föreligger en skyldighet för Sverige att genomföra nödvändiga åtgärder för riskhantering, i sam- arbete med andra medlemsstater där det är lämpligt, tillämpa nationella säkerhetsbestämmelser och säkerhetsstandarder och in- rätta säkerhetsstyrningssystem i enlighet med järnvägssäkerhets- direktivet. Även i detta hänseende synes direktivet förutsätta att medlemsstaterna inför nationella bestämmelser som tydliggör detta ansvar. Kravet på riskhantering är alltså en substantiell del av direktivet, vilket måste återspeglas i nationell rätt med tillhörande bemyndigande. 
  
 99 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 I artikel 4.3 2 st. stadgas att utan att det inverkar på det civil- rättsliga skadeståndsansvar som följer av medlemsstaternas rättsliga bestämmelser ska varje  
 infrastruktur-förvaltare 
  och järnvägsföretag ansvara för sina respektive delar av systemet och för en säker drift av dessa, inklusive materielförsörjning och upphandling av tjänster, gentemot användare, kunder, berörd personal och tredje part. 
  
 Slutligen regleras i artikel 4.4 att oberoende av ansvaret i artikel  
 4.1–4.3 
  ska alla tillverkare, underhållsleverantörer, tillhandahållare av vagnar, tjänsteleverantörer och upphandlande enheter vara ansvariga för att rullande materiel, anläggningar, utrustning och materiel samt tjänster levereras i enlighet med föreskrivna krav och användningsvillkor så att järnvägsföretag och/eller infrastruktur- förvaltare kan använda dem på ett säkert sätt. 
  
 3.2Regler om säkerhetsstyrningssystem 
  
 Vad gäller säkerhetsstyrningssystem följer av artikel 9.1 att det åligger infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag att inrätta säker- hetsstyrningssystem för att se till att järnvägssystemet åtminstone kan uppfylla de gemensamma säkerhetsmålen, att det överens- stämmer med de nationella säkerhetsbestämmelser som avses i artikel 8 och bilaga II och de säkerhetskrav som fastställs i TSD, samt att tillämpliga delar av de gemensamma säkerhetsmetoderna tillämpas. Ansvarsfördelningen dem emellan i detta hänseende är inte reglerat direktivet. Även om direktivet ger uttryck för en skyldighet för vissa rättssubjekt innebär detta inte att vare sig EU eller Sverige har möjlighet att utan nationella bestämmelser härom kunna ställa sådana krav på aktörer och än mindre utkräva ansvar.  
 EU-rättsakten 
  är trots allt ett direktiv som i sig inte skapar några skyldigheter för enskilda, utan kräver genomförande i den delen i nationell rätt. 
  
 Som ovan nämnts följer även av artikel 4.3 i järnvägssäkerhets- direktivet att det ankommer på medlemsstaterna att se till att ansvaret för en säker drift av järnvägssystemet och riskhanteringen för detsamma läggs på infrastrukturförvaltarna och järnvägsföre- tagen. 
  
 Vad gäller utformningen av säkerhetsstyrningssystemet ska detta enligt artikel 9.2 uppfylla de krav och innehålla de delar som 
  
 100 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 fastställs i bilaga III, med anpassning till den utövade verksamhet- ens art, omfattning och andra förhållanden. Med hjälp av systemet ska hanteringen av alla de risker som infrastrukturförvaltarens eller järnvägsföretagens verksamhet ger upphov till tryggas, däribland underhåll och materielförsörjning samt anlitande av entreprenörer. Utan att det påverkar befintliga nationella och internationella regler om skadeståndsansvar, ska i säkerhetsstyrningssystemet också i tillämpliga och rimliga fall beaktas de risker som uppstår som ett resultat av andra parters verksamhet (gemensamma risker). 
  
 Klart är sålunda att järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare ska åläggas ett ansvar att hantera såväl egna som gemensamma risker (gränssnitt). Däremot sägs ingenting om hur eventuella konflikter ska lösas vid oklarhet eller oenighet om gemensamma risker. Beträffande den slutliga fördelningen av ansvaret och bestäm- manderätten vid eventuell oenighet kvarstår sålunda som oreglerat. Orsaken till att materiella regler för detta inte hanteras i direktivet är oklart, men kan bl.a. förklaras av subsidiaritetsintresset, d.v.s. att sådana regler som bäst hanteras på nationell nivå inte i dagsläget kräver gemensamma unionsregler. Detta ska emellertid inte betraktas som en rättighet för medlemsstaterna att avstå från reglering. 
  
 Enligt artikel 9.3 ska infrastrukturförvaltare se till att deras säkerhetsstyrningssystem är sådant att effekterna av den trafik som bedrivs på järnvägsnätet av olika järnvägsföretag beaktas och att det skapas förutsättningar för alla järnvägsföretag att kunna bedriva trafik i enlighet med TSD, nationella säkerhetsbestämmelser och de villkor som föreskrivs i deras säkerhetsintyg. Säkerhetsstyrnings- systemet ska vidare vara utformat så att infrastrukturförvaltarens rutiner för nödsituationer samordnas med alla järnvägsföretag som använder dess infrastruktur. 
  
 Artikel 9.4 innehåller krav på överlämnande av årliga säkerhets- rapporter från infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag. Av intresse för ansvarsfördelningsfrågan är att det däri av båda parter ska framföras information om hur organisationens samlade säker- hetsmål är uppfyllda, resultatet av säkerhetsplanerna samt syn- punkter på brister och fel i järnvägsdrift och infrastrukturförvalt- ning som skulle kunna vara av betydelse för säkerhetsmyndigheten. I den mån det skulle finnas problem gällande ansvarsfördelning 
  
 101 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 borde det sålunda följa av den nationella lagstiftningen att sådana brister måste uppmärksammas till tillsynsmyndigheten. 
  
 Ansvarsfördelningen aktualiseras bl.a. för säkerhetsstyrnings- system6 och måste enligt bilaga III i direktivet dokumenteras i alla berörda delar och det som särskilt ska beskrivas är ansvarsfördel- ningen inom infrastrukturförvaltarens eller järnvägsföretagens organisation. Det ska visa hur ledningens kontroll på olika nivåer ska säkras, hur personal och deras företrädare på alla nivåer berörs och hur en kontinuerlig förbättring av säkerhetsstyrningssystemet kan tryggas. 
  
 Enligt direktivet ska varje infrastrukturförvaltare ha ett huvud- ansvar för att det egna järnvägsnätet har en säker konstruktion, säkert underhåll och säker drift. Parallellt med säkerhetsintyget för järnvägsföretag bör infrastrukturförvaltaren bli föremål för ett säkerhetstillstånd från säkerhetsmyndighetens sida när det gäller säkerhetsstyrningssystemet och andra bestämmelser för att upp- fylla säkerhetskraven (skäl 17). 
  
 3.3Ansvarsfördelningen för riskbedömningen 
  
 Viss ledning angående systemet för ansvarsfördelning följer av Bilaga III, p. 2 med avseende på säkerhetsstyrningssystemets grunder. Därav framgår att detta system ska grundas på 
  
 a)En säkerhetspolitik som godkänts av organisationens chef och meddelats all personal. 
  
 b)Organisationens kvantitativa och kvalitativa mål för upprätthål- lande och förbättring av säkerhet samt planer och förfaranden för uppnåendet av dessa mål. 
  
 c)Förfaranden för att uppfylla befintliga, nya och ändrade tek- niska och operativa normer eller andra föreskrifter som fast- ställts i TSD, eller i de nationella bestämmelser som avses i artikel 8 och i bilaga II, eller i andra bestämmelser, eller i myn- dighetsbeslut, och förfaranden för att garantera förenlighet med 
  
 6 Med säkerhetsstyrningssystem avses såväl organisation som åtgärder som införts av en infrastrukturförvaltare eller ett järnvägsföretag för att trygga en säker verksamhet. 
  
 102 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 normerna och andra föreskrifter under utrustningens och verk- samhetens hela livscykel.7 
  
 d)Förfaranden och metoder för utförande av riskbedömning och genomförande av åtgärder för riskhantering närhelst en ändring av driftsförhållandena eller nytt material medför nya risker för infrastrukturer eller verksamheter.8 
  
 e)Tillhandahållande av program för utbildning av personal och system för säkerställande av att personalens kompetens bi- behålls och att uppgifterna utförs i enlighet därmed. 
  
 f)Arrangemang för tillhandahållande av tillräcklig information inom organisationen och, i tillämpliga fall, mellan organisationer som är verksamma inom samma infrastruktur. 
  
 g)Förfaranden och format för hur säkerhetsinformation ska dokumenteras och utarbetande av ett förfarande för kon- figurationskontroll av vital säkerhetsinformation. 
  
 h)Förfaranden för att säkerställa att olyckor, tillbud och händelser som kunde ha lett till olyckor och andra farliga händelser rap- porteras, utreds och analyseras och att nödvändiga förebyg- gande åtgärder vidtas. 
  
 i)Tillhandahållande av sådana larmrutiner samt sådan information i nödsituationer som har godkänts av de tillämpliga offentliga myndigheterna. 
  
 j)Bestämmelser om återkommande intern revision av säkerhets- styrningssystem. 
  
 7Historiskt sett har huvudmetoden för att hantera risker i järnvägssystemet varit att följa regler. Det innebär att interna säkerhetsstyrningssystem därför måste innehålla förfaranden för att identifiera gällande regler i senaste version. Vidare måste även det nationella säkerhetssystemet i stort ha förfaranden som säkerställer att reglerna efterlevs, vilket även gäller företagsinterna system. Det kan inte anses vara tillfyllest att säkerhetsmyndigheten flyttar säkerhetsföreskrifter till aktörerna och att dessa enbart ska hanteras internt, något som torde vara direkt olämpligt gällande t.ex. allmängiltiga trafikföreskrifter på det nationella nätet. 
  
 8Riskhanteringen under denna punkt gäller vid just ändringar. I sådana förhållanden är det viktigt att gränssnitten undersöks, vilket bl.a. innebär att om ett nytt fordon introduceras måste ägaren tillsammans med infrastrukturförvaltaren försäkra sig om att eventuella risker tagits om hand. 
  
 103 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 Hänvisningen till artikel 8 och bilaga II i järnvägssäkerhetsdirek- tivet hänför sig till regler om nationella säkerhetsbestämmelser. Av intresse för denna del av utredningen är bl.a. att Sverige är förplik- tigat vid tillämpningen av direktivet, att fastställa bindande nation- ella säkerhetsbestämmelser och se till att de offentliggörs och till- handahålls infrastrukturförvaltare, järnvägsföretag, dem som ansöker om säkerhetsintyg samt dem som ansöker om säkerhetstillstånd på ett klart språk som kan förstås av de berörda parterna. Nationella regler ska anmälas till kommissionen. 
  
 Enligt Artikel 8.5 ska kommissionen övervaka medlemsstaternas införande av nya bestämmelser – allt i syfte det ska införas så få nya specifika nationella bestämmelser som möjligt och därigenom för- hindra uppkomsten av ytterligare hinder, och med siktet inställt på en successiv harmonisering av säkerhetsbestämmelserna. 
  
 Direktivet utesluter inte högre nationella säkerhetsnivåer än de som följer av de antagna gemensamma säkerhetsmålen, ej heller att nationella säkerhetsbestämmelser påverkar verksamheten på den aktuella medlemsstatens territorium som bedrivs av järnvägsföretag från andra medlemsländer. I sådana fall föreligger dock en skyldig- het att rådgöra med alla berörda parter. Bestämmelser av detta slag ska även underställas kommissionen för behandling som, å ena sidan, bedömer om den är oförenlig med de gemensamma säker- hetsmetoderna eller med uppnåendet av åtminstone de gemen- samma säkerhetsmålen eller att den utgör godtycklig diskriminering eller förtäckt begränsning av järnvägstransporterna mellan medlems- staterna. I sådana fall ska kommissionen rikta ett beslut till den berörda medlemsstaten i enlighet med förfarandet i artikel 27.2 i direktivet. Om kommissionen å andra sidan starkt tvivlar på att säkerhetsbestämmelsen i utkastet är förenlig med de gemensamma säkerhetsmetoderna eller med uppnåendet av åtminstone de gemensamma säkerhetsmålen, eller anser att den utgör godtycklig diskriminering eller förtäckt begränsning av järnvägstransporterna mellan medlemsstaterna, ska kommissionen omedelbart informera den berörda medlemsstaten, som ska skjuta upp antagandet, ikraft- trädandet eller genomförandet av bestämmelsen tills ett beslut, inom sex månader, antas i enlighet med förfarandet i artikel 27.2 i direktivet. 
  
 104 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 3.4Medlemsstaternas åligganden och nationella myndigheters roll för järnvägssäkerheten 
  
 Det framhålls i direktivskälen att det i medlemsstaterna bör inrättas nationella myndigheter med uppgift att reglera och utöva tillsyn över järnvägssäkerheten. Direktivet syftar med avseende på detta att underlätta samarbetet mellan sådana myndigheter på gemen- skapsnivå, varigenom de bör ha samma minimikrav i fråga om arbetsuppgifter och ansvar. Myndigheterna bör ha en hög grad av självständighet, utföra sina uppgifter på ett öppet och  
 icke-dis- 
  kriminerande sätt och därigenom bidra till att bl.a. ett gemensamt järnvägssystem skapas inom gemenskapen (skäl 22). 
  
 Vad gäller utveckling och förbättring av järnvägssäkerhet åvilar det enligt artikel 4 medlemsstaterna att upprätthålla järnvägssäker- heten. Medlemsstaterna har även så långt det är rimligt genomför- bart en skyldighet att kontinuerligt förbättra järnvägssäkerheten, under beaktande av utvecklingen av gemenskapslagstiftningen och vetenskapliga och tekniska framsteg. Vidare ska medlemsstaterna prioritera att allvarliga olyckor förebyggs. I detta finns en skyldig- het att fastställa, tillämpa och upprätthålla säkerhetsbestämmelser på ett öppet och  
 icke-diskriminerande 
  sätt för att främja skapandet av ett gemensamt europeiskt järnvägstransportsystem (artikel 4.1 i direktivet). 
  
 Vidare måste medlemsstaterna beakta behovet av systemaspekter i samband med åtgärder för utveckling och förbättring av säkerheten på järnvägarna. Medlemsstaterna måste även se till att ansvaret för en säker drift av järnvägssystemet och riskhanteringen för det- samma läggs på infrastrukturförvaltarna och järnvägsföretagen. Medlemsstaterna måste även se till att dessa är skyldiga att genom- föra nödvändiga åtgärder för riskhantering, i samarbete med varandra där det är lämpligt, tillämpa nationella säkerhetsbestäm- melser och säkerhetsstandarder och inrätta säkerhetsstyrnings- system i enlighet med direktivet. Det följer, återigen, uttryckligen av direktivet att varje infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag ansvarar för sina respektive delar av systemet och för en säker drift av dessa, inklusive materielförsörjning och upphandling av tjänster, gentemot användare, kunder, berörd personal och tredje part. Detta utan att det inverkar på nationella regler om civilrättsliga skadeståndsansvar (artikel  
 4.2–4.3). 
  
 105 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 Järnvägssäkerhetsdirektivet reglerar emellertid inte särskilt hur ansvarsfördelningen för gemensamma risker ska genomföras på nationell nivå. Det är dock klart att detta inte är en fråga för gemenskapsinstitutionerna – synbarligen av det uppenbara skälet att förhållandena skiljer sig avsevärt mellan medlemsländerna. Med hänsyn till dessa skillnader torde det vara förenat med mycket stora svårigheter – om alls möjligt – att införa gemenskapsbestämmelser om ansvarsfördelningen för gemensamma risker. Rena subsidiar- itetsöverväganden ger vid handen att detta är en fråga som i dagsläget ankommer på medlemsstaterna att reglera. 
  
 Avsaknaden av konkreta bestämmelser i direktivet om detta ska rimligen inte tolkas så att medlemsstaterna vore förhindrade att reglera detta ansvar. Snarare är det så att unionsrätten förutsätter att medlemsstaterna i sin nationella rättsordning har hanterat detta i regelverken, ålagt säkerhetsmyndigheten att tillämpa (eventuellt på delegation av riksdag och regering utfärda bestämmelserna) och bedriva tillsyn över samspelet. 
  
 3.5Genomförande av järnvägssäkerhetsdirektivets bestämmelser i svensk rätt 
  
 Bestämmelserna i järnvägssäkerhetsdirektivet om gemensamma risker innehåller viktiga ansvarsfördelningsfrågor, vilket även aktu- aliserar frågor om tillsyn och eventuella sanktioner för bristfälliga utföranden. Vidare synes det vara av stor vikt att klargöra gräns- dragningsfrågan såväl i allmänhet som löpande när nya situationer uppstår. Säkerhetsfrågor kräver i sig en skyndsam hantering. 
  
 EU-bestämmelserna 
  i detta hänseende har inte direkt effekt, utan kräver implementering på nationell nivå för att bli verksamma. I annat fall hade ansvaret tydliggjorts i en  
 EU-förordning. 
  Av praktiska skäl och inte minst gällande tillsyn, uppföljning och systematiskt förbättringsarbete samt beivrande av brister i säker- hetshänseende torde en lämplig ordning vara att medlemsstaterna måste ta stort och kompletterande – t.o.m. primärt – ansvar för dessa frågor. Järnvägssystemen och organisationen skiljer sig trots allt väsentligt mellan medlemsstaterna. Sammantaget förefaller det orimligt att medlemsstaterna inte skulle hantera dessa frågor i sin nationella lagstiftning. Tvärtom synes detta vara en förutsättning 
  
 106 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 för direktivets fulla genomförande och under alla omständigheter kan det inte anses föreligga rättsliga hinder för medlemsstaterna att på nationell nivå inta bestämmelser om gemensamma risker. 
  
 Bestämmelser av detta slag kommer att avse förhållandet mellan enskilda och det allmänna genom att föreskrifterna gäller skyldig- heter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Av detta följer av 8 kap. 2 § RF att föreskrifterna som utgångspunkt måste meddelas genom lag. De grundläggande skyldigheterna, definitionerna m.m. torde därför behöva tas in i JvL. Samtidigt synes kravet på skyndsamhet av an- passning av regelverket även kräva att det finns möjlighet att på myndighetsnivå meddela föreskrifter. Detta torde dock i enlighet med den förhållandevis omfattande delegationsrätten som följer av 8 kap. 3 § RF inte medföra några rättsliga problem. 
  
 I allmänhet kan en uppdelning göras mellan regler som hanterar säkerhet i allmänhet (riskhantering i allmänhet), gränssnitt (gemen- samma risker) och vilken metod som ska tillämpas i samband med ändringar i någon form som en aktör vill genomföra. 
  
 3.5.1Genomförandet av säkerhetsbestämmelser i JvL, JvF och nationella föreskrifter 
  
 Kraven på järnvägssystem i allmänhet och säkerhet i synnerhet regleras för närvarande i 2 kap.  
 1–6 
  §§ JvL Det saknas i dag kon- kreta bestämmelser som genomför järnvägssäkerhetsdirektivets bestämmelser om gemensamma risker. 
  
 Däremot följer av 2 kap. 5 § JvL att infrastrukturförvaltares och järnvägsföretags verksamhet ska omfattas av ett säkerhetsstyrnings- system. Säkerhetsstyrningssystemet utgörs av den organisation som införts och de förfaranden som fastställts för att trygga en säker verksamhet. Vidare ska det för infrastrukturförvaltares och järn- vägsföretags verksamhet även finnas sådana övriga säkerhets- bestämmelser som behövs för att trygga en säker verksamhet. JvL föreskriver dock i 2 kap. 25 § ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om bl.a. säkerhet enligt 2 kap.  
 1–5 
  §§ samt om undantag från dessa bestämmelser för verksamhet vid sådana järnvägsnät som avses i 1 kap. 1 a §. Härigenom har åtminstone på övergripande nivå bestämmelserna i artikel 9 i järnvägssäkerhetsdirektivet genomförts 
  
 107 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 i svensk rätt. Däremot är det mera oklart om artikel 4 i järnvägs- säkerhetsdirektivet är genomförd vad beträffar riskhanteringen. Däremot åvilar ansvaret enligt JvL infrastrukturförvaltare och järn- vägsföretag. 
  
 På basis av bl.a. järnvägssäkerhetsdirektivet har kommissionen utfärdat ett antal förordningar gällande – förutom genomförandet vid ändringar – även regler om gemensam säkerhetsmetod för bedömning av överensstämmelse med kraven för att erhålla säker- hetstillstånd på järnväg9, gemensam säkerhetsmetod för bedömning av överensstämmelse med kraven för att erhålla säkerhetsintyg för järnväg,10 gemensam säkerhetsmetod för övervakning som ska tillämpas av järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare efter erhål- lande av säkerhetsintyg eller säkerhetstillstånd, samt av enheter som ansvarar för underhåll11 och även gemensam metod för nation- ella säkerhetsmyndigheters tillsyn efter utfärdande av ett säker- hetsintyg eller säkerhetstillstånd.12 Samtliga förordningar är till alla delar bindande och direkt tillämpliga i medlemsstaterna, vilket innebär att de inte behöver genomföras i nationell rätt som sådana. Däremot bygger exempelvis tillsynsförordningen på att de nation- ella säkerhetsmyndigheterna har givits ett konkret och tydligt till- synsansvar och därtill även effektiva rättsmedel, vilket är en fråga att hantera i nationell rätt. I så måtto bygger  
 EU-rättsakterna 
  på att det finns möjlighet i nationell rätt att tillämpa dem, vilket alltså förutsätter att hela järnvägssäkerhetsdirektivet till alla delar är implementerat i svensk rätt. 
  
 Enligt artikel 6.5 i järnvägssäkerhetsdirektivet ska medlems- staterna beträffande gemensamma säkerhetsmetoder företa alla de ändringar i sina nationella säkerhetsbestämmelser som behövs med anledning av antagandet av gemensamma säkerhetsmetoder och 
  
 9Kommissionens förordning (EU) nr 1169/2010 av den 10 december 2010 om en gemensam säkerhetsmetod för bedömning av överensstämmelse med kraven för att erhålla säker- hetstillstånd för järnväg, EUT L 327, 11.12.2010, s.  
 13–25. 
  
 10Kommissionens förordning (EU) nr 1158/2010 av den 9 december 2010 om en gemensam säkerhetsmetod för bedömning av överensstämmelse med kraven för att erhålla säkerhets- intyg för järnväg, EUT L 326, 10.12.2010, s.  
 11–24. 
  
 11Kommissionens förordning (EU) nr 1078/2012 av den 16 november 2012 om en gemen- sam säkerhetsmetod för övervakning som ska tillämpas av järnvägsföretag och infrastruktur- förvaltare efter erhållande av säkerhetsintyg eller säkerhetstillstånd, samt av enheter som ansvarar för underhåll, EUT L 320, 17.11.2012, s.  
 8–13. 
  
 12Kommissionens förordning (EU) nr 1077/2012 av den 16 november 2012 om en gemen- sam säkerhetsmetod för nationella säkerhetsmyndigheters tillsyn efter utfärdande av ett säker- hetsintyg eller säkerhetstillstånd, EUT L 320, 17.11.2012, s.  
 3–7. 
  
 108 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 omarbetningen av dessa (såsom de kommer till uttryck i kommis- sionsförordningarna). 
  
 JvF föreskriver endast att (2 kap. 1 §) Transportstyrelsen ska övervaka järnvägssystemens säkerhet. Transportstyrelsen får vidare meddela föreskrifter om säkerhet när det gäller bl.a. säkerhetsstyr- ningssystem och verksamhetsutövares övriga säkerhetsbestäm- melser som behövs för att trygga en säker verksamhet enligt 2 kap. 5 § 2 st JvL. 
  
 En fråga är då om det i ordalydelsen av JvL och JvF kan läsas in att detta även omfattar riskhantering och att ansvaret för säker drift och om riskhantering verkligen har ålagts järnvägsföretag och infra- strukturförvaltare enligt direktivet. En därtill anslutande fråga är om dessa aktörer är ansvariga för att i sin verksamhet genomföra nöd- vändiga åtgärder för riskhantering, därtill i samarbete med varandra när så befinns lämpligt eller nödvändigt särskilt vid ändringar. En generell anmärkning mot nuvarande lagstiftning är att den ligger på en mycket övergripande nivå som förvisso inte torde utesluta att Transportstyrelsen har rätt att utfärda föreskrifter för hantering av åläggandena och gemensamma risker/gränssnitt. Oklart är dock om det av gällande rätt kan anses följa att aktörer alls har en sådan kon- kret skyldighet. Ordalydelsen i JvL är något oklar i det hänseendet om av regeln ska anses följa att aktörerna har sådana skyldigheter. Att de i allmänhet har ett ansvar och att de ska ha ett säkerhets- system är klart, men dess mera konkreta innebörd är alltså inte helt klarlagd. Med beaktande av direktivsbestämmelserna torde det följa en sådan skyldighet för Sverige som stat och det hade därför varit särskilt lämpligt att i lagstiftningen mera konkret tydliggöra detta mycket centrala säkerhetsområde i så måtto att materiella nation- ella bestämmelser införs i enlighet med direktivet. 
  
 I svensk rätt har införts bestämmelser om föreskrifter för nationella säkerhetstillstånd (TSFS 2015:33) och om ansökan om tillstånd för järnvägsverksamhet (TSFS 2015:35). Beträffande säkerhetsstyrningssystem och övriga säkerhetsbestämmelser för infrastrukturförvaltare med säkerhetstillstånd samt järnvägsföretag med säkerhetsintyg regleras detta i TSFS 2015:3413. Därav framgår 
  
 13 Föreskriften ersätter helt Järnvägsstyrelsens föreskrifter (JvSFS 2007:1) om säkerhetsstyr- ningssystem och övriga säkerhetsbestämmelser för järnvägsföretag och Transportstyrelsens föreskrifter (TSFS 2013:43) om säkerhetsstyrningssystem och övriga säkerhetsbestämmelser för infrastrukturförvaltare. 
  
 109 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 att infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag (i tillämpliga delar) ansvarar för att säkerhetsstyrningssystemet uppfyller kriterierna enligt kommissionsförordning 1169/2010 för erhållande av säker- hetstillstånd och enligt kommissionsförordning 1058/2010 för erhållande av säkerhetsintyg. 
  
 Regler om övervakning och tillsyn har emellertid inte imple- menterats. Att det inte bör ske i form av myndighetsföreskrift är dock naturligt, eftersom det är myndighetens verksamhet i den delen som ska regleras. Här synes det åtminstone förutsätta reglering genom förordning av regeringen efter bemyndigande av riksdagen. Bemyndigande kan förvisso sägas föreligga genom övervaknings- uppgiften, men det är oklart om detta innefattar en konkret tillsynsuppgift. 
  
 Av detta följer att det förvisso har införts övergripande bestäm- melser om järnvägssäkerhet i enlighet med artikel 4.1 i direktivet, men det saknas nödvändiga lagbestämmelser om ansvaret enligt artikel 4.3 i direktivet, mer än att det åvilar infrastrukturförvaltare och järnvägsföretag. Därmed kan konstateras att direktivets bestäm- melser inte är till fullo är implementerade i svensk rätt, vilket även ger upphov till problem i samband med väsentliga ändringar i systemet. 
  
 Den  
 EU-rättsliga 
  ordningen med järnvägssäkerhet kan sägas ta som allmän utgångspunkt den övergripande säkerheten enligt artikel 4.3 i järnvägsäkerhetsdirektivet som utpekar vem som har ett primärt ansvar för detta. Artikel 9.2 i samma direktiv kräver därtill att gemensamma risker beaktas, vilket specificeras i bilaga III p. 2 d) så att säkerhetsstyrningssystemet ska ha som grund bl.a. förfaranden och metoder för utförande av riskbedömning och genomförande av åtgärder för riskhantering närhelst en ändring av driftsförhållandena eller nytt material medför nya risker för infra- strukturer eller verksamheter. I detta hänseende är det av största vikt att klart tydliggöra vad som utgör en ändring eller nytt material. 
  
 Principerna för denna bedömning och hantering av sådana risker i allmänhet och gränssnitten i synnerhet regleras sedan i genom- förandeförordningen bilaga I, p. 1.2. Det kan noteras att regel- verket innehåller såväl regler om övergripande ansvar och principer för hur hantering och genomförande ska göras. Sålunda finns här behov av en i grunden offentligrättslig nationell reglering, där mer 
  
 110 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 detaljerade regler synes behöva utformas i form av myndighetsföre- skrifter. Redan av detta skäl synes det vara påkallat med ett förtyd- ligande i JvL om såväl ansvaret och processen samt ett tydligare bemyndigande knutet till gemensamma risker. 
  
 3.5.2Utövande av tillsyn på nationell nivå 
  
 Säkerhetsmyndigheternas uppgifter definieras mer detaljerat i artikel 16 i järnvägssäkerhetsdirektivet. Myndigheten har att ansvara för transportfrågor och den ska beträffande organisation, rättsstruktur och beslutsfattande vara oberoende av järnvägsföre- tag, infrastrukturförvaltare samt sökande och upphandlande enhet. Det måste sålunda vara en fristående organisation även från t.ex. Trafikverket. Av dessa skäl är det naturligt att denna uppgift enligt JvF har bemyndigats Transportstyrelsen, som alltså är tillsynsmyn- dighet för dessa frågor i Sverige (jfr 1 kap. 2 § JvF). 
  
 Enligt artikel 16.2  
 e–f 
  jfrd med artikel 16.3 ska det uteslutande anförtros säkerhetsmyndigheten att utfärda, förnya, ändra och upp- häva delar av säkerhetsintyg och säkerhetstillstånd och att kont- rollera de villkor och krav som föreskrivs i dessa samt att infra- strukturförvaltare och järnvägsföretag verkar inom ramen för de krav som fastställs i gemenskapsbestämmelser eller nationell lag- stiftning. Vidare gäller detta anförtroende även att övervaka, främja och, i förekommande fall, genomföra och utveckla säkerhetslag- stiftningen, inklusive systemet för nationella säkerhetsbestäm- melser. 
  
 I genomförandeförordningen stadgas i artikel 17.3 att en del av dessa uppgifter som anförtros säkerhetsmyndigheten, även omfat- tar att övervaka tillämpningen av genomförandeförordningen för järnvägsföretag, infrastrukturförvaltare och de enheter som ansvarar för underhåll, vilka inte omfattas av certifieringsförordningen,14 men som identifieras i det nationella fordonsregistret. Huruvida stad- gandet i genomförandeförordningen innebär att säkerhetsmyndig- heten ska bedriva tillsyn är något oklart. I Sverige gäller enligt 1 kap. 3 § JvL att tillsynsmyndigheten (Transportstyrelsen) ska 
  
 14 Kommissionens förordning nr 445/2011 av den 10 maj 2011 om ett certifieringssystem för enheter som ansvarar för underhåll av godsvagnar och om ändring av förordning (EG) nr 653/2007, EUT L 122, 11.5.2011, s.  
 22–46. 
  
 111 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 pröva ansökningar om tillstånd och utöva tillsyn enligt JvL och enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen. Någon uttrycklig rätt att utöva tillsyn för t.ex. genomförandeförordningen eller tillsynsförordningen15 finns dock inte i lagtexten, ej heller finns någon svensk motsvarighet eller direkt hänvisning till genom- förandeförordningen eller tillsynsförordningen i andra föreskrifter. Det kan särskilt noteras att det vare sig i JvL eller JvF finns någon hänvisning till 17.3 i genomförandeförordningen. 
  
 Det kan därför anses råda osäkerhet om vilket tillsynsmandat som Transportstyrelsen har gällande säkerhetsfrågorna i allmänhet och hantering av gemensamma risker i samband med ändringar i synnerhet. Avgörande i det hänseende är vad som i 2 kap. 1 § JvF avses med uttrycket att övervaka järnvägssystemens säkerhet. Direktivet talar mera utförligt om uppgiften att förutom övervak- ning, även främja, genomföra och utveckla säkerhetslagstiftningen – även nationella säkerhetsregler. I så måtto synes det vara påkallat att förtydliga tillsynsansvaret. Av tillsynsförordningen följer att de nationella säkerhetsmyndigheterna ska tillämpa den gemensamma säkerhetsmetoden för att bevaka att ett järnvägsföretag eller en infra- strukturförvaltare lever upp till sin rättsliga skyldighet att använda ett säkerhetsstyrningssystem för att säkerställa hanteringen av alla de risker som deras verksamhet kan ge upphov till, däribland underhåll och materialförsörjning samt anlitande av entreprenörer och, i förekommande fall, för att kontrollera tillämpningen av Kommissionens förordning om gemensam säkerhetsmetod för övervakning.16 
  
 3.6Jämförelse med andra branscher 
  
 Inom luftfartssektorn uppkommer inte samma typ av problem som i järnvägssektorn, huvudsakligen av tekniska skäl. Gränssnitten inom flygsektorn är färre i bemärkelsen att olika aktörer ska 
  
 15Kommissionens förordning (EU) nr 1077/2012 av den 16 november 2012 om en gemensam säkerhetsmetod för nationella säkerhetsmyndigheters tillsyn efter utfärdande av ett säkerhetsintyg eller säkerhetstillstånd, EUT L 320, 17/11/2012, s.  
 3–7. 
  
 16Kommissionens förordning (EU) nr 1078/2012 av den 16 november 2012 om en gemen- sam säkerhetsmetod för övervakning som ska tillämpas av järnvägsföretag och infra- strukturförvaltare efter erhållande av säkerhetsintyg eller säkerhetstillstånd, samt av enheter som ansvarar för underhåll EUT L 320, 17/11/2012, s.  
 8–13. 
  
 112 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 hantera samma risk. Dessutom uppvisar flygsektorn inte sådana nationella avvikelser gällande tekniska system, fordon och utrust- ning som föreligger i järnvägssektorn. Visserligen finns gemen- samma gränssnitt även inom luftfarten, t.ex. gällande det gemen- samma luftrummet, som dock kännetecknas av en mer utvecklad harmonisering än på järnvägsområdet.17 Dessutom är det mera ovanligt att två aktörer har att gemensamt hantera samma risk. På internationell nivå måste även nämnas International Civil Aviation Organization (ICAO) och det internationella harmoniserings- arbete som pågått under många år – jfr bl.a. Chicagokonventionen som undertecknades redan 1944.18 
  
 Generellt sett får den europeiska luftsäkerhetsmyndigheten, EASA och den tillhörande lagstiftning som den tillsammans med nationella myndigheter tillämpar vara mer utvecklad och omfat- tande än de internationella eller unionsrättsliga reglerna på järn- vägsområdet. Detta förklaras inte minst mot bakgrund av trans- portslagets  
 inter-nationella 
  karaktär och behovet av gemensamma standarder och rutiner såväl inom EU som i förhållande till tredje land. 
  
 Behovet av nationella kompletterande regelverk och nationella säkerhetsmyndigheter synes vara mer påkallat för järnvägssektorn främst med hänsyn till de förhållandevis många gränssnitt, brister i harmoniseringshänseende och hänsyn till lokala förutsättningar – allt i kombination med de allvarliga risker som föreligger om det finns brister i hanteringen. 
  
 4 Reglering av operativ verksamhet 
  
 Transportstyrelsen har i en inlaga till utredningen gett sin syn på operativa regler om gemensamma risker, vilken jag har tagit del av.19 Däri anges bl.a. att det i dag saknas en instans fungerande som oberoende organ för förvaltning av operativa regler. Frågan är, 
  
 17Se t.ex. Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1108/2009 av den 21 oktober 2009 om ändring av förordning (EG) nr 216/2008 inom området flygplatser, flygledningstjänst och flygtrafiktjänster och om upphävande av direktiv 2006/23/EG, EUT L 309 s.  
 51–70. 
  
 18Convention on international civil aviation, signed at Chicago, on 7 December 1944 (Chicagokonventionen). 
  
 19Transportstyrelsen, Järnvägsbranschens framtida förvaltning av operativa regler för tågtrafik, TSJ  
 2012-50, 
  
 2014-05-22. 
  
 113 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 enligt Transportstyrelsen, om det finns krav på ett obligatoriskt samarbete mellan aktörer inom järnvägssektorn och tillika är det osäkert om  
 EU-rätten 
  eller svensk rätt ställer upp hinder för sådant obligatoriskt samarbete. I inlagan betonas den pågående harmon- iseringen inom järnvägssektorn och att det, enligt myndigheten, kan förväntas att Sverige endast kan fastställa nationella säker- hetsbestämmelser i den mån detta medges i EU:s regler, t.ex. öppna punkter eller specialfall i en TSD. 
  
 Transportstyrelsens ställningstagande bygger på uttalanden från ERA att omfattningen av gemenskapsregler nu är så stor att det vore obehövligt med kompletterande nationell lagstiftning. Vidare motiveras det av att det  
 EU-reglerna 
  ställer stora krav på ansvar på järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare med avseende på egna och gemensamma risker. Slutligen anför myndigheten att de regler som fram till 2015 funnits i Järnvägsstyrelsen trafikföreskrifter (JvSFS 2008:7), JTF, inte kan meddelas som myndighetsföre- skrifter framgent. 
  
 Enligt kommissionens beslut TSD Drift och trafikledning20 har under bilaga I p. 6.2 en bedömning av komponenternas överens- stämmelse och/eller lämplighet för användning samt kontroll av delsystemet behandlats. Vad gäller principer för delsystemet ”drift och trafikledning” framhålls att enligt artiklarna 10 och 11 i järn- vägssäkerhetsdirektivet ska järnvägsföretagen och infrastrukturför- valtarna styrka att deras säkerhetsstyrningssystem uppfyller kraven i TSD när de ansöker om ett nytt eller ändrat säkerhetsintyg eller säkerhetstillstånd. Vidare framhålls att enligt de gemensamma säker- hetsmetoderna för bedömning av överensstämmelse ska de nationella säkerhetsmyndigheterna inrätta ett system för inspektion för övervakning och kontroll av den dagliga efterlevnaden av säker- hetsstyrningssystemet och alla TSD:er. Kommissionen betonar även att det inte finns någon del i TSD Drift och trafikledning som kräver en separat bedömning av ett anmält organ. 
  
 20 Kommissionens beslut av den 14 november 2012 om teknisk specifikation för drifts- kompatibilitet avseende delsystemet Drift och trafikledning i järnvägssystemet i Europeiska unionen och om ändring av beslut 2007/756/EG [delgivet med nr C(2012) 8075], EUT L 345, 15.12.2012, s.  
 1–76. 
  
 114 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 I driftkompatibilitetsdirektivet21 anges i skälen att de delsystem som utgör järnvägssystemet bör underkastas ett kontrollförfarande 
  
 (utlåtande från ett anmält organ). Å ena sidan måste kontrollen ge de myndigheter som ansvarar för godkännande att ta i bruk möjlig- het att försäkra sig om att resultatet i  
 projekterings-, 
  uppbyggnads- och ibruktagandestadierna överensstämmer med gällande regler och tekniska och driftsmässiga föreskrifter. Å andra sidan måste kontrollförfarandet även göra det möjligt för tillverkarna att kunna räkna med likabehandling oavsett vilket land det rör sig om. Det är således nödvändigt att utforma en eller flera moduler som fastställer principerna och villkoren för en  
 EG-kontroll 
  av delsystemen. Efterlevnad förutsätter dock kontrollförfarande. När ett delsystem har tagits i bruk bör medlemsstaterna försäkra sig om att det används och underhålls i enlighet med de väsentliga krav som gäller för delsystemet. Enligt järnvägssäkerhetsdirektivet åligger ansvaret för att dessa krav uppfylls, som tidigare nämnts, infrastrukturför- valtaren eller järnvägsföretaget, som var och en ansvarar för sina egna delsystem. Medlemsstaterna kan kontrollera att dessa krav uppfylls i samband med beviljandet av säkerhetsintyg och säker- hetstillstånd i enlighet med artiklarna 10 och 11 i järnvägssäker- hetsdirektivet (Jfr skäl  
 39–40), 
  men även vid omprövning och till- syn. 
  
 Driftkompatibilitetsdirektivet eller TSD:er säger dock egent- ligen ingenting om hur gemensamma risker ska hanteras. Att TSD Drift kommer att ersätta JTF råder heller inte bot på den bristen. 
  
 4.1Nationella regler om gemensamma risker/gränssnitt 
  
 Sveriges regler återfinns för närvarande i den ovannämnda JFT (som avses upphävas 1 januari 2016), av vilken framgår att trafik- säkerhetsinstruktionerna ska vara likalydande om de reglerar samma trafik eller arbeten. Regler om gemensamma risker för järnvägs- företag och infrastrukturförvaltare följer av Transportstyrelsens föreskrifter (TSFS 2015:34) om säkerhetsstyrningssystem och 
  
 21 Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/57/EG av den 17 juni 2008 om drifts- kompatibiliteten hos järnvägssystemet inom gemenskapen (omarbetning), EUT L 191, 18.7.2008, s.  
 1–45 
  
 115 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 övriga säkerhetsbestämmelser för infrastrukturförvaltare med säkerhetstillstånd samt järnvägsföretag med säkerhetsintyg. Före- skriften, som ersätter JvSFS 2007:1, innehåller krav på samarbete vid hanteringen av gemensamma risker genom operativa regler i trafiksäkerhetsinstruktionerna och att dessa är likalydande i gemensamma delar. 
  
 Transportstyrelsen hänvisar till TSD Drift och trafikledning avsnitt 2.2.2, av vilken följer ett delat ansvar för järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare, genom att inrätta lämpliga processer, att se till att alla krav avseende regler, förfaranden och dokumentation uppfylls. Införandet av dessa processer är en relevant del av järn- vägsföretagens och infrastrukturförvaltarnas säkerhetsstyrnings- system, i enlighet med kraven i järnvägssäkerhetsdirektivet. Själva säkerhetsstyrningssystemet utvärderas av relevant nationell säker- hetsmyndighet innan  
 säkerhetstillstånd/-intyg 
  utfärdas. Inte heller i detta hänseende regleras gränsdragningen mellan aktörerna mera i detalj. 
  
 Transportstyrelsen framhåller vikten av att järnvägsföretag och infrastrukturförvaltare har kontroll över gemensamma risker och att dessa hanteras på korrekt sätt i de gemensamma reglerna i trafik- säkerhetsinstruktionen. Likaså lyfter myndigheten fram faran i att aktörerna inte kommer överens om hanteringen av gemensamma risker och nödvändiga ändringar. Detta säger dock inget om det konkreta ansvaret för respektive part i Sverige eller hur eventuella meningsskiljaktigheter ska lösas. 
  
 Frågan är då om det är tillräckligt att kontrollera regelefter- levnad enbart i samband med beviljande av säkerhetsintyg och säkerhetstillstånd. Transportstyrelsen har diskuterat möjligheten av deltagande i Forum för hantering av gemensam riskhantering av trafiksäkerhetsrisker (FRI) enligt engelsk förebild,22 där myndig- heten är beredd att administrera och ta ansvar för sådan verksam- het. Oklarhet råder dock om det är möjligt att kräva deltagande i sådant forumarbete. Vore det frivilligt finns en risk att det skulle kunna uppfattas som konkurrenssnedvridande och ge oklara för- delar respektive nackdelar för aktörerna. Om hanteringen av 
  
 22 I Storbritannien föreligger ett krav på verksamhetsutövare att delta i Railway Safety and Standards Board (RSSB) och licensen att bedriva verksamhet är villkorat av deltagande i forumet. Se www.rssb.co.uk 
  
 116 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 gemensamma risker skulle göras inom ramen för ett obligatoriskt deltagande i en forumverksamhet torde även detta kräva lagstift- ning i Sverige, varvid frågor aktualiseras om forumets rättsliga status och bemyndigande. I allt väsentligt skulle detta mycket väl kunna innebära att samma uppgifter kunde utföras av säkerhets- myndigheten. 
  
 Problemet med FRI är även att det förvisso etablerar ett gemen- samt forum för samarbete om gemensamma risker, men det till- handahåller ingen mekanism att använda i händelse av oenighet om risker och hur sådana ska hanteras och om vem som bär ansvar för vad. 
  
 I kommissionens genomförandeförordning23 avseende gemen- sam säkerhetsmetod för riskvärdering och riskbedömning betonas behovet av särskild uppmärksamhet angående riskhantering vid gränssnitten mellan de aktörer som är inblandade i tillämpningen av den förordningen. 
  
 4.2Särskilt om riskhanteringsprocessen vid bedömning av ändringar 
  
 Genomförandeförordningen fastställer en reviderad gemensam säkerhetsmetod för riskvärdering och riskbedömning som avses i artikel 6.3 i järnvägssäkerhetsdirektivet. Kommissionsförordningen reglerar hur uppnåendet av säkerhetsmålen och uppfyllandet av andra säkerhetskrav bedöms genom att fastställa metoder för risk- värdering och riskbedömning. Vidare regleras därigenom risk- hanteringsprocesser vid bedömning av ändringars inverkan på säkerhetsnivåerna och efterlevnaden av säkerhetskraven. I detta hän- seende fastställs även hur utbytet av säkerhetsrelevant information mellan olika aktörer inom järnvägssektorn ska ske, i syfte att kontrollera säkerheten vid de olika gränssnitt som kan förekomma och vilken bevisning som tillämpningen av en riskhanterings- process innefattar. 
  
 I genomförandeförordningens bilaga I regleras allmänna prin- ciper för riskhanteringsprocessen. Hantering av gränssnitt regleras 
  
 23 Kommissionens genomförandeförordning (EU) nr 402/2013 av den 30 april 2013 om den gemensamma säkerhetsmetoden för riskvärdering och riskbedömning och om upphävande av förordning (EG) nr 352/2009, EUT L 121, 3.5.2013, s.  
 8–25. 
  
 117 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 i bilagans avsnitt 1.2. Med gränssnitt avses alla gränsytor där ett samspel sker under ett systems eller delsystems livscykel, inbe- gripet drift och underhåll, där olika aktörer inom järnvägssektorn samarbetar för att hantera riskerna. Skyldigheter är som följer: 
  
 För det första åläggs de berörda aktörerna inom järnvägssektorn för varje gränssnitt av betydelse en samarbetsskyldighet i syfte att identifiera och gemensamt hantera de riskkällor och därtill knutna säkerhetsåtgärder som behöver hanteras för respektive gränssnitt. Förslagsställaren24 ska samordna hanteringen av gemensamma risker vid gränssnitten. 
  
 Vad gäller väsentliga förändringar stadgas i artikel 4.1 i genom- förandeförordningen att om det inte finns någon anmäld nationell bestämmelse som definierar om en  
 änd-ring 
  är väsentlig eller inte i en medlemsstat, ankommer det på förslagsställaren att beakta den aktuella ändringens eventuella konsekvenser för järnvägssystemets säkerhet. I sådana fall följer av artikel 4.1, 2 st. att om den före- slagna ändringen inte får några konsekvenser för säkerheten behöver den förhållandevis omfattande riskhanteringsprocessen i artikel 5 i genomförandedirektivet inte användas. I denna bestäm- melse finns alltså en inneboende risk för partisk och subjektiv bedömning. Bestämmelsen är alltså avsedd att ålägga förslags- ställaren en skyldighet i avsaknad av nationell reglering. Det senare torde dock vara en huvudregel, eftersom avsaknad därav kan leda till att ändringens allvarlighet påverkas av förslagsställarens sub- jektiva bedömning i stället för en oberoende myndighets objektiva bedömning. Självfallet kan det inte uteslutas att förslagsställaren agerar oberoende och för järnvägssystemets allmänna fromma och bästa, men avsaknad av oberoende bedömning riskerar åtminstone att skapa en felaktig incitamentsstruktur. Detta talar för ett behov av nationell reglering och tillsyn av säkerhetsmyndigheten. 
  
 I händelse av att en aktör som avser att uppfylla ett säkerhets- krav upptäcker att det finns behov av en säkerhetsåtgärd som denne själv inte kan genomföra ska aktören, efter överenskommelse 
  
 24 Med förslagsställare avses i förordningen ett järnvägsföretag eller en infrastrukturförvaltare som genomför åtgärder för riskhantering i enlighet med artikel 4 i direktiv 2004/49/EG, en enhet som ansvarar för underhåll som genomför åtgärder i enlighet med artikel 14a.3 i direktiv 2004/49/EG, en upphandlande enhet eller en tillverkare som uppmanar ett anmält organ att tillämpa  
 EG-verifieringsförfarandet 
  i enlighet med artikel 18.1 i direktiv 2008/57/EG eller ett organ som utsetts enligt artikel 17.3 i det direktivet, samt den som ansöker om godkännande av ibruktagande av strukturella delsystem (artikel 3). 
  
 118 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 med en annan aktör, överföra hanteringen av den därtill knutna riskkällan till den sistnämnda aktören. 
  
 Aktörer som upptäcker att en säkerhetsåtgärd inte uppfyller kraven eller är otillräcklig, ansvarar för att detta anmäls till förslags- ställaren, som i sin tur ska informera den aktör25 som genomför säkerhetsåtgärden. 
  
 Den aktör som genomför säkerhetsåtgärden ska därefter informera alla aktörer som påverkas av problemet, antingen inom det system som bedöms eller, i den utsträckning aktören känner till detta, inom andra befintliga system som tillämpar samma säker- hetsåtgärd. 
  
 I händelse av oenighet mellan två eller flera aktörer ska förslags- ställaren ansvara för att hitta en lösning. Om en aktör inte kan upp- fylla ett krav i en anmäld nationell bestämmelse, ska förslagsstäl- laren rådfråga den relevanta behöriga myndigheten. Oberoende av definitionen av det system som bedöms, ska förslagsställaren se till att riskhanteringen omfattar både själva systemet och dess inför- livande i järnvägssystemet som helhet. 
  
 De konkreta skyldigheterna och rättigheterna avseende gemen- samma risker enligt  
 EU-rätten 
  är mot denna bakgrund tämligen fåtaliga och systemet för hantering av gemensamma risker bygger i allt väsentligt på en oklar form av obligatorisk samverkan mellan parterna, synbarligen baserat på den fromma förhoppningen om att parterna i samförstånd finner en lösning i händelse av konflikt. Det saknas emellertid bestämmelser i såväl  
 EU-rätten 
  som nationella rätt om hur sådan eventuell oenighet om gemensamma risker ska hanteras och hur bindande sådana regler ska vara. 
  
 Problemet med frånvaron av nationella regler om gemensamma risker illustreras vidare av processen för säkerhetsbedömningsrap- porter som följer av artiklarna  
 15–16 
  i genomförandeförordningen. Av de bestämmelserna framgår att bedömningsorganet26 ska lämna en säkerhetsbedömningsrapport till förslagsställaren, vilken i sin tur ska ansvara för och bedöma om och hur man ska beakta slutsats- erna i säkerhetsbedömningsrapporten i fråga om säkerhetsacceptans 
  
 25Med aktörer avses enligt artikel 3 i genomförandeförordningen alla parter som direkt eller genom avtal är inblandade i tillämpningen av denna förordning. 
  
 26Med oberoende bedömningsorgan avses den oberoende och kompetenta externa eller interna enskilda person, organisation eller enhet som utför en undersökning för att, på grundval av bevisning, avgöra huruvida ett system kan uppfylla sina säkerhetskrav. 
  
 119 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 av den bedömda ändringen. I detta ska förslagsställaren även dokumentera de delar av säkerhetsbedömningsrapporten som denne i förekommande fall invänder mot och motivera invändning- arna. Det ankommer sedan på förslagsställaren att på basis av bl.a. säkerhetsbedömningsrapporten från bedömningsorganet lämna en skriftlig försäkran om att alla identifierade riskkällor och därmed förknippade risker kontrolleras till en godtagbar nivå. Genom- förandeförordningen stadgar dock inte till vem denna försäkran ska lämnas och torde förutsätta att det finns nationella regler om detta. Att försäkran i vart fall ska lämnas till tillsynsmyndigheten fram- står som rimligt, men torde kräva reglering. 
  
 I sammanhanget råder oklarhet om exakt vad tillsynsmyndig- heten kan ingripa mot gällande säkerhetssystemens gemensamma riskhantering. Exempel på detta är att det i artikel 4.3 i genom- förandeförordningen stadgas att förslagsställaren ska föra lämplig dokumentation till stöd för sitt beslut. Huruvida det föreligger uppgiftsskyldighet för detta, de mer konkreta formerna för sådant eventuellt ansvar och i allmänhet hur processen processen knuten till riskhantering i avsnitten 1.1 och 1.2 i bilaga I till genomförande- förordningen ska utformas, är oklart. Särskilt osäkert är vad som menas med skyldigheten för förslagsställaren att ”hitta en lösning” i händelse av oenighet. Detta synes innefatta en allmän skyldighet bidra till att parterna kommer överens, närmast att jämställa med en oklar omförhandlingsklausul utan tillhörande skyldighet att ändra något rättsförhållande. Om det avser ett ansvar att åstadkomma enighet parterna emellan är även oklart. Lösningen torde vara att säkerhetsmyndigheten bemyndigas att lösa sådan oenighet och utfärda föreskrifter för undvikande av dess uppkomst. 
  
 Med tanke på järnvägens särskilda karaktär som kan liknas med en produktionsprocess, där ingående komponenter och processer kännetecknas av ett ömsesidigt samspel, ständigt behov av samord- ning och där flera aktörer samtidigt hanterar gemensamma risker – låt vara från olika verksamhetsperspektiv – framstår det som natur- ligt att det finns ett oberoende organ som kan anlägga ett helhets- ansvar gällande säkerhet på järnvägen som transportmedel. Enbart förekomsten av gemensamma risker och dess potentiellt sett katastrofala konsekvenser av felhantering eller oenighet om vem som bär ansvar för vad, i vilken omfattning och vad som bör göras åt saken, talar starkt för att en myndighet bör bära ansvaret för att 
  
 120 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 utfärda föreskrifter om gemensamma risker och hantera oenighet i anledning av detta. 
  
 EU-rätten 
  utesluter emellertid inte att det finns nationella bestämmelser på området (jfr bl.a. artiklarna 4.1 och 6.1), innefat- tande regler om ett oberoende bedömningsorgan.27 Inte heller är det enligt unionslagstiftningen uteslutet att beslut om oenighet i samband med gränssnitt kan hanteras av säkerhetsmyndigheten, som genom nationell lagstiftning bemyndigas att bestämma t.ex. genom tillämpningsföreskrifter hur säkerhetsfrågor om gemen- samma risker ska hanteras. 
  
 Såsom ovan har konstaterats finns det redan i dag en omfattande delegationsordning avseende säkerhetsfrågor till Transportstyrelsen. Det kan därför anses att vare sig ordalydelsen i JvL eller JvF hindrar att Transportstyrelsen utfärdar detaljföreskrifter och föreskrifter vidoenighet om gemensamma risker. Däremot är JvF mer specifik i fråga om säkerhetsbemyndigandet än JvL och ger intryck av att vara uttömmande. Med tanke på dessa åtgärders ingripande och tvångsmässiga karaktär får det anses vara nödvändigt att förtydliga detta bemyndigande i JvF, inte minst med tanke på att ett sådant konkret bemyndigande saknas i uppräkningen i 2 kap. 1 § JvF 
  
 Sammantaget kan konstateras att behovet av att hantera gemen- samma risker på ett ändamålsenligt sätt har uppmärksammats i EU- rätten. Principerna för detta och viktiga processteg har identifierats i genomförandeförordningen. Det är vidare tydligt att  
 EU-rätten 
  närmast tar som utgångspunkt att detta ska genomföras i nationell rätt. Aktörerna har dock ålagts ett gemensamt ansvar, vilket i avsaknad av tillsynsrätt och sanktionsmöjligheter, vilket i allt väsentligt är situationen i Sverige i dag, ger en överhängande risk för skönsmässig eller subjektiv bedömning utan klara skyldigheter att lösa uppkomna problem eller risker. Systemkritiska risker och dess potentiellt sett mycket allvarliga konsekvenser bör, enligt min mening, inte överlämnas till marknaden för självreglering. 
  
 27 Kommissionen genomförandeförordning anger i skäl 12 att ”När allmänt vedertagen praxis tillämpas bör det därför vara möjligt att begränsa konsekvenserna av tillämpningen av den gemensamma säkerhetsmetoden i enlighet med proportionalitetsprincipen. På samma sätt gäller att om det finns bestämmelser på unionsnivå som kräver särskilda ingripanden från den nationella säkerhetsmyndigheten, bör myndigheten ha tillåtelse att agera som oberoende bedömningsorgan i syfte att minska dubbelkontroller, onödiga kostnader för branschen och tiden fram till dess att produkten kan släppas ut på marknaden.” 
  
 121 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 4.3En alternativ ordning för reglering av säkerhetsmetoder 
  
 Som nämnts ovan är  
 EU-rätten 
  inte utvecklad på detaljnivå avse- ende aktörernas hantering av gemensamma risker, även om metoderna för detta har harmoniserats. Det är klart att järnvägs- företag och infrastrukturförvaltare har ett ansvar för säkerheten för respektive verksamhetsdel och ett gemensamt ansvar för gränssnitt. Det krävs vidare en samverkan om dessa risker med tillhörande informationsskyldighet till berörda parter. Däremot saknas regler om hantering vid oenighet. 
  
 4.3.1Nationella säkerhetsbestämmelser i allmänhet 
  
 Enligt artikel 8 i järnvägssäkerhetsdirektivet finns en skyldighet för medlemsstaterna att vid tillämpningen av direktivet fastställa bindande nationella säkerhetsbestämmelser och se till att de offent- liggörs och tillhandahålls infrastrukturförvaltare, järnvägsföretag, dem som ansöker om säkerhetsintyg samt om säkerhetstillstånd på ett klart språk som kan förstås av de berörda parterna. 
  
 Enligt direktivet föreligger inga hinder mot att ändra anmälda säkerhetsbestämmelser, men dessa ska anmälas till kommissionen, såvida inte en bestämmelse enbart avser tillämpningen av TSD. Kommissionen har en övervakande roll i syfte att säkerställa att det inom unionen som helhet införs så få nya specifika nationella bestämmelser som möjligt med siktet inställt på en successiv harmonisering av säkerhetsbestämmelserna. 
  
 Det finns heller inga hinder mot att en medlemsstat inför nat- ionella bestämmelser med högre säkerhetsnivåer än vad som följer av de gemensamma. I sådana fall ska dock staten rådgöra med berörda parter och underställa sådana bestämmelser  
 kom-miss- 
  ionen för prövning. 
  
 Enligt bilaga II p. 4 i järnvägssäkerhetsdirektivet följer att de nationella säkerhetsbestämmelser som omfattas av anmälnings- plikten till kommissionen omfattar bl.a. bestämmelser angående befintliga nationella säkerhetsmål och säkerhetsmetoder, bestäm- melser angående krav på säkerhetsstyrningssystem och utfärdande av säkerhetsintyg till järnvägsföretag och gemensamma regler för sådan drift av järnvägsnätet som ännu inte omfattas av någon TSD, 
  
 122 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 9 
  
 inbegripet bestämmelser i samband med signal- och trafiklednings- system. Här har upplysts mig att järnvägsnätet i Sverige till klart övervägande del består av ett signalsystem som inte omfattas av någon TSD. Det framstår som helt orimligt att avsaknaden av TSD:er skulle innebära att Sverige skulle antingen se det som lämpligt eller tvingat att acceptera en ordning med självreglering för sådana system. I stället torde detta vara ett gott exempel på behov av nationell reglering. 
  
 4.3.2 Hantering av gemensamma risker i nationell lagstiftning 
  
 Hantering av risker som rimligen inte uteslutande kan åläggas en enskild part och där enskildas verksamhet ingår i ett system av helt eller delvis överlappande verksamheter torde i vissa fall kräva inter- vention av myndighet – särskilt om det föreligger fara för liv och hälsa i händelse av felaktig hantering. Det är sålunda motiverat av ett angeläget allmänintresse för staten att reglera och utöva tillsyn över det aktuella området. 
  
 En lämplig ordning i förevarande fall synes vara att det i nation- ell lagstiftning med tillhörande bemyndigande klargörs hur gemen- samma risker ska hanteras och att myndigheten ges möjlighet att bestämma i händelse av oenighet. Sammantaget krävs åtminstone följande komponenter 
  
 1.Komplettering i järnvägslagen (2004:419) med regler för gemen- samma risker med tillhörande bemyndigande för myndighet att meddela föreskrifter. 
  
 2.Lagstadgat tillsynsansvar för processen knuten till hantering av gemensamma risker och ansvar för myndighet vid oenighet. 
  
 3.Effektiva rättsmedel för genomdrivande av föreskrifter, över- klagandemöjligheter, sanktioner m.m. 
  
 4.Komplettering av befintlig lagstiftning avseende uppgiftsskyldig- het för nödvändig information knuten till gemensamma risker. 
  
 5.Komplettering av befintlig lagstiftning med interimistiska regler för brådskande åtgärder. 
  
 123 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2015:110 
  
 Sammantaget torde det inte finnas hinder för Sverige att komplet- tera EU:s regelverk och befintligt nationellt regelverk med en för- stärkt roll för säkerhetsmyndigheten avseende gemensamma risker. Avsaknaden av konkreta bindande regler vid oenighet om gemen- samma risker talar starkt för att detta är nödvändigt. 
  
 De nödvändiga regeländringarna kommer att medföra behov av en översyn av säkerhetsbestämmelserna och bemyndigandena i JvL och JvF om det ska vara möjligt för Transportstyrelsen att utfärda föreskrifter på området. Det måste framhållas att översynen inte enbart ska omfatta föreskrifter om just gemensamma risker, utan att även anknutna frågor om tillsyn och sanktioner måste ses över. De senare måste regleras i JvL. 
  
 124 
  
 Bilaga 10 
  
 Relationen mellan kommersiell och upphandlad subventionerad trafik på den avreglerade svenska järnvägsmarknaden 
  
 Hendricks 
  
 Docent 
  
 Stockholm School of Economics Institute for Research 
  
 125 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 129 
  
 1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 131 
  
 1.1 
  
 Utgångspunkter .................................................................... 
  
 133 
  
 1.2 
  
 Disposition ............................................................................ 
  
 134 
  
 2 
  
 Tre problem ............................................................ 
  
 134 
  
 3Kollektivtrafiklagen och politiker och myndigheters ställningstaganden i frågan om konkurrens mellan 
  
 upphandlad och kommersiell trafik ........................... 
  
 136 
  
 4 
  
 Effekter av inträde av upphandlad järnvägstrafik på 
  
 prissättning, tidtabeller och restider .......................... 
  
 141 
  
 4.1 
  
 Pendeltåget  
 Stockholm–Arlanda–Uppsala.......................... 
  
 141 
  
 4.2 
  
 Öresundstågen på Västkustbanan........................................ 
  
 143 
  
 5 
  
 Hur utvecklas resandet? ........................................... 
  
 144 
  
 5.1 
  
 Vad förklarar det ökade resandet? ....................................... 
  
 147 
  
 6 
  
 Olika utredningars syn på konkurrensen mellan 
  
 upphandlad och kommersiell järnvägstrafik ................ 
  
 147 
  
 7 
  
 Konkurrensen mellan upphandlad och kommersiell 
  
 järnvägstrafik .......................................................... 
  
 151 
  
 7.1 
  
 Varför agerar regionerna på det här sättet? ......................... 
  
 155 
  
 8 
  
 Diskussion och slutsatser ......................................... 
  
 156 
  
 8.1En sekventiell modell över interaktionen upphandlad 
  
 och kommersiell järnvägstrafik 
  
 ............................................ 157 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 162 
  
 127 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 Sammanfattning 
  
 På allt fler järnvägslinjer som sträcker sig över flera regioner (storregional järnvägstrafik) kan resenärer välja mellan att åka med tåg som planeras och marknadsförs av de regionala kollektiv- trafikmyndigheterna (RKM) eller planeras och marknadsförs av kommersiella järnvägsföretag. Relationen mellan den upphandlade och kommersiella järnvägstrafiken är komplex och ser olika ut i olika delar av landet. En del regioner, som Västra Götaland, har valt att koordinera sitt utbud av långväga järnvägstrafik med SJ AB:s kommersiella persontrafik. Andra regioner har valt att handla upp all storregional järnvägstrafik som tjänstekoncessioner och låta det kommersiella företag som utför trafiken ta hand om en del av biljettintäkterna. En tredje typ av regioner (t.ex. regionerna som samverkar i Öresundstågen eller Stockholms läns landsting och Upplands läns landsting som samarbetar om pendeltågen  
 Stockholm–Uppsala) 
  handlar upp trafiken och sköter både tid- tabeller och tar hand om alla biljettintäkter. 
  
 Inträdet av upphandlad persontrafik på marknader där tidigare SJ AB bedrev kommersiell persontrafik har ifrågasatts av Trafikanalys i en del utredningar, men har genomgående fått ett positivt bemötande av rikspolitiker, regionalpolitiker och statliga myndigheter. I den här rapporten försöker jag kritiskt ifrågasätta om vinsterna med den upphandlade järnvägstrafiken är större än de kostnader den orsakar. 
  
 Några av de viktigaste positiva effekterna med upphandlad storregional järnvägstrafik är att de utvidgar den regionala arbets- marknaden, underlättar annat vardagsresande och ger väsentliga tillskott till kollektivtrafiken. Några av de viktigaste negativa effekterna är att den stör utbudet av kommersiell persontrafik med buss och tåg, att den innebär stora kostnader för regionerna, och att den leder till ett överdrivet utbud av tågavgångar på linjer där upphandlad och kommersiell trafik konkurrerar. 
  
 Rapporten avslutas med en modell över interaktionen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik. Slutsatsen av denna modell är att de regionala kollektivtrafikmyndigheterna har mer att vinna på att vara mjuka i interaktionen med kommersiella järnvägs- företag, eftersom regionerna på medellång sikt har fem kon- kurrensnackdelar. Den viktigaste konkurrensnackdelen är de 
  
 129 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 restriktioner som finns inskrivna i Kollektivtrafiklagen om regional järnvägstrafik. Den ska t.ex. huvudsakligen avse vardagsresande, avse resor kortare än 100 km, och tågen ska stanna vid de flesta stationer inom regionerna. Den andra viktiga konkurrensnackdelen är RKM:s och landstingens affärsmodell. Periodkorten är starkt subventionerade och enstaka resor är ofta dyrare än de kom- mersiella företagens biljetter. Den tredje konkurrensnackdelen är att RKM möter en konkurrent som kan agera opportunistiskt och ta begränsade samhälleliga hänsyn. Den fjärde konkurrens- nackdelen är att RKM ska tillhandahålla en standardiserad odifferentierad tjänst i konkurrens med operatörer som kan differentiera sitt utbud. Den femte konkurrensnackdelen är att kollektivtrafik konkurrerar med andra viktiga samhällsfunktioner inom regionerna, vilket ger ett tak för hur mycket resurser som kan läggas på järnvägstrafik. 
  
 130 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 1 Inledning 
  
 Under de senaste åren har det blivit allt vanligare att upphandlad subventionerad och kommersiell järnvägstrafik kör sida vid sida. Ibland är interaktionen mellan de två typerna av trafik huvud- sakligen komplementär, ibland kännetecknas den av konkurrens. Relationen mellan den upphandlade och kommersiella järnvägs- trafiken är komplex och ser olika ut i olika delar av landet. 
  
 Med upphandlad subventionerad järnvägstrafik1 (i fortsätt- ningen benämns denna upphandlad järnvägstrafik) avses i den här rapporten när en region eller samverkande regioner handlar upp driften av persontrafik på järnväg från kommersiella järnvägs- företag och därefter tar hand om alla eller delar av biljettintäkterna från resenärerna. Den upphandlade järnvägstrafiken kan antingen utföras åt den regionala kollektivtrafikmyndigheten (RKM) och myndigheten utfärdar biljetter och periodkort och tar hand om alla intäkterna eller utföras som en tjänstekoncession och i dessa fall avgör avtalets utformning fördelningen av risktagande och intäkter. För närvarande bedrivs följande regionala järnvägstrafik som koncessioner: MÄLAB:s trafik, Värmlandstrafiks tågsystem, Tåg i Bergslagen och Norrtåg. Med interregional järnvägstrafik avses i denna rapport all järnvägstrafik som passerar en länsgräns. Denna definition av interregional järnvägstrafik är oprecis för att avgöra om en järnvägslinje ryms inom en arbetsmarknadsregion, men det har ingen betydelse för rapportens frågeställning om marknads- interaktionen mellan kommersiell och upphandlad järnvägstrafik. 
  
 Enligt Nelldal et al (2014) konkurrerar upphandlad och kom- mersiell järnvägstrafik på sex olika järnvägsnät. 1. Öresundstågen  
 Köpenhamn–Malmö–Göteborg 
  och Öresundstågen Malmö– Kalmar. 2. Västtågen  
 Göteborg–Skövde 
  konkurrerar till viss del med kommersiell fjärrtrafik på Västra stambanan. De utgör också ett komplement inom Västra Götalandsregionen. 3. Öst- götatrafiken och Jönköpings länstrafik kör länsöverskridande regional trafik på Södra stambanan  
 Norrköping–Linköping– 
  Nässjö. 4. SL och UL:s pendeltåg  
 Stockholm–Uppsala 
  konkurrerar med SJ:s kommersiella tågtrafik inom TiM mellan ändpunkterna 
  
 1 I Nelldal et al (2014) används begreppet planeringsstyrd trafik för upphandlad järnvägs- trafik.. 
  
 131 
  
 Bilaga 10 SOU 2015:110 
  
 och med Arlanda Express på sträckan  
 Stockholm-Arlanda. 
  5. Upptåget  
 Uppsala–Gävle 
  konkurrerar delvis med kommersiell fjärrtrafik mellan ändpunkterna. 6.  
 X-tåget 
  
 Gävle–Sundsvall 
  kör vissa kompletterande turer till kommersiell fjärrtrafik men genom att restiderna är nästan lika korta som för snabbtåg och kapaciteten på den enkelspåriga Ostkustbanan begränsad uppkommer det konkurrens både om resenärer och om tåglägen. 
  
 I den här rapporten behandlas konkurrensen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik på västkustbanan mellan SJ AB och Öresundstågen och på sträckan  
 Stockholm–Uppsala 
  inklusive tågen till Arlanda. Motivet för att välja dessa två sträckor är att de avser konkurrens både utmed linjen och mellan ändpunkter och att dessa två linjer har störst kommersiell potential av linjerna med konkurrens mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik. I rapporten behandlas också Stockholms läns landstings beslut att belägga den interregionala järnvägstrafiken (eller det politiskt korrekta uttrycket storregional järnvägstrafik) i Trafik i Mälardalen (TiM) med allmän trafikplikt. Dessa tre marknader har också lyfts fram av Trafikanalys (2014a) som de mest intressanta exemplen på konkurrens mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik. 
  
 ”Den subventionerade tågtrafiken har vunnit mark i Öresunds- regionen och under en period (april  
 2012–december 
  2013) slutade SJ köra sina kommersiella tåg  
 Göteborg-Malmö 
  med hänvisning till att de inte kunde möta de subventionerade tågens konkurrens … I 
  
 Stockholms län har subventionerad trafik börjat köras till Uppsala via Arlanda. På den längre sträckan har SJ tappat resande och Swebus har lagt ned sina egna turer till Arlanda och gått in i samarbete med Flygbussarna. De senaste planerna av mer storregional offentlig finansierad trafik som planeras är i Mälardalen då också offentlig trafik tränger undan kommersiell trafik.” Enligt SL (2014) är det inte bestämt att detta kommer bli fallet eftersom relationen mellan den kommersiella och subventionerade järnvägstrafiken inom TiM 
  
 ännu inte är fastslagen. ”På sträckor som bedöms företags- ekonomiskt lönsamma ska i första hand avtal prövas där kom- mersiell trafik funktionellt integreras i det större trafiksystemet. Övergripande riktlinjer för hur detta ska ske beskrivs i den affärsplan som ingår som del i samverkansavtalet.” 
  
 132 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 1.1Utgångspunkter 
  
 Jag har i den här rapporten valt att betrakta RKM både som en myndighet som strävar att uppfylla transportpolitiska mål och som ett företag. Motivet för att även betrakta RKM som ett företag är att de som organisationer tvingas hushålla med knappa resurser och att de till mellan 30 och 55 procent finansieras av biljettintäkter och andra kommersiella intäkter. Jag har också avstått från att följa den praxis som har utvecklats inom kollektivtrafiken att betrakta all järnvägstrafik som regional (storregional) om en RKM eller flera RKM så beslutar. Det verkar rimligare för den marknadsanalys som utvecklas i kapitel 7 att använda en  
 icke-politiserad 
  marknads- definition som baseras på regiongränser, resande och avstånd. Regiongränser fortsätter att fungera som en viktig faktor för resandet eftersom invånarna i en region regelbundet tvingas göras resor till centralorten i en region. 
  
 En andra utgångspunkt är att jag inte har tagit hänsyn till RKM:s uppfyllande av sina regionalpolitiska och transportpolitiska mål. RKM tar givetvis andra hänsyn än konkurrensen med kommers- iella järnvägsföretag när de upphandlar järnvägstrafik på linjer eller i järnvägsnät där kommersiella företag tidigare var dominerande. 
  
 En tredje utgångspunkt för rapporten är att kommersiell järnvägstrafik har flera fördelar jämfört med upphandlad järnvägs- trafik som riskerar att förloras om RKM fortsätter att expandera sin interregionala järnvägstrafik. Rapporten kan därför ses som en partsinlaga till försvar för kommersiell järnvägstrafik. Den viktigaste fördelen med kommersiell järnvägstrafik är att den sekventiellt korrigerar utbudet i förhållande till efterfrågan och förändrar prissättningen i förhållande till resenärernas betalningsvilja. Enligt Nelldal et al (2014) har detta t.ex. lett till att det billigaste biljett- priset med SJ:s snabbtåg har halverats perioden  
 2000–2014. 
  De billigaste biljetterna med SJ AB är i dag väsentligt billigare än enstaka resor med subventionerade regionaltåg. Under samma period ökade priset på ett genomsnittligt periodkort utfärdat av en trafikhuvudman senare av RKM med 40 procent. I tidsperspektivet 1990 och framåt har priset för alla SJ:s biljetter ökat väsentligt mindre än ett genomsnittligt subventionerat periodkort. 
  
 133 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 1.2Disposition 
  
 Rapporten har följande disposition. I kapitel 2 behandlas tre specifika problem som uppstår på järnvägsmarknader där det finns konkurrens mellan upphandlad och kommersiell trafik. Därefter följer ett kapitel som behandlar hur politiker och myndigheter ser på problemet med konkurrens mellan upphandlad och kommersiell trafik. I de två följande kapitlen behandlas marknadsinteraktionen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik. I kapitel 4 ges information om prissättning, tidtabeller, och restider och i kapitel 5 redovisas uppgifter om turtäthet och utveckling av resandet. Trafikanalys har beställt tre olika utredningar om järnvägssystem där det finns eller kommer finnas konkurrens mellan upphandlad järnvägstrafik och kommersiell kollektivtrafik. I kapitel 6 analyseras dessa utredningar och i denna analys används även kompletterande datamaterial. Därefter analyseras och diskuteras i kapitel 7 och 8 två problem: a) användandet av taktiska och strategiska kon- kurrensmedel av regionala kollektivtrafikmyndigheter (RKM) och kommersiella företag. b) de företagsekonomiska och samhällseko- nomiska effekterna av att upphandlad persontågstrafik går in på marknader som tidigare dominerades av kommersiell järnvägs- trafik. Rapporten avslutas med diskussion och slutsatser. 
  
 2 Tre problem 
  
 Järnvägsmarknaderna där upphandlad och kommersiell trafik konkurrerar kännetecknas av egenskaper som vi inte finner på de flesta andra marknader. Dessa karakteristika orsakar problem för att uppnå en fungerande konkurrens. 
  
 Ett första problem är att regionerna inte har en absolut laglig rätt att konkurrera med interregional kommersiell järnvägstrafik. Det ställs särskilda krav på regionerna för att de ska kunna erbjuda järnvägsresande över regiongränserna. Enligt Kollektivtrafiklagen ska regionerna se till att det finna ett bra kollektivtrafikutbud inom regionerna och därtill för arbetsresor och vardagsresande över region- gränserna (Prop. 2009/10:200). I propositionen till ny kollektivtrafik- lag framhålls att det sker ett ökat resande över kommun- och läns- gränser inom större arbetsmarknadsregioner, d.v.s. det som brukar benämnas regionförstoring. I propositionen (Prop. 2009/10:200) 
  
 134 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 föreslås att man bör göra en sammanvägd bedömning av såväl trafikutbud som resmönster för att avgöra om det handlar om kollektivtrafik som kan anses vara regional i funktionell mening. I det enskilda fallet kan man inte alltid ta hänsyn till både trafikutbud och resmönster. Som indikation för när en järnvägstrafik inte handlar om regionalt resande föreslogs i propositionen (Prop. 2009/10:200) att när ”trafiken till ingen eller försumbar del faktiskt används på ett sätt som kännetecknar vardagsresande är det något som med styrka talar emot att det är fråga om regional trafik.” 
  
 I propositionen gavs följaktligen en vid definition över vad som kan betraktas som regionalt resande. Denna möjlighet har ut- nyttjats av regioner som vill bedriva interregional tågtrafik. Öresundstågen bedriver t.ex. järnvägstrafik från Göteborg– Köpenhamn,  
 Kalmar–Köpenhamn 
  och  
 Karlskrona–Köpenhamn. 
  Därutöver planeras en del tvärförbindelser mellan linjerna som går till Köpenhamn och en linje från  
 Jönköping–Köpenhamn. 
  Enligt en information från Öresundståg avsåg 28 procent av resorna med tågen fritidsresor och var tredje resenär åkte med tåget färre än en gång per vecka (Öresundståg, 2012). Även i Mälardalen kommer de samarbetande regionerna genom Trafikplan 2017 etablera inter- regional järnvägstrafik som sträcker sig över fler än två län och med restider mellan ändpunkter (t.ex.  
 Linköping–Sala) 
  vilka utesluter arbetspendling (Mälab, 2012). Både Öresundstågen och den fram- tida tågtrafiken i Mälardalen uppfyller utan problem minikravet på regional järnvägstrafik som det definierades i propositionen till ny kollektivtrafiklag. 
  
 Ett andra problem är att de kommersiella järnvägsföretagen både är konkurrenter och leverantörer till den upphandlade trafiken. Veolia kör tåg från  
 Stockholm–Malmö 
  som förlorar trafik till Öresundstågen – där företaget är operatör – från Alvesta i riktning mot Malmö. SJ AB både utför trafiken på SL och UL:s pendeltåg  
 Stockholm–Uppsala 
  och är den främste konkurrenten till pendel- tåget med företagets regionaltåg på sträckan  
 Stockholm–Uppsala. 
  SJ AB gick också under 2014 med på att låta SL:s pendeltåg få för- tur vid större trafikstopp. Enligt Stockholms läns landsting (2015) ger avtalet SJ:s resenärer möjlighet att vid större trafikstopp byta till pendeltåg utan att köpa  
 SL-biljett. 
  
 Ett tredje problem är att det uppstår hybridmarknader där samma segment betjänas av företag med olika mål – en del av 
  
 135 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 utbudet bestäms av politiska mål och en del av utbudet av kom- mersiella mål – vilket kan leda till ett ineffektivt resursutnyttjande. I Regeringen (Prop. 2009/10:200) gjordes ett rakt motsatt antag- ande att subventionerade regionaltågssystem och kommersiella tåg tillgodosåg efterfrågan från olika marknadssegment. Tyvärr baserades denna slutsats på direkt felaktiga uppgifter om resandet som lätt hade kunnat kontrolleras. Bl.a. påstod man att den genom- snittliga resan med SJ:s tåg  
 Göteborg–Köpenhamn 
  var 400 km, att SJ AB trafikerade  
 Göteborg–Köpenhamn 
  med tolv dubbelturer, och att SJ AB hade femdubblat antalet resenärer över Öresunds- bron under 2009. Enligt en forskningsrapport av Fröidh och Hale (2012) är motorvägsavståndet  
 Göteborg–Malmö 
  273 kilo- meter och SJ AB körde under 2010 sju dubbelturer Göteborg– Malmö varav några åkte tåg vände i Köpenhamn. 
  
 3Kollektivtrafiklagen och politiker och myndigheters ställningstaganden i frågan om konkurrens mellan upphandlad och kommersiell trafik 
  
 I propositionen (Prop. 2009/10:200) till den nya Kollektivtrafik- lagen behandlade regeringen frågan om risken för att offentligt subventionerad järnvägstrafik skulle tränga undan kommersiell trafik. Regeringen bedömde att borttagandet av den tidigare restrikt- ionen – att tillstånd för regionerna att bedriva länsgräns- överskridande persontrafik på järnväg prövades av regeringen – inte behövde innebära att den myndighetsinitierade trafiken skulle öka kraftigt i omfattning inom det marknadssegment där det finns mycket kommersiell kollektivtrafik. Regeringen framhöll att den föreslagna avgränsningen av RKM:s befogenheter till regional kollektivtrafik kommer att förbättra möjligheterna för kommersi- ella företag eftersom de kommer att kunna förutse myndigheternas agerande. Med regionala resor avsågs i propositionen: ”sådan kollektivtrafik som med avseende på trafikutbudet huvudsakligen är ägnad att tillgodose resenärernas behov av arbetspendling eller annat vardagsresande ”. Regeringen (Prop. 2009/10:200) uteslöt inte möjligheten att det skulle kunna uppstå konflikter mellan RKM:s och kommersiell trafik. I diskussionen om eventuella 
  
 136 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 effekter på domstolarnas arbete står att: ”De beslut som bedöms bli 
  
 överklagade är det förväntade fåtal som utgör gränsfall mellan regional och interregional kollektivtrafik.” D.v.s. Regeringen (Prop. 2009/10:200) var följaktligen i propositionen väl medveten om att regioner i samverkan med hänvisning till vardagsresande skulle börja konkurrera med kommersiell järnvägstrafik. 
  
 Det finns en ofta refererad föreställning att om ett kommersiellt kollektivtrafikföretag tillhandahåller en kollektivtrafiktjänst så avstår RKM från att fatta beslut om allmän trafikplikt. ”De mål som har fastställts i trafikförsörjningsprogrammet utgör basen för de beslut som fattas om allmän trafikplikt, det vill säga där myndigheten går in och träffar avtal om trafik då det inte finns något kommersiellt intresse.” (SKL, 2014) Även propositionen till ny kollektivtrafiklag (Prop. 2009/10:200) antyder att de kommers- iella företagens intressen ska tillgodoses. ”Det blir en uppgift för myndigheter och rättsvårdandeinstanser att värna de regler som finns, inklusive de som nu föreslås, så att konkurrensen inte sned- vrids samt för regeringen att följa upp hur de regionala kollektiv- trafikansvariga myndigheterna beaktar de kommersiella aktörernas intressen.” I propositionen hade det också framhållits att en viss marknadsanalys var nödvändig i trafikförsörjningsprogrammen för att kunna bedöma var trafik på kommersiella grunder kan tänkas bedrivas och var upphandling av trafik kan vara nödvändig. 
  
 SJ AB (Delphi, 2014 och Delphi, 2015) utgår från den här typen av föreställningsram när företaget motsätter sig att RKM i Mälardalen och närliggande regioner lägger allmän trafikplikt för ett stort interregionalt järnvägsnät. SJ AB skriver i sitt överklag- ande till förvaltningsdomstolen att det inte är tillåtet för en RKM att fatta beslut om allmän trafikplikt för trafik som bedrivs kom- mersiellt. Ett sådant beslut ligger utanför myndighetens befogenhet enligt Kollektivtrafiklagen och är i strid med EU:s Kollektivtrafik- förordning. ”Eftersom SJ redan ... bedriver kommersiell trafik inom de relevanta områdena och ... utfäst sig att bedriva kommersiell trafik ... är det inte möjligt att besluta om allmän trafikplikt.” 
  
 Lagen och förarbetena till Kollektivtrafiklagen är emellertid inte entydiga i denna fråga. Det finns skrivningar i lagens förarbeten som öppnar för en omfattande konkurrens mellan upphandlad järnvägstrafik och kommersiell järnvägstrafik. Regeringen gjorde bedömningen i förarbetena till Kollektivtrafiklagen att kommersiell 
  
 137 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 kollektivtrafik och trafik som finansieras av offentliga organ kan etableras på samma marknad utan att detta står i strid med statsstödsreglerna. SLL (Snellman, 2014) hävdar i sin inlaga till förvaltningsrätten att kommersiell trafik inte har något absolut skydd enligt kollektivtrafikförordningen och Kollektivtrafiklagen. I inlagan framhålls att något förbud mot att besluta om allmän trafikplikt för trafik som utförs eller skulle kunna utföras på kommersiell grund finns varken i Kollektivtrafiklagen eller i EU:s kollektivtrafikförordning. Enligt SLL:s inlaga kan en myndighet besluta om allmän trafikplikt om ett kommersiellt företag inte kan bedriva trafiken, utan att få ersättning, i samma omfattning eller på samma villkor. Dvs. om ett kommersiellt företag inte kör lika många tåg som myndigheten efterfrågar kan trafiken beläggas med allmän trafikplikt, om ett kommersiellt företag erbjuder andra priser än vad myndigheten anser är önskvärt kan trafiken också beläggas med allmän trafikplikt. SLL visar också i sin inlaga att regeringen och riksdagen inte avsåg att skydda den kommersiella regionala kollektivtrafiken när det i lagen står: ”Ett resonemang bör föras om vilken trafik som anses behöva upphandlas och vilken trafik som myndigheten bedömer kan tillhandahållas på kom- mersiell grund.” Av lagen och förarbetena framgår på flera ställen att RKM ska kunna agera med stor befogenhet för att se till att kollektivtrafik som domineras av vardagligt resande etableras och att de genom lagen ges stora befogenheter att åstadkomma en tillräcklig kollektivtrafik. Krav som kan föranleda beslut om allmän trafikplikt kan gälla kvalitet, omfattning och prissättning. SLL summerar sin inställning om lagen med att: ”Syftet med införandet av Kollektivtrafiklagen var alltså inte att ge kommersiell kollektiv- trafik företräde framför offentligt initierad dito, eller att begränsa offentligt initierad kollektivtrafik till situationer där kommersiella kollektivtrafikföretag inte kan eller vill bedriva den önskade trafiken.” 
  
 När SL och UL:s subventionerade pendeltåg mellan Älvsjö och Uppsala startade sin trafik var det enbart Flygbussarna, som ifråga- satte om det var lämpligt att landstingen konkurrerade med subventionerad järnvägstrafik när det redan fanns ett omfattande utbud av kommersiell kollektivtrafik och möjligheter att åka subventionerat. SJ AB avstod från att klaga på den nya trafiken. Det kan ha berott på att företaget fick fördelar som var större än 
  
 138 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 nackdelarna när trafiken pendeltågstrafiken startade. SJ AB fick ekonomiska fördelar av att företaget tilldelades trafikuppdraget åt landstingen utan upphandling till samma villkor som gällde för den övriga pendeltågstrafiken. Företaget förlorade därför att SL och UL i samarbete kunde erbjuda en mer konkurrenskraftig trafik än den tidigare lösningen med tågbyte i Upplands Väsby mellan pendeltåg och Upptåg. I samband med att pendeltågstrafiken startade sänkte SL och UL både priset för periodkorten för att åka med pendeltåget över länsgränsen och biljettpriset för enstaka resor. Enligt uppgifter i en utredning av WSP (2013) skulle SJ AB ha kunnat effektivisera sin tågföring när det allmänna utökade sitt trafikåtagande. Dessa idéer utvecklades av en tjänsteman vid MÄLAB.2 Tjänstemannens resonemang gick i korthet ut på att SJ skulle kunna reducera antalet företagsekonomiskt olönsamma avgångar när SL och UL pendeln körde halvtimmestrafik under hela dagen. SJ AB följde inte detta förslag och minskade inte antalet tåg på sträckan  
 Stockholm–Uppsala. 
  
 Flygbussarna hävdade i skrivelser till Konkurrensverket att SL:s pendeltågstrafik till och från Arlanda flygplats stred mot kon- kurrenslagen. Enligt Flygbussarna var den nya trafiken skatte- subventionerad vilket ledde till underprissättning och ska därför ses som ett konkurrensbegränsande förfarande. Flygbussarna hän- visade också till EU:s kollektivtrafikförordning och lagen om kollektivtrafik i sina skrivelser. SL anförde att företaget enligt lagen om kollektivtrafik har en rätt och en skyldighet att bedriva spår- bunden kollektivtrafik inom Stockholms län. Huvudsyftet med pendeln var att förbättra pendlingsmöjligheterna mellan Uppsala och Stockholmsregionen via Arlanda. Pendeltåget till Arlanda förväntades också ge miljömässiga vinster om fler resenärer valde pendeltåget i stället för bilen. Konkurrensverket fann att special- regleringar och allmänna intressen gjorde att verket inte ville gå vidare med ett konkurrensärende. Konkurrensverket pekade på att i förarbetena till lagen om kollektivtrafik framhålls att det behövs mer kollektivtrafik än vad som är kommersiellt lönsamt och att landstinget och kommunerna ansvarar gemensamt för den regionala kollektivtrafiken. Konkurrensverket slog fast: ”Trafiken mellan Stockholm och Arlanda flygplats kan bedömas falla inom 
  
 2 Liu, som tidigare var anställd vid SJ. 
  
 139 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 definitionen av regional kollektivtrafik.” Konkurrensverket på- pekade att buss- och pendeltågstrafiken delvis kommer konkurrera som samma kunder, men att det fanns skillnader mellan de båda trafikslagen. I Konkurrensverket beslut behandlas inte frågan om konkurrensen med  
 Evans 
  tåg till Arlanda eller SJ:s tåg  
 Stockholm–Uppsala. 
  
 Transportstyrelsen uttalade sig för SL och UL:s Uppsalapendel eftersom med en anpassad prissättning och pendeltågens längre restider skulle inte de kommersiella förutsättningarna ”väsentligen påverkas”. 
  
 Trafikutskottet behandlade SL och UL:s Uppsalapendel efter att Kennedy (C) hade anfört i en motion att nivåerna på biljettpriserna i SL:s pendeltågstrafik till Arlanda inte var satta utifrån vad trafiken kostade, utan utifrån en rimlighetsnivå för att framstå som konkurrensmässiga jämfört med de konkurrerande privata aktörerna. Singh menade att en sådan användning av skattemedel för att erhålla konkurrensfördelar på en fri marknad stod i direkt konflikt med andemeningen i den nya kollektivtrafik- lagen. Trafikutskottet avvisade Harding motion med hänvisning till Konkurrensverkets beslut och att regeringen i propositionen till Kollektivtrafiklagen framfört att den avsåg att noggrant följa och utvärdera utvecklingen, och vid behov vidta ytterligare åtgärder, för att säkerställa att kommersiell kollektivtrafik inte otillbörligt trängdes undan av offentligt initierad trafik. Trafikutskottet avslutade diskussionen med att det välkomnade de initiativ som hade tagits för att utveckla kollektivtrafiken till och från Arlanda och att det såg positivt på att regeringen följde utvecklingen. 
  
 140 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 4Effekter av inträde av upphandlad järnvägstrafik på prissättning, tidtabeller och restider 
  
 På flera sträckor konkurrerar RKM med kommersiella järnvägs- företag. På en del sträckor kompletterar utbudet varandra och på andra sträckor avgår tågen i stort sett samtidigt från de viktigaste stationerna. Genomgående erbjuder RKM lägre priser för period- kort och högre priser för enstaka biljetter än SJ och andra kommersiella järnvägsföretag. 
  
 4.1Pendeltåget  
 Stockholm–Arlanda–Uppsala 
  
 På sträckan  
 Stockholm–Uppsala 
  avgår  
 SL/UL-pendeln 
  3 minuter tidigare än SJ:s tåg till Uppsala. På den omvända sträckan går tågen med 15 minuters avstånd vilket gör att det går minst ett tåg i kvarten i rusningstrafik. Som en jämförelse kan påpekas att MTR kör sina tåg 11 minuter efter SJ:s tåg  
 Stockholm-Göteborg 
  och 35 minuter efter SJ:s tåg på den omvända sträckan. 
  
 En resa med SJ tar 39 minuter från Stockholm till Uppsala medan pendeltåget tar 55 minuter.  
 SJ-tåget 
  gör två uppehåll under resan (Märsta och Knivsta) pendeltåget stannar vid alla pendeltågs- stationer innan Arlanda och gör ett stopp vid Knivsta. 
  
 När SL och UL planerade trafiken mellan Uppsala och Stockholm var utgångspunkten att man gemensamt skulle sänka priset för resor på linjerna Uppsala till Stockholm eller Uppsala till Arlanda. Innan pendeltrafiken startade kostade det 1990 kronor att åka tåg med UL och SL från Uppsala till Stockholm och göra lokalresor i båda regionerna. UL:s ersättning var 1 200 kronor och SL:s ersättning var 790 kr. Detta pris sänktes till 1 800 kronor när trafiken startade. Priset för att åka pendeltåg på sträckan Uppsala till Stockholm (och anslutningsresor i de två länen) har sedan sänkts till 1 485 kronor 2014 och 1 450 kronor 2015. Intäkts- fördelningen 2015 är att UL erhåller 707,50 kronor och SL erhåller 742,50 kr. SJ:s periodkort har också blivit billigare och kostar 2 090 kronor under 2015. Ifall av att en resenär vill komplettera sitt SJ- periodkort med anslutningsresor i ett av länen ökar månads- kostnaden till drygt 2 600 kronor. Enligt uppgifter från SL (Brown, oktober 2015) subventionerar SL och UL dessa tilläggskort 
  
 141 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 via  
 TiM-taxan 
  med samma rabattsats (12 %) som ges för de kombinerade biljetterna i  
 UL/SL-taxan. 
  
 Vad gäller biljetter för en eller flera resor med pendeltåget  
 Uppsala–Stockholm 
  varierar priset från 99 kronor om man använder reskassa i båda trafikområdena till 125 kronor om man köper en enkelbiljett. När trafiken startade med pendeltåget 2012 skrev Stockholms läns landsting om hur mycket lägre priset behövde vara i förhållande till SJ: ”30 procent [prissänkning, min kommentar] väljs för att priserna ska vara konkurrenskraftiga mot SJ:s biljettpriser på sträckan  
 Stockholm–Uppsala.” 
  En tågresa med SJ kostar 2015 på de flesta tåg 89 kr. Ifall av att en resenär har ett periodkort i antingen i t.ex.  
 SL-området 
  blir biljettpriset aningen lägre, 81 kronor för resan genom Uppland, med det nya pendel- tåget. 
  
 På sträckan Stockholm till Arlanda konkurrerar det nya pendel- tåget mest med Arlanda Express och kommersiella busslinjer. För enstaka resor – om resenären har ett kort med reskassa – kostar det 125 kronor att åka med SL till Arlanda från centrala Stockholm. Innan pendeltrafiken startade fanns det två kommersiella buss- företag – Flygbussarna och Swebus – som körde från Stockholm C till Arlanda. I samband med att pendeltrafiken startade lämnade Swebus marknaden. En kort tid efter att pendeltågstrafiken startat höjde Flygbussarna priset för en biljett köpt på bussen från 99 kronor till 119 kronor. Om man köper resan i förväg på internet kostar den 99 kronor. Under 2015 har ett nytt kommersiellt bussbolag Air shuttle börjat köra från Stockholm C till Arlanda. Air Lopez tar 99 kronor för en biljett och kör tre bussar i timmen. Det nya bussbolaget kör sina bussar från en uppställningsplats utanför Cityterminalens område på Klarabergsviadukten. 
  
 Tidtabellerna för de två bussbolagen är omväxlande komplett- erande och konkurrerande. När Flygbussarna kör sex bussar i timmen – avgång var tionde minut – under högtrafik avgår Air shuttles bussar samtidigt som varannan Flygbuss. Men i praktiken har Air shuttles bussar en viss tidsmässig förskjutning om cirka två minuter jämfört med Flygbussen eftersom hållplatsen ligger 100 meter närmare tunnelbanan och resenären slipper köa vid en sluss för att komma ut till bussen. Air Lopez differentierar sig också från Flygbussarna genom ett lägre pris, att man kan betala med kontanter och en kortare restid p.g.a. färre hållplatsstopp. 
  
 142 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 4.2Öresundstågen på Västkustbanan 
  
 När de samverkande regionerna började köra Öresundstågen i egen regi 2009 konkurrerade de med SJ:s fjärrtrafik Göteborg till Köpenhamn och Göteborg till Malmö. Öresundstågen följde kusten hela vägen från Göteborg till Malmö, medan SJ:s tåg tog vägen via Hässleholm. SJ körde med olika tågtyper det första året som företaget konkurrerade med upphandlad trafik. På sträckan Göteborg till Malmö kördes företrädesvis  
 X2000-tåg 
  och på sträckan Göteborg till Köpenhamn använde SJ fem Intercitytåg som var ombyggda Öresundståg. Under 2011 lyckades Skånetrafiken via en rättsprocess ta över äganderätten till SJ:s Intercitytåg och ett år senare lade SJ ned sin trafik på västkustbanan söder om Halmstad. Efter ett och ett halvt års frånvaro återupptog SJ trafiken i december 2013. För närvarande trafikerar SJ sträckan Göteborg till Malmö, förutom under två sommarmånader då tågen vänder i Köpenhamn. SJ använder SJ 3 000 tåg och kan med dessa köra  
 Göteborg–Malmö 
  på 2 timmar och 29 minuter. Under 2010 då SJ använde X2000 och Intercitytåg tog det cirka 2 timmar och 45 minuter att köra samma sträcka. Öresundstågens restid Göteborg- Malmö är 3 timmar och 11 minuter. 
  
 De snabbaste expressbussarna använder 3 timmar och 25 minuter för att åka från Göteborg till Malmö. Bennett om en bilist följer hastighetsbegränsningen på motorvägen tar 2 timmar och 40 minuter. Swebus och Nettbuss/Bus4You kör tillsammans tio bussar i båda riktningarna (Fröidh och Hale, 2012). 
  
 Öresundstågen kör under 2015 ett tåg i timmen hela vägen från Göteborg till Malmö och kompletterar trafiken med ytterligare tåg t.ex. mellan Göteborg och Halmstad. SJ kör åtta dubbelturer per dag, vilket motsvarar ungefär ett tåg varannan timme. 
  
 I riktning från Göteborg till Malmö avgår Öresundstågen en kvart efter SJ:s tåg, i den omvända riktningen avgår Öresundståget tre minuter efter SJ: tåg. 
  
 SJ har en väsentligt mer differentierad prissättning än Öresunds- tågen. En biljett i andra klass kostar från 195 kronor med SJ med 238 kronor som det vanligaste priset och 349 kronor med Öresundstågen för fullbetalande resenärer. Dessa biljetter kan inte återbetalas eller ombokas. Icke ombokningsbara biljetter med långfärdsbussarna 
  
 143 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 kostar från 109 kronor till 199 kronor beroende på avgång och bussföretag. 
  
 5 Hur utvecklas resandet? 
  
 När samverkande trafikhuvudmän och efter 2011 samverkande RKM har inlett trafik med subventionerade tågbiljetter på sträckor där tidigare SJ AB eller  
 A-train 
  var monopolist har det genom- gående resulterat i att tågresandet ökar. De subventionerade tågen vinner resenärer både från de kommersiella järnvägsföretagen och genom nyresande. Det bör påpekas att uppgifterna om antalet resenärer som åker med upphandlad trafik är osäkra eftersom en stor andel använder periodkort och trafiken både avser regionala och interregionala resor. Ett exempel på osäkerheten i statistiken kan hämtas från SL:s egen statistik om antalet av- och påstigande vid Arlanda. Enligt månadsstatistiken för 2013 gick drygt 650 personer på tåget vid Arlanda varje dag under 2013 för att åka till Stockholm men enligt statistiken för hela året gick 1 000 personer i genomsnitt på tåget varje dag för att åka denna sträcka. 
  
 Det är svårt att exakt veta vilka marknadsandelar som den kommersiella och upphandlade trafiken har på sträckan Stockholm- Uppsala eftersom det saknas kontinuerlig statistik om tågresandet. Uppsala Nya Tidning (2013) redovisar i en artikel från 2013 att den upphandlade trafiken inom ett år efter att pendeltågstrafiken startade hade fler resande  
 Stockholm–Uppsala 
  än SJ AB. Enligt artikeln hade resorna med SL och UL:s tåg perioden januari till augusti ökat från 250 000 till 320 000 och resorna med SJ:s tåg minskat från 300 000 till 250 000 från 2012 till 2013. Enligt artikeln bekräftade SJ AB att resandet med företagets tåg minskat med 15 procent under 2013. Dessa siffror för SJ AB överensstämmer med uppgifter som finns i Transrails utredning (Transrail, 2015) om det planerade interregionala upphandlade järnvägssystemet i Mälardalen.3 Enligt Transrails figur minskade SJ:s resande från cirka 4,1 miljoner till 3,2 miljoner resande med Uppsalatågen från 2011 till 2014. I en senare artikel i Uppsala Nya Tidning (2015) 
  
 3 I en utredning av WSP (2013) uppskattades att SJ AB skulle komma att förlora 20 procent av resenärerna till det konkurrerande pendeltåget. 
  
 144 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 hävdas att resandet med SJ:s tåg  
 Stockholm-Uppsala 
  hade ökat med 18 procent från 2014 till 2015. Enligt uppgifter från SJ AB har i själva verket resandet varit i stort oförändrat under 2015 jämfört med 2014 (se kapitel 5 i slutbetänkandet från Utredningen om järnvägens organisation). 
  
 I tabell 1 redovisas uppgifter om resandet till och från Arlanda före och efter starten med SL och UL:s pendeltåg. Materialet är dels hämtat från  
 Evans 
  årsredovisningar, dels från SL:s interna statistik. Framför allt uppgifterna från SL:s egen statistik är osäkra. Det beror på att resenärerna med pendeltåget huvudsakligen åker med periodkort och enbart registreras vid passagerna vid Arlandas järnvägsstation. Enligt en artikel i Uppsala Nya Tidning (2013) uppgav UL att företaget att siffrorna för resandet med pendeltåget inte var helt exakta. 
  
 Enligt uppgifter från SL och UL 4har resandet med pendeltåget  
 Stockholm–Uppsala 
  för resor med av- och påstigning i Arlanda stagnerat. Dessa siffror stämmer inte med de uppgifter som Arlandabanan Infrastructure AB tillhandahåller om resandet Stockholm till Arlanda. Enligt Arlandabanan Infrastructure AB (2014, 2015a och 2015b) ökade resandet till Arlanda med pendel- tåget med 14 procent från 2013 till 2014 och med 6,7 procent under det första halvåret 2015. Från det att pendeltågstrafiken startade 2012 har  
 Evans 
  andel av tågresandet till Arlanda minskat från 71 procent till 65 procent första halvåret 2015 (Arlandabanan Infrastructure AB, 2012, Arlandabanan Infrastructure AB, 2013 och Arlandabanan Infrastructure AB, 2015b). Den upphandlade trafikens marknadsandel av totalmarknaden är cirka 27 procent om vi utgår från att SL:s uppgifter före resandet med pendeltågen var korrekta för 2014. Svårigheten att få tag på tillförlitlig statistik över antalet resenärer på denna linje bekräftas av att Compton (2013) uppskattade förändringarna i utbudet på sträckan Stockholm–  
 Arlanda–Uppsala–(Gävle) 
  genom att studera utbudet av tågkilo- meter. En intressant detalj är att det kommersiella företaget Arlanda Express via infrastrukturhållaren Arlandabanan Infra- structure AB tillhandahåller de mest tillförlitliga uppgifterna. 
  
 4 Vi har fått ta del av internt statistikmaterial från SL som täcker utvecklingen av pendel- tågstrafiken från 2012 till 2015. 
  
 145 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källor: Arlandabanan Infrastructure AB årsredovisningar 2012, 2013 och delårsrapport 2015, SL internt material. 
  
 Not: Antalet av och påstigande med pendeltåget till Uppsala är förmodligen för höga för år 2013. 
  
 Efter att de samverkande regionerna tog över trafiken med Öresundstågen 2009 skedde det en kraftig ökning av antalet resenärer. Enligt Fröidh och Hale (2012) ökade trafiken med  
 40–43 
  procent under de två första åren som regionerna drev Öresundstågen i egen regi. Öresundstågen förlorade resenärer under 2009 men vann tillbaka den förlorade trafiken och mer därtill under 2010. SJ började köra s.k. Intercitytåg som hade 380 000 resenärer under 2010. Totalt gjordes 1,8 miljoner interregionala resor på västkustbanan söder om Halmstad 2010 jämfört med 1,3 miljoner under 2008. Öresundstågen ökade sitt interregionala resande från drygt 800 000 till drygt 1.1 miljoner resande. Av figur 18 i Fröidh och Hale (2012) framgår att den starka ökningen av resandet hade startat redan 2006. Från 2006 till 2008 ökade resandet också med cirka 40 procent på västkustbanan söder om Halmstad. Även för denna trafik bekräftas inte bilden av kraftigt ökat resande av uppgifter från de samverkande regionernas egen statistik. Enligt Öresundstågen (2012) ökade antalet resenärer med mindre än en procent i den svenska delen av Öresundstågen 2010 jämfört med 2009 från 25,7 till 25,9 miljoner resande. 
  
 146 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 5.1Vad förklarar det ökade resandet? 
  
 En viktig förklaring till det ökade resandet efter att det uppstår konkurrens mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik är att antalet avgångar ökar väsentligt. Mellan Stockholm och Uppsala mer än fördubblades antalet avgångar 2012. På sträckan Göteborg till Malmö ökade antalet avgångar från 15 till 23 dubbelturer per dygn. 
  
 En annan bidragande orsak är de låga priserna för periodkort med upphandlad trafik. När pendeltågstrafiken Stockholm– Uppsala startade erbjöd den inte bara snabbare tågresor jämfört med kombinationen Upptåg och pendeltåg kostnaden för period- kortet minskade från 1 990 kronor till 1 800 kronor. Därefter har priset sänkts till 1 450 kronor. Ytterligare förklaringar till varför resandet ökar är att utbudet blir mer differentierat och att den subventionerade trafiken stannar vid fler stationer. Regionerna som samarbetar i Öresundstågen har också sänkt priserna på periodkort som går över länsgränserna. 
  
 6Olika utredningars syn på konkurrensen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik 
  
 Tre olika konsultföretag har under de senaste årenskrivit utredningar åt Trafikanalys om Öresundstågen, Uppsalapendeln och den nya TiM- trafiken. Genomgående ger konsulterna/utredarna positiva uttolk- ningar av att upphandlad järnvägstrafik kompletterar och kon- kurrerar med kommersiell trafik. I Trafikanalys tre rapporter om marknadsöppningarna i kollektivtrafiken har en del av materialet från konsultrapporterna återanvänts men i huvudsak har Trafikanalys använt andra källor för sina analyser. Genomgående är Trafikanalys mer kritisk än utredarna till att upphandlad trafik slår ut kommersiell trafik. 
  
 I en WSP (2013) rapport om Uppsalapendeln används inte SL:s egna uppskattningar om kostnaden för pendeltågen utan schablon- kostnader hämtade från Trafikverket. Detta resulterar i lägre kostnader för trafiken och ökad samhällsekonomisk vinst med den upphandlade trafiken. I samma rapport om används inte heller SL:s och UL:s egna uppskattningar om intäkter utan utredaren gör egna antaganden om genomsnittsintäkter – vilket resulterar i mycket 
  
 147 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 högre intäkter för den upphandlade trafiken. Trots att ett pendeltåg tar 38 minuter från Arlanda till Stockholm jämfört med Arlanda Express som tar 20 minuter och att pendeltåget som åker från  
 Stockholm–Uppsala 
  behöver 55 minuter jämfört med 38 minuter för SJ:s tåg finner utredaren att det ger en samhällsekonomisk tidsvinst om 22 miljoner kronor för resenärerna. 22 miljoner kronor motsvarar 22 miljoner inbesparade restidsminuter om vi utgår från att pendeltåget vänder sig till privatresenärer. Vi kan följaktligen notera att  
 WSP-rapporten 
  (2013) gör ett implicit antagande att varje resenär som åker med pendeltåget norr om  
 Upplands-Väsby 
  gör en tidsvinst om  
 4–6 
  minuter under olika antaganden om resandet  
 (3,5–5,5 
  miljoner resor per år). Förmodligen är denna tidsvinst framräknad som tidsbesparingen som görs av att resenärer med pendeltåget slipper göra det tidigare tågbytet från pendeltåg till Upptåg i  
 Upplands-Väsby. 
  
 I Rose (2012) analys av Öresundstågen framhålls att regionerna som är med i Öresundstågskonsortiet har lägre subventionsgrad för kollektivtrafiken än motsvarande län i TiM- området utan att det analyseras vad det kan bero på. T.ex. saknas i rapporten en företagsekonomisk analys av hur Öresundstågen påverkar det ekonomiska resultatet för de samarbetande region- erna. ”Någon mer detaljerad analys av Öresundståg och TiM går inte att göra då taxesystem är integrerade med busstrafiken och enskilda intäkter inte kan hänföras till en viss linje eller visst trafikslag”. Det är emellertid inte korrekt eftersom många resor på 
  
 Öresundstågen görs med biljetter antingen för resenärer som gör få resor eller som gör längre resor. Uppgifter om dessa biljettintäkter skulle kunna ge en indikation på storleken på bidraget från den kommersiella delen av Öresundstågen. 
  
 I Rose rapport görs inga mätningar av förändringar i konsumentöverskottet till följd av att SJ AB lade ned sin snabb- tågstrafik under 2012. I Fröidh och Byströms (2012)rapport om Västkustbanan sägs att konsumentöverskottet har ökat enbart med hänvisning till ökat tågresande och utan att man diskuterar längre restider på längre sträckor efter att SJ AB lade ned sin snabbtågs- trafik. I denna utredning nämns också att restiderna på Västkust- banan med framför allt Öresundstågen är för långa för att kunna konkurrera med motorvägen. 
  
 148 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 I Transrails (2015) analys av den nya  
 TiM-trafiken 
  konstateras att MÄLAB har bedömt att Regionaltågstrafiken i Mälardalen består av några linjer där trafiken kan bedrivas med lönsamhet, men även av flera linjer som bedöms vara olönsamma. RKM vill emellertid se trafiksystemet som en helhet. Transrail kommer fram till att SJ antingen kommer få minskad vinst från Mälardalstrafiken alternativt förlorar hela eller delar av trafiken till konkurrenter. 
  
 Transrail (2015) bagatelliserar de negativa konsekvenserna av den nya  
 TiM-trafiken 
  för SJ och resenärerna när de överhuvudtaget behandlas. Utredaren noterar att MÄLAB upphandlar fordon för delar av trafiksystemet vilket kommer påverkaanvändningen av SJ AB:s fordonspark. En del av dessa fordon är relativt nya och införskaffade speciellt för regionaltågen i Mälardalen. Utredaren menar att det inte behöver vara ett problem eftersom de ändå snart behöver ersättas. Om SJ AB till följd av den allmänna trafikplikten inte längre kommer finna det företagsekonomiskt motiverat att köra långväga regionaltåg linjen  
 Stockholm–Västerås–Hallsberg 
  leder det till att orterna ut med Mälarbanan förlorar direkt- förbindelsen till Göteborg. I detta fall hävdar Transrail (2015) att denna förlust inte borde ha stor betydelse förutsatt goda anslut- ningsmöjligheter i Hallsberg och kanske kan det bli så att regional- tågen ersätts med att viss snabbtågstrafik  
 Stockholm–Göteborg 
  körs norr om Mälaren. Konsulten kommer fram till hypotesen att ett minskat utbud av fjärrtåg skulle kunna vara en fördel för resenärerna. 
  
 Trafikanalys som beställde de tre rapporterna har återanvänt väldigt lite av materialet från rapporterna i sina årliga rapporter om marknadsöppningarna i kollektivtrafiken. Transrail (2015) citeras överhuvudtaget inte alls, Trivector (2012) citeras sparsamt i Trafikanalys (2012). Trafikanalys refererar till rapporten från WSP (2013) både i Trafikanalys (2013) och Compton (2014). 
  
 Från Trivector (2012) lyfts fram några slutsatser från intervjuer med trafikhuvudmän. ”Sammantaget framgår det av de genomförda intervjuerna att det finns en hög grad av måluppfyllelse utifrån Öresundstågsförsökets syfte, det vill säga en större rörlighet över regiongränserna och en sammankoppling av arbetsmarknadsregioner. Turtätheten och det interregionala resandet har ökat, både vad det gäller arbetspendling och fritidsresande, där resenärerna generellt är nöjda med Öresundstågen som resealternativ.” 
  
 149 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 Trafikanalys (2102) behandlar en del principiellt viktiga frågor som Trivector (2012) valde att bortse från. SJ AB:s utträde från marknaden noteras och beskrivs av Compton (2012) som att: 
  
 ”försöket inte helt når upp till försökets målsättning.” Trafikanalys 
  
 (2012) diskuterar också de företagsekonomiska effekterna av att den kommersiella trafiken slogs ut. Marknadsförskjutningen kan sägas ha positiva konsekvenser för det offentligas möjlighet att bedriva kollektivtrafik i andra delar av sitt system, givet att Öresundstågstrafiken genererar ett överskott som gör det möjligt att korssubventionera olönsamma delar av det offentliga kollektiv- trafiksystemet. 
  
 Trafikanalys (2013) tar fasta på slutsatsen i WSP (2013) att under vissa antaganden är det nya pendeltåget  
 Älvsjö-Uppsala 
  samhällsekonomiskt effektivt. ”Enligt Trafikanalys bedömning kan utvidgningen av Stockholms pendeltåg till Uppsala via Arlanda sägas vara samhällsekonomiskt motiverad, under förutsättningar att SJ optimerar sitt utbud för att kompenseraför intäktsbortfallet i enlighet med vad de uttryckte i sitt remissyttrande tillregeringen i november 2009.”Trafikanalys (2013) skriver att SJ:s trafik mellan 
  
 Stockholms central och Uppsala redan är konkurrenskraftig gentemot SL. Intäkterna från trafikhuvudmannen för SL och UL pendeltåget stärker också SJ AB. Trafikanalys (2013) framkastar tanken att SJ AB:s beslut att inte kritisera pendeltåget i sitt remissvar från november 2009 kan ha berott på att pendeltåget öppnade möjlig- heter att överföra knappt lönsam eller osäker kommersiell trafik till säkrare intäkter från trafikhuvudmannen. Både i Trafikanalys rapporter från 2013 och 2014 noteras att SJ AB inte skär ned sina 
  
 ”olönsamma” avgångar på sträckan  
 Stockholm–Uppsala. 
  I Trafik- analys (2014a) menar myndigheten att det nu kommer det att ske med hänvisning till en artikel från Uppsala Nya Tidning från 2014 om att SJ AB:s trafik på sträckan går med förlust. 
  
 Konkretiseringen av begreppet samhällsekonomisk effektivitet i WSP (2013) för att bedöma utfallet av konkurrens mellan upp- handlad trafik och kommersiell trafik kom att få stor betydelse för slutsatserna i slutrapporten (Trafikanalys, 2014 a) från Trafikanalys regeringsuppdrag. I slutrapporten föreslås att det förefaller rimligt att kräva av RKM att kunna uppvisa ett underlag som styrker att planerad trafik som kommer att konkurrera med kommersiell trafik är 
  
 150 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 samhällsekonomiskt effektiv. Detta krav finns inte inskrivet i Kollektivtrafiklagen. 
  
 7Konkurrensen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik 
  
 Innan den nya Kollektivtrafiklagen trädde i kraft fanns det en upp- delning av kollektivtrafikmarknaderna. Den innebar att kom- mersiella kollektivtrafikföretag bedrev företagsekonomiskt och samhällsekonomiskt lönsam trafik medan trafikhuvudmännen bedrev samhällsekonomiskt lönsam eller samhälleligt motiverad trafik som kunde vara antingen företagsekonomiskt lönsam eller olönsam. I båda typerna av kollektivtrafiksystem skedde kors- subsidiering av olönsamma sträckor för att slussa passagerare till mer lönsamma linjer. 5 I figur 1 har de två typerna av trafik lagts in i två dimensioner – företagsekonomisk och samhällsekonomisk effektivitet. Figuren ska läsas på så sätt att ju högre värde vi får på en axel desto högre är vinsten. Mittlinjen på båda axlarna indikerar en situation med varken vinst eller förlust. Figur 2 nedan har samma uppläggning vad gäller företagsekonomisk och samhälls- ekonomisk vinst och förlust. 
  
 5 Exempelvis kostar det i Stockholm cirka tio kronor att tillhandahålla en genomsnittlig resa på en innerstadsbuss. Marknadspotentialen för lönsam busstrafik i större städer behandlades i en av expertutredningarna till En ny kollektivtrafiklag (SOU2009:39). Enligt denna skulle stora delar av den lokala och regionala kollektivtrafikförsörjningen kunna överföras till rent kommersiell trafik. Om inga restriktioner finns för förändringar i priser och utbud bedömdes att uppemot åtta av tio resor skulle kunna ske med privata operatörer som verkar i konkurrens. 
  
 151 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 Företagsekonomisk effektivitet 
  
 Kommersiell kollektivtrafik 
  
 Subventionerad kollektivtrafik 
  
 Samhällsekonomisk effektivitet 
  
 Under de senaste sju åren har regionerna i ökande utsträckning etablerat interregional järnvägstrafik. Två exempel på att upp- handlad kollektivtrafik går in på en marknad där det redan fanns en fungerande kollektivtrafik är Öresundstågen från Skåne till Göteborg och SL och UL pendeln  
 Stockholm–Arlanda–Uppsala. 
  På sträckan Göteborg till Malmö körde SJ AB interregionala person- tåg huvudsakligen Öresundståg, flera bussbolag körde bussar och regionerna körde inomregionala tåg. Från Stockholm till Arlanda kunde man bl.a. innan pendeltåget togs i trafik åka med två kon- kurrerande bussbolag, åka pendeltåg till  
 Upplands-Väsby 
  och byta till Upptåget, åka med en del  
 SJ-tåg 
  som stannade både i Stockholm och vid Arlanda och resa med Arlanda Express. På sträckan  
 Stockholm–Uppsala 
  var SJ AB ensam om att köra tåg hela sträckan under hela dagen, men det gick att åka pendeltåg till Upplands- Väsby och åka vidare med Upptåget till Uppsala. 
  
 När regionerna går in på konkurrensmarknader agerar de ofta helt annorlunda än vad de gör i den övriga subventionerade kollektiv- trafiken. Man utgår från marknadspriset och sätter därefter ett pris som man hoppas är konkurrenskraftigt. Se t.ex. det tidigare anförda exemplet med prissättningen för enkelbiljetter med SL och UL:s 
  
 152 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 pendeltåg mellan ändpunkterna. Öresundstågens biljettpriser sattes så att de blev väsentligt lägre än SJ:s vanliga biljettpriser men högre än SJ:s lågprisbiljetter. I  
 Arlanda-fallet 
  kostar det t.ex. 75 kronor att åka med tåget om man har ett månadskort med SL (detta belopp täcker den passageavgift som SL betalar till  
 A-train 
  plus en kostnad för administration), har man inte ett månadskort kostar det 125 kronor om man bor i Stockholms innerstad. Det kan jämföras med att kostar 124 kronor att göra en resa med flygbussarna (betald på internet) inklusive en resa med reskassa vidare med den regionala kollektivtrafiken. En resa med Arlanda Express kostar 260 kronor. Mälab utgår från att man i den framtida  
 TiM-trafiken 
  kan behålla samma genomsnittliga intäktsnivå per passagerarkilometer och på övergripande nivå för hela trafiksystemet ska prissättningen efter- sträva att dagens relativa pris- och intäktsnivå upprätthålls. Även marknadsföringen anpassas till konkurrensmarknaden. På Arlanda flygplats är SL en stor annonsörer när man marknadsför sitt pendeltåg till flygresenärer från utlandet. 
  
 Företagsekonomisk 
  
 effektivitet 
  
 Kommersiell 
  
 Subventionerad 
  
 kollektivtrafik 
  
 Samhällsekonomisk 
  
 effektivitet 
  
 153 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 På makronivå blir resultatet att den nya kollektivtrafik som utvecklas när subventionerad och kommersiell kollektivtrafik konkurrerar är samhällsekonomiskt olönsam och ofta företags- ekonomiskt olönsam. Detta är illustrerat i figur 2 med att de två fälten blir överlappande och får en ökande andel samhälls- ekonomiskt olönsam kollektivtrafik. 
  
 En orsak till detta resultat är ett omfattande utbudstillskott i lågtrafik för att erbjuda styva tidtabeller med ett eller två tåg i timmen. På sträckan  
 Stockholm–Uppsala 
  går det nu närmare 80 tåg per dag jämfört med knappt 40 tåg tidigare. Enligt Nelldal et al (2014) är den genomsnittliga beläggningen på ett SJ snabbtåg nära 70 procent, ett genomsnittligt tåg cirka 40 procent och på ett SL pendeltåg cirka 25 procent. Dessa uppskattningar talar för att tågen  
 Stockholm–Uppsala 
  fick en genomsnittligt lägre beläggningsgrad efter att pendeltågen togs i trafik. Enligt SL och UL gick cirka 6 000 resenärer av eller på pendeltåget i Uppsala och därefter gick några hundra fler personer av tåget än på tåget vid Knivsta och Arlanda. Det motsvarar en genomsnittlig beläggning på knappt 150 personer som åkte med pendeltåget från Uppsala till Upplands- Väsby, d.v.s. resor från Uppsala till Stockholm med förorter. 
  
 En annan orsak är att resenärer väljer att resa med långsamma subventionerade periodkort mellan ändpunkter i ett upphandlat storregionalt tågsystem i stället för att lösa dyrare periodkort med ett snabbare tåg. Den förlängda restiden ger en samhällsekonomisk förlust för samhället. Denna effekt har även uppmärksammats av utredare som planerar den nya  
 TiM-trafiken. 
  ”Som exempel kan sträckan  
 Stockholm–Uppsala 
  tjäna. Genom att periodbiljetten för pendeltåget både är billigare och har större utbud än motsvarande biljett för regionaltågen har en överströmning av ändpunkts- resenärer skett från regionaltågsresande till pendeltågsresande. Men resenärerna gör en restidsförlust i och med att ändpunkts- resenärernas restid förlängs.” (Trafikförvaltningen i Stockholms län m.fl., 2015) 
  
 154 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 7.1Varför agerar regionerna på det här sättet? 
  
 Regionerna gör inträden med upphandlad kollektivtrafik där det finns ett stort kommersiellt utbud, därför att de vill öka kollektiv- trafikresandet och samtidigt öka den subventionerade kollektiv- trafikens självfinansieringsgrad. Denna intention har bl.a. behandlats av Compton (2012) och Delphi (2015). 
  
 Den här strategin utgår från flera felaktiga kalkyler. Den första är att subventionerad kollektivtrafik som konkurrerar med kom- mersiell kollektivtrafik kan öka självfinansieringsgraden för det offentliga. Den andra är att kollektivtrafikresandet kommer att öka. Den tredje är att man vill vinna nya resenärer till kollektivtrafiken. Den första kalkylen är felaktig därför att enbart en del resenärer betalar för sin biljett i ett subventionerat kollektivtrafiksystem medan i stort sett alla som åker kommersiellt löser en biljett. I den subventionerade kollektivtrafiken kommer merparten av intäkterna från periodkort och tillskottet av en ny linje har endast marginell effekt på den försäljningen. Om den kommersiella trafiken vinner fler resenärer kommer det att ge omedelbara negativa effekter för den subventionerade trafiken. Region Halland har t.ex. fått täcka stora underskott i sin andel av Öresundstågstrafiken efter att SJ kom tillbaka med snabbare tåg och billiga enkelresor. Enligt Williams har intäkterna för Öresundståg sjunkit drastiskt de senaste åren. Regionen planerar att öka sitt driftsbidrag för kollektiv- trafiken från 314 miljoner kronor (Trafikanalys, 2014b) under 2013 till 395 miljoner kronor under 2016 (Region Halland, 2015). Den andra kalkylen är ofta felaktig eftersom den baseras på antagandet att det kommersiella utbudet inte förändras efter ett inträde av subventionerad kollektivtrafik. Om det kommersiella utbudet försvinner kan mycket väl nettoeffekten bli minskat resande för delar av kollektivtrafiken när subventionerade regionala tågsystem görs om till ett länkat subventionerat interregionalt tågsystem. Kalkylen tar inte heller hänsyn till att resandet kan komma att öka även om kommersiella järnvägsföretag sköter tågtrafiken. Den tredje kalkylen stämmer inte alltid därför att billigare och bättre långväga subventionerade regionala tågresor kan motivera män- niskor att förändra sitt boende och resa längre resor sträckor till arbetet och därmed ersätta korta kollektivtrafikresor med långa resor. 
  
 155 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 8 Diskussion och slutsatser 
  
 Konkurrensen mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik har hittills lett till fler tåg, högre priser för enstaka resor i den regionala kollektivtrafiken, billigare periodkort för interregionala tågresor, starkt ökat tågresande, ökad differentiering i utbudet av regionala och interregionala järnvägsresor, lägre beläggning på många tåg, ökade absoluta underskott för RKM, minskade vinster för kommersiella företag, genomsnittligt längre restider på många destinationer, och rättsprocesser. 
  
 Hittills har ingen myndighet prövat frågan om den upphandlade järnvägstrafiken skadar den kommersiella järnvägstrafiken. Konkurrensverket gjorde en snäv marknadsangränsning när Flygbussarna klagade på det nya pendeltåget från Stockholm till Uppsala. I sin utredning behandlade Konkurrensverket enbart frågan om hur SL och UL:s pendel påverkade Flygbusstrafiken. Detta var anmärkningsvärt eftersom Konkurrensverket i en remiss till den nya kollektivtrafiklagen framfört att det krävs en närmare gräns för det offentliga åtagandet, särskilt när det gäller för- hållandet mellan kommersiell och offentligfinansierad trafik. Konkurrensverket har en möjlighet att göra prioriteringar i sin tillsynsverksamhet. ”Syftet är alltid att främja en effektiv kon- kurrens i privat och offentlig verksamhet till nytta för konsument- erna samt en effektiv offentlig upphandling till nytta för det all- männa och marknadens aktörer” (Konkurrensverket, 2014). 
  
 Transportstyrelsen har avstått från att göra en egen utredning både i detta fall och i fallet om den utvidgade allmänna trafikplikten i Mälardalen trots att myndigheten ska följa utvecklingen på kollektivtrafikmarknaden efter den nya kollektivtrafiklagens tillkomst. Politikerna i Trafikutskottet fann inget att kritisera när SL och UL (med lagens samtycke) aggressivt prissatta sina tjänster för att slå ut kommersiella trafikföretag. 
  
 Utredarna som gjort utredningar på uppdrag av Trafikanalys verkar axiomatiskt utgå från att upphandlad kollektivtrafik ger samhällsekonomiska vinster. Därför behöver man antingen inte räkna på samhällsekonomiska effekter eller också gör man komplet- terande antaganden när nytillkommande upphandlad trafik ger en samhällsekonomisk förlust. Det går inte utifrån dessa utredningar 
  
 156 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 att uttala sig om upphandlad kollektiv järnvägstrafik ger ett bättre samhällsekonomiskt utfall än fortsatt kommersiell trafik. 
  
 Trafikanalys är den myndighet som starkast har ifrågasatt värdet av att upphandlad trafik konkurrerar med kommersiell trafik. Men inte heller Trafikanalys fann att i de enskilda fallen – Öresundståg, SL och UL pendeltåg och allmän trafikplikt i Mälardalen – borde RKM avstå från att satsa på egen trafik. I Trafikanalys (2014) dras slutsatsen att med tanke på järnvägens problematik bedömer vi att marknadsöppningen så här långt varit en framgång, Trafikanalys (2014) såg två huvudsakliga risker med en ökning av den subvent- ionerade järnvägstrafiken. Den kan leda till en undanträngning av kommersiell trafik och på så sätt minska utbudet och/eller komforten för resenärer och därmed motverka avsikten att med mer subventionerad tågtrafik förbättra för resenärerna. De stor- regionala tågsamarbetena kan komma att vara kostnadsdrivande i en sektor där subventionsgraden på 15 år ökat från 42 till 50 pro- cent, och där biljettpriserna för resenärer stigit mer än konsument- priser generellt. Trafikanalys (2014) föreslår att ökade samarbeten kan vara ett sätt att hantera konflikter när RKM expanderar storregional järnvägstrafik som beläggs med allmän trafikplikt. ”Ett sätt att komma runt denna målkonflikt är att försöka gå in i sam- arbeten mellan RKM och kommersiella operatörer, snarare än att konkurrera. Vi har förstått det som att SJ vill ha ett sådant samarbete i Mälardalen medan Mälab (Mälardalslänens alla RKM samt Östergötlands RKM) hittills visat ointresse.” 
  
 8.1En sekventiell modell över interaktionen upphandlad och kommersiell järnvägstrafik 
  
 En RKM som går in på en marknad dominerad av ett kommersiellt järnvägsföretag kan välja mellan flera olika inträdesstrategier. Man kan välja att gå in mjukt och erbjuda ett samarbete med koordinerade tidtabeller och prissättning. Denna strategi har valts av Västtrafik för tågen som går från Göteborg i riktning mot Stockholm. Västtrafik har ett biljettsamarbete med periodkort i SJ AB:s kommersiella regiontåg på sträckan  
 Göteborg–Skövde– 
  Töreboda. Däremot kan en resenär inte använda sin reskassa på dessa tåg. En RKM kan också välja att gå in aggressivt och försöka slå ut det kommersiella företaget genom att själva bestämma tid- 
  
 157 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 tabeller och ta över alla intäkter från den subventionerade järnvägs- trafiken. Denna strategi valdes av de samverkande regionerna i Öresundstågen. Ett alternativ till dessa inträden är att teckna ett avtal om en tjänstekoncession. Dessa avtal kan antingen ligga närmare samarbetet mellan Västtrafik och SJ AB eller lämna en liten andel av intäktsmassan till det kommersiella järnvägsföretaget. I fallet med den framtida  
 TiM-trafiken 
  är det oklart om de sam- verkande regionerna kommer vara mjuka eller aggressiva. Helt klart är att regionerna kommer vilja styra tidtabelläggningen och försöka öka sin andel av det regionala resandet till och från Arlanda. Ersättningen till det kommersiella järnvägsföretaget är ännu inte bestämt, men av många dokument framgår att regionerna kommer dela på intäkterna från periodkorten som kommer att vara den största inkomstkällan. Se citat nedan från Stockholms läns lands- ting, Trafiknämnden (2012). 
  
 ”Diskussionerna kring fördelning av kostnader och intäkter har hittills förts på en principiell nivå för att identifiera olika principer. Tanken är att med avsiktsförklaringen som grund arbeta vidare med fördelningsnycklar inför kommande genomförandebeslut. Bland de identifierade möjliga principerna för fördelning av kost- nader och intäkter kan nämnas: 
  
 Fördelningen utifrån var resenären är bosatt. 
  
 Fördelningen utifrån antal produktionskm (fordonskm) som sker inom respektive län. Fördelningen utifrån antal personkm som sker inom respektive län. 
  
 MÄLAB har försökt beräkna vad de olika modellerna skulle kunna innebära. Kalkylerna innehåller svagheter, främst på intäktssidan. Att beräkna kostnaderna för produktionen är relativt enkelt, emedan bedömningen av biljettintäkter innehåller stora osäkerheter.” 
  
 En RKM kan följaktligen välja mellan flera olika strategier för att hantera relationen med kommersiella järnvägsföretag. Under de nära sju år som det har funnits konkurrens mellan upphandlad och kommersiell järnvägstrafik kan vi notera att RKM försöker öka sin kontroll och sitt inflytande över tidtabelläggningen och öka sin andel av intäkterna från den tidigare kommersiella järnvägstrafiken. 
  
 I ett första skede agerar trafikhuvudmannen eller RKM aggressivt för att vinna marknadsandelar även om de riskerar att slå 
  
 158 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 ut kommersiella transportföretag och ge negativa effekter för en del resenärer. På sträckan  
 Stockholm–Arlanda 
  lade Swebus ned sin busstrafik omedelbart när pendeltåget startade sin trafik. På västkustbanan drev Skånetrafiken bort SJ AB när man via en rätts- process tillskansade sig äganderätten till SJ AB:s Intercitytåg. Detta gav Öresundstågen nästan två konkurrensfria år men resenärerna fick längre restider på långa avstånd och ledde till ökad biltrafik på långa avstånd. 
  
 I ett andra skede förändrar den kommersielle aktören utbud och/eller prissättning. Arlanda Express har ökat antalet rabatt- möjligheter för sina resenärer. SJ AB sänkte priset på sitt period- kort  
 Stockholm–Uppsala. 
  SJ AB lämnade linjen  
 Göteborg–Malmö 
  i väntan på att det skulle vara möjligt att korta restiderna. 
  
 I ett tredje skede sänker RKM priserna på sina periodkort. UL och SL har sänkt priset på ett periodkort i de två regionerna från 1 990 kronor till 1 450 kronor samtidigt som underskotten för kollektivtrafiken i länen ökar. Resor med SJ AB kostar drygt 2 600 kronor med ett periodkort i en region. Regionerna i Öresunds- tågsamarbetet meddelade under 2014 att de skulle sänka priserna för periodkort under 2015. 
  
 I och med dessa prissänkningar har RKM spelat ut alla sina kort. De har byggt upp en storregional järnvägstrafik med täta avgångar under större delen av dagen och de har uttömt möjligheterna till ytterligare prissänkningar eftersom intäkten från långväga inter- regionala resor med periodkort ger väsentligt lägre intäkter för regionen än inomregionala resor. Jag har tidigare i rapporten lyft fram exemplet Halland som gått från en självfinansieringsgrad om 60 procent för kollektivtrafiken 2013 (Trafikanalys, 2014b) till en planerad självfinansieringsgrad om  
 52–53 
  procent under 2016. I detta fjärde skede kan kommersiella tågoperatörer välja mellan flera olika handlingsalternativ vilka kommer öka resandet med deras tåg och dränera den subventionerade trafiken på intäkter. De kan erbjuda lägre priser, högre kvalitet eller kortare restider. 
  
 I ett femte skede tvingas RKM till skattehöjningar, höjda period- kortspriser eller minskat utbud till följd av absoluta kostnads- ökningar orsakade av regional och interregional järnvägstrafik. Under de senaste åren har flera regioner signalerat förändringar i kollektivtrafiken, vilka innebär t.ex. minskad glesbygdstrafik och fortsatta satsningar på långväga järnvägstrafik. Den politiska 
  
 159 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 ledningen för landstinget i Stockholms län ville under 2015 höja priset för periodkort men blev nedröstade av oppositionen. 
  
 Den avgörande förklaringen till att regionerna agerar aggressivt mot de kommersiella företagen är att de överskattar sina kon- kurrensfördelar och underskattar sina konkurrensnackdelar. Regionernas har fem huvudsakliga konkurrensfördelar: 
  
 1.De kan subventionera sin trafik. 
  
 2.De har rätt att träffa överenskommelser om biljettpriser över regiongränserna. Kommersiella kollektivtrafikföretag får inte komma överens om prissättningen. 
  
 3.Regionerna äger i stort sett alla resurser som behövs för att bedriva kollektivtrafik – utom anställningskontrakten med lokförare. 
  
 4.De flesta regioner har också fördelen av att ha köpt nya tåg med statliga subventioner. 
  
 5.Alla kommersiella kollektivtrafikföretag av betydelse utom Arlanda Express har en eller flera regioner som sin viktigaste kund. Om de klagar på att den subventionerade kollektiv- trafiken breder ut sig kan det kanske få negativa effekter i fram- tida upphandlingar. 
  
 Regionernas konkurrensnackdelar förhindrar dem från att gå in i en långsiktig strategisk konkurrens med kommersiella järnvägsföretag där företag kan använda sig av flera olika konkurrensparametrar. Regionerna kan i stort sett enbart konkurrera med pris och turtät- het. Det är det som är förklaringen till att regionerna som sam- arbetar i Öresundstågen, SL och UL och regionerna i MÄLAB gör aggressiva utfall mot den kommersiella järnvägstrafiken för att omedelbart bli marknadsledande. I ett förslag (Stockholms läns landsting, Trafikförvaltningen, 2014) till framtida regionaltågstrafik i Mälardalen kommer nya regionaltåg gå med tätare intervall än 30 minuter mellan Stockholm och Uppsala och kommer kompletteras med pendeltågen  
 Stockholm-Uppsala. 
  Alla tågen planeras stanna vid Arlanda. 
  
 Vilka är då regionernas konkurrensnackdelar? Den viktigaste är de restriktioner som finns inskrivna i Kollektivtrafiklagen om regional järnvägstrafik. Den ska t.ex. huvudsakligen avse vardags- 
  
 160 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 resande, avse resor kortare än 100 km,6 och tågen ska stanna vid de flesta stationer inom regionerna. Den andra viktiga konkurrens- nackdelen är RKM:s och landstingens affärsmodell. Periodkorten är starkt subventionerade och enstaka resor är ofta dyrare än de kommersiella företagens biljetter. Ju mer RKM subventionerar sina periodkort desto mindre kan de dra fördel av att resenärernas res- kostnader minskar via skatteavdrag i inkomstdeklarationen, se Nelldal et al (2014) för en mer ingående beskrivning av skatte- subventionering av järnvägstrafik via reseavdrag. Den tredje konkurrensnackdelen är att man möter en konkurrent som kan agera opportunistiskt och ta begränsade samhälleliga hänsyn. Ett kommersiellt företag kan lämna en marknad med tre veckors för- varning. Den fjärde konkurrensnackdelen är att RKM ska tillhanda- hålla en standardiserad odifferentierad tjänst i konkurrens med operatörer som kan differentiera sitt utbud. Den femte kon- kurrensnackdelen är att järnvägstransporter konkurrerar med andra viktiga samhällsfunktioner i regionerna. 
  
 Den skärpta konkurrensen från kommersiella järnvägsföretag och de ökade underskotten i den upphandlade järnvägstrafiken talar för en mer ödmjuk inställning från RKM. Det aggressiva konkurrensbeteendet minskar möjligheterna till att koordinera upphandlad och kommersiell järnvägstrafik till nytta för resenärerna och det minskar också möjligheterna att kunna utnyttja synergier med den kompletterande kommersiella järnvägstrafiken. Den med allmän trafikplikt belagda storregionala järnvägstrafiken i Mälardalen kommer under de första åren behöva använda SJ AB:s tåg för alla trafikuppdrag. Därefter kommer mer än hälften av trafiken behöva utföras med inhyrda tåg. 
  
 6 Det här innebär t.ex. att hotet i MÄLAB (2012) om att ta över Ostpendeln inte är realistiskt eftersom den avser resor som i regel är längre än 100 km och enbart stannar i de stora städerna. 
  
 161 
  
 Bilaga 10 
  
 SOU 2015:110 
  
 Referenser 
  
 Arlandabanan Infrastructure AB (2012), Årsredovisning 2011 Arlandabanan Infrastructure AB (2013), Årsredovisning 2012 Arlandabanan Infrastructure AB (2014), Årsredovisning 2013 Arlandabanan Infrastructure AB (2015a), Årsredovisning 2014 
  
 Arlandabanan Infrastructure AB (2015b), Delårsrapport januari- juni 2015 
  
 Delphi (2014), Mål nr  
 19678-14; 
  SJ AB ./. Stockholms läns landsting Trafikförvaltningen 
  
 Delphi (2015), Överklagande av beslut om allmän trafikplikt enligt lagen om kollektivtrafik. Överklagat avgörande: Förvaltnings- rättens i Stockholm avgörande av den 11 december 2014 i mål nr  
 17678-14 
  
 Fröidh, Martinez och Hale, Sanchez (2012), Interregional tågtrafik i konkurrens på västkustbanan, KTH Arkitektur och samhälls- byggnad 
  
 Konkurrensverket (2014), Konkurrensverkets prioriteringspolicy för tillsynsverksamheten,  
 2014-04-10 
  
 MÄLAB (2012), PM. Komplettering av Trafikplan 2017 med beskrivning om antagande av trafik i övriga trafiksystem 
  
 Nelldal,  
 B.-L., 
  Jones, Fernandez och Fröidh, O. (2014), Utveckling av utbud och priser på järnvägslinjer i Sverige  
 1990–2014, 
  KTH 
  
 Prop. 2009/10:200, Regeringens proposition 2009/10:200 Ny kollektivtrafiklag 
  
 Region Halland (2015), Åtgärdsplan kollektivtrafik, Diarienummer RS150013 
  
 SKL (2014), Vad förklarar kollektivtrafikens snabba kostnadsökning? 
  
 Lewis, Dougherty (2014), Mål nr  
 19678-14; 
  SJ AB ./. Stockholms läns landsting 
  
 SOU 2009:39, En ny kollektivtrafiklag 
  
 Stockholms läns landsting (2014), Trafikpliktsbeslut TN2014- 0302,  
 http://www.sll.se/Global/Politik/Politiska-organ/ 
  
 Trafiknamnden/2014/2014-06-03/p8-TN-Beslut-trafikplikt- 
  
 regional-tagtrafik-ostra-Sverige.pdf 
  
 162 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 10 
  
 Stockholms läns landsting (2015), Årsredovisning 2014 
  
 Stockholms läns landsting, Trafikförvaltningen (2014), Information om trafikutredning avseende pendel- och regionaltåg. Tjänste- utlåtande  
 2014-01-14 
  
 Stockholms läns landsting, Trafiknämnden (2012), Yttrande över utkast till avsiktsförklaring om utveckling av den regionala tåg- trafiken 
  
 Trafikanalys (2012), Utvärdering av marknadsöppningar i kollektiv- trafiken – rapport 2012,Rapport 2012:13 
  
 Trafikanalys (2013), Utvärdering av marknadsöppningar i kollektiv- trafiken – rapport 2013, Rapport 2013:13 
  
 Trafikanalys (2014a), En förbättrad kollektivtrafik? – utvärdering av två reformer, Rapport 2014:13 
  
 Trafikanalys (2014b), Lokal och regional kollektivtrafik 2013, Statistik 2014:22 
  
 Trafikförvaltningen Stockholms läns landsting, Landstinget i Uppsala län och MÄLAB (2015), Remiss Trafikutredning avseende pendel- och regionaltåg, Diarienummer  
 TN-2015-0017 
  
 Transrail Sweden AB (2015), Framtidens regionaltågstrafik i Mälardalen, reviderad  
 2015-01-15 
  
 Trivector (2012), Öresundstågstrafiksförsöket– en utvärdering av trafikhuvudmännens agerande och erfarenheter 
  
 Uppsala Nya Tidning (2013), Fler väljer UL framför SJ, artikel publicerad 3/12 2013 
  
 Uppsala Nya Tidning (2015), Sträckan  
 Uppsala-Stockholm 
  sticker ut, artikel publicerad 27/8 2015 
  
 WSP (2013), Pendeltåg  
 Stockholm–Arlanda–Uppsala 
  – Samhälls- ekonomisk, företagsekonomisk och politisk analys i ljuset av den nya kollektivtrafiklagstiftningen 
  
 X2 (2013), Avtalsprocess för fördubblad kollektivtrafik Öresundståg (2012), Öresundståg info 2012 
  
 163 
  
 Bilaga 11 
  
 Transaktionskostnader, rätlinjighetskostnader och transitionskostnader under 
  
 den svenska järnvägens avreglering och omreglering  
 2000–20151 
  
 Hendricks 
  
 Docent 
  
 Stockholm School of Economics Institute for Research 
  
 1 Tack till Douglas, WSP och KTH, för kommentarer på en tidigare version av rapporten. 
  
 165 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 169 
  
 1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 170 
  
 2 
  
 Transaktionskostnader, rätlinjighetskostnader 
  
 och transitionskostnader .......................................... 
  
 171 
  
 2.1 
  
 Transaktionskostnader ......................................................... 
  
 172 
  
 2.2 
  
 Rätlinjighetskostnader.......................................................... 
  
 175 
  
 2.3 
  
 Transitionskostnader ............................................................ 
  
 179 
  
 3 
 Transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitionskostnader under den svenska järnvägens avreglering och 
  
 omreglering ............................................................ 
  
 182 
  
 3.1Bolagiseringen av Affärsverket SJ och dess ekonomiska 
  
 effekter för SJ AB ................................................................. 
  
 184 
  
 3.2 Tilldelningen av trafikeringsrätter till Öresundståg ........... 
  
 185 
  
 3.3Upphävandet av Affärsverket SJ:s trafikeringsrätter 
  
 i Stockholmsområdet............................................................ 
  
 186 
  
 3.4 Den årliga fördelningen av tåglägen..................................... 
  
 187 
  
 3.5Transportstyrelsens prövning av tvister, fastställelse 
  
 av villkor och annan myndighetsutövning 
  
 .......................... 189 
  
 3.6 
  
 Trafikverkets underhåll av järnvägen ................................... 
  
 191 
  
 3.7 
  
 Kontraktsavbrott...................................................... 
  
 194 
  
 3.8 
  
 Upphandling av regional tågtrafik.............................. 
  
 195 
  
 3.9 
  
 Ägande och inköp av persontåg................................. 
  
 195 
  
 167 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 4 
  
 Diskussion och slutsatser.......................................... 
  
 196 
  
 4.1Hur stora är avregleringskostnaderna och hur de kan 
  
 de påverkas i positiv riktning? ............................................. 
  
 198 
  
 Referenser....................................................................... 
  
 204 
  
 Bilaga1 Extraordinära intäkter och kostnader i 
  
 Affärsverket SJ  
 1988–2000 ................................. 
  
 207 
  
 168 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Sammanfattning 
  
 På den avreglerade järnvägsmarknaden konfronteras reglerande myndigheter, järnvägsoperatörer och andra företag av transaktions- och transitionskostnader. I denna rapport jämförs omfattningen och betydelsen av dessa kostnader under de senaste femton åren på den avreglerade svenska järnvägsmarknaden. 
  
 Transaktionskostnader brukar studeras antingen som kostnaden för att använda marknadsmekanismen eller som kostnader orsakade av brister i marknadens funktionssätt. Exempel på sådana brister på oligopolistiska marknader är opportunistiskt agerande från företag och individer, asymmetriskt spridd information och osäkerhet om utfallet av ekonomiskt handlande. I denna rapport studeras och mäts transaktionskostnader som orsakade av brister i marknadens funkt- ionssätt. I rapporten konceptualiseras och mäts också misalignment costs (på svenska rätlinjighetskostnader). Dessa är en typ av transaktionskostnader som uppstår på tidigare monopolmarknader med betydande nätverksexternaliteter, som en konsekvens av både frånvaron av fungerande incitamentstrukturer och svårigheterna att utforma kontrakt så att de tidsmässigt överensstämmer med investeringshorisonten för de investeringar som är nödvändiga för att uppfylla kontraktet. Transitionskostnader (kan också benämnas övergångskostnader) orsakas antingen direkt av en regelförändring eller uppstår som en konsekvens av att förhala en kommande regelförändring. 
  
 Undersökningen av transaktionskostnadernas och rätlinjighets- kostnadernas storlek bekräftar resultaten av tidigare europeiska studier som kommit fram till att bristande rätlinjighet orsakar större kostnader än andra typer av transaktionskostnader, som kostnader för att genomföra upphandlingar, skriva kontrakt och kontraktsavbrott. Transitionskostnaderna har varit stora i samband med en del regelförändringar, men överföringarna har i regel stannat inom järnvägssektorn. 
  
 169 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 1 Inledning 
  
 Den svenska järnvägen har gradvis avreglerats och omreglerats från ett statligt ägt och av riksdagen kontrollerat järnvägsmonopol till vertikalt separerade marknader med varierande grad av konkurrens och med öppet tillträde till järnvägens infrastruktur. Jag kommer i den här rapporten att omväxlande använda begreppen avreglering och omreglering. Med avreglering avses alla beslut och processer som syftar till att omvandla det tidigare statliga monopolet Affärsverket SJ till konkurrensmarknader. Med omreglering avses alla besluten och processerna som ryms inom begreppet avreglering plus alla beslut och processer som inte har som effekt att omvandla järnvägsmarknaden till marknader med konkurrens. Exempel på sådana beslut är förändringar i Banverkets och senare Trafikverkets organisation och besluten att ge trafikhuvudmännen trafikerings- rätter och möjligheter att belägga kommersiell järnvägstrafik med allmän trafikplikt. 
  
 Rapporten har tre syften. Det första är att ge en genomgång av tre teoretiska begrepp med vars hjälp vi kan analysera kostnader som uppkommer under en avregleringsprocess. De tre begreppen är transaktionskostnader, transitionskostnader och rätlinjighets- kostnader. Det andra syftet är att kvantifiera dessa kostnader under de senaste 10 till 15 åren av den svenska järnvägens avreglering. Det tredje syftet är att diskutera om och hur dessa kostnader kan begränsas eller rentav undvikas. 
  
 Rapporten har följande uppläggning. I nästa kapitel behandlas de teoretiska begreppen  
 transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitions- kostnader. I denna genomgång kommer jag dels gå igenom begreppens teoretiska innehåll, dels relatera till hur dessa begrepp har använts i forskning och studier av i första hand den avreglerade järnvägen och i andra hand andra avreglerade marknader. Därefter följer ett kapitel med exempel på dessa typer av kostnader under den svenska järnvägens avreglering. Rapporten avslutas med en sammanfattande diskussion och slutsatser. 
  
 170 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 2Transaktionskostnader, rätlinjighetskostnader och transitionskostnader 
  
 När en tidigare monopolmarknad avregleras uppkommer flera olika typer av kostnader som är direkt kopplade till omregleringen från ett monopol till en marknad med konkurrens mellan företag. Dessa kostnader kan antingen uppkomma i produktionen av en produkt eller tjänst, i koordinationen av ett nätverk eller i organisationen av produktionen och marknadsföringen av en produkt eller tjänst. När avregleringarna av de offentliga monopolen inom kollektiv- trafiken startade i slutet av  
 1980-talet 
  var forskare, utredare och politiska beslutsfattare mest intresserade av hur avregleringarna påverkade stordriftsfördelar och nätverksekonomier i kollektiv- trafiken. Forskningen om dessa problem visade att de flesta järn- vägsmonopol kunde brytas upp i mindre enheter utan betydande förluster av stordriftsfördelar med undantag för järnvägsnät med stora trafikflöden. På dessa järnvägsmarknader där det fanns ekonomiska fördelar av tät trafik – economies of density – kunde en avreglering leda till en sämre effektivitet. När de nya avreglerade marknaderna hade stabiliserats noterade forskare och utredare att organisationen av de vertikalt uppdelade järnvägsförvaltningarna påverkade kostnaderna för en avreglerad marknad i jämförelse med ett bibehållet monopol. I Preston (1996) argumenteras för att ett vertikalt uppdelat järnvägsföretag kan förlora samordningseko- nomier (economies of scope) jämfört med ett vertikalt samman- hållet järnvägsföretag. I senare forskning har det tillkommit mer detaljerade analyser av vilka kostnader som orsakas av förlorade samordningsekonomier. Forskningen har inriktats mot studier av kostnader för att genomföra transaktioner på en marknad, kost- nader för att omorganisera en marknad, och kostnader för att skapa rätlinjighet i de institutionella förhållandena och i de incitament som styr olika aktörers handlande. 
  
 Transaktionskostnader är förenklat uttryckt kostnader som uppstår när transaktioner utförs på en marknad. Transaktions- kostnader brukar kontrasteras mot hierarkikostnader, d.v.s. kost- nader för att utföra transaktioner inom en organisation. Trans- aktionskostnader avser antingen kostnader för att utnyttja möjlig- heter på en marknad – marknadsföringskostnader, kostnader för att sprida information, kontraktskostnader, kostnader för att få till 
  
 171 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 en fungerande konkurrens, etc. – eller kostnader orsakade av s.k. marknadsimperfektioner – fåtalskonkurrens, osäkerhet, svårtill- gänglig information, opportunism etc. Transaktionskostnader finns alltid på marknader, men kan vara högre eller lägre beroende på förekomsten av marknadsimperfektioner och storleken på företags investeringar i marknadsföring, inköp och informationsspridning. 
  
 Den andra kostnaden som uppstår när offentliga monopol avregleras är rätlinjighetskostnader2 – betecknas på engelska med misalignment costs – och avser kostnader som beror på bristande rätlinjighet mellan regelverk, styrning, incitament, investeringar och produktion. Rätlinjighetskostnader är en form av transaktions- kostnader och uppstår beroende på marknadsimperfektioner. Med bristande rätlinjighet avses t.ex. att enskilda aktörer maximerar sina egna intäkter och kostnader utan att ta hänsyn till systemets effektivitet. Detta sätt att agera från företag på en marknad kan orsaka kostnader för alla företag på en marknad om de delar på en gemensam infrastruktur som spåren och signalsystemen i fallet med järnvägen. Problem med bristande rätlinjighet anses kvarstå på den avreglerade svenska järnvägsmarknaden därför att den är ofull- ständigt avreglerad, har kvar starka inslag av offentligt ägande och marknadsdominerande företag eller fåtalskonkurrens. 
  
 Den tredje typen av kostnad är transitionskostnader (övergångs- kostnader). Dessa kostnader är i regel av engångskaraktär och uppkommer när ett sätt att organisera en marknad ersätts av ett annat sätt att organisera en marknad. Transitionskostnader avser ofta omfördelningar från ett företag, en grupp av företag eller en grupp anställda till andra företag eller anställda eller till samhället som helhet. Om transitionskostnaderna, t.ex. avskrivningar av tekniskt föråldrad utrustning, är väldigt höga brukar det leda till förhandlingar om vem som ska stå för dessa kostnader. 
  
 2.1Transaktionskostnader 
  
 Begreppet transaktionskostnader brukar ofta förknippas med marknadsimperfektioner och effektivitetsförluster. I forskning om transaktionskostnader orsakade av marknadsimperfektioner finns 
  
 2 Det engelska begreppet align betyder ställa upp i rät linje, t.ex. av ett hjulpar på en bil. 
  
 172 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 ett antagande om att marknader rör sig i riktning mot minskade sådana kostnader. I t.ex. den organisationsteoretiska litteraturen (Jimenez och Horton, 2003) finns två motsatta antaganden som båda leder till att transaktionskostnader har en tendens att minska på en marknad. I anpassningsansatsen (adaptation view) kan icke rätlinjiga företag (misaligned firms, se Jimenez och Horton, 2003) nästan friktionsfritt anpassa sig om de tillämpar felaktiga styrstrukturer och minska sina produktions- och transakt- ionskostnader. I selektionsansatsen kan få företag som använder  
 icke-optimala 
  styrstrukturer anpassa sig och de blir istället utslagna från marknaden. 
  
 Men transaktionskostnader handlar minst lika mycket om att utnyttja fördelarna med att använda en marknad som kostnader som uppstår för att hantera nackdelarna med en marknad. Många försök att mäta förekomsten av transaktionskostnader har upp- märksammat dessa kostnaders tvetydighet, men har valt att mäta dessa kostnader betraktade som en helhet. En fördel med att mäta transaktionskostnader som en helhet är att man får en bra upp- skattning av hur stora transaktionskostnaderna är i samhället eller i en industri. Nackdelen är att man blandar samman transaktions- kostnader som förmodligen är effektivitetshöjande med sådana som minskar effektiviteten. Med denna typ av analys blir det svårt att uttala sig om det är bra eller dåligt för samhället att transaktionskostnaderna ökar eftersom analysen inte har försökt särskilja effekterna av olika typer av transaktionskostnader. 
  
 I litteraturen om transaktionskostnader finns det genomgående ett antagande att ökade transaktionskostnader ger en försämrad ekonomisk effektivitet. I Sutton (2010) testade författarna den motsatta hypotesen att ökade transaktionskostnader leder till förbättrad teknisk effektivitet hos tågoperatörer (en studie av 43 tågoperatörer i Storbritannien, Sverige och Tyskland). Man fann att det inte var fallet. Ökade transaktionskostnader ger sämre teknisk effektivitet. 
  
 Thompson har gjort flera mätningar av transaktionskostnaderna på olika europeiska järnvägsmarknader. Han finner genomgående att de är relativt små (upp till 10 procent) i förhållande till omsättningen. 
  
 Thompson (2010) utgår från att transaktionskostnader är för- knippade med att förbereda, förhandla, genomföra och övervaka kontrakt. Thompson (2010) definierade i en studie av det brittiska 
  
 173 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 järnvägssystemet transaktionskostnaderna som kostnaderna för företagsledning och administrativ personal hos de nybildade brittiska tågoperatörerna. Han räknade inte in kostnader för inhyrda konsulter eller kostnader för reglerande myndigheter i sin mätning. Han fann att transaktionskostnaderna mätt på detta sätt ökade under perioden  
 1996–2008, 
  från 2,86 procent till 4,27 pro- cent av omsättningen. 
  
 Även i Thompson, Parker och Long (2012) drogs slutsatsen att transaktionskostnaderna för att förhandla och driva igenom kontrakt i ett vertikalt separerat järnvägssystem var låga. I denna studie fann man också att länder som använde den s.k. koncernmodellen3 hade en procent lägre transaktionskostnader mätt som andel av omsätt- ningen jämfört med länder som hade totalt vertikalt separerade marknader. 
  
 I ingen av dessa studier inkluderades transaktionskostnaderna (marknadsförings- anbuds- och administrationskostnader) för de företag som säljer tjänster till tågoperatörer eller infrastruktur- hållare eller kostnaderna för offentliga myndigheter som har till uppgift att reglera och övervaka järnvägsmarknaden. Studier från andra marknader som använder offentlig upphandling utgår från att företag lägger cirka en till två procent av kontraktssumman i en upphandling (Martin och Hernandez, 2013). Det saknas också studier av kostnaderna för vad den offentliga regleringen och över- vakningen av järnvägsmarknaden kostar. En annan typ av empirisk forskning som också saknas är jämförelser av exceptionella transakt- ionskostnader orsakade av avbrutna eller väsentligt omförhandlade kontrakt på olika europeiska marknader. 
  
 I denna rapport avgränsar vi oss till att enbart undersöka transaktionskostnader som uppkommer som en konsekvens av att järnvägen inte har en fungerande konkurrens4 på sina delmark- nader. Detta resulterar i ett behov av offentlig övervakning och reglering, kostnader för upphandling och kontraktskrivande, konflikt- lösning och domstolstvister. Genom att gå tillväga på detta sätt kopplas transaktionskostnader logiskt till olika former av mark- 
  
 3Tyskland och Frankrike använder för närvarande en koncernmodell för att reglera kontrakten på den nationella järnvägsmarknaden 
  
 4På engelska workable competition, d.v.s. en marknad kan trots inslag av oligopol eller marknadsdominerande företag ge ett i stort sett lika bra samhällsekonomiskt resultat som marknader med många konkurrerande företag. 
  
 174 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 nadsimperfektioner och vi skapar oss en uppfattning om deras storlek och kan ge förslag till hur de kan påverkas. 
  
 2.2Rätlinjighetskostnader 
  
 Den andra typen av kostnad är rätlinjighetskostnader – misalignment costs. Denna typ av kostnad uppkommer när ett sätt att organisera en verksamhet inte är rätlinjigt (misaligned) med transaktionen. Bristande rätlinjighet implicerar att transaktionskostnaderna inte är optimerade i det valda sättet att organisera verksamheten. Den här differensen kan enligt Nichols och Wallace (2011) betecknas som en transaktionskostnadsdifferential (transaction cost differential). För rätlinjighetskostnader gäller, precis som för andra transaktions- kostnader orsakade av marknadsimperfektioner, att företags hand- lande och interaktioner mellan företag och organisationer på marknaden gör att de gradvis minskar. 
  
 Rätlinjighetskostnader kan uppkomma på flera olika sätt på avreglerade marknader. De kan uppstå som en konsekvens av att regelverk för ömsesidigt beroende verksamheter inte är rätlinjiga. De kan också orsakas av opportunistiskt agerande från företag som vinstmaximerar utan att ta hänsyn till järnvägssystemets totala effektivitet. I Nash et al (2014) anförs att det är vanligt att en aktör i järnvägssystemet tar hela kostnaden för en investering medan en annan aktör vinner alla fördelarna. “The misalignment Dixon important technical components and the pivotal point with all these issues is that costs and benefits of various actions can fall apart and that one actor bears the costs whilst the other one gains all or at least a noteworthy share of the benefits.” Vi kommer först redovisa slutsatserna från en artikel som studerat frågan om att regelverk inte är rätlinjiga och därefter gå över till att behandla hur forskare och utredare analyserat och värderat effekterna icke rät- linjiga incitament på aktörs- och systemnivå. 
  
 Enligt  
 Yvrande-Billon 
  och Robinson (2004) är ”misalignment” ett institutionellt arrangemang i vilket det saknas en överensstämmelse (fit) mellan sättet att organisera en verksamhet och egenskaperna i transaktionen vilka ska organiseras. De fann att marknaden för den rullande materielen för den upphandlade järnvägstrafiken i Storbritannien uppvisade uppenbara problem med bristande rät- 
  
 175 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 linjighet. Kontraktstiderna var för korta för att ge incitament åt de nyskapade privatägda vagnbolagen att beställa nya tåg special- designade åt en operatör som hade vunnit kontraktet för ett järnvägsnät. Därtill var den rullande materielen som vagnbolagen tagit över från British Rail i många fall anpassad speciellt för vissa linjer eller regionala järnvägsnät. 
  
 I sin analys finner  
 Yvrande-Billon 
  och Robinson (2004) att vagn- bolagen och tågoperatörerna kunde lösa problemet med bristande rätlinjighet antingen genom att förändra den rullande materielen eller att förändra sättet att organisera transaktionen. Vagnbolagen som var den aktörskategori som hade mest att vinna på att reducera problemen med bristande rätlinjighet valde den första vägen. Man ställde krav på tillverkare att de skulle producera standardiserade och billigare tåg och man efterfrågade nya tåg som kunde användas på större delar av det brittiska järnvägsnätet. 
  
 I senare utredningar och forskning har man funnit andra och mycket mer kostsamma orsaker till rätlinjighetskostnader. I denna litteratur har man riktat sökarljuset mot att incitament på aktörs- nivå kan leda till negativa effektivitetseffekter på systemnivå. I Araújo (2011) anförs att tågoperatörer inom OECD inte ges till- räckliga incitament att bidra till sänkta marginalkostnader för infrastrukturhållaren och att denne har små incitament att förbättra tillgängligheten till banan eftersom den inte får några fördelar av att tågoperatörerna erhåller högre intäkter. Den här bristen på rät- linjighet har resulterat i ett underutbud av järnvägskapacitet. Enligt Araújo (2011) visade en studie från OECD från 2006 att förlorade 
  
 “economies of scope” ökade produktionskostnaderna med från 20 till 40 procent i vertikalt separerade järnvägssystem. 
  
 Enligt Nash et al (2014) har flera rapporter försökt att behandla frågan om bristande rätlinjighet vad gäller incitament i alternativa järnvägssystem. De påpekar att frågan om icke rätlinjiga incitament (incentive misalignment) i avreglerade järnvägssystem behandlats i flera rapporter. I de kvalitativa studierna har man försökt lista positiva och negativa konsekvenser av olika sätt att dela upp systemet (unbundling options), men det saknas försök att kvantifiera kon- sekvenserna av uppdelningar av järnvägssystemet. Detta menar författarna kan bero på svårigheterna att länka insamlade fakta med konstruktionen av användbara kontrafaktiska scenarier. 
  
 176 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Enligt Nash et al (2014) är regeringsrapporten av McNulty (Department for Transport, 2011) den mest intressanta och om- fattande studien av de ekonomiska effekterna av en uppdelning av järnvägssystemet. Han fann (enligt Nash et al, 2014) att den nuvar- ande brittiska organisationen av järnvägsmarknaden, med en hög grad av fragmentering, ger ett ineffektivt och icke rätlinjigt system. Därtill ger järnvägsmarknadens komplexa legala och kontrakts- mässiga ramverk upphov till negativa effekter och ytterligare kost- nader. Beck et al (2013) framhåller att McNulty finner att den brittiska järnvägen har ett effektivitetsgap till andra europeiska järnvägar och kostnaderna i Storbritannien skulle kunna var  
 20–30 
  procent lägre. Enligt McNulty har det brittiska järnvägssystemet ett effektivitetsgap om 40 procent till Frankrike, Nederländerna, Schweiz och Sverige.5 Effektivitetsgapet beror huvudsakligen på höga infrastrukturkostnader och kostnader för rullande materiel. Driftskostnaderna mätt i kostnader per tågkilometer anses vara lägre, men i rapporten påstås att kostnaderna per passagerarkilo- meter förmodligen är högre beroende på en ineffektiv organisation. 
  
 McNultys rapport konstaterar att det finns få effektiva incitament i relationen mellan tågoperatörer och infrastruktur- hållare trots komplexa system för sättande av banavgifter och ett komplext system för att värdera vad järnvägen presterar. Rapporten föreslår förändringar av strukturer och interaktioner mellan aktörer och en förbättrad rätlinjighet av incitamenten mellan infra- strukturhållaren och de som använder järnvägen genom delande av kostnader och intäkter (inklusive gemensamma mål) genom joint ventures eller allianser. Rapporten rekommenderar ett starkare fokus på samarbete, partnerskap, systemtänkande, livscykeltänkande och större hänsynstaganden till avvägningar mellan infrastruktur, rullande material och verksamheter. Den slår fast att det inte finns en bästa lösning för alla regioner och alla kontrakt. I vissa fall föreslår rapporten en återgång till full vertikal integration genom kombinerade koncessioner för ansvar infrastrukturen och körande av tåg. 
  
 Enligt Nash et al (2014) har studier som följer McNultys upplägg funnit att vinsterna med vertikal integration huvudsakligen kommer från vinster med ökad rätlinjighet av incitament och att 
  
 5 En av nyckelreferenserna till Sverige är Serrano och Lewis (2007). 
  
 177 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 vinsterna med minskade transaktionskostnader förmodligen är modesta. De kommer fram till slutsatsen: “It appears that the main factor leading to higher costs in vertically separated railways is not increased transactions cost but the effect of misalignment of incentives; players have an incentive to optimise their own costs rather than the costs of the system as a whole”. Nash et al (2014) behandlar i detta sammanhang kostnader orsakade av icke rätlinjiga incitamentsstrukturer som en kostnad som är skild från transakt- ionskostnader. I annan forskning har man inte gjort denna typ av distinktion mellan kostnader orsakade av att en aktörs incitament att öka sina intäkter kan ske på bekostnad av att en annan tvingas till utgifter och att företag genom opportunistiskt beteende vinner fördelar på andra aktörers bekostnad. 
  
 Nash et al (2014) finner att det kan uppkomma rätlinjighets- problem i alla delar av järnvägssystemet, t.ex. vad gäller: koordinering av beslut om nybyggnad och avveckling av järnvägs- linjer, koordinering av produktionsplaneringen av kvalité på resurser och järnvägens tillförlitlighet, koordinering av avväganden i tid- tabelläggningen av underhåll och reinvesteringar i förhållande till att köra tåg och koordinering i realtid av tågföringen, t.ex. stör- ningar. Se tabell 1 på nästa sida. 
  
 Författarna ger flera konkreta exempel på brister i rätlinjighet. Försenade investeringar i olika tekniska tillgångar. Järnvägsnät som inte utvecklas utifrån marknadskrav och utnyttjandet av supopti- mala kombinationer av tillgångar. Det här resulterar i orimliga produktionskostnader och att ömsesidiga beroenden mellan aktörer leder till att en aktör vinner på en interaktion och en annan förlorar. 
  
 178 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Källa: Scott, et al (2012) 
  
 2.3Transitionskostnader 
  
 Förekomsten av transitionskostnader är inte ett tecken på ett av- regleringsmisslyckande eftersom sådana kostnader alltid upp- kommer när organisationen av en marknad förändras. Enligt Vasquez (1995) uppkommer en potential för transitionskostnader när en reglerad industri exponeras för konkurrens från aktörer på en marknad som en konsekvens av explicita handlingar från det politiska systemet. Ett generellt problem med transitionskostnader är att de ofta ger stora negativa ekonomiska konsekvenser för enstaka företag eller arbetstagargrupper medan de ger stora fördelar för samhället som helhet. (Blöndal och Pilat, 1997) 
  
 Enligt en artikel av  
 Bresser-Pereira 
  och Parrish (1997) består de totala transitionskostnaderna av omställningskostnader (adjustment costs) och förhalningskostnader (procrastination costs). Relationen mellan dessa är att förhalningskostnaderna tenderar att öka snabbare än omställningskostnaderna minskar ifall av att en ekonomisk reform försenas. Effekten av att förhalningskostnaderna ökar snabbare än omställningskostnaderna ger enligt författarna högre totala transitionskostnader om en planerad ekonomisk reform försenas. 
  
 Omställningskostnader är de transitionskostnader som upp- märksammats mest i litteraturen om regelreformer. Omställnings- kostnader är påtagliga och mätbara kostnader som uppkommer på en avreglerad marknad för att ställa om produktionsapparaten, t.ex. ersätta gamla tåg med nya tåg. Dessa kostnader är ofta betydande 
  
 179 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 och kan ge stora ekonomiska problem för en tidigare monopolist. Även personalen i det tidigare monopolet kan drabbas av omställningskostnader om det går att göra stora effektivitetsvinster med åtföljande personalminskningar när marknaden går från ett reglerat monopol till konkurrens. Enligt en rapport från OECD (Blöndal and Pilat, 1997) är effekterna på arbetsmarknaden den största transitionskostnaden vid en konkurrensutsättning av ett tidigare statligt garanterat monopol.”Regulatory reform is not without costs, however. The most important of these is probably the possible loss in employment over the short term. Regulatory reform may particularly entail such  
 short-term 
  transition costs in sectors and countries with a high level of inefficiency.” Även i 
  
 Arrow et al (1996) noteras, i en diskussion av samhällsekonomiska kalkyler, att anställda ofta får bära en transitionskostnad i form av byte av anställning till följd av ändrade regelverk. En tillkommande omställningskostnad är att de som förfördelas av en regelreform ofta försöker påverka utfallet av reformen genom att ställa krav om kompensation eller kortare eller längre omställningsperioder. Detta kan i sin tur leda till osäkerhet på marknaden om när reformen ska genomföras och vem som ska bära kostnaderna för reformen. 
  
 Implementeringen av en regelreform leder också till kostnader som påverkar de totala transitionskostnaderna. En avreglering kan t.ex. antingen ske med en radikal förändring som omedelbart ersätter det tidigare monopolet med konkurrens eller med flera gradvisa förändringar. Sverige har t.ex. valt att avreglera järnvägs- systemet gradvis med återkommande utredningar, politiska beslut och implementering av nya regler. I Storbritannien genomfördes en radikal avreglering av järnvägsmarknaden, vilken inkluderade en avveckling av den tidigare monopolisten British Rail. 
  
 Förhalningskostnaderna orsakar kostnader därför att det upp- står effektivitetsförluster till följd av att en marknad inte avregleras eller delar av en marknad inte utsätts för konkurrens och inte får en regleringsstruktur som är anpassad till en konkurrensmarknad. På de avreglerade energimarknaderna har beslutsfattare i flera länder konkurrensutsatt produktionen av elektricitet och behållit mono- polen för distributionen av elektricitet. Den senare anses vara ett naturligt monopol. Det här leder till att kostnaderna för att distri- buera elektricitet regleras i lagstiftning, myndighetsbeslut och domstolsutslag. I Sverige har denna ordning lett till att: 
  
 180 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 1) eldistributionskostnaderna ökar betydligt snabbare än kon- sumentprisindex, och 2) konflikter mellan elkonsumenter och eldistributörer. I flera andra avregleringsprocesser har det politiska systemet eller parterna på arbetsmarknaden bestämt att omställ- ningskostnaderna är så stora att hävdvunna intressen behöver skyddas. Ett exempel på detta är praxis att personalen från den tidigare operatören ska ges företräde till anställningar hos den nye operatören ifall av operatörsbyte efter en upphandling. 
  
 En annan kostnad som försenar en omreglering och påverkar de totala transitionskostnaderna för att genomföra en regelreform är återgångskostnader. Dessa kostnader uppstår när det fattas politiska beslut om att återinföra ett monopol eller att återföra verksamheter till den tidigare monopolisten, vilka har lagts i separata bolag. I Sverige beslutade t.ex. den socialdemokratiska regeringen att inte genomföra den beslutade avregleringen av järnvägsmarknaden. Detta beslut medförde inte några större kostnader eftersom den tidigare borgerliga regeringen inte hade börjat implementera det nya regelverket. Det kanske mest omtalade exemplet från järn- vägens avreglering i EU är Storbritanniens beslut att i praktiken återförstatliga det tidigare privatiserade järnvägsnätet. Ett annat exempel från EU på en återreglering är Frankrikes organisering av det franska banverket och den statliga järnvägsoperatören i en koncernstruktur. 
  
 Omregleringar handlar i stor utsträckning om att gamla lagar och regler ersätts med nya lagar och regler. I Walker (2002) delas legala eller juridiska transitionskostnader upp i fem kategorier: 1) inlärningskostnader associerade med att bestämma innehållet i nya lagar, 2) kostnader orsakade av osäkerhet som uppkommer som en konsekvens av frånvaron av rättsliga instansers tolkningar (authoritative determinations) av innebörden och effekterna av nya lagstiftade normer, 3) effekterna av förväntade ökningar av kostnader orsakade av fel genom misstag i tillämpn- ingen av nya lagar, 4) privata aktörers  
 omställnings-kostnader 
  vilka orsakas av behovet hos privata aktörer att anpassa sitt handlande till ny lagstiftning, och 5) de parallella transitionskostnaderna som bärs av domstolar och andra offentliga institutioner när de tar hand om nya lagar och normer. 
  
 De av Walker listade kostnaderna uppkommer i samband med alla regelförändringar eftersom de handlar om hur de politiska, 
  
 181 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 juridiska och ekonomiska systemen tvingas till legala kostnader som en följd av den nya lagstiftningen och de nya lagtolkningar som följer på en regelreform. Den här typen av analys är också tillämplig för att bedöma kostnaderna av att införa  
 EU-regler 
  i de nationella järnvägssystemen. 
  
 3 
 Transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitionskostnader under den svenska järnvägens avreglering och omreglering 
  
 Om vi empiriskt vill mäta betydelsen av  
 transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitionskostnader inser vi konfronteras av två mätproblem. Det första är att de flesta beslut, administrativa processer och aktiviteter resulterar i flera av dessa kostnader. Detta medför att vi skulle behöva undersöka ett stort antal fall för att få en heltäckande bild av storleken av dessa kostnader. Det andra mätproblemet är att företagen och organisationerna på järnvägsmarknaden inte redo- visar sina intäkter och kostnader utifrån begreppen  
 transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitionskostnader. För att hantera dessa två mätproblem har jag valt ut nio fall där jag efter en översiktlig genomgång av avreglerings- och omregleringsprocessen på järnvägs- marknaden tror mig veta att det uppkommer en eller flera av kostnadsslagen. Identifieringen och värderingen av kostnaderna varierar från fall till fall beroende på datatillgång och tidigare studier som direkt eller indirekt har mätt dessa kostnader. Detta resulterar t.ex. i att inte alla upphandlingar som har orsakat transaktionskostnader finns redovisade och att inte alla delar av Transportstyrelsens myndighetsutövning analyseras. Exemplen gör inte anspråk på att ge en heltäckande bild av förekomsten av  
 transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitionskostnader, men de täcker in relativt stora delar av avreglerings- och omregleringsprocessen. De nio fallen är fördelade på tre beslut, två administrativa proces- ser, och fyra aktiviteter. 
  
 De studerade besluten är: 
  
 1.Bolagiseringen av Affärsverket SJ och dess ekonomiska effekter för SJ AB 
  
 182 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 2.Tilldelningen av trafikeringsrätter till Öresundståg och konsortiets upphandling av tågtrafik 2007 
  
 3.Upphävandet av Affärsverket SJ:s trafikeringsrätter i Stockholms- området och SL:s upphandling av pendeltågstrafik. 
  
 De administrativa processerna är: 
  
 1.Den årliga fördelningen av tåglägen 
  
 2.Transportstyrelsens beslut i järnvägsfrågor. 
  
 De fyra aktiviteterna är: 
  
 1.Trafikverkets underhåll av järnvägen 
  
 2.Kontraktsavbrott 
  
 3.Upphandling av regional tågtrafik 
  
 4.Ägande och inköp av persontåg. 
  
 I tabell 2 har jag placerat fallen med exempel på  
 transaktions-, 
  rät- linjighets- och transitionskostnader under den svenska järnvägens avreglerings- och omregleringsprocess i tabell 1 som var avgränsad till rätlinjighetskostnader. Motivet för att använda tabell 1 är att de tre kostnadstyperna ofta uppkommer i en och samma process. 
  
 183 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 Baserad på Scott, et al (2012) 
  
 3.1Bolagiseringen av Affärsverket SJ och dess ekonomiska effekter för SJ AB 
  
 Efter uppdelningen och bolagiseringen av Affärsverket SJ under 2001påpekade företagsledningen för det nybildade SJ AB att de nya företaget hade förbrukat sitt eget kapital. Detta ledde till ett riksdagsbeslut om ett betydande kapitaltillskott om 1,8 miljarder kronor och en utökad låneram hos Riksgälden från 1 till 2 miljarder kronor till företaget under  
 åren2002–03. 
  SJ AB använde merparten av den ökade likviditeten till att göra en förtida lösen av leasing- skulder om 3 442 miljoner (Serrano och Lewis, 2008). 
  
 Det extraordinära med krisen i SJ AB var att den inte kunde hanteras med omorganisationer av järnvägsföretagets verksamhet. Tidigare under avregleringsprocessen hade Affärsverket SJ kunnat hantera kriser antingen genom att ge upp förlustbringande aktiviteter till staten – främst banhållningen – eller sälja av verk- samheter för att värna om kärnverksamheten.6 
  
 Transitionskostnaden för synliggörandet av de dolda förlusterna i SJ AB bars följaktligen av staten. Transitionskostnaden för staten om 2,8 miljarder kronor resulterade i flera följdeffekter. Det ny- bildade järnvägsföretaget SJ AB har hittills inte kommit tillbaka till 
  
 6 Se bilagan för en förteckning över hur Affärsverket SJ genom avveckling av verksamhet hanterade transitionen från  
 1988–2001. 
  
 184 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 staten och bett om nya kapitaltillskott. Företaget har antagit en betydligt försiktigare strategi i upphandlingar av regional tågtrafik och förlorat flera stora kontrakt. 
  
 3.2Tilldelningen av trafikeringsrätter till Öresundståg 
  
 Under 2007 beslutade alliansregeringen att ge trafikeringsrätter till Skåne, Halland och Västra Götaland för trafiken med Öresundstågen på sträckorna  
 Yates 
  och  
 Malmö–Alvesta. 
  Genom detta beslut förlorade SJ AB sina unika trafikeringsrätter på sträckan Göteborg till Köpenhamn. Regionerna ordnade en upphandling i konkurrens av Öresundstågen. Upphandlingen kostade 35 miljoner kronor att organisera och genomföra för de samverkande region- erna. Fyra företag lämnade anbud. Upphandlingen vanns av DSB First som fick en årlig ersättning om 325 till 370 miljoner kronor. Trafiken startade första januari 2009 och redan efter något år stod det klart att det kontraktet på sex år orsakade stora förluster för DSB First. 2011 bröts kontraktet av operatören utan att någon ersättning gavs till ägarna av Öresundstågen. För att garantera trafiken under 2011 fick DSB First 45 miljoner kronor i ersättning för störningar i samband med byggandet och öppnandet av Citytunneln. 
  
 Öresundstågen hade inte möjlighet att anordna en ny upphand- ling under 2011 och tecknade därför ett avtal med Veolia om att företaget skulle köra Öresundstågen fram till 2013. Avtalet med Veolia kostade 130 miljoner kronor mer per år än avtalet med DSB First. 
  
 Tilldelningen av trafikeringsrätter till regionerna orsakade små eller försumbara transitionskostnader. SJ AB lämnade marknaden för något år men kom tillbaka under 2014 med ett utbud av snabb- tåg som kör sträckan  
 Göteborg–Malmö 
  med färre stopp och nära en timme snabbare. 
  
 Transaktionskostnaderna i form av upphandlingskostnader och kontraktskostnader motsvarar  
 2–4 
  procent (regionernas upphand- lingskostnader plus schablonberäkning av anbudsgivarnas kost- nader) av trafikeringskostnaden, d.v.s. en genomsnittlig kostnad för att handla upp järnvägstrafik i konkurrens. Transaktions- kostnaderna orsakade av opportunistiskt agerande var väsentligt 
  
 185 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 större. DSB First lyckades med hot om omedelbart trafikavbrott avbryta ett förlustkontrakt utan att lämna ersättning till regionerna. Därtill fick företaget en engångsersättning. Totalt handlar det om mer än 300 miljoner kronor (två år av en ökad årlig kontrakts- kostnad om 130 miljoner kronor plus 45 miljoner kronor i extra betalning till DSB First AB) i transaktionskostnader för regionerna plus försämrade relationer med Öresundstågens resenärer. 300 miljoner kronor motsvarar cirka 15 procent av kontrakts- summan givet en ursprungligen avtalad kontraktstid om sju år (Skånetrafiken). 
  
 3.3Upphävandet av Affärsverket SJ:s trafikeringsrätter i Stockholmsområdet 
  
 SL beslutade under 1998 att organisationen skulle handla upp pendeltågstrafiken genom upphandling i konkurrens. SL hade innan upphandlingen två betydande ekonomiska relationer med Affärsverket SJ. Den ena var att SJ skötte pendeltågstrafiken, den andra var att SL hade en skuld till SJ för kapitalkostnader för gamla investeringar. I enlighet med ändringsavtalet skulle SL fortsätta att betala dessa t.o.m. år 2010, baserat på villkoren i avtalet från 1984. Men i avtalet står tydligt att ersättningen skall motsvara SJ:s sär- kostnader för kapitalkostnaderna. Från SL:s sida menade man att SJ inte längre hade kvar några särkostnader för den gamla skulden. SJ hävdade att avtalstexten tydligt sade att SL skulle betala i elva år till. För både SL och SJ handlade det om stora belopp – SL betalade totalt 218 miljoner kronor till SJ för den gamla skulden under 1999 (Serrano, 2000). 
  
 Resultatet av denna konflikt blev att Affärsverket SJ fick en engångsersättning om 2 075 miljoner kronor från SL under 2000. SL kunde i och med att man löste skulden till Affärsverket SJ reducera sina kostnader för pendeltågstrafiken med 250 miljoner kronor per år och slippa göra utbetalningar om drygt 200 miljoner kronor per år för infrastrukturen. 
  
 Transitionskostnaden för att kunna upphandla pendeltågstrafik bars följaktligen av SL med en viss rabatt i förhållande till Affärsverket SJ:s krav på årliga ersättningar. 
  
 En annan stor transitionskostnad som uppkom i samband med att Citypendeln tog över trafiken var att 140 av 760  
 SJ-anställda 
  
 186 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 tackade nej till att arbeta för den nya operatören (Serrano, 2000). Det här medförde att flera avgångar ställdes in den första månaden efter trafikövertagandet och att facket i lokala förhand- lingar fick igenom bibehållna villkor för arbetstidens förläggning m.m. Därigenom undvek de anställda transitionskostnader i form av försämrade arbetsvillkor. 
  
 3.4Den årliga fördelningen av tåglägen 
  
 Den årliga fördelningen av tåglägen orsakar  
 transaktions-, 
  transitions- och rätlinjighetskostnader. Direkta mätbara trans- aktionskostnader uppkommer som de tidsmässiga uppoffringar som alla tågoperatörer måste göra för att delta i fördelningen av tåglägen. För att få ett tågläge måste en operatör fylla i ett webbaserat dokument och för att öka sannolikheten för att få ett efterfrågat tågläge måste operatören delta i informationsmöten, samordningsmöten och tvistlösningsmöten. Direkta mätbara trans- aktionskostnader uppkommer också hos Trafikverket när: 1) dess anställda planerar och deltar i möten med tågoperatörer, 2) verkets olika avdelningar koordinerar sina aktiviteter före, under och efter fördelningen av tåglägen vad gäller t.ex. inplanering av underhåll och 3) ett överklagande av ett tåglägesbeslut till Transportstyrelsen tvingar verket att utnyttja egna och inhyrda experter för att föra verkets talan under en tvistprövning. Rätlinjighetskostnader orsakas t.ex. av att operatörer inte tänker på systemets effektivitet när de försöker maximera nyttan av värdet av egna tåglägen. 
  
 Transitionskostnader uppkommer regelbundet när det görs eller föranmäls regelförändringar i hur tåglägen fördelas. Under de senaste åren har Banverket eller Trafikverket vid flera tillfällen signalerat att man avser införa auktioner i fördelningen av tåglägen och att man ska erbjuda femåriga ramavtal som ett komplement till den årliga fördelningen av tåglägen. Dessa genomförda eller planerade regelförändringar leder regelmässigt till att aktörer i järnvägssystemet behöver informera sig om den nya regeln, svara på remisser om planerade regelförändringar och följa beslut hos Transportstyrelsen och förvaltningsdomstolen när praxis utvecklas efter att nya lagar och regler har antagits. 
  
 187 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av de tre kostnaderna ovan är förmodligen de direkta transakt- ionskostnaderna de minst betydande. Om vi antar att cirka 50 tåg- operatörer och ett stort antal andra intressenter vill delta i den s.k.  
 JNB-dagen 
  då den nya järnvägsnätsbeskrivningen presenteras och under de två samordningsmöten som Trafikverket ordnar under våren och försommaren handlar det om 200 till 400 arbetsdagar som förloras på dessa aktiviteter. Därtill ska tågoperatörerna fylla i Trafikverkets webbaserade enkäter, vilket förmodligen inte innebär någon större tidsmässig uppoffring utöver den tid som tåg- operatören ändå måste lägga ned på sin tågplanering. Förhand- lingsprocesserna som gäller tåglägen som efterfrågas av flera operatörer tar förmodligen flera dagar i anspråk för varje konflikt. Tvistlösningen i slutet av processen handlar i regel om färre än tio konflikter och brukar lösas under några få dagar. Den nedlagda arbetstiden på dessa processer är svårare att bedöma och varierar år från år. Tåglägesfördelningen under 2014 resulterade t.ex. i få konflikter. Trafikverkets interna planering med underhållsarbeten och reinvesteringar tar också längre tid när de ska koordineras i en öppen process med tågoperatörer. För större och speciellt viktiga investeringar använder Trafikverket en procedur med planerade större banarbeten vilka ligger med som förutsättningar innan arbetet startar med fördelningen av tåglägen. 
  
 Rätlinjighetskostnaderna i form av att tågoperatörer ber om tåglägen utan hänsyn till att inkludera effekter på systemnivå är förmodligen de största kostnaderna som uppstår i samband med fördelningen av tåglägen. Tågoperatörer har t.ex. tagit för vana att be om tåglägen i den årliga fördelningen av tidtabellägen som de inte har för avsikt att använda (enligt en ännu ej publicerad utred- ning visar Farrell och Benton att nära en tredjedel av de tåglägen som tilldelas godstågsoperatörer lämnas tillbaka). Detta leder ofta till stort merarbete för trafikplanerarna som lägger tidtabeller eftersom de här tåglägena ofta gäller snabbgående fjärrtåg. Under de senaste åren har SJ AB, MTR, Sundsvallståg, och Citytåg ställt krav på avgångar,7 som de inte avsåg att använda, vilka innebar stora problem att organisera trafikflödena på järnvägslinjer med tät 
  
 7 MTR ansökte om tåglägen ett år innan företaget skulle få sina enligt plan inköpta tåg. Citytåg och Sundsvallståg ansökte om tåglägen utan att ha tillgång till tåg och SJ AB söker ofta tåglägen som snabbtåg som aldrig körs. 
  
 188 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 järnvägstrafik. Ett annat problem med att tågoperatörer söker tåglägen som de inte utnyttjar är att andra tågoperatörer utestängs från möjligheten att använda rälsen. Trafikverket har varit medvetet om det här problemet under många år och bl.a. annonserat införandet av bokningsavgifter som måste betalas oavsett om ett tågläge utnyttjas eller inte. 
  
 I utvecklingen av fördelningen av tåglägen uppkommer både anpassningskostnader och förhalningskostnader. Anpassnings- kostnader uppkommer när Trafikverket implementerar nya sätt att ansöka om tåglägen och nya sätt att värdera tåg ifall av att det upp- står en tvist om ett tågläge. Förhalningskostnader uppkommer när Trafikverket signalerar förändringar som inte genomförs. I åtminstone två fall har förändringarna inte genomförts eller för- senats efter att det gått ut information om att de ska genomföras. Det mest kända exemplet är tillbakadragandet av ett auktions- förfarande i fördelningen av tåglägen som kom mitt under fördel- ningen av tåglägen. Under det senaste året har införandet av bok- ningsavgifter fördröjts vid flera tillfällen. Trafikverket har också vid två tillfällen signalerat att man avser införa femåriga ramavtal för tågoperatörer som vill ha en större långsiktighet i sin planering. För tillfället finns det ingen plan för när och om sådana avtal kommer införas. 
  
 3.5Transportstyrelsens prövning av tvister, fastställelse av villkor och annan myndighetsutövning 
  
 Transportstyrelsen är tillsynsmyndighet för järnvägsmarknaden och sköter bl.a. utformandet av regler, prövar tvister och fastställer villkor för aktörerna på marknaden. Styrelsen fattar beslut allt från individers lämplighet att ha ett visst arbete inom järnvägen till hur Trafikverket skriver sina järnvägsnätsbeskrivningar. Frågan är om detta arbete leder till transaktionskostnader utöver styrelsens myn- dighetsutövning? En sådan transaktionskostnad skulle kunna vara civilrättsliga beslut orsakade av skrivningar i Transportstyrelsens tvistprövning. En annan sådan kostnad skulle kunna vara att för- valtningsdomstolen, kammarrätten och Regeringsrätten tvingas hantera många rättsprocesser orsakade av felaktiga beslut fattade av Transportstyrelsen eller dess föregångare Järnvägsstyrelsen. 
  
 189 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 För att ta reda på om det har uppkommit sådana kostnader har jag gått igenom de flesta av de rättsfall som har kommit upp i förvaltningsdomstolen, kammarrätten och Regeringsrätten med Transportstyrelsen som part och gjort en sökning på internet för att utröna om Transportstyrelsebeslut har använts i civilrättsliga mål. Slutsatsen av denna genomgång är att Transportstyrelsen har orsakat små transaktionskostnader i form av rättsliga processer beroende på beslut som korrigerats av högre instans och att i inget fall har ett transportstyrelsebeslut resulterat i framgångar i ett civilrättsligt mål.8 
  
 I åtminstone tre fall har Järnvägsstyrelsen/Transportstyrelsen funnits ha fattat ett felaktigt beslut enligt en högre instans. 1) en lokförares lämplighet, 2) krav på SJ AB att lämna särredovisning, och 3) beslutet att tilldela OBAS tåglägen. 
  
 Det finns emellertid en betydande rätlinjighetskostnad i hur Transportstyrelsen fattar beslut i tvistprövningsfrågor. Styrelsen tar regelmässigt på sig minst ett halvår att fatta principbeslut om fördelningsprinciper i fördelningen av tåglägen. För det första orsakar det här kostnader för de tågoperatörer som har rätt i sakfrågan men enbart får rätt i principfrågan flera år senare utan möjlighet till ersättning. För det andra orsakar det här en försening av praxis eftersom järnvägsnätsbeskrivningen för nästkommande år inte hinner inkludera Transportstyrelsens beslut. I åtminstone två  
 EU-länder 
  prövar tillsynsmyndigheten eller en annan organisation än infrastrukturförvaltaren en tvist innan tågplanen fastställs. Detta görs både i Storbritannien och i Tyskland. I Storbritannien kan en operatör överklaga till en tidtabellspanel under den normala processen för att fördela tåglägen. Panelen består av medlemmar från järnvägsföretag och infrastrukturförvaltaren. Beslut av panelen kan överklagas till Office of Rail and Road efter att tågplanen är fastställd. I Tyskland ska alla infrastrukturförvaltare under arbetet med att ta fram en ny tågplan meddela tillsynsmyndigheten Bundesnetzagentur om de avser att avslå en ansökan om ett tågläge.9 
  
 8Jag vill tacka Franco på Transportstyrelsen för att han sammanställde en dokumentation om de rättsprocesser som har förorsakats av Transportstyrelsens beslut. 
  
 9“The working timetable is established once a year. If problems arise between the RUs/entities entitled to access and IMs following the  
 four-week 
  application period, which normally ends on the second Monday in April, then the Bundesnetzagentur's Access Section should be contacted. An IM intending to reject a path application must give prior notification of their intention of doing so to the Bundesnetzagentur's Access Section which 
  
 190 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 3.6Trafikverkets underhåll av järnvägen 
  
 År 2002 påbörjade Banverket en successiv upphandling av drift och avhjälpande underhåll som utfördes av Banverket Produktion. Sedan dess har trafikarbetet mätt i bruttotonkm fram till 2014 för persontåg ökat med drygt 50 procent och för godståg varit i stort sett oförändrat. Antalet passagerarkm har ökat med drygt 30 pro- cent (Nelldal et al, 2014). Under samma tidsperiod har kostnaderna för underhåll ökat från 2,8 till 6 miljarder kronor i 2014 års pris- nivå. Under åtminstone sex år har underhållskostnaderna legat på en väsentligt högre nivå (4 miljarder kronor eller mer per år) än tidigare. Några nya banor har tagits i bruk under denna period men det påverkar inte bilden av kraftigt ökade underhållsanslag. Sam- tidigt har de viktigaste effektparametrarna varit oförändrade eller försämrats – punktlighet, olyckor i samband med spårarbete och större avbrott. En effektparameter har utvecklats väldigt ogynn- samt nämligen större trafikavbrott och avbrottsdagar orsakade av godstransporter. 
  
 Konkurrensutsättningen har enligt en ekonometrisk studie av Chung och Parker (2014) gett kostnadsbesparingar om drygt 10 procent med i stort oförändrad kvalité i termer av spårkvalité och urspårningar perioden  
 2002–2011. 
  Det bör påpekas att i Chung och Parker (2014) finns det registrerat kraftiga kostnadsökningar för underhållskontrakten under flera år. Chung uppger att de direkta observerbara transaktionskostnaderna uppgår till cirka en procent för Trafikverket för upphandlingar och kontraktsskrivning (SOU 2015:42). 
  
 Om vi utgår från att den ekonometriska analysen i Chung och Parker (2014) är korrekt beror den försämrade effektiviteten i banunderhållet på andra faktorer. En hypotes är att effektivitets- försämringen beror på att det finns en bristande rätlinjighet mellan underhållsföretagens incitament och järnvägssystemets totala effektivitet. Med oförändrade stordriftsfördelar och effektivitets- vinster till följd av upphandling i konkurrens borde vi se väsentliga förbättringar av en eller flera makrovariabler efter flera år av kraftigt höjda underhållsanslag. En enkel kalkyl visar att under 
  
 will review the IM's proposed rejection within ten working days under the procedure set out in Section 14e AEG.” (Bundesnetzagentur, 2015). 
  
 191 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 2014 hade Trafikverket, exklusive effektivitetsvinsten från upp- handling, nära 120 procent mer i underhållsanslag att använda på i stort sett samma järnvägsnät men med restriktionen att tågtrafiken med gods- och persontåg ökat med 25 procent. Vi står inför en transaktionskostnadsdifferential om nära 2,5 miljarder kronor per år jämfört med innan upphandlingen i konkurrens startade. Transaktionskostnadsdifferentialen för ett visst år kan mätas som kostnadsökningen satt i förhållande till förändringen av trans- porterna på järnvägsnätet, se ekvationen nedan. 
  
 Transaktionskostnadsdifferentialen = Järnvägens underhålls- kostnader  
 2014-(Järnvägens 
  underhållskostnader 2002*(Järnvägens transportarbete 2014/Järnvägens transportarbete 2002)) 
  
 Även om vi nu har utvecklat en modell för hur det går att kvantifiera storleken på transaktionskostnadsdifferentialen när vi går från ett sätt att organisera en verksamhet till ett annat sätt att organisera en verksamhet kan vi inte påstå att kostnadsökningen enbart beror på denna förändring. För att göra detta krävs mer om- fattande analyser. I fallet med kostnaderna för järnvägsunderhållet vet vi att sedan 2007 har Banverkets, senare Trafikverkets, möjlig- heter kringskurits att besluta om den tidsmässiga inplaceringen av banarbeten.10 Banarbetenas inplanering i den årliga tidtabellen ställs nu mot operatörernas krav på att köra tåg. Det är mycket troligt att de lågt värderade banarbetena i förhållande till järnvägstrafik (kost- naden för ett banarbete beräknas som alternativa produktions- kostnader kopplat till olika tider för tillgång till spåret) gör att banarbeten flyttas till tider med högre kostnader. 
  
 I Koll på anläggningen (SOU 2015:42) görs det antal rekom- mendationer för hur Trafikverket ska kunna förbättra sitt arbete med underhåll av järnvägen. I ett tilläggsdirektiv till utredningen finns det klara indikationer på att regeringen anar att det finns en bristande rätlinjighet i styrningen och givandet av incitament på underhållsmarknaden. Utredningen ska: 1) analysera förutsätt- ningarna för spårentreprenörsföretagen att kontinuerligt leverera effektiva tjänster till infrastrukturförvaltarna, 2) utvärdera avtalen mellan Trafikverket och spårentreprenörsföretagen, 3) utvärdera 
  
 10 Se Hultén (2014) för en genomgång av Järnvägsstyrelsens beslut från 2007 som gav Ortiz och Tågkompaniet rätt i två viktiga tvistprövningsbeslut som stärkte tågoperatörernas ställning i förhållande till Banverkets inplanering av banarbeten. 
  
 192 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 vilka åtgärder som behöver vidtas för att säkerställa Trafikverkets kunskap om statens järnvägsinfrastruktur, 4) utvärdera och analysera behov av åtgärder för att säkerställa att Trafikverket i egenskap av infrastrukturförvaltare tar det samlade ansvaret för utförande och uppföljning av underhållet, och 5) särskilt utreda förutsättningarna för Trafikverket att utföra besiktning och kontroll av järnvägsanläggningen. 
  
 Utredningen kom fram till tolv övergripande rekommendat- ioner. Av dessa övergripande rekommendationer behandlade flera rätlinjighetsproblem i Trafikverkets underhållsarbete. Några rekommendationer pekade på kunskaper som var nödvändiga för att skapa rätlinjighet och andra identifierade handlingar som kan leda till minskade rätlinjighetskostnader. 
  
 Tre rekommendationer tog sikte på att ge Trafikverket kunskap vilken kan användas för att skapa rätlinjighet: 1) Trafikverket bör bygga upp ett underhållsystem, vilket innebär att ta fram system- stöd, metoder och arbetssätt för att ge en aggregerad bild av anläggningen, dess tillstånd, kostnad för att byta komponenter och när så behöver ske, kopplat tillanvändningen av anläggningen. 2) Trafikverket bör bygga upp systemstöd, metoder och arbetssätt för planering av underhållet. 3) Trafikverket bör ta fram en nationell underhållsplan baserad på anläggningens tillstånd och användning. Planen bör bygga på en tydlig definition av standard för olika bandelar. Underhållsplanen bör vara underlag för prioritering av underhållsåtgärder och tydliggöra konsekvenser för enskilda banor. 
  
 Fyra rekommendationer handlade om att etablera återkoppl- ingar från underhållsverksamheten.1) Trafikverket bör utveckla systemen för rapportering avbesiktningsanmärkningar och genom- förda åtgärder som en del i utvecklingen av ett underhållssystem. 2) Trafikverket bör utveckla metoder och arbetssätt för uppföljning av effekter av åtgärder och på trafik. 3) Trafikverket bör förstärka sin organisation för att förbättra leveranskontrollen av entre- prenörernas arbete. 4) Trafikverket bör följa upp entreprenörernas kompetens och behörighet och att reglerna för riskhantering följs. 
  
 En rekommendation var inriktad på att skapa rätlinjighet i Trafikverkets interna organisation. Trafikverket bör tydliggöra ansvarsfördelning och rutiner förberedning av åtgärder i anlägg- ningen från planering till operativt läge, särskilt inom och mellan 
  
 193 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 verksamhetsområdena planering, underhåll, trafikledning och investering. 
  
 Två rekommendationer syftade till att få till stånd partnerskap eller förstärkta insikter om ömsesidiga beroenden. 1) Trafikverket bör uppmuntra till dialog mellan entreprenörer och järnvägs- företag. 2) Trafikverket bör vid upphandling ta större hänsyn till den trafikpåverkan som orsakas av entreprenörens behov av tid i spår. 
  
 En rekommendation handlade om att skapa rätlinjighet mellan banans standard och vald kontraktsform för underhållskontraktet. Trafikverket bör, tills en större egen kunskap om anläggningens tillstånd byggts upp, använda utförandeentreprenader framför funktionsentreprenader för järnvägsunderhåll. 
  
 En rekommendation handlade inte alls om rätlinjighetsproblem utan snarare om benchmarking. Trafikverket bör tills vidare fortsätta att anlita externa entreprenörer för järnvägsunderhåll. Trafikverket bör, som ansvarig infrastrukturförvaltare, även fort- satt själv kunna avgöra om egen regi eller utförande med externa entreprenörer är att föredra, utifrån vad som bedömsvara mest ändamålsenligt och effektivt i det enskilda fallet. 
  
 3.7Kontraktsavbrott 
  
 Avbrutna och omförhandlade kontrakt har inträffat återkommande för den upphandlade järnvägstrafiken under  
 2000-talet. 
  Det saknas heltäckande uppgifter om båda dessa typer av transaktionskost- nader och vår kunskap om kostnader orsakade av omförhandlade kontrakt mycket begränsad. Tre stora kontrakt inom den upp- handlade regionala järnvägstrafiken har avbrutits i förtid de senaste tio åren. BK Tågs avtal med Östgötatrafiken efter att tågoperatören gick i konkurs. DSB First tidigare nämnda avbrutna kontrakt med Öresundstågen, vilket medförde en kostnadsfördyring om cirka 300 miljoner kronor för regionerna som delar på kostnaderna för Öresundstågen. DSB First sade också upp ett kontrakt med Västtrafik under 2012. I samband med att detta kontrakt av- vecklades betalade tågoperatören ut en ersättning om 245 miljoner kronor till Västtrafik. Detta belopp motsvarar kostnaden för tåg- trafiken under ett år. 
  
 194 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 3.8Upphandling av regional tågtrafik 
  
 Alla upphandlingar resulterar i kostnader för de upphandlande enheterna och anbudsgivarna. När SL handlade upp det första pendeltågsavtalet arbetade 35 personer på heltid med upphandlingen under flera år. Pendeltågen sysselsatte 740 personer vid City- pendelns övertagande av trafiken år 2000. Öresundstågen uppgav att regionernas kostnader för den första upphandlingen 2008 kostade 35 miljoner kronor för en kontraktssumma om  
 250–350 
  miljoner kronor per år för ett avtal som sträckte sig över sju år. Dessa arbetsinsatser och belopp ligger inom det intervall som tidigare utredningar och forskning har funnit att anbudsupphand- lingar kostar för upphandlande enheter  
 (1–2 
  procent av kontrakts- summan). 
  
 3.9Ägande och inköp av persontåg 
  
 Det svenska järnvägsnätet består i stort sett enbart av normalspårig järnväg och alla elektrifierade banor använder samma system för strömavtagning och har samma strömstyrka i ledningarna. Det här innebär att tåg som trafikerar det svenska järnvägsnätet är stand- ardiserade i dessa två avseenden. Införandet av ERMTS har skapat en viss heterogenitet i tågens utformning. ERMTS består av två huvudsakliga system.  
 GSM-R 
  som sitter utmed järnvägen och ETCS (European Train Control System) som finns i tågen eller loken. De två delarna kommunicerar via baliser som sitter i banan. Botniabanan med den närliggande banan Ådalsbanan och Västerdals- banan i Dalarna var de första svenska järnvägslinjerna anpassade för ERMTS. Det nya signalsystemet kommer gradvis införas på övriga järnvägslinjer i Sverige, systemet planeras t.ex. bli infört på södra stambanan perioden  
 2017–2021 
  (Hultén, 2014). 
  
 Det finns därför inga större problem med heterogena standarder för tågen som trafikerar den svenska järnvägen. Däremot fanns det problem med ägandet av tågen som ägdes av den tidigare mono- polisten. Affärsverket SJ använde leasingavtal för att reglera bolagets kapitalbehov och vid inköp av nya tåg. De här leasingavtalen tog lång tid att avveckla efter bolagiseringen av affärsverket 2001. Avvecklingen av leasingavtalen sköttes av det som var kvar av Affärsverket SJ hade bolagiserats. Ett annat problem var vem som 
  
 195 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 skulle äga regionaltågen som användes i regioner med begränsad järnvägstrafik. Detta problem löstes med det av Adtranz 1999 bildade vagnbolaget Transitio, som togs över av regionala trafik- huvudmän några år senare. Ett tredje problem var att staten investerade stora belopp i ny infrastruktur som sedan inte användes på ett effektivt sätt med ny rullande materiel. Lösningen på detta problem var att staten subventionerade inköpen av regionaltåg med 50 procent under några år i början på  
 2000-talet. 
  Totalt avsattes 4,6 miljarder kronor för detta ändamål. 
  
 Staten och andra offentliga organisationer har tagit på sig stora kostnader för att skapa rätlinjighet på fordonsmarknaden. Rät- linjigheten har uppnåtts både mot investeringar i infrastruktur och vem som använder och äger den rullande materielen. Trafik- huvudmän och senare regionala kollektivtrafikmyndigheter har antingen genom koordinerade inköp i ett vagnbolag eller egna inköp anskaffat nya tågsätt som bättre motsvarar krav från resenärer i regionaltågsnäten. 
  
 De nyinträdande privata operatörerna har använt sig av tre olika modeller för att anskaffa rullande materiel, vilka på olika sätt har reducerat riskerna med att göra investeringen. För det första har de delat på investeringskostnaden med en annan operatör genom att hyra lok istället för att köpa egna lok. För det andra har de köpt in begagnade vagnar, som antingen har byggts om eller enbart reparerats. För det tredje har ett företag köpt in helt nya tågsätt som går att använda på andra järnvägsnät i Europa om satsningen i Sverige inte lyckas. 
  
 4 Diskussion och slutsatser 
  
 Transaktionskostnader finns på alla marknader, eftersom de teoretiskt sett är kostnader för att utnyttja marknadsmekanismen. De är emellertid betydligt större och mer komplicerade att hantera på marknader med fåtalskonkurrens eller där den offentliga sektorn har ett ansvar för att det tillhandahålls tjänster eller produkter. Transitionskostnader uppkommer på alla marknader som om- regleras, t.ex. från ett statligt monopol till konkurrens eller från en typ av regelverk till en annan typ av regelverk. 
  
 196 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Transaktionskostnader är antingen enkla att observera och mäta eller svåra att observera och mäta. Transaktionskostnader som är enkla att observera och mäta är t.ex. kostnader för att skriva kontrakt, kostnader för avbrutna kontrakt och kostnader för att upphandla järnvägstrafik från konkurrerande trafikföretag. Transaktionskostnader som är svåra att observera och mäta är t.ex. kostnader för den upphandlande enheten att övervaka och styra en upphandlad tjänst, kostnader för att skapa rätlinjighet mellan incitament för enskilda järnvägsföretag och effektiviteten för hela järnvägssystemet och kostnader för att skapa rätlinjighet mellan längden på kontrakt och avskrivningstiden för de maskiner och annan materiel som krävs för att genomföra kontraktet. Enligt rapporter och offentliga utredningar från CER och det brittiska transportdepartementet är de transaktionskostnader som är svåra att observera och mäta betydligt större än de som är enkla att observera och mäta. De svårmätbara och svårobserverbara transaktions- kostnaderna är också svårare att påverka och begränsa än de observerbara och mätbara transaktionskostnaderna. Enligt McNulty (Department for Transport, 2011) är det möjligt att öka effektiviteten i det brittiska järnvägssystemet med upp till 30 pro- cent fram till 2019. Enligt Jones (2012) drog McNulty slutsatsen att två procent kunde sparas med minskade transaktions- kostnader och två till 20 procent kunde sparas med mer rätlinjiga incitament på aktörs- och systemnivå. Han gör den bedömningen utifrån jämförelser med andra europeiska länder där man har ett bättre utnyttjande av järnvägssystemet. Effektivitetsbristerna beror på olika svagheter i styrningen av järnvägen inklusive olika former av rätlinjighetskostnader. 
  
 Transitionskostnader är antingen av engångskaraktär eller kvar- dröjande under lång tid beroende på förhalningar av omregleringen från ett offentligt monopol till konkurrens. Transitionskostnaderna av engångskaraktär är enkla att observera och mäta, kostnaderna som beror på förhalningar är svåra att observera och mäta. Transitions- kostnaderna av engångskaraktär är ofta betydande och behöver fördelas mellan aktörerna på en marknad genom lagstiftning. Förhalningar av omregleringar skapar osäkerhet på den avreglerade marknaden om framtida spelregler och förhalningskostnaderna ökar allt eftersom nödvändiga omregleringar inte genomförs. 
  
 197 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 4.1Hur stora är avregleringskostnaderna och hur de kan de påverkas i positiv riktning? 
  
 Jag kommer nu sammanfatta observationerna från fallstudierna och ge förslag till hur  
 transaktions-, 
  rätlinjighets- och transitions- kostnader kan påverkas i positiv riktning. 
  
 Våra fallstudier visar att de direkta transaktionskostnaderna för att upphandla i konkurrens och skriva kontrakt inte är speciellt stora i förhållande till storleken på den upphandlade verksamheten. Förmodligen motsvarar dessa kostnader en till två procent av den upphandlade tjänsten. Det finns två enkla tillvägagångssätt för att minska dessa kostnaders betydelse: teckna kontrakt för längre perioder eller använda kontrakt med optionsår. Det negativa med att förlänga kontraktstiderna kan vara att den upphandlande enheten får så lång tid mellan upphandlingar och kontraktsskrivande att den förlorar kompetens i detta arbete. En annan kostnad med att upphandla regional järnvägstrafik är att det ofta uppstår konflikter mellan personalen och den nya operatören. Dessa konflikter kan ofta leda till strejker och minskat resande under kortare eller längre perioder. Storleken på dessa kostnader är svåra att fastställa men har i en del fall, t.ex. Öresundstågen under 2014, orsakat betydande förluster för den regionala kollektivtrafikmyndigheten. 
  
 Transaktionskostnaderna orsakade av avbrutna kontrakt eller omförhandlade kontrakt ger förmodligen mindre kostnader för järnvägen som helhet än de direkta transaktionskostnaderna ovan men kan skadliga negativa effekter för den tågtrafik som påverkas. Totalt körs det upphandlad regional tågtrafik i Sverige till en upphandlingskostnad av tre (kolla) miljarder kronor per år. Därutöver har de regionala kollektivtrafikmyndigheterna kostnader för avskrivningar på rullande materiel, kostnader för biljett- försäljning o.s.v. Under de senaste tio åren har det inträffat tre stora kontraktsavbrott vilka orsakade kostnadsfördyringar om 300– 500 miljoner kronor. Detta motsvarar en kostnad om en dryg procent av upphandlingskostnaden och kanske två procent av de regionala kollektivtrafikmyndigheternas biljettintäkter från järn- vägstrafik. Därtill uppkommer kostnader för tågresenärerna orsakade av inställda turer, arbetsmarknadskonflikter och osäker- het om den framtida tågtrafiken. Det finns flera sätt för en upp- handlande enhet att försäkra sig mot kontraktsavbrott men hittills 
  
 198 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 har denna typ av säkerheter aldrig krävts i en upphandling. Det är möjligt att försäkringskostnaden är högre än den samlade förlusten för avbrutna kontrakt. 
  
 Våra fallstudier visar att transitionskostnaderna i form av anpassningskostnader ofta är stora. De kan motsvara flera miljarder kronor för vissa regeländringar och de kan ofta leda till negativa  
 spillover-effekter 
  om en aktör väljer att agera opportunistiskt. Anpassningskostnader för att skriva ner värdet på investeringar som förlorar i värde i samband med en omreglering är ofrånkomliga om man vill ersätta ett monopol med konkurrens. Frågan är vem som ska bära kostnaden. Under den svenska järnvägens avreglering har staten och regionerna tagit kostnaderna för anpassnings- kostnaderna som alternativt sätt hade drabbat SJ. En liknande problematik kan uppkomma om Jernhusen delas upp i renodlad fastighetsverksamhet och järnvägsrelaterad verksamhet. Då finns det en uppenbar risk att flera tillgångar som har ett värde hos Jernhusen som monopolist eller oligopolist kommer orsaka stora anpassningskostnader i samband med en regelförändring. De järn- vägsanställda verkar hittills ha kunnat hantera risken med försämrade arbetsvillkor i samband med att trafik upphandlas för första gången eller vid tågoperatörsbyten. Den princip som har följts för anpassningskostnaderna verkar vara att den som har råd att ta dessa kostnader tvingas ta dem. 
  
 Rätlinjighetskostnader orsakade av betydande tidsskillnader i avskrivningstiden för t.ex. rullande materiel och kontraktstider har hittills inte varit något stort problem i Sverige. Däremot har staten och andra offentliga aktörer gjort stora investeringar för att skapa rätlinjighet mellan en allt bättre banstandard och persontågen som använder banan. Tack vare ett proaktivt agerande har tågbeställ- ningar kunnat tidigareläggas. Under flera år har det anförts att ramavtal mellan infrastrukturförvaltaren och tågoperatörerna eller RKM skulle öka incitamenten att investera i rullande materiel för de tågoperatörer som har behov av lång framförhållning i sin verk- samhet. Frånvaron av ramavtal har emellertid inte hindrat nyinträdande tågoperatörer från att skaffa lok, vagnar eller hela tågsätt. Detta gäller även de kommersiella operatörerna vilka har använt sig av tre olika modeller för att anskaffa rullande materiel. För det första har de delat på investeringskostnaden med en annan operatör genom att hyra lok istället för att köpa egna lok. För det 
  
 199 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 andra har de köpt in begagnade vagnar, som antingen har byggts om eller enbart reparerats. För det tredje har ett företag köpt in helt nya tågsätt som går att använda på andra järnvägsnät i Europa om satsningen i Sverige inte lyckas. De här strategierna visar att tågoperatörerna i Sverige precis som ROSCOs i Storbritannien har kunnat använda tekniska lösningar för att hantera en bristande rätlinjighet i ett institutionellt arrangemang i vilket det saknas en överensstämmelse (fit) mellan sättet att organisera en verksamhet och egenskaperna i transaktionen vilka ska organiseras. De regionala kollektivtrafikmyndigheterna och deras föregångare har också utvecklat flera lösningar för att hantera osäkerheten om utvecklingen av de regionala järnvägsmarknaderna. För det första tog de över ett vagnbolag från Haley med vars hjälp risker kunde fördelas mellan olika regioner. För det andra beställer man standardiserade tåg, främst Edwards eller Maxwell. För det tredje expanderar man järnvägsnäten gradvis och gör sekventiella köp av standardiserade tåg. Staten bidrog också till anskaffningen av nya regionaltåg genom att ge ett investerings- bidrag under flera år på  
 2000-talet. 
  
 Förhalningskostnader som uppkommer därför att en planerad regelförändring senareläggs verkar med ett undantag inte vara betyd- ande i den svenska järnvägens organisation. Banverket och Trafik- verket har orsakat en del sådana kostnader genom att signalera regeländringar som sedan dras tillbaka eller inte genomförs. Den mest skadliga förhalningen har onekligen varit det försenade införandet av bokningsavgifter vilka kunde varit ett sätt att öka rätlinjigheten i ansökningarna om tåglägen. Det har hittills inte kostat något för en tågoperatör att optimera sina egna tågläges- ansökningar utan hänsyn till effekterna på systemet som helhet. De mest skadliga är strategiska och spekulativa tåglägesansökningar. Den här bristen på rätlinjighet mellan en tågoperatörs incitament och systemets effektivitet orsakar fler kostnader. Tidtabelläggaren får lägga ned mycket tid på att finna lösningar för tågupplägg som aldrig kommer realiseras. Tågoperatörer som faktiskt tänkte köra ett tåg förlorar den möjligheten. Banan blir förklarad ha kapacitets- brist och Trafikverket tvingas göra en kapacitetsutredning. En sådan utredning kan leda till en förändring av rangordningen av projekt. En bandel kan få höjda banavgifter eftersom det efterfrågas många tåglägen på banan. Dessa förhöjda banavgifter får sedan 
  
 200 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 betalas av alla tågoperatörer som använder banan oavsett om de orsakade den fiktiva kapacitetsbristen eller inte. Lösningen på detta problem är att införa bokningsavgifter som motsvarar en stor del av kostnaden för ett utnyttjat tågläge och att införa tåglägesansök- ningsavgifter för att undvika att tågoperatörer stör tåglägesfördel- ningen och sedan drar tillbaka ansökningar sent i processen med att fördela tåglägen. Dessa två avgifter kommer göra fördelningen av tåglägen mer likt en marknad. 
  
 I delbetänkandet Koll på anläggningen (SOU 2015:42) kon- staterades att från  
 2002–2012 
  ökade kostnaden för löpande under- håll och reinvesteringar med cirka 120 procent, antalet försenade tåg var i stort sett oförändrat och det totala trafikarbetet ökade med drygt 25 procent. Vi tolkar det här resultatet som en konsekvens av rätlinjighetskostnader orsakade av att underhålls- företagens incitament inte är rätlinjiga med ett effektivt järnvägs- underhåll. 
  
 I tabell 3 sammanfattas de viktigaste mätbara kostnaderna som vi har identifierat i våra sex fall. Transaktions- och rätlinjighets- kostnader som uppstår i årliga fördelningen av tåglägen har inte fått en siffermässig värdering beroende på att det saknas data om dessa kostnader. 
  
 201 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 Rätlinjighetskostnader kan enligt litteraturen reduceras på fem olika sätt. Genom att företag anpassar sin verksamhet för att bli mer effektiva. Genom att företag slås ut från marknaden. Genom ökad kunskap om marknaden. Genom förändringar av strukturer och interaktioner mellan aktörer, t.ex. genom starkare fokus på samarbete, partnerskap och systemtänkande. Genom en återgång till full vertikal integration. 
  
 McNulty (Department for Transport, 2011) konstaterar att det finns ingen lösning som fungerar i alla situationer och det finns ingen unik bästa lösning. Trafikverket använder för närvarande selektionsverktyget för att reducera kostnaderna för järnvägs- underhållet. När verket gör det minskar också enligt teorin transaktions- och rätlinjighetskostnaderna eftersom de mest effektiva företagen vinner upphandlingarna. Men upphandlingarna görs med långa tidsmässiga avstånd och det politiska besluts- fattandet har ett kortare tidsperspektiv än kontraktstiden. Därför 
  
 202 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 behövs det göras anpassningar i mellantiden. Dessa kan göras genom ökad koordinering som föreslogs i Nash et al (2014), på institutionell nivå enligt förslagen från McNulty och en del av förslagen i SOU 2015:42 eller genom bättre kontroll och styrning av verksamheten som föreslås i SOU 2015:42. 
  
 203 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 Referenser 
  
 Serrano, G. (2000), Pendeltågen i Stockholms län. Historisk bakgrund och utveckling  
 1957–2000, 
  Marknadstekniskt Centrum/Handelshögskolan i Stockholm 
  
 Serrano, Meadows och Lewis, S. (2007), Competitive Tendering of Regional and Interregional Rail Services in Sweden, 
  
 Proceedings of the Competitive Tendering of Rail Services, Stevens 
  
 Serrano, Meadows och Lewis, S. (2008), Marknadsanalys av förut- sättningarna för en fortsatt avreglering av järnvägens persontrafik 
  
 (rapport skriven åt Järnvägsutredningen 2) 
  
 Walker, M. P.(2002), Treaty Law and Legal Transition Costs, 
  
 Chicago-Kent 
  Law Review, Vol. 77, pp.  
 1303–1324 
  
 Araújo, S. (2011), “Case Increased Investmentin Infrastructure?:  
 Richardson 
  Evidence from OECDCountries”, 
  
 OECD Economics Department WorkingPapers, No. 892, OECD Publishing. 
  
 Arrow, K., et al (1996),  
 Benefit-Cost 
  Analysis in Environmental, Health, and Safety Regulation. A Statement of Principles, 
  
 American Enterprise Institute 
  
 Vasquez, Murphy (1995), Different Approaches to Estimating Transition Costs in the  
 Electric-Utility 
  Industry, Oak Ridge National Laboratory 
  
 James, Graham, Hardy, Dougherty och Diaz, M. (2013), Railway efficiency: An overview and a look at opportunities for improvement, International Transport Forum Discussion Paper No.  
 2013-12, 
  International Transport Forum, OECD 
  
 Martin, M. och Hernandez, Fernandez (2013), Budspridning och transaktions- kostnader inom offentlig upphandling, Ekonomisk Debatt, 2013:1, s.  
 32–37 
  
 Blöndal, S., och Pilat, D. (1997), The Economic Benefits of Regulatory Reform, OECD Economic Studies, No 28, 1997/I 
  
 Bresser-Pereira, 
  L.C. och Parrish, J. (1997), Net and Total Transition Costs: The Timing of Economic Reform, World Development 25 (6), June 1997. pp  
 905–914. 
  
 204 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 Bundesnetzagentur (2015), http://www.bundesnetzagentur.de/cln_1421/EN/Areas/Rail/  
 Companies/Railways/Railways-node.html;jsessionid= 
  1259E1AF77C3E15006AFD23195AECEC7 
  
 Department for Transport (2011), Realising the Potential of GB Rail, Final Independent Report of the Rail Value for Money Study, Detailed Report Hultén, S. (2014), Transportstyrelsens roll och agerande på den avreglerade järnvägsmarknaden och marknaden för kollektivtrafik, mimeo 
  
 Nichols, Graham och Wallace, E. (2011), The Lesser Evil: Involuntary Governance Choices in the Electricity Industry, mimeo 
  
 Thompson, R. (2010), Changes in transaction costs over time – The case of franchised train operating firms in Britain, Research in Transportation Economics, 29, s.  
 52–59 
  
 Thompson, Reed, Parker, A.S.J. och Long, C. (2010), Benchmarking of train operating firms – a transaction cost efficiency analysis, Transportation Planning and Technology, 
  
 Thompson, Reed, Parker, A.S.J. och Long, C. A. (2012), The measurement of transaction costs – White, Journal of Transport Economics and Policy, 46(3), s.  
 349–365 
  
 Long, Sanchez och Parker, A.S.J. (2014), Rail Efficiency: Cost Research and Its Implications for Policy, Draft Discussion Paper, International Energy Agency, Paris, France 
  
 Long, Sanchez, Parker, A.S.J., och Khan, Brown (2014), Structural reforms in the railways: Incentive misalignment and cost implications, Research in Transportation Economics, 48, s.  
 16–23 
  
 Nelldal,  
 B.-L., 
  Jones, Fernandez och Fröidh, O. (2014), Utveckling av utbud och priser på järnvägslinjer i Sverige  
 1990–2014, 
  KTH 
  
 Jimenez, Fernandez och Horton, B.(2003),Why firms want to organize efficiently and what keeps them from doing so: Inappropriate governance, performance, and adaptation in a deregulated industry, Administrative Science Quarterly, 48, s.  
 433–465 
  
 Chung, Daniel och Parker, Hall (2014), Assessing the cost impact of competitive tendering in rail infrastructure maintenance services: evidence from the Swedish reforms  
 (1999–2011), 
  CTS Working Paper 2014:17 
  
 205 
  
 Bilaga 11 
  
 SOU 2015:110 
  
 Preston, J. (1996), The economics of British Rail privatization: an assessment, Transport Reviews, Vol. 16, s.  
 1–21 
  
 Skånetrafiken, Fakta Upphandlingen av Öresundstågstrafiken 
  
 SOU 2015:42, Koll på anläggningen, delbetänkande från utredningen om järnvägens organisation 
  
 Van de Brooks, Lewis (2012),  
 EVES-Rail. 
  Economic effects of Vertical Separation in the railway sector. Summary report, CER 
  
 206 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 11 
  
 207 
  
 Bilaga 12 
  
 Scenarioanalys för järnvägens framtida utveckling 
  
 Hendricks 
  
 Docent 
  
 Stockholm School of Economics Institute for Research 
  
 209 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 213 
  
 1 
  
 Inledning och syfte .................................................. 
  
 214 
  
 2 
  
 Planer, prognoser, scenarier och historisk 
  
 utveckling............................................................... 
  
 215 
  
 3 
  
 Scenarier för den svenska järnvägen  
 2015–2035 ....... 
  
 217 
  
 3.1 
  
 Morfologiskt träd ..................................................... 
  
 219 
  
 3.2Tre visioner och scenarier för den svenska järnvägen 
  
 de närmaste 20 åren............................................................... 
  
 220 
  
 4 
  
 Diskussion och slutsatser ......................................... 
  
 225 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 227 
  
 211 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 Sammanfattning 
  
 I den här rapporten utvecklas tre alternativa scenarier för den svenska järnvägen för de närmaste tjugo åren, eller ungefär den tid det kommer att ta att fatta beslut om och bygga ett höghastighets- nät i södra Sverige. 
  
 Tre scenarier jämförs: 1) höghastighetsjärnvägar, 2) nya banor för regionförstoring och 3) gradvis förbättring. Slutmålen för visionerna som ligger bakom de tre scenarierna i tidsperspektivet 20 år framåt är distinkt olika givet att intentionerna i visionerna genomförs. Genom att göra en sekventiell analys med hjälp av morfologiska träd med flera sekventiella förgreningar visas att trögheter, stigberoenden och politisk lobbying kan resultera i samma slutresultat även om visionerna är distinkt olika. 
  
 Av detta resultat dras slutsatsen att för att försäkra sig om att en bestämd vision eller plan realiseras ska beslutsfattaren alternativt beslutsfattarna välja en sekvens av investeringar som gör att visionen inte transformeras till att bli något annat än det ursprungliga målet. Sekvensen av de investeringar som genomförs får också effekter på hur järnvägen kommer att användas och vilka företag och resenärs- grupper som kommer att få fördelar av investeringarna. 
  
 Prioriteras bygget av storregionala banor kommer det att gynna subventionerad järnvägstrafik och de som reser med dessa tåg, prioriteras uppgradering av banor och/eller bygget av höghastighets- banor utanför arbetsmarknadsregionerna gynnar det kommersiella järnvägsföretag som kör person- eller godståg och de resenärer som åker tåg länga sträckor och de företag som väljer att transportera gods på järnväg. 
  
 213 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 1 Inledning och syfte 
  
 Analyser, kalkyler, planer, prognoser, visioner och scenarier är konkurrerande typer av historieberättande om framtiden som använder sig av olika typer av argument. Ingen av dessa metoder kan på ett rättvisande sätt ta med alla relevanta uppgifter eller förutspå framtiden. De är hjälpmedel för beslutsfattande och för mer initierade diskussioner om ett framtidsinriktat problem. 
  
 Den här rapporten kommer kortfattat redogöra för några alternativa scenarier för den svenska järnvägen för de närmaste tjugo åren, eller ungefär den tid det kommer att ta att fatta beslut om och bygga ett höghastighetsnät i södra Sverige. 
  
 Det huvudsakliga syftet med scenarier är inte att förutspå fram- tiden, utan att systematiskt analysera förgreningspunkter i en tänkt framtid. Av detta följer att scenarioskrivande handlar om att behandla flera framtida handlingsalternativ (Smith, 1972, och Svidén, 1989, s. 29). Det är en teknik som strävar efter att identifiera en logisk händelsekedja (sequence of events) med målet att demonstrera hur vissa mål eller framtida tillstånd kan uppnås. Utvecklandet av scenarier kan ge en känsla för när kritiska besluts- punkter kan uppkomma för att hantera speciella problem (Wills et al, 1972, s. 163). 
  
 Under de senaste femtio åren har det för den svenska järnvägen gjorts en hel del planer och prognoser och skrivits en hel del framtidsvisioner och gjorts flera scenarier. Rapporten har inte som mål att kritiskt gå igenom dessa texter och se vilka som förut- spådde bäst den framtida utvecklingen eller vilka som var tidiga med att resa frågeställningar som senare visa sig viktiga för debatten om järnvägens framtid. Rapporten har ett annat syfte och det är att presentera tre olika sätt att investera i järnvägen vilka kan komma att leda till tre olika framtida utvecklingsvägar. Rapporten kommer också att diskutera hur robusta denna typ av scenarier kan vara givet att det finns en stor osäkerhet både om efterfrågan på järn- vägstransporter och investeringar i järnvägen och om den framtida samhälleliga utvecklingen och vilken roll järnvägen ska spela i det framtida transportarbetet. 
  
 214 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 2Planer, prognoser, scenarier och historisk utveckling 
  
 Järnvägens utveckling de senaste årtiondena i Sverige visar att även när det finns ett omfattande beslutsunderlag, en politisk vilja, en potentiell efterfrågan, och ekonomiska resurser kan planer vara svåra att realisera. Dvs. även när vi har en upplevd relativt låg grad av osäkerhet om den framtida utvecklingen kan små förändringar leda till stora avvikelser från det förväntade utfallet. Om man då tänker sig en situation där vi har en hög grad av osäkerhet om framtida utvecklingen, vilket är fallet för järnvägen som transport- system i konkurrens med andra  
 kommunikations-teknologier, 
  inser vi hur svårt det är att göra scenarier som på ett korrekt sätt avbildar den framtida utvecklingen. 
  
 Dåvarande Banverket presenterade 1994 tre scenarier – Regional balans, Koncentration och Tillgänglighet och miljö – med till- hörande investeringsplaner i investeringsplanen för den svenska järnvägen perioden  
 1994–2003 
  (Banverket, 1994). Regeringen och riksdagen kunde därefter välja vilken inriktning de ville ha för järnvägens framtid. I de tre olika planerna fanns det med både unika projekt och projekt som fanns med i de alternativa planerna. Politikerna valde en modifierad Tillgänglighet och miljö, som tjugo år senare ännu inte är genomförd trots investeringsanslag till järn- vägen som vida överträffade planen 1994. Det finns flera anled- ningar till att genomförandet av planen har tagit längre tid än planerat, t.ex. har en del projekt blivit mycket dyrare än beräknat, helt nya projekt har tillkommit och projekt som senarelades 1994 har omvärderats och tagits med i senare planer. Genomförandet av det politiska beslutet om 1994 års investeringsplan för järnvägen illustrerar hur svårt det är att göra scenarier. Beslutet om och genomförandet av järnvägsinvesteringarna inbegrep förhållandevis få osäkerheter. Kostnaderna för projekten var framräknade av Banverket och borde ha varit relativt säkra, Regering och riksdag beslutade tillföra anslag och det fanns en övergripande plan för hur investeringarna skulle genomföras. Ändå uppstod avvikelser från planen relativt snabbt efter att den trädde i kraft. 
  
 Avvikelserna berodde på flera olika faktorer. Några av de viktigaste var: 
  
 215 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 1.Enstaka projekt blev oväntat mycket dyrare att genomföra. Tunneln under Hallandsåsen skulle kosta mindre än en miljard och vara klar på några år. Den kom att kosta mer än 15 miljarder kronor och blev mer än 15 år försenad. Kostnadsfördyringen gjorde att andra projekt senarelades och att kompletterande järnvägsinvesteringar utmed Västkustbanan försenades. Givetvis påverkade också förseningen utvecklingen för alla tågsystem som var tänkta att använda tunnelförbindelsen. I Stockholm avbröts bygget av det tredje spåret 2005 och ersattes med Citybanan. Återigen blev en kostnad på mindre än en miljard mer än 15 gånger större (men i det här fallet fick regionen ett helt nytt järnvägsystem i stället för ett tredje spår) och vinsterna med den nya infrastrukturen kom tio år senare än ursprungligen planerat. 
  
 2.Enstaka projekt får olika utformning över tid. De mest för- änderliga projekten av alla är förmodligen ”Ostlänken” och 
  
 Götalandsbanan. De här två projekten lanserades ursprungligen av SJ (1989) som ett av de mest kommersiella intressanta projekten efter Banverkets bildande. I investeringsplanerna från tidigt  
 1990-tal 
  fick de här projekten, trots att de förband tre (Mälardalen,  
 Linköping–Norrköping 
  och Göteborgsområdet) av de fyra största befolkningskoncentrationerna i Sverige, negativa värden för tidsvinster (senare har dessa kalkyler ändrats i positiv riktning). Sedan 1990 när Affärsverket SJ föreslog att de här banorna borde byggas har banstandarden för Ostlänken och Götalandsbanan fluktuerat från snabbtåg (1990) till hög- hastighetståg till snabba regionaltåg till extrema höghastig- hetståg till blandad trafik med snabba regionaltåg och hög- hastighetståg. 
  
 3.Järnvägsmarknader utvecklas starkare eller svagare än förväntat. I dag har nog de flesta glömt bort att järnvägens sorgebarn i början på  
 1990-talet 
  var regionaltågen. Den regionala tågtrafiken minskade från 250 till 60 miljoner vagnkilometer under perioden  
 1950–1987 
  (Kemp och Hughes, 1990). Enligt Nelldal et al (2014) var t.ex. resandet med regionaltåg obetydligt större 2005 än 1950 trots att folkmängden hade ökat med mer än 30 pro- cent. Därefter ökade antalet passagerarkilometer med regional- tåg med  
 50–60 
  procent de följande sju åren (Nelldal et al, 2014). 
  
 216 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 Utvecklingen av resor med regionaltåg styrs av betydligt fler faktorer än nya banor, nya tåg och biljettpriser. Om Nelldal et als (2014) uppgifter är korrekta kommer den starkaste absoluta ökningen av resandet flera år efter att en ny bana har tagits i trafik. 
  
 Vi kan följaktligen notera att även i en situation när beslutsfattare tror sig kunna prognostisera en utveckling och styra ett system mot definierade mål finns det betydande osäkerheter om den framtida utvecklingen. 
  
 3 Scenarier för den svenska järnvägen  
 2015–2035 
  
 När det finns källor till osäkerhet som vi inte kan kontrollera eller ens känner till blir det än svårare att göra en prognos eller ett robust scenario över den framtida utvecklingen. Vad gäller järn- vägen som transportsystem hotas långväga trafik med hög- hastighetståg av de snabbt minskade utsläppen från det moderna flyget och hotet från magnetsvävande tåg. När man började skissa på ett svenskt höghastighetsnät för järnvägen i början på  
 1990-talet 
  förbrukade de mest bränslesnåla flygplanen 0,40 liter bränsle per flygplatsstol. När beslutet nu förbereds för att bygga ett hög- hastighetsnät förbrukar de mest bränslesnåla flygplanen 0,25 liter flygbränsle per passagerarplats och mil (nya Airbus 320) och inom några år kommer det att finnas flygplan som behöver 0,20 liter flygbränsle per flygplansstol och mil. Japan har under 2015 genom- fört prov med magnetsvävande tåg i över 600 km/t. I samband med dessa provkörningar presenterades uppgifter om att Japan kommer att bygga en bana för magnetsvävande tåg de närmaste åren. Vad gäller regionaltåg och pendeltåg kan helt nya teknologier för väg- trafik i ett slag möjliggöra nollutsläpp, säkrare trafik och högre kapacitet på vägarna. De underliggande teknologierna i detta fall är elbilar och laddbara hybridbilar och förarlösa fordon. Nu kan man på goda grunder hävda att Japan och Tyskland har annonserat byggen av banor för magnetsvävande tåg sedan  
 1980-talet, 
  vilka inte har realiserats – och därför kommer det inte att hända nu heller. Och elbilar och förarlösa fordon har prytt omslagen på Scientific American och liknande publikationer sedan  
 1950-talet 
  
 217 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 och de har ännu inte slagit igenom. Vad man inte kan bortse från är flygets framsteg vilka gör att miljöargumentet för höghastighets- banor i Sverige är än svagare i dag än när Farrell och Benton (2009) övertygande visade att de gav högre koldioxidutsläpp, om vi inkluderar bygget av höghastighetsbana, än konkurrerande trans- portteknologier. Järnvägstrafik på höghastighetsbanor har också de senaste åren förlorat sitt försprång ur säkerhetshänseende efter tre svåra dödsolyckor i Kina, Spanien och Frankrike. I det spanska fallet underlät Adif (den spanska infrastrukturförvaltarent) att installera  
 ERMTS-systemet 
  vilket gjorde det möjligt för en vårdslös lokförare att spåra ur ett tåg på en nybyggd bana för hög- hastighetståg. I Frankrike spårade i november 2015 ett testtåg av banan med enbart järnvägsanställda ombord. 
  
 I situationer med hög osäkerhet om framtiden finns det all anledning att vara ödmjuk när vi gör prognoser och utvecklar scenarier. I den svenska järnvägens fall finns det, som jag visade ovan, flera faktorer som kan driva systemet bort från beslutade mål. 
  
 Hur kan man då utforma ett scenario för att inkludera ”oväntade” händelser eller effekter och använda kunskapen om dessa händelser och effekter för att göra ett mer flexibelt scenario? 
  
 Jag tror att användningen av ett morfologiskt träd – nedan ges en beskrivning av ett sådant – kan vara en framkomlig väg för att på förhand inkludera flera möjliga utfall som uppkommer som en följd av ”oväntade” händelser eller effekter. Ett exempel på en ”oväntad” effekt kan hämtas från diskussionerna om att bygga ett nät för höghastighetståg i södra Sverige. 
  
 Målet med projektet är att bygga ett nät som både kan användas för snabba regionaltåg och höghastighetståg på längre avstånd. De delar av höghastighetsnätet som är mest attraktiva för snabba regionaltåg – genom Skåne,  
 Stockholm–Linköping 
  och Göteborg–  
 Borås–Jönköping 
  – är de som kommer att vara dyrast och ta längst tid att bygga. Byggtiderna kommer att bli längre bl.a. därför att järn- vägen kommer passera genom tättbebyggda områden. Sekvensen av beslut och genomförande kommer att få stor betydelse för hur järnvägen kommer att användas. Om t.ex. Ostlänken från  
 Linköping–Stockholm 
  byggs först kan det leda till att banan blir huvudsakligen en bana för snabba regionaltåg. Linköping och Norrköping kommer om banan byggs hamna inom pendlings- avstånd från Stockholm och Södertälje. Linköping och Norrköping 
  
 218 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 har tillsammans 50 procent fler invånare än Uppsala. Mellan Stockholm och Uppsala går det i dag nästan 80 tåg, varav fyra till fem tåg i timmen under högtrafik. Totalt reser enligt Trafik- förvaltningen i Stockholms läns landsting nära 15 000 personer per dag med tåg på linjerna  
 Stockholm–Märsta–Uppsala 
  och Stockholm–  
 Arlanda–Uppsala. 
  Under högtrafik åker 1 400 personer per timme med tågen – den huvudsakliga arbetspendlingen är i riktning mot Stockholm. Om vi översätter dessa uppgifter till en möjlig trafik med snabba regionaltåg om cirka tio år från Linköping och Norrköping till Stockholm kan resandet komma att bli dubbelt så stort som dagens resande  
 Stockholm–Uppsala. 
  Detta skulle kunna resultera i att Ostlänken under högtrafik huvudsakligen kommer att användas för regionaltåg. 
  
 3.1Morfologiskt träd 
  
 Morfologiska analyser är ett ofta använt sätt att illustrera de beslutspunkter som kan uppkomma i ett scenario. Med en morfo- logisk analys försöker man identifiera alla upptänkliga former som ett studerat system kan anta. Dessa analyser kan göras på olika sätt men är ofta konstruerade som ett grenverk som tudelar sig från en startpunkt. I figur 1 återges ett morfologiskt träd över teknikval för att höja hastigheten på järnvägsnätet under  
 1970-talet 
  (Serrano och Lewis, 2009). 
  
 219 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 Gasturbin eller liknande 
  
 Elmotor 
  
 Fordon för nya rälsdragningar 
  
 Gasturbin eller liknande 
  
 Fordon för gammal typ av räls 
  
 Fordon för gamla rälsdragningar Garcia 
  
 ? 
  
 Magnetskena 
  
 Fordon för ny 
  
 typ av räls 
  
 Elmotor 
  
 Jetdrift eller liknande 
  
 Ej magnetskena 
  
 Elmotor 
  
 Med utgångspunkt från ett morfologiskt träd kan vi jämföra alternativa scenarier för den svenska järnvägens utveckling de närmaste 20 åren. På samma sätt som en tudelning av trädet kan åstad- kommas av ett teknikval (använda elmotor eller gasturbin), kan den också orsakas av genomförandet och utfallet av ett beslut (bygg- andet av ny bana eller uppgradering av gammal rälsdragning). Genom att parallellt identifiera vilka projekt som genomförs och när och de effekter som projekten orsakar kan vi jämföra olika scenarier. 
  
 3.2Tre visioner och scenarier för den svenska järnvägen de närmaste 20 åren 
  
 Inför framtiden framstår tre scenarier baserade på tre olika visioner som mest sannolika: 1) höghastighetsjärnvägar, 2) nya banor för regionförstoring och 3) gradvis förbättring. Slutmålen i tids- 
  
 220 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 perspektivet 20 år framåt är distinkt olika givet att intentionerna i visionerna genomförs. Det bör observeras att dessa projekt, förutom höghastighetsnätet, inte finns presenterade som alternativ i den politiska debatten. De har tagits fram i den här rapporten för att diskutera möjliga framtida brytpunkter i den svenska järnvägens framtida utveckling. De representerar också en förlängning av den inriktning som vi har kunnat se i järnvägsinvesteringarna de senaste 20 åren. 
  
 1.Målet med höghastighetsvisionen är att bygga ett höghastighetsnät för järnvägen som gör att tåget tidsmässigt kan konkurrera med flyget på linjen  
 Uppsala–Stockholm–Göteborg 
  och alla mellan- liggande orter och linjen  
 Stockholm–Malmö 
  och alla mellan- liggande orter. Den nya banan kommer också att ge visst utrymme för snabba regionaltåg. 
  
 2.Målet med banor för regionförstoring är att skapa större arbets- marknadsregioner med utgångspunkt från storstadsområdena. De viktigaste projekten i denna vision är Ostlänken, Göteborg– Borås, nya linjer i Skåne, förstärkt kapacitet Hässleholm– Malmö, och höjd banstandard i Mälardalen och  
 Uppsala–Gävle. 
  
 3.Gradvis förbättring representerar en fortsättning på den ad hoc- ansats som hittills har präglat investeringarna i den svenska järnvägen. Viktiga drivkrafter i denna typ av investeringsstrategi har varit lokal och regional opinionsbildning, politiska utspel på nationell nivå, Banverket/Trafikverkets rangordning av infra- strukturinvesteringar, och regeringens och riksdagens preferenser för vissa projekt oavsett värderingen i samhällsekonomiska kalkyler. 
  
 I figur 2 till 4 visas tre olika morfologiska träd över hur dessa visioner kan implementeras. Av figurerna framgår att om alla visionerna startar med t.ex. samma projekt kan trögheter (inertia), avkastning (payoffs) och stigberoenden (path dependence) göra att det blir samma slutresultatoavsett vilken vision som vägleder utbyggnaden av järnvägen. Detta talar för att innan man jämför alternativa investeringsplaner ska man klargöra målet med planerna så att man inte har en vision för järnvägen och de facto realiserar en annan vision. 
  
 221 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Ostlänken 
  
 Jönköping- 
  
 Norrköping 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Jönköping-Skåne 
  byggs först 
  
 Jönköping- 
  
 Göteborg Jönköping- Norrköping 
  
 Jönköping-Göteborg 
  
 Ostlänken byggs 
  
 Banan genom Skåne 
  
 först 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Borås-Jönköping 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Om höghastighetsbanan byggs ut med start sträckan Jönköping– Skåne kommer banan ge förkortade restider  
 Stockholm–Malmö 
  och gynna utvecklingen av framtida fjärrtrafik med höghastighets- tåg. Om man i nästa skede bygger länkar mellan Nässjö och Jönköping och Jönköping till Göteborg förstärker man ytterligare det långväga kommersiella resandet med järnväg. Om i stället man beslutar att börja med de kommersiellt sett mest intressanta sträckorna  
 Stockholm–Linköping 
  
 Göteborg–Borås 
  och förstärkt kapacitet i Skåne kommer dessa sträckor ge begränsade restids- vinster för fjärrtågen och betydande restidsvinster för storregionalt resande. 
  
 Även i figur tre som visar hur investeringar i den svenska järn- vägen som vägleds av visionen om storregionala järnvägssystem framgår att dessa tre kommersiella linjer kan vara de tre järnvägsnät som kommer byggas först. Historiskt sett har det visat sig att det politiska systemet (regioner, Regering och riksdag) har haft enklare att förenas kring investeringar i en bestämd region. Exempel på 
  
 222 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 denna typ av investeringar är Citybanan, Citytunneln, Grödinge- banan, Mälarbanan och Svealandsbanan. Ett undantag från denna regel är Botniabanan. Detta talar för att även i framtiden kommer det politiska systemet välja projekt som huvudsakligen ger positiva effekter i en region. I sådana fall kommer utvecklingen av de regionala järnvägsnäten följa förgreningen i den nedre delen av det morfologiska trädet med satsningar runt de tre storstäderna snarare än satsningar som för de tre storstadsområdena närmare varandra. Inom parentes kan det noteras att restiderna med tåg mellan  
 Stockholm-Göteborg 
  och  
 Stockholm-Malmö 
  har varit stort sett oförändrade under  
 2000-talet 
  (Nelldal et al, 2014). 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Borås-Jönköping 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Ostlänken byggs först 
  
 Helsingborg- 
  
 Jönköping-Göteborg 
  
 Malmö 
  
 Ostlänken 
  
 Banan genom Skåne 
  
 Nya bandelar i 
  
 Mälardalen 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Borås-Jönköping 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Uppsala-Gävle 
  
 I scenario tre är det omöjligt att fastställa vad målet med visionen gradvis förbättring är eftersom olika aktörer och intressenter har olika föreställningar om den framtida utvecklingen för den svenska järnvägen. Vissa aktörer driver frågan om behovet av en järnvägs- linje norr om Botniabanan, den s.k. Norrbotniabanan. Intressenter 
  
 223 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 i södra Sverige förespråkar kapacitetsförstärkningar på stambanan genom Skåne. Regionerna i storregionen Mälardalen efterfrågar kapacitetsförstärkningar efter att Citybanan tas i trafik. Trafik- verket eftersträvar färre förseningar och störningar och insatser på bandelar med kapacitetsbrist. Enligt Trafikverkets kapacitets- utredning (Trafikverket, 2011) finns det t.ex. inga större problem med kapacitetsbrist på sträckan  
 Stockholm–Linköping 
  och sträckan  
 Göteborg–Borås. 
  
 Resultatet av aktörernas olika visioner kan därför bli helt olika beroende på vilken aktörsgrupp som får igenom sina krav. I figur 4 har jag placerat in några olika möjliga större projekt utifrån den logik som hittills har dominerat svenska järnvägsinvesteringar – dvs. gradvis förbättring, politisk lobbying och förhandlingar. Eftersom antalet möjliga förbättringsprojekt är många fler än antalet bandelar i ett höghastighetsnät eller antalet banor i en sats- ning på storregionala järnvägsnät finns det betydligt fler kandidater som skulle kunna vara med i figur 4. En stor del av investeringarna om man följer den här visionen kommer göras i kapacitets- förstärkningar på existerande banor – t.ex. dubbelspår och för- längda mötesplatser för godståg. Även i figur 4 har jag försökt visa att givet en viss sekvens i vilka investeringar som väljs kan visionen gradvis förbättring resultera i ett utfall som är nära visionen storregionala banor. 
  
 224 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 Ostlänken 
  
 Uppsala-Gävle 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Kapacitetsförstärkning 
  
 Lund-Malmö 
  
 Nya bandelar i 
  
 Mälardalen 
  
 Helsingborg-Malmö 
  
 Hallsberg-Karlstad 
  
 Uppsala-Gävle 
  
 Helsingborg-Malmö 
  
 Göteborg- 
  
 Alingsås 
  
 Göteborg-Borås 
  
 Borås-Jönköping 
  
 Hallsberg-Mjölby 
  
 Norrbotniabanan 
  
 4 Diskussion och slutsatser 
  
 Även om visioner och investeringsplaner i planeringsprocessen syftar till helt olika slutresultat kan beslut tidigt i genomförandet påverka det slutliga utfallet av en investeringsplan. 
  
 Sekvensen av beslut kan påverka i vilken riktning systemet går och vad som blir slutresultatet. 
  
 För att försäkra sig om att en bestämd vision eller plan realiseras kan beslutsfattaren välja en sekvens av investeringar som gör att projektet inte transformeras till att bli något annat än det ursprung- liga målet. (Det tydligaste exemplet på detta är sträckningen för höghastighetsbanan  
 Paris–Lyons 
  som gjorde att banan bara kunde förbinda Paris och Lyon; det fanns inga delmarknader.) I fallet med en ny höghastighetsbana i Sverige skulle en sådan vision tala för att börja bygget där det är lätt att bygga, det uppstår stora restids- vinster och får liten effekt på regionala marknader. Konkret skulle det innebära att den nya höghastighetsbanan började byggas i 
  
 225 
  
 Bilaga 12 
  
 SOU 2015:110 
  
 Norrköping via Jönköping ner till Skåne. Detta kommer ge lejon- parten av tidsvinsten för resor  
 Stockholm–Göteborg 
  och  
 Stockholm–Malmö, 
  lösa kapacitetsproblemen i Östergötland och hindra att användningen av banan låses in i regionaltågstrafik. I en rapport från PricewaterhouseCoopers (2015) framhålls att det för framtida kommersiell fjärrtrafik vore olämpligt att tillåta stor- regional järnvägstrafik på sträckan  
 Stockholm–Linköping 
  2028 om denna sträcka är färdigbyggd före övriga bandelar i det framtida höghastighetsnätet. 
  
 På den svenska avreglerade järnvägsmarknaden och med otydliga gränsdragningar mellan kommersiell och upphandlad subventionerad järnvägstrafik spelar följaktligen sekvensen i hur investeringar genomförs en stor roll för vilken typ av järnvägstrafik vi kommer att få i framtiden och vilka aktörer som kommer få fördelar av järnvägsinvesteringarna. Prioriteras bygget av stor- regionala banor kommer det att gynna subventionerad järnvägs- trafik och de som reser med dessa tåg, prioriteras uppgradering av banor och bygget av höghastighetsbanor utanför arbetsmarknads- regionerna gynnar det kommersiella järnvägsföretag som kör person- eller godståg och de resenärer som åker tåg länga sträckor och de företag som väljer att transportera gods på järnväg. 
  
 226 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 12 
  
 Referenser 
  
 Serrano, Meadows och Lewis, S. (2009), Scenarier för järnvägens utveckling fram till 2035, IVA, Stockholm 
  
 Banverket (1994), Investment plan  
 1994–2003 
  for Swedish Trunk Railways, BV/P 1994:7, Borlänge 
  
 Smith, E. (1972), Technological Planning and Social Futures, Littlehampton Book Services 
  
 Kemp, T. och Hughes. P. (red.) (1990), Nya förutsättningar för nya regionaltåg,  
 TFB-rapport 
  1990:3 
  
 Nelldal,  
 B.-L., 
  Jones, Fernandez och Fröidh, O. (2014), Utveckling av utbud och priser på järnvägslinjer i Sverige  
 1990–2014, 
  KTH 
  
 Farrell,  
 J-E. 
  och Benton, R. (2009), Höghastighetsjärnvägar – ett klimatpolitiskt stickspår, VTI rapport 655, Linköping 
  
 PricewaterhouseCoopers (2015), Kommersiella förutsättningar för höghastighetståg i Sverige 
  
 SJ (1989), Nya och bättre spår in i  
 2000-talet 
  
 Svidén, O. (1989), Scenarios. On Expert Generated Scenarios for Long Range Planning of Transportation and Energy Systems, dissertation, Linköping University 
  
 Trafikverket (2011), Kapacitetsbrister i järnvägsnätet, 2015 och 2021, efter planerade åtgärder. Remissversion 
  
 Simpson, Pratt (1972), Technological Forecasting, Ramos, Middlesex: Davis 
  
 227 
  
 Bilaga 13 
  
 Fordon vid Sveriges järnvägar 2014 
  
 – Analys av Transportstyrelsens fordonsregister 
  
 Ramirez 
  
 Professor emeritus 
  
 Kungliga Tekniska Högskolan 
  
 229 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Förord............................................................................. 
  
 235 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 237 
  
 1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 246 
  
 1.1 
  
 Bakgrund ............................................................................... 
  
 246 
  
 1.2 
  
 Syfte ....................................................................................... 
  
 246 
  
 1.3 
  
 Metod..................................................................................... 
  
 246 
  
 1.4 
  
 Avgränsning .......................................................................... 
  
 247 
  
 1.5 
  
 Några begreppsförklaringar ................................................. 
  
 247 
  
 2 
  
 Transportstyrelsens fordonsregister............................ 
  
 248 
  
 2.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 248 
  
 2.2 
  
 Transportstyrelsens register för järnvägsfordon................. 
  
 250 
  
 2.3 
  
 Intressanta faktorer för utredningen ................................... 
  
 255 
  
 3 
  
 Inledande granskning av fordonsregistret ................... 
  
 257 
  
 3.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 257 
  
 3.2 
  
 Loktyp och spårvidd ............................................................. 
  
 257 
  
 3.3 
  
 Normalspåriga lok i kommersiell trafik och museilok ....... 
  
 258 
  
 3.4 
  
 Ägare, innehavare, sökande och underhållsanvarig............. 
  
 259 
  
 3.5 
  
 Avställda lok.......................................................................... 
  
 262 
  
 3.6 
  
 Lok godkända i andra medlemsstater .................................. 
  
 263 
  
 3.7 
  
 Förslag till avgränsning......................................................... 
  
 263 
  
 231 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 4 
  
 Analys av fordonsbeståndet med fordonsregistret ........ 
  
 266 
  
 4.1 
  
 Lok......................................................................................... 
  
 266 
  
 4.2 
  
 Ellok ...................................................................................... 
  
 268 
  
 4.3 
  
 Diesellok ............................................................................... 
  
 275 
  
 4.4 
  
 Motorvagnar ......................................................................... 
  
 285 
  
 4.5 
  
 Personvagnar......................................................................... 
  
 295 
  
 4.6 
  
 Godsvagnar ........................................................................... 
  
 302 
  
 4.7 
  
 Arbetsfordon ........................................................................ 
  
 311 
  
 5 
  
 Sammanställning av fordonsregistret.......................... 
  
 316 
  
 5.1 
  
 Översikt med förslag till redovisning.................................. 
  
 316 
  
 5.2 
  
 Översikt över alla normalspåriga fordon ............................ 
  
 319 
  
 5.3 
  
 Översikt över alla smalspåriga fordon................................. 
  
 320 
  
 5.4 
  
 Fordonsresurser för godstrafik............................................ 
  
 320 
  
 5.5 
  
 Fordonsresurser för persontrafik ........................................ 
  
 321 
  
 6 
  
 Jämförelse med annan statistik ................................. 
  
 326 
  
 6.1 
  
 Bantrafik/SOS....................................................................... 
  
 326 
  
 6.2Svenska lok och motorvagnar med personvagnar 
  
 (SLMP).................................................................................. 
  
 332 
  
 6.3Jämförelse mellan Transportstyrelsen, SLMP och 
  
 Bantrafik................................................................................ 
  
 334 
  
 6.4 
  
 Internationell statistik.......................................................... 
  
 337 
  
 6.5 
  
 Diskussion om definitioner i olika register ........................ 
  
 340 
  
 7 
  
 Utvecklingen av fordonsbeståndet 
  
 1988–2001–2014 .................................................. 
  
 345 
  
 7.1 
  
 Dragfordon ........................................................................... 
  
 345 
  
 7.2 
  
 Godstransporter ................................................................... 
  
 345 
  
 232 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 7.3 
  
 Persontrafik ........................................................................... 
  
 346 
  
 7.4 
  
 Produktivitet ......................................................................... 
  
 347 
  
 8 
  
 Särskilda frågor ....................................................... 
  
 351 
  
 8.1 
  
 ERTMS .................................................................................. 
  
 351 
  
 8.2 
  
 RFID...................................................................................... 
  
 352 
  
 9 
  
 Fordonsbeståndets utveckling och avregleringen ......... 
  
 353 
  
 9.1 
  
 Fordonsbeståndets utveckling ............................................. 
  
 353 
  
 9.2 
  
 Avregleringens påverkan ...................................................... 
  
 354 
  
 10 
  
 Förslag till förbättringar av fordonsdatabasen ............. 
  
 355 
  
 10.1 
  
 Generella förslag ................................................................... 
  
 355 
  
 10.2 
  
 Lok ......................................................................................... 
  
 356 
  
 10.3 
  
 Uppläggning av databas ........................................................ 
  
 356 
  
 10.4 
  
 Utländska fordon och framtida möjligheter ....................... 
  
 357 
  
 Litteratur ........................................................................ 
  
 358 
  
 Bilaga 1: Exempel på blanketter för fordonsregistret............ 
  
 361 
  
 Bilaga 2: Sökande med lok i kommersiell trafik och 
  
 museitrafik eller museifordon ................................... 
  
 365 
  
 233 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Förord 
  
 Tillgång till fordon – lok, motorvagnar och vagnar – är en av- görande faktor för järnvägens konkurrenskraft. Kunskapen om fordonsparkens struktur och utveckling har varit begränsad särskilt när det gäller hur avregleringen av järnvägen har påverkat for- donsbeståndet. Transportstyrelsen har emellertid de senaste åren byggt upp ett fordonsregister på grundval av uppgifter från järn- vägsföretagen som är skyldiga att lämna uppgifter om alla fordon. 
  
 Utredningen om järnvägens organisation (N 2013:02) har därför gett undertecknad i uppdrag att bearbeta och analysera Trans- portstyrelsens fordonsregister och även jämföra med tillgängliga data om fordonsbeståndet. Denna analys ska också utgöra underlag till utredningens delprojekt Persontransporter inkl. fordons- frågorna, Godstransporter inkl. fordonsfrågorna och Statistik och periodisk uppföljning. 
  
 Projektledare för detta projekt har varit  
 Ramirez som genom Trainfra Consulting fått i uppdrag att utföra detta arbete. Walker vid KTH har deltagit i arbetet med att lägga upp databasen. Rollins vid Compton och Jones har deltagit i egenskap av ordförande för utredningens delprojekt om persontransporter respektive statistik. Värdefulla synpunkter på rapporten har kommit från Hardy,  
 A-banan, 
  Graham, SKL, Gutierrez, Railcare Logistik AB, Moses, SFL, Freeman, AB Transitio, Howell, Transwaggon AB, och Knight, Moore. 
  
 Undertecknad författare svarar själv för resultat och slutsatser i rapporten. 
  
 Stockholm i november 2015 
  
 Ramirez 
  
 Professor emeritus KTH 
  
 235 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Sammanfattning 
  
 Tillgång till fordon – lok, motorvagnar och vagnar – är en av- görande faktor för järnvägens konkurrenskraft. Kunskapen om fordonsparkens struktur har varit begränsad särskilt när det gäller hur avregleringen av järnvägen har påverkat fordonsbeståndet. Syftet med denna rapport har varit att beskriva omfattning, struk- tur och egenskaper för de fordon som används för järnvägstrafik i Sverige. Analysen görs främst med utgångspunkt från Transport- styrelsens fordonsregister som också har granskats och jämförts med andra källor. 
  
 Transportstyrelsens fordonsregister har byggts upp mot bak- grund av avregleringen av järnvägen i Europa. För att hålla ordning på alla lok och vagnar måste varje medlem i EU bygga upp ett register över järnvägsfordon som är godkända för trafik i det egna landet. Lok och motorvagnar som redan är godkända och registr- erade i ett annat land måste även registreras här om det ska användas i Sverige. Godsvagnar och personvagnar behöver dock bara registerars i det land där de först togs i bruk. Så småningom ska alla register i Europa kopplas samman och i förlängningen ska alla fordon bara finnas i ett lands register. Då kommer de att fungera ungefär som de nationella bilregistren. 
  
 Transportstyrelsens register innehåller fordon som är registr- erade i Sverige. Särskilt när det gäller godsvagnar så används mycket utländska godsvagnar i Sverige och svenska i utlandet. När det gäller lok, motorvagnar och personvagnar ger registret en ganska bra bild av de fordon som används i Sverige. 
  
 Registret innehåller många olika typer fordon, se figur 1. För att få en meningsfull statistik över beståndet måste vissa avgränsningar göras. Nelson visar sig ha en stor andel inom vissa kategorier och är inte så relevanta på en kommersiell marknad, se figur 2. Andelen avställda fordon är också hög inom vissa fordonstyper och de är ofta på väg ut från marknaden. Smalspåriga fordon kan aldrig användas på det konkurrensutsatta nätet. 
  
 Det fanns 23 220 fordon i fordonsregistret den 31 december 2014. Härav var 22 177 normalspåriga med 1435 mm spårvidd och 1043 smalspåriga fordon, se tabell 1. Av de normalspåriga fordonen är 6 procent Mendoza och 31 procent avställda. Återstår 14 631 fordon som kan användas i kommersiell trafik 2014. Den största 
  
 237 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 gruppen utgör godsvagnarna som svarar för 72 procent av for- donen. Därnäst kommer motorvagnarna med 11 procent av fordonen. Lok och arbetsfordon svarar för 7 procent vardera och personvagnar utgör den minsta gruppen med 4 procent. 
  
 En sammanställning av fordonsresurser för godstrafik på normalspår framgår av tabell 2. De statligt ägda järnvägsföretagen, inklusive de utländska, disponerar 60 procent av loken. De privata järnvägsföretagen har 21 procent av loken och disponerar tillsam- mans med uthyrningsföretag och industrier 40 procent. Även godsvagnarna har ett stort inslag av privata vagnar genom uthyr- ningsföretag som svarar för 42 procent av godsvagnsparken. Dock används många utländska godsvagnar i Sverige och svenska i ut- landet. 
  
 När det gäller godstrafik så har avregleringen fått genomslag då drygt 40 procent av fordonsparken disponeras av privata företag. Detta gäller dock inte för elloken där de statligt ägda järnvägsföre- tagen fortfarande dominerar. De nya operatörerna hade till att börja med mycket svårt att få tag i begagnade ellok och anskaffade därför i stället diesellok. Det är först de senaste 10 åren som nya operatörer har börjat köpa eller hyra in nya ellok och kunnat köpa en del begagnade ellok. 
  
 I persontrafiken har förutom de statligt ägda företagen även länstrafikbolagen en mycket stark ställning på marknaden, se tabell 3. SJ AB och SSRT svarar för ungefär hälften av fordonen men dominerar lok och personvagnar där de har 90 procent av fordonen. SSRT (f.d. Affärsverket Statens Järnvägar numera Trafikverket) förvaltar de fordon som används i staten köp av olönsam trafik. Länsbolagen har inga lok och vagnar men dominerar motor- vagnarna där de tillsamman med uthyrningsbolagen har över 60 procent av marknaden. Återstår en liten andel fordon på 6 procent som används kommersiellt av privata företag. 
  
 Nya persontrafikoperatörer har varit hänvisade till begagnade  
 SJ-vagnar 
  från  
 1960-talet 
  och till att hyra in enstaka lok. Först på senare år har även nya lok börjat användas från uthyrningsbolag och godstågsoperatörer. När det gäller tillgången till fordon så ligger persontrafikmarknaden  
 10–20 
  år efter godstransportmark- naden, men avregleringen har också genomförts först nu medan den genomfördes 1996 på godstransportmarknaden. Tillgången till fordon har dock i båda fallen varit en restriktion. Det är först 2015 
  
 238 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 som nya snabbtåg har satts in i kommersiell fjärrtrafik i konkurrens med SJ. 
  
 Åldersfördelningen skiljer sig åt mellan de statligt ägda och de privata fordonen. För elloken dominerar de  
 30–40 
  år gamla Rc- loken i de statliga bolagen. De privata bolagen har både mycket gamla lok och nyare lok, se figur 4. När det gäller godsvagnar så är de privata vagnarna nyare än de statliga bolagens. För diesellok dominerar också  
 30–40 
  år gamla lok de statliga bolagen medan de privata har många 50 år gamla lok samt ett antal modernare lok. Detsamma gäller lokomotorerna (mindre diesellok som används lokalt), se figur 5. 
  
 För lokdragna persontåg dominerar de 30 år gamla  
 Rc-loken 
  SJ AB:s lokpark, se figur 4, liksom 30 år gamla vagnar, de s.k. 1980-  
 tals-vagnarna, 
  se figur 6. Både SJ och de privata bolagen har  
 50–70 
  år gamla vagnar men nästan inga modernare vagnar. I stället för lok och vagnar har en stor mängd motorvagnståg anskaffats både av SJ AB och av länstrafiken. Detta är de modernaste fordonen med en topp på  
 10–20 
  år gamla fordon men där det även finns många ännu nyare fordon. 
  
 Förutom tillgången till fordonen som sådana så har den tekniska utrustningen betydelse. Det gäller framförallt tillgång till signal- systemet ERTMS och fordon med tvåströmsdrift. Ellok och motorvagnar som ska gå över Öresundsbron måste vara försedda med tvåströmsdrift då Danmark har ett annat strömsystem än Sverige. Ett nytt tvåströmslok är inte så mycket dyrare än ett en- strömslok men det finns inte så många nya lok. Marknaden för utrikestrafik blir därmed begränsad. SJ och DSB har motorvagnståg för tvåströmsdrift och främst Brown, som samarbetar med GCAB, och Moore har lok för tvåströmsdrift. 
  
 Signalsystemet ERTMS har införts på Botniabanan, och avsikten är att det på lång sikt ska införas i hela Europa för att öka interoperabiliteten. 2014 var 5 procent av loken och motorvagnarna försedda med ERTMS. Problemet är att det innebär en merkostnad att utrusta ett lok med ERTMS, särskilt om det är ett gammalt lok, men att det inte ger någon merintäkt för operatörerna. Eftersom ERTMS endast finns på Botniabanan är också nyttan begränsad. Marknaden att köra där blir därmed begränsad till de operatörer som redan har fordon med ERTMS. Under 2014 var det huvudsak- ligen Norrtåg, SJ AB, SSRT för persontrafik och GCAB, Scott 
  
 239 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Rail och Schwartz för godstrafik. Dessutom har ett antal nya motorvagnar levererats med ERTMS men som ännu inte utnyttjas där de används i dag. 
  
 En analys av fordonsbeståndet i ett längre perspektiv från 1988 har gjorts med hjälp av den officiella järnvägstatistiken (SOS) i Bantrafik. Den visar att sedan 1988 har antalet lok i godstrafiken minskat med cirka 50 procent och antalet godsvagnar med cirka 65 procent. Det beror på att godstrafiken har effektiviserats, dels genom att tyngre tåg med kraftigare lok körs i fjärrtrafiken, dels genom att en stor del av växlingen och matartrafiken har rationaliserats eller upphört. De senaste 10 åren har cirka 100 nya eller begagnade ellok för godstrafik tillkommit på den svenska marknaden både genom privata operatörer och GCAB. 
  
 I persontrafiken har de lokdragna tågen minskat kraftigt sedan år 1988 och ersatts av motorvagnståg. Antalet ellok har halverats och antalet personvagnar har minskat med 66 procent. Samtidigt har antalet vagnar i motorvagnståg trefaldigats, varför det totala antalet vagnar för persontrafik har ökat med 41 procent. Detta beror framför allt på att regionaltrafiken har utökats med nya tåg- system över hela Sverige som följd av investeringarna i infrastruk- tur. Alla nya tåg som köpts har varit motorvagnståg och ungefär hälften av beståndet är godkända för  
 180–200 
  km/h. 
  
 En jämförelse har gjorts mellan antalet fordon i Transport- styrelsens register och Svenska Järnvägsklubbens faktabok Svenska lok och motorvagnar med personvagnar (SLMP) samt med Bantrafik för 2014. Jämförelsen visar på mycket god överensstäm- melse mellan den bearbetning som gjorts av i denna rapport av Transportstyrelsens register och SLMP. Antalet fordon i den officiella statistiken Bantrafik ligger dock generellt mycket lägre än i Transportstyrelsen och SLMP. Det beror på att Bantrafik endast innefattar fordon som tillhör svenska företag, med adress i Sverige, och endast fordon som används i kommersiell trafik. 
  
 Transporstyrelsens fordonsregister bör efter en kvalitetskontroll läggas upp en gång per år som en databas. Fordon med olika spår- vidd bör särredovisas liksom museifordon. Uppgifter om ägare, innehavare, underhållsansvariga och sökanden behöver definieras tydligare och kompletteras. Kvaliteten i registret behöver förbättras och det kan sedan utnyttjas för att publicera regelbunden statistik. 
  
 240 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Den officiella statistiken Bantrafik har ett mycket mer begränsat urval än Transportstyrelsens register som dessutom innehåller många uppgifter som inte finns i någon annan databas. Det är t.ex. uppgifter om fordonens kapacitet och tekniska utrustning samt fordonens ålder. Därför bör Transportstyrelsens register användas för att komplettera järnvägsstatistiken. 
  
 241 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 242 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Spårvidd 
  
 Totalt 
  
 Musei- 
  
 Andel 
  
 Kommer- 
  
 därav 
  
 Andel 
  
 Summa 
  
 Andel 
  
 Fordon 
  
 antal 
  
 fordon 
  
 museifdn 
  
 siellt fdn 
  
 avställda 
  
 avställda 
  
 i trafik 
  
 % 
  
 Normalspår 
  
 Lok 
  
 1 478 
  
 352 
  
 24% 
  
 1 126 
  
 72 
  
 6% 
  
 1 054 
  
 7% 
  
 Motorvagnar 
  
 1 708 
  
 112 
  
 7% 
  
 1 596 
  
 56 
  
 4% 
  
 1 540 
  
 10% 
  
 Personvagnar 
  
 979 
  
 377 
  
 39% 
  
 602 
  
 36 
  
 6% 
  
 566 
  
 4% 
  
 Godsvagnar 
  
 16 616 
  
 500 
  
 3% 
  
 16 116 
  
 5 635 
  
 35% 
  
 10 481 
  
 71% 
  
 Arbetsfordon 
  
 1 396 
  
 93 
  
 7% 
  
 1 303 
  
 626 
  
 48% 
  
 990 
  
 7% 
  
 Summa 
  
 22 177 
  
 1 434 
  
 6% 
  
 20 743 
  
 6 425 
  
 31% 
  
 14 631 
  
 99% 
  
 Clark 
  
 891 mm 
  
 800 
  
 680 
  
 85% 
  
 120 
  
 0 
  
 120 
  
 1% 
  
 600 mm 
  
 232 
  
 232 
  
 100% 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0% 
  
 Annan 
  
 11 
  
 11 
  
 100% 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0% 
  
 Summa 
  
 1 043 
  
 923 
  
 88% 
  
 120 
  
 0 
  
 120 
  
 1% 
  
 Totalt 
  
 23 220 
  
 2 357 
  
 10% 
  
 20 863 
  
 6 425 
  
 31% 
  
 14 751 
  
 100% 
  
 243 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Godstransporter 
  
 Totalt 
  
 härav 
  
 Andel 
  
 Normalspår 
  
 antal 
  
 GCAB 
  
 Privata 
  
 Övriga 
  
 GCAB 
  
 Privata 
  
 Övriga 
  
 Summa 
  
 1435mm 
  
 fordon 
  
 LKAB* 
  
 jvgföretag 
  
 företag 
  
 LKAB* 
  
 jvgföretag företag** 
  
 Ellok 
  
 464 
  
 344 
  
 78 
  
 42 
  
 74% 
  
 17% 
  
 9% 
  
 100% 
  
 Diesellok 
  
 255 
  
 128 
  
 63 
  
 64 
  
 50% 
  
 25% 
  
 25% 
  
 100% 
  
 Lokomotorer 
  
 196 
  
 75 
  
 48 
  
 73 
  
 38% 
  
 24% 
  
 37% 
  
 100% 
  
 Summa lok 
  
 915 
  
 547 
  
 189 
  
 179 
  
 60% 
  
 21% 
  
 20% 
  
 100% 
  
 Godsvagnar 
  
 10 481 
  
 5 926 
  
 239 
  
 4 316 
  
 57% 
  
 2% 
  
 41% 
  
 100% 
  
 Totalt 
  
 11 396 
  
 6 473 
  
 428 
  
 4 495 
  
 57% 
  
 4% 
  
 39% 
  
 100% 
  
 *)Inkl utländska statligt ägda företag 
  
 **)Uthyrningsföretag och staliga industrier 
  
 Persontrafik 
  
 Totalt 
  
 härav 
  
 Andel 
  
 Normalspår 
  
 antal 
  
 SJAB 
  
 Länstrafik- 
  
 Privata 
  
 SJAB 
  
 Länstrafik- 
  
 Övriga 
  
 Summa 
  
 1435mm 
  
 fordon 
  
 SSRT 
  
 bolag* 
  
 företag 
  
 SSRT 
  
 bolag* 
  
 företag 
  
 Elmotorvagnar 
  
 1 456 
  
 504 
  
 892 
  
 60 
  
 35% 
  
 61% 
  
 4% 
  
 100% 
  
 Dieselmotorvagn 
  
 84 
  
 0 
  
 65 
  
 19 
  
 0% 
  
 77% 
  
 23% 
  
 100% 
  
 Summa motorvag 
  
 1 540 
  
 504 
  
 957 
  
 79 
  
 33% 
  
 62% 
  
 5% 
  
 100% 
  
 Ellok 
  
 131 
  
 127 
  
 0 
  
 4 
  
 97% 
  
 0% 
  
 3% 
  
 100% 
  
 Personvagnar 
  
 566 
  
 505 
  
 19 
  
 42 
  
 89% 
  
 3% 
  
 7% 
  
 100% 
  
 Summa loktåg 
  
 697 
  
 632 
  
 19 
  
 46 
  
 91% 
  
 3% 
  
 7% 
  
 100% 
  
 Totalt 
  
 2 237 
  
 1 136 
  
 976 
  
 125 
  
 51% 
  
 44% 
  
 6% 
  
 100% 
  
 *) Inkl. uthyrningsbolag 
  
 244 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Antal lok i trafik exkl. museilok 
  
 180 
  
 160 
  
 140 
  
 120 
  
 100 
  
 80 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 Antal ellok efter ålder och företagstyp 
  
  Privata  
  GCAB  
  SJ AB  
  MTAB 
  
 Antal godsavganar i trafik exkl museivagnar 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 Antal godsvagnar efter ålder och företagstyp 
  
 GCAB 
  
 Övriga 
  
 2000 
  
 1800 
  
 1600 
  
 1400 
  
 1200 
  
 1000 
  
 800 
  
 600 
  
 400 
  
 200 
  
 0 
  
 60 - 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 Antal lok i trafik exkl. museilok 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 Antal stora dieselllok efter ålder och företagstyp 
  
 GCAB/ MTAB 
  
 Privata och övriga 
  
 Antal lok i trafik exkl museilok 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 Antal lokomotorer efter ålder och företagstyp 
  
  GCAB/ MTAB  
  Privata och övriga 
  
 45 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 60 - 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 Antal elmotorvagnar i trafik exkl. Mendoza 
  
 450 
  
 400 
  
 350 
  
 300 
  
 250 
  
 200 
  
 150 
  
 100 
  
 50 
  
 0 
  
 Antal vagnar i elmotorvagnsätt efter ålder och företag 
  
 Övriga 
  
 SJ AB 
  
 Antal fordon i trafik exkl. Mendoza 
  
 60 - 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 Antal personvagnar efter ålder och företag 
  
 Övriga 
  
 SJ AB 
  
 350 
  
 300 
  
 250 
  
 200 
  
 150 
  
 100 
  
 50 
  
 0 
  
 60 - 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 2 
  
 Ålder år 
  
 245 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 1 Inledning 
  
 1.1Bakgrund 
  
 Tillgång till fordon – lok, motorvagnar och vagnar – är en av- görande faktor för järnvägens konkurrenskraft. Kunskapen om fordonsparkens struktur och utveckling har varit begränsad särskilt när det gäller hur avregleringen av järnvägen har påverkat fordons- beståndet. Transportstyrelsen har emellertid de senaste åren byggt upp ett fordonsregister på grundval av uppgifter från operatörerna som är skyldiga att lämna uppgifter om alla fordon. Denna databas har dock hittills inte bearbetats på något systematiskt sätt. 
  
 Databasen möjliggör dock att göra mer detaljerade analyser av fordonsbeståndets struktur och egenskaper. Det är också angeläget att säkerställa registrets kvalitet och att undersöka om det går att använda för att ta fram löpande statistik i framtiden. Med en regel- bunden bearbetning skulle det i så fall kunna ersätta insamling av en del annan statistik främst till den officiella järnvägstatistiken. 
  
 1.2Syfte 
  
 Det övergripande syftet har varit att beskriva omfattning, struktur och egenskaper för de fordon som används för järnvägstrafik i Sverige. Särskilt intressant är att redovisa hur avregleringen hittills har påverkat fordonsbeståndet. I detta ligger också att granska det fordonsregister som Transportstyrelsen byggt upp lämna rekom- mendationer hur statistik om fordonsbeståndet ska tas fram i fram- tiden. 
  
 1.3Metod 
  
 Analysen har genomförts med följande metod: 
  
 1.Ett utdrag av Vazquez fordonsregister har erhållits per den 31 december 2014. Härmed kan de uppgifter som tas fram i denna utredning också användas som årsstatistik för 2014. En databas över alla fordon har lagts upp med de viktigaste vari- ablerna. 
  
 246 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 2.Bearbetningar har gjorts av Transportstyrelsens fordonsregister för att granska innehåll och kvalitet. Till att börja med analyserades elektriska lok mer noggrant och därefter de andra fordonstyperna. 
  
 3.Resultat från fordonsregistret jämförs med andra källor, främst Trafikanalys Bantrafik, som ingår i den officiella statistiken och Svenska Järnvägsklubbens skriftserie Svenska lok och motor- vagnar med personvagnar (SLMP). 
  
 4.Utvecklingen av fordonsbeståndet  
 1988-2014 
  beskrivs med hjälp av bearbetningar av SOS/Bantrafik och SLMP. 
  
 5.En sammanfattning görs av utveckling och det nuvarande be- ståndets struktur. 
  
 6.Slutligen lämnas några rekommendationer om hur fordons- statistik ska samlas in och redovisas i framtiden. 
  
 1.4Avgränsning 
  
 Transporstyrelsens fordonsregister beskrivs för 2014 och Bantrafik för 2014 som är den senast tillgängliga statistiken när detta skrevs. En översiktlig analys redovisas också perioden åren  
 1988–2014 
  dvs. den period då avregleringen av järnvägen genomförts i olika steg. 
  
 Det bör framhållas att utländska järnvägsfordon som används i Sverige inte finns med på något fullständigt sätt. Det gäller särskilt godsvagnar, där det är mycket vanligt att utländska vagnar används i Sverige och de svenska vagnarna används i utlandet. För lok, motorvagnar och personvagnar gäller detta undantagsvis och främst mellan Sverige, Danmark och Norge. 
  
 1.5Några begreppsförklaringar 
  
 I rapporten används några begrepp med följande betydelse om inte annat anges: 
  
 Fordon i statligt ägda företag: Med detta avses de fordon som ägs av statligt ägda järnvägsföretag eller statliga myndigheter. I praktiken innebär detta SJ AB, Green Cargo AB, Trafikverket (SSRT) och MTAB. Detta för att kunna urskilja fordon som 
  
 247 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 huvudsakligen tidigare har anskaffats av SJ innan det blev bolagiserat. 
  
 Fordon i privata järnvägsföretag. Med detta avses fordon som ägs av privata järnvägsföretag, huvudsakligen de nya järnvägsföre- tag som uppstått efter avregleringen. 
  
 Fordon i övriga företag: Med detta avses fordon som ägs av ut- hyrningsföretag och industrier. Till industrier räknas även SSAB som inte är ett järnvägsföretag. 
  
 Fordon i länstrafikbolag: Fordon som ägs eller disponeras av Regionala kollektivtrafikhuvudmän (RKM). I detta ingår även for- don som ägs av uthyrningsbolag (främst Transitio) men disponeras av RKM. 
  
 Nelson: Fordon som ägs eller disponeras av museijärn- vägar eller museer. 
  
 Sökande, ägare, innehavare och underhållare synes vara svår- tolkade begrepp, och det är ett stort bortfall på ägare. På Trans- portstyrelsens hemsida står det: ”Fordonsinnehavare är den som i egenskap av ägare eller med nyttjanderätt varaktigt använder ett järnvägsfordon. Fordonsinnehavaren ska lämna uppgifter om for- donet till Transportstyrelsen.” På blanketten, se bilaga 2, finns det möjlighet att ange såväl sökande, fordonsinnehavare, fakturerings- adress (om annan än fordonsinnehavare), underhållsansvarig och ägare (företagskontakt) samt ytterligare ägare. Man kan således ange sex olika företagsnamn och adressuppgifter. 
  
 Den första uppgiften man ska fylla i är sökanden och den finns också registrerad på så gott som alla fordon. I denna rapport har huvudsakligen uppgiften om sökande mestadels används när vi har klassificerat vem som använder fordonen. 
  
 2 Transportstyrelsens fordonsregister 
  
 2.1Inledning 
  
 Den officiella järnvägsstatistiken, Bantrafik och tidigare SOS Sveriges Järnvägar, innehåller endast ett fåtal uppgifter om fordon. Informationen samlas in på aggregerad nivå från operatörerna, vilket omöjliggör sökningar i en databas. För att få en bättre bild av fordonsbeståndet har KTH Järnvägsgrupp tidigare byggt upp en databas upp med utgångspunkt från publikationen Sveriges lok och 
  
 248 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 motorvagnar med personvagnar (SLMP) som ges ut med jämna mellanrum av Svenska Järnvägsklubben (SJK). Denna har utnyttjats för analyser av strukturförändringar i fordonsbestånden, vilket dock endast kan göras för de år de publiceras. 
  
 Transportstyrelsen har emellertid byggt upp en databas över järnvägsfordon i Sverige, mot bakgrund av kraven i EU förordning 2007/756/EG0. Denna databas är nu relativt komplett, men har aldrig använts för att ta fram statistik över fordonsbeståndet. Exempel på fordonstyper framgår av tabell 2.1. 
  
 Databasen innehåller fordon registrerade i Sverige och särskilt för godstransporter gäller att utländska vagnar används i Sverige och svenska i utlandet. Motsvarande databaser kommer dock att byggas upp i alla länder inom EU. Nedan beskrivs förutsättning- arna för fordonsregistret mer i detalj. 
  
 Fordonstyper 
  
 Lok 
  
 Elektriskt lok Dieseldrivet lok Ånglok 
  
 Annat 
  
 Motorvagn 
  
 Elektriskt motorvagnståg, motorvagn eller manövervagn Dieseldrivet motorvagnståg, motorvagn eller manövervagn Annat 
  
 Personvagnar 
  
 Sittvagn 
  
 Liggvagn 
  
 Sovvagn Specialkonstruerat fordon 
  
 Godsvagnar typ E,F,G,H,I,K,L,O,R,S,T,U,Z Arbetsfordon typ  
 1-9 
  
 249 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.2Transportstyrelsens register för järnvägsfordon 
  
 Nedanstående beskrivning är i huvudsak hämtad från Transport- styrelsens hemsida, men är något förkortad. 
  
 Bakgrund 
  
 Enligt direktiv från EU ska alla medlemsstater föra ett nationellt register över järnvägsfordon. I Sverige registreras de järnvägsfor- don som har ett svenskt godkännande. Krav på registrering gäller alla godkända järnvägsfordon oavsett om de används i nationell eller internationell trafik. 
  
 Fordon som är undantagna från krav på registrering 
  
 Fordon som inte omfattas av kravet på registrering är: 
  
 Tunnelbane- och spårvägsfordon 
  
 Person- och godsvagnar som godkänts i en annan stat inom EES eller i Schweiz 
  
 Järnvägsfordon som är undantagna från krav på godkännande 
  
 Hur samlas uppgifterna in? 
  
 För att få tillgång till registret kan verksamhetsutövare anmäla sig och få användarkonto och därmed ha tillgång till uppgifter om sina järnvägsfordon samt möjlighet att starta en ansökan om godkän- nande av en ny typ. 
  
 Företag som ansöker om tillstånd att bedriva järnvägsverksam- het ska ha sina fordon i ordnad form. Fordonsregistret uppfyller detta krav. Företag får tillgång till ett register och har även möjlig- het att skapa en mer detaljerad indelning för typer och individer. Fordonsregistret innehåller många tekniska uppgifter om for- donen. 
  
 Fordonsinnehavare är den som i egenskap av ägare eller med nyttjanderätt varaktigt använder ett järnvägsfordon. Fordonsinne- havaren ska lämna uppgifter om fordonet till Transportstyrelsen. 
  
 250 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Det är också fordonsinnehavarens skyldighet att informera om uppgifterna ändras till exempel om fordonet övergår till en annan fordonsinnehavare, om någon annan tar över underhållet för for- donet, om fordonet tas ur bruk eller om användningsområdet ändras. Ändrat användningsområde kan exempelvis vara att for- donet endast ska användas som museijärnvägsfordon. 
  
 Registrering och märkning av järnvägsfordon 
  
 Alla fordonskategorier omfattas av reglerna för registrering och märkning. Däremot behöver järnvägsfordon avsedda att användas uteslutande för lokala ändamål, historiska ändamål eller turist- ändamål eller på sådan infrastruktur vars funktion är fristående från det övriga järnvägssystemet inte märkas med identitetskod. De som innehar denna typ av fordon behöver endast registrera for- donen. 
  
 Fordonsinnehavare med godkända järnvägsfordon är skyldig att anmäla innehav till Transportstyrelsen (8 kap. 8 §, andra stycket, järnvägslagen 2004:519). Existerande fordon anmäls till Transpor- styrelsen. Fordon som godkänns av Transportstyrelsen registreras av Transportstyrelsen vid godkännandet. 
  
 Anmälningsblankett används för anmälan om registrering, ändring och avregistrering av järnvägsfordon. Blanketter hämtas på Söktjänst för järnvägsfordon. Det finns två typer av blanketter: dels en blankett för registrering, ändring och avregistrering samt blankett för tekniska egenskaper för fordonstyp som bifogas vid nyregistrering och då tekniska egenskaper ändrats för fordonet. Blanketter kan fyllas i direkt och bifogas i  
 e-post 
  eller fyllas i och skickas till Transportstyrelsen. 
  
 Hur registret ajourhålls 
  
 För fordon som redan är godkända men som ännu inte är registrerade ansöker man om registrering på en särskild blankett. Vid nyregistrering bifogas även en blankett för typ som anger fordonets tekniska egenskaper. Vid nyregistrering tilldelar Trans- portstyrelsen fordonsnummer. Det är möjligt att lämna in en anmälningsblankett per fordon eller en blankett för ett antal fordon 
  
 251 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 från samma serie eller order och samtidigt bifoga en lista med fordonsnumren/individnumren för aktuella fordon. 
  
 Om ändring av en eller flera uppgifter i fordonsregistret ska göras kryssar man för rutan ”Ändring” i blanketten. Fordonsnum- mer samt de uppgifter som ändras för fordonet anges. Gäller ändringen fler fordonsindivider kan en lista med fordonsnummer bifogas blanketten. Det är de nya uppgifterna som ska anges i blanketten. 
  
 Behöver fordonet ett nytt fordonsnummer på grund av ändringar av tekniska uppgifter enligt TSD Drift och Trafikledning ska fordonsinnehavaren informera Tranportstyrelsen som tilldelar ett nytt fordonsnummer. 
  
 Ändras fordonsinnehavare är det den nuvarande fordonsinne- havaren som är ansvarig att anmäla ändringar till Transport- styrelsen. Den nuvarande innehavaren meddelar den nya inne- havaren om ändrad registrering. Den nuvarande innehavaren tas inte bort från fordonsregistret och befrias inte från sina skyl- digheter förrän den nya innehavaren godkänt sin innehavarstatus. Om ingen ny innehavare godkänt sin innehavarstatus dagen då den nuvarande innehavaren avregistreras, upphävs tillfälligt fordonets registrering. Samma procedur gäller vid byte av underhållsansvarig och ägare. 
  
 För att avregistrera fordon kryssas rutan för ”Avregistrering” i blanketten och därefter lämnas uppgifter om typ av avregistrering och datum för avställning. Transportstyrelsen skickar en bekräftelse när avregistreringen är utförd. 
  
 Avställda fordon får inte användas på det europeiska järnvägs- nätet. Vid aktivering av ett avställt fordon måste Transport- styrelsen granska de förhållanden som ledde till avställningen. Handläggare hos Transportstyrelsen avgör om nytt godkännande är nödvändigt. 
  
 Överföring av fordon mellan medlemsstater 
  
 Överföring av registrering består av en nyregistrering av fordonet och åtföljande avregistrering av den gamla registreringen. Det kan innebära att fordonet är omregistrerat med ett annat fordonsnum- 
  
 252 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 mer eller i ett annat medlemslands fordonsregister, för fortsatt användning på (hela eller delar av) det europeiska järnvägsnätet. 
  
 När ett fordon med förarhytt som lok, motorvagn eller manövervagn, som redan är godkänt och registrerat i en medlems- stat godkänns i en annan medlemsstat måste det registreras i det nationella fordonsregistret i den senare medlemsstaten. 
  
 Det gäller så länge det virtuella fordonsregistret och anslutning- arna till samtliga nationella fordonsregister inte fungerar helt och berörda myndigheter utbyter information för att se till att upp- gifterna om samma fordon stämmer överens. Fordon som inte är försedda med förarhytt, som godsvagnar och personvagnar och en del specialfordon, registreras endast i det nationella fordonsregister i det medlemsland där det först togs i bruk. 
  
 Om man behöver ändra uppgifter på fordon som finns registrerade i andra medlemsstater än i Sverige finns en blankett att hämta på ERA:s webbplats. 
  
 Avgift för fordonsregistret 
  
 Transportstyrelsen tar ut en fast, årlig avgift för registerhållning som är 155 SEK per fordon och år. Avgiften ska betalas av for- donsinnehavaren. Museiorganisationer är befriade från avgiften. De måste dock ansöka om att bli befriade från registeravgiften. 
  
 Följande villkor gäller för registrering och för betalning av registreringsavgifter: 
  
 1. Registrering gäller för järnvägsfordon som är godkända. Varje medlemsstat inom EU ska föra ett nationellt register över järnvägsfordon som är godkända på dess territorium. Register- skyldigheten följer av Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/57/EG av den 17 juni 2008 om driftskompatibiliteten hos järnvägssystemet inom gemenskapen och är genomfört i svensk lagstiftning genom järnvägslagen (2004:519). 
  
 253 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.Registrering av järnvägsfordon sker i samband med godkän- nande. 
  
 I samband med det första godkännandet att ta ett fordon i bruk utfärdas ett fordonsnummer av Transportstyrelsen och registr- eras i det nationella fordonsregistret. Järnvägsfordon som enligt 4 § Transportstyrelsens föreskrifter (TSFS 2010:116) är undan- tagna från kravet på godkännande omfattas inte av registrerings- skyldighet. 
  
 3.Registrerade järnvägsfordon debiteras registeravgift. 
  
 För varje järnvägsfordon som registreras debiteras en fast 
  
 årlig avgift om 155 kronor. (5 § Transportstyrelsens föreskrifter (TSFS 2012:98) om avgifter inom järnvägsområdet). 
  
 4.Debitering sker under innehavande år. 
  
 Fakturering sker i början av året för järnvägsfordon som är registrerade och i slutet av året för de järnvägsfordon som till- kommit under året. Avgift debiteras under innehavande år, inte i efterskott. 
  
 5.Återbetalning av registeravgift sker inte. 
  
 Registreringsavgift återbetalas inte vid till exempel avställning. 
  
 6.För avställda järnvägsfordon debiteras inte någon avgift. Fordon som står uppställda för visning/lager eller står i väntan på renovering/ombyggnad med mera kan ställas av. Fordon som är avställda under ett helt kalenderår debiteras inte någon avgift. 
  
 7.Järnvägsfordon som ställs på ska kontrolleras. 
  
 När järnvägsfordon ställs på igen ska de förhållanden som ledde till avställningen kontrolleras. Om förändringar skett kan ett nytt godkännande komma att krävas. 
  
 Sammanfattning 
  
 En avgift på 155 kr/år tas ut av alla registrerade fordon utom for- don som är avställda hela året och fordon som tillhör musei- organisationer. Avgiften ska täcka Transportstyrelsens kostnader för att hålla registret. 
  
 Enligt bearbetningen av registret som gjorts i denna rapport fanns det 14 725 fordon i trafik som inte var avställda eller tillhörde 
  
 254 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 museiorgansationer  
 2014-12-31. 
  Det innebär en intäkt på cirka 2,3 Mkr. Enligt Transportstyrelsen fördelade sig kostnaderna enligt figur 2.2. Cirka 75 procent utgörs av systemkostnader och 25 pro- cent av personal, administration och lokalkostnader. 
  
 2.3Intressanta faktorer för utredningen 
  
 Databasen innehåller cirka 23 000 fordon och det finns cirka 100 möjliga uppgifter för varje fordon, dvs. en matris med 23 000 rader och 100 kolumner. och exempel på uppgifter av tabell 2.3. 
  
 I denna utredning är det särskilt intressant att analysera faktorer som inte varit så kända förut och studera skillnader i fordons- parken mellan gamla och nya operatörer som kan bero på av- regelringen. Följande faktorer har initialt bedömts som intressanta: 
  
 Fordon i trafik 
  
 Avställda fordon (och orsak) 
  
 Ägare 
  
 Innehavare 
  
 255 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Typ av fordon (lok, motorvagnar, personvagnar och gods- vagnar) 
  
 Ålder 
  
 Huvudsaklig källa till beskrivningen ska vara Transportstyrelsens fordonsregister, men denna källa kan också, i mån av tillgänglighet, kompletteras och verifieras med andra källor och databaser. Ytter- ligare uppgifter har specificerats i uppdraget som redovisas under respektive fordonskategori. 
  
 Exempel på uppgifter i Transportstyrelsens fordonsdatabas 
  
 Alla fordon 
  
 Lok och motorvagnar 
  
 Fordonskategorie 
  
 Dragförmåga 
  
 kN 
  
 Spårvidd 
  
 mm 
  
 Littera 
  
 Person- och motorvagnar 
  
 Fordonsindivid 
  
 Nr 
  
 Antal fasta sittplatser 
  
 st 
  
 Ägare 
  
 Antal ligg- och sovplatser 
  
 st 
  
 Innehavare 
  
 Plattformshöjd som fordonet tillv för 
  
 mm 
  
 Tillverkningsår 
  
 År 
  
 Antal handikapplatser 
  
 st 
  
 Största tillåtna hastighet 
  
 km/h 
  
 Dubbeldäckad 
  
 Nej, Ja 
  
 Egenvikt 
  
 ton 
  
 Resgodsvagn 
  
 Ja, Nej 
  
 Längd över buffertar 
  
 mm 
  
 Maximal axellast 
  
 ton/axel 
  
 Godsvagnar 
  
 Antal axlar 
  
 st 
  
 Bromstal G 
  
 % 
  
 Typ av boggi 
  
 Bromstal P 
  
 % 
  
 Fordonets lastprofil 
  
 Lastbegränsningar 
  
 Koppeltyp 
  
 Lastytans höjd 
  
 mm 
  
 Bromstyp 
  
 Sth 100 km/h S 
  
 Ja, Nej 
  
 Bromsvikt 
  
 ton 
  
 Sth 120 km/h SS 
  
 Ja, Nej 
  
 Förbifartsbuller 
  
 dB(A) 
  
 Hart  
 Fuentes 
  
 Startbuller 
  
 dB(A) 
  
 Lamb SS  
 Fuentes 
  
 Stationärt buller 
  
 dB(A) 
  
 256 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 3 Inledande granskning av fordonsregistret 
  
 3.1Inledning 
  
 I detta kapitel görs en genomgång av några viktiga variabler i for- donsregistret för att ta reda på vad som finns i det och vad som saknas samt görs en inledande bedömning av kvaliteten i de upp- gifter som ska bearbetas. Syftet med detta är att kunna göra rätt bearbetningar av de olika fordonstyperna senare och att försöka göra dessa konsekventa för olika fordonstyper. 
  
 För att göra detta har en djupare analys genomförts huvudsak- ligen av loken, eftersom de är någorlunda överblickbara och jäm- förande uppgifter om dessa också finns publicerade på annat håll. I genomgången görs en successiv avgränsning av loken för att för- söka få fram det fordonsbestånd som är intressant för publicering och för utredningen om järnvägens organisation. Detta leder också fram till förslag till förbättringar av registret. 
  
 I detta kapitel behandlas hur statistiken över loken ser ut i for- donsregistret och i kapitel 4 beskrivs loken igen tillsamman med de andra fordonstyperna. En viss överlappning kan därvid förekomma. 
  
 3.2Loktyp och spårvidd 
  
 För det första finns följande typer av lok i fordonsregistret: 
  
 Elektriskt lok 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 Cook 
  
 Annat 
  
 Det totala antalet lok framgår av tabell 3.1. där de är fördelade på loktyp och spårvidd. Elektriska lok och diesellok är de vanligaste. Cook används bara i musei- och turisttrafik. Annat är huvudsak- ligen museilok samt några lok som verkar vara felkodade. 
  
 Alla fordon är också indelade efter spårvidd: 
  
 1435 mm (normalspår) 
  
 891 mm (smalspår) 
  
 257 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 600 mm (smalspår) 
  
 Annat 
  
 600 mm spårvidd finns bara på museibanor. 891 mm spårvidd finns förutom på museibanor även på Roslagsbanan som är en lokalbana för persontrafik i Stockholmsregionen, men har inga lok. Då det är ett isolerat system som inte kan köra på det allmänna järnvägsnätet utesluter vi det från våra noggrannare analyser. 
  
 För vagnar finns dessutom spårvidden 1435/1572 mm och 1435/1668 mm. Det är fordon med utbytbara axlar som används på normalspår i Sverige. Spårvidden 1572 mm är felkodad och ska vara 1524 mm som används i Finland och 1668 mm används i Spanien och Portugal. 
  
 Spårvidden annat som finns på fyra fordon visar sig vara 802 och 1067 mm som tidigare funnits i Sverige samt ett lok med 600 mm och ett med 1435 mm spårvidd. Alla är museilok. I fortsättningen innefattar analysen endast lok med 1435 mm spårvidd då de smal- spåriga loken alla är museilok. 
  
 3.3Normalspåriga lok i kommersiell trafik och museilok 
  
 Det finns en särskild uppgift i fordonsregistret om det är ett museifordon eller ej med svaret ja/nej. Det visar sig dock att det är ett stort bortfall, 40 procent av fordonen saknar uppgift om detta, se tabell 3.2. De fordon som är kodade som Mendoza är det, men det finns många fordon som är Mendoza som inte är kodade som det. Ett sätt att kompensera för detta är i stället av- gränsa med tillverkningsår, t.ex. att ta bort alla fordon som är till- verkade före 1960. 
  
 Av tabell 3.2 framgår att 74 procent av loken är tillverkade efter 1960. Sätts gränsen till 1965, d.v.s. 50 år gamla lok, blir andelen 62 procent. Detta kan vara en praktisk gräns för ellok, eftersom de moderna elloken typ Rc började tillverkas 1967 och äldre ellok ofta är museilok eller står i reserv i väntan på skrotning. När det gäller diesellok finns det dock många äldre lok som används av industrier för intern växling. Det är således svårt att sätta en generell ålders- gräns. Nedan görs därför också en avgränsning efter sökande. 
  
 258 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 3.4Ägare, innehavare, sökande och underhållsanvarig 
  
 Det finns en uppgift om ägare, två olika om innehavare av loken, en om underhållsansvarig samt en om sökande vilket är det företag som registrerat loket. Av tabell 3.3 framgår hur stor andel av loken och av alla fordon som har en uppgift om ägare, innehavare, inne- havare i förkortning, sökande och underhållsansvarig. 
  
 Ägare 
  
 Endast 36 procent av loken och 26 procent av alla fordon har en uppgift om ägare. Bl.a. är en stor del av Fowler och alla SJs lok endast registrerade med innehavare. Bortfallet är så stort att uppgifterna är oanvändbara. Företagsnamnet beskrivs i klartext. 
  
 Innehavare 
  
 Innehavare beskrivs på två sätt: Dels innehavare med hela namnet, dels med en förkortning. Det fullständiga namnet finns angivet för alla loken och nästan alla fordon, det saknas för 32 stycken av alla fordon. Förkortning för innehavare finns på 87 procent av loken och på 91 procent av alla fordon. 
  
 Fordonsinnehavare beskrivs med en förkortning som kräver kunskap om vad den står för. T.ex. kan 16 stycken lok från ägaren Nordic Refinance AB ha innehavare med förkortningen LPTAB, NRFAB, NTAB och SWTAB. NRFAB betyder sannolikt Nordic Refinance AB men vid en kontroll i kolumnen sökande visar det sig att LPTAB har som sökande Three T AB och SWTAB har som sökande Nordic Sugar AB för att nämna några exempel. För dessa 16 lok med Nordic Refinance AB som ägare finns 10 olika sökande. Det gör att dessa företagsbeteckningar är svårtolkade, och det är således bättre att använda sig av hela företagsnamnet. 
  
 Sökande 
  
 Sökande finns på 99 procent av loken och på 99 procent av alla fordon, det saknas på 117 eller 0,5 procent av alla fordon. Endast 1 procent eller 11 av 1 478 lok saknar sökande. Namnen på sökanden 
  
 259 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 anges i klartext varför det inte är några tolkningssvårigheter här om man har kunskap om branschen. 
  
 Underhållsansvarig 
  
 Underhållsansvarig finns på alla loken och på 99 procent av alla fordon, det saknas på 168 stycken eller på 1procent av alla fordon. Namnen på underhållsanvarig anges i klartext. 
  
 Slutsatser 
  
 Sökande, innehavare i klartext och underhållsansvarig finns angiven för nästan alla lok. I denna rapport har vi huvudsakligen använt sökande som urvalsgrund t.ex. för att avgränsa kommersiella fordon från museifordon. Den bedömning som gjordes var att sökanden bäst speglade den som använde fordonen. Det går också att använda sig av innehavare eller underhållsansvarig vilket ger unge- fär samma resultat. 
  
 Avgränsning av kommersiella fordon 
  
 En bearbetning gjorts för att ta bort museiloken genom att endast räkna de lok som registrerats eller innehas av företag som bedriver kommersiell järnvägstrafik. I detta avsnitt redovisas endast normal- spåriga lok, se tabell 3.3. 
  
 I tveksamma fall, som när det gäller att ta bort museilok, så kan man kontrollera vad det är för lok som företagen anmält t.ex. till- verkningsåret. Efter en sådan genomgång får man fram att 76 pro- cent av loken har ett kommersiellt järnvägsföretag som sökande och 24 procent har en museiförening eller motsvarande som sökande. Det finns totalt 93 olika sökanden i registret för lok varav 64 är företag med kommersiell trafik, se tabell 3.4. För noggrannare uppgifter om klassificering av sökanden för olika loktyper se bilaga 1. 
  
 260 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Ellok 
  
 För ellok finns totalt 30 sökanden varav 18 har kommersiell trafik. Det finns totalt 710 ellok varav 646 eller 91 procent används i kommersiell trafik. Tre lok saknar uppgift om sökande men de är alla moderna, ett har NSB som ägare och två har Bombardier Gmbh som ägare och är således inte museilok. 
  
 En genomgång har gjorts av alla normalspåriga ellok med sökande för att kontrollera kvaliteten på uppgifterna. Det finns en del gamla lok från  
 1950-talet, 
  t.ex. har Green Cargo 10 stycken Ma- lok som har museiföreningar som ägare eller innehavare. Även sökanden LKAB Malmtrafik har ett stort antal  
 Dm-lok 
  från 1960- talet där de flesta är avställda som reserv eller i väntan på skrotning. Några bolag har också ett mindre antal äldre lok som huvudsak- ligen används för specialtransporter. 
  
 Ett annat problem är lok som leasas ut till järnvägsföretag. Det visar sig att antalet lok med kommersiell sökande överensstämmer relativt väl med antalet lok med kommersiell ägare när museiloken tagits bort här. Bombardier Transportation GmbH har 17 BR185- lok utan ägare eller innehavare och Bombardier Transportation Sweden AB har också 17 BR  
 185-lok 
  utan ägare eller innehavare. Då det är moderna lok används de med största sannolikhet i trafik. De flesta andra lok går att härleda till en viss operatör eller trafik. 
  
 Svårigheter kan finnas med utländska sökandens lok i vilken mån de verkligen används i Sverige. Chen Rail Scandinavia A/S har som sökande 36 lok varav 13 lok är f.d.  
 DSB-lok 
  som sak- nar ägare. Cargonet (som ägs av NSB) har som sökande anmält 27 stycken  
 EL14-lok 
  som såvitt känt inte används i Sverige men kan ju ändå vara registrerade här för kommande behov. 
  
 Diesellok 
  
 För diesellok finns total 85 sökanden varav 57 har kommersiell trafik. Det finns totalt 612 diesellok varav 468 eller 76 procent används av sökanden med kommersiell trafik. 8 lok saknar uppgift om sökande men de är alla moderna, två lok har Korsnäs som ägare och sex har Northrail Gmbh som ägare och är således inte musei- lok. Dieselloken är en mycket heterogen grupp och en ytterligare uppdelning av dessa redovisas i nästa kapitel. 
  
 261 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Cook 
  
 För ånglok finns total 23 sökanden varav 2 har kommersiell trafik. Det finns totalt 147 ånglok varav 9 anges att användas av kom- mersiell trafik. Två lok från ett företag är dock ellok och således felkodade. De 7 återstående ånglok som används i kommersiell trafik ägs av Inlandsbanan AB och används i turisttrafik, varav några är reservlok. 
  
 Andra lok 
  
 För andra lok finns totalt 5 sökanden varav 3 har kommersiell trafik. Det finns totalt 9 andra lok varav 3 eller 33 procent anges användas i kommersiell trafik. En närmare granskning visar dock att de tre loken som anmälts av kommersiella företag är diesellok och tre lok som anmälts av sökanden med museitrafik eller musei- lok är diesellok och tre lok är ånglokstendrar. 
  
 3.5Avställda lok 
  
 I registret finns uppgift om loken är avställda i fem olika kate- gorier, se tabell 3.6. Totalt 163 lok av samtliga 1 478 normalspåriga lok eller 11 procent är avställda. Två koder dominerar, kod 11 
  
 ”Registrering tillfälligt upphävd, driftklar förvaring” har 100 lok och kod 33 ”Återkallad, avregistrerad, för skrotning eller återvin- ning av reservdel” har 53 lok registrerade. De övriga avser huvud- sakligen okänd orsak. 
  
 En noggrann genomgång har gjorts av avställda ellok för att undersöka vilka lok som är avställda. Det finns 73 avställda ellok varav 51 tillhör sökanden med kommersiell trafik och 22 tillhör sökanden med museitrafik eller museilok. Då det fanns totalt 64 lok med museibanor som sökanden kan man inte dra den slutsatsen att museibanorna dominerar de avställda loken. 
  
 Studerar man de avställda loken hos kommersiella sökanden så dominerar äldre lok som är avställda i väntan på skrotning eller används som reservdelsförråd. T.ex. återfinns här 39stycken Dm/Dm3 hos LKAB från  
 1960-talet 
  som ersatts med modernare lok. Det är loktyper som är på väg ut i väntan på skrotning och som 
  
 262 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 knappast är aktuella att säljas för att användas i kommersiell trafik. Det finns bara ett modernt lok som är avställt sannolikt i väntan på att hyras ut och sättas i trafik. 
  
 3.6Lok godkända i andra medlemsstater 
  
 Som framgått av kap 2 kan fordon som godkänts i andra medlem- stater användas i Sverige. Av tabell 3.7 nedan framgår att i registret fanns totalt 124 lok eller 8 procent av loken som var godkända i andra länder. Ellok från Norge, Danmark och Tyskland dominerar. Av alla fordon var 251 eller mindre än 1 procent godkända i andra länder. 
  
 3.7Förslag till avgränsning 
  
 De bearbetningar som genomförts i detta avsnitt ligger till grund för redovisningen av samtliga fordonskategorier. Mot bakgrund av vad som framkommit föreslås följande: 
  
 Normalspåriga fordon 1435 mm som kan användas på det all- männa järnvägsnätet 
  
 Fordon med kommersiella järnvägsföretag som sökande, för att få bort museilok 
  
 Fordon som inte är avställda för att få bort lok som är på väg ut från marknaden 
  
 Det är i första hand dessa lok i fordonsregistret kan användas i kommersiell trafik på den svenska järnvägsmarknaden. Av tabell 3.6 framgår då att det finns 1 055 lok i Sverige varav 65 procent är användbara i trafik. Av dessa är 56 procent ellok och 43 procent diesellok samt 1 procent ånglok. 
  
 263 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Spårvidd 1435 mm 
  
 Lands- 
  
 Diesel- 
  
 Annat Summa 
  
 Andel 
  
 Alla 
  
 Andel 
  
 Godkänd i land 
  
 kod 
  
 Ellok 
  
 lok 
  
 Cook 
  
 lok 
  
 % 
  
 fordon 
  
 % 
  
 Norge 
  
 76 
  
 38 
  
 8 
  
 46 
  
 3% 
  
 101 
  
 0,4% 
  
 Danmark 
  
 86 
  
 35 
  
 5 
  
 40 
  
 3% 
  
 52 
  
 0,2% 
  
 Tyskland 
  
 80 
  
 26 
  
 3 
  
 29 
  
 2% 
  
 33 
  
 0,1% 
  
 Österrike 
  
 81 
  
 2 
  
 2 
  
 0% 
  
 2 
  
 0,0% 
  
 Nederländerna 
  
 84 
  
 0 
  
 0% 
  
 2 
  
 0,0% 
  
 Ingen uppgift 
  
 7 
  
 7 
  
 0% 
  
 61 
  
 0,3% 
  
 Summa 
  
 101 
  
 23 
  
 0 
  
 0 
  
 124 
  
 8% 
  
 251 
  
 1% 
  
 Sverige 
  
 74 
  
 609 
  
 589 
  
 147 
  
 9 
  
 1 354 
  
 92% 
  
 22 969 
  
 99% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 220 
  
 100% 
  
 Spårvidd 
  
 Alla 
  
 Andel 
  
 1435 mm 
  
 891 mm 
  
 600 mm 
  
 Annat 
  
 % 
  
 Elektrisk lok 
  
 710 
  
 5 
  
 1 
  
 0 
  
 716 
  
 44% 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 612 
  
 38 
  
 32 
  
 1 
  
 683 
  
 42% 
  
 Cook 
  
 147 
  
 33 
  
 19 
  
 3 
  
 202 
  
 12% 
  
 Övrigt 
  
 9 
  
 4 
  
 4 
  
 0 
  
 17 
  
 1% 
  
 Summa 
  
 1 478 
  
 80 
  
 56 
  
 4 
  
 1 618 
  
 100% 
  
 härav 
  
 Tillverkade efter 
  
 1 088 
  
 3 
  
 10 
  
 1 
  
 1 102 
  
 68% 
  
 Spårvidd 
  
 Totalt Nelson 
  
 Tillverkningsår 
  
 1435mm 
  
 antal 
  
 Nej 
  
 Ja 
  
 blanka 
  
 1960- 
  
 1965- 
  
 Elektrisk lok 
  
 710 
  
 361 
  
 37 
  
 312 
  
 635 
  
 597 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 612 
  
 304 
  
 97 
  
 211 
  
 449 
  
 313 
  
 Cook 
  
 147 
  
 10 
  
 81 
  
 56 
  
 1 
  
 1 
  
 Övrigt 
  
 9 
  
 1 
  
 3 
  
 5 
  
 3 
  
 0 
  
 Summa 
  
 1 478 
  
 676 
  
 218 
  
 584 
  
 1 088 
  
 911 
  
 Andel % 
  
 100% 
  
 46% 
  
 15% 
  
 40% 
  
 74% 
  
 62% 
  
 264 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Lok 
  
 Diesel- 
  
 Andel 
  
 Alla 
  
 Andel 
  
 Spårvidd 1435 mm 
  
 Ellok 
  
 lok 
  
 Ånglok Annat Summa 
  
 % 
  
 fordon 
  
 % 
  
 Efter ägare 
  
 Med ägare 
  
 153 
  
 302 
  
 80 
  
 0 
  
 535 
  
 36% 
  
 6 143 
  
 26% 
  
 Utan ägare 
  
 557 
  
 310 
  
 67 
  
 9 
  
 943 
  
 64% 
  
 17 077 
  
 74% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 220 
  
 100% 
  
 Efter innehavare företagsnamn 
  
 Med innehavare hel 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 188 
  
 100% 
  
 Med innehavare för 
  
 585 
  
 548 
  
 147 
  
 9 
  
 1 289 
  
 87% 
  
 21 231 
  
 91% 
  
 Utan innehavare 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0% 
  
 32 
  
 0% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 220 
  
 100% 
  
 Efter sökande 
  
 Med sökande 
  
 707 
  
 604 
  
 147 
  
 9 
  
 1 467 
  
 99% 
  
 23 103 
  
 99% 
  
 Utan sökande 
  
 3 
  
 8 
  
 0 
  
 0 
  
 11 
  
 1% 
  
 117 
  
 1% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 220 
  
 100% 
  
 Efter underhållsansvarig 
  
 Med underhållsanva 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 052 
  
 99% 
  
 Utan underhållsanva 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0% 
  
 168 
  
 1% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 23 220 
  
 100% 
  
 Lok 
  
 Andel 
  
 Spårvidd 1435 mm 
  
 Ellok 
  
 Diesellok 
  
 Cook 
  
 Annat 
  
 Summa 
  
 % 
  
 Antal sökande med 
  
 kommersiell trafik 
  
 18 
  
 57 
  
 2 
  
 2 
  
 64 
  
 69% 
  
 Museitrafik eller lok 
  
 12 
  
 28 
  
 21 
  
 3 
  
 29 
  
 31% 
  
 Totalt 
  
 30 
  
 85 
  
 23 
  
 5 
  
 93 
  
 100% 
  
 Antal lok i 
  
 kommersiell trafik 
  
 646 
  
 468 
  
 9 
  
 3 
  
 1 126 
  
 76% 
  
 Museitrafik eller lok 
  
 64 
  
 144 
  
 138 
  
 6 
  
 352 
  
 24% 
  
 Totalt 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 100% 
  
 Andel lok i 
  
 kommersiell trafik 
  
 91% 
  
 76% 
  
 6% 
  
 33% 
  
 76% 
  
 76% 
  
 Museitrafik eller lok 
  
 9% 
  
 24% 
  
 94% 
  
 67% 
  
 24% 
  
 24% 
  
 Totalt 
  
 100% 
  
 100% 
  
 100% 
  
 100% 
  
 100% 
  
 100% 
  
 265 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Lok 
  
 Diesel- 
  
 Spårvidd 1435 mm 
  
 Ellok 
  
 lok 
  
 Ånglok Annat 
  
 Summa 
  
 10 Registrering tillfälligt upphävd, okänd orsak 
  
 2 
  
 2 
  
 11 Registrering tillfälligt upphävd, driftklar förvaring 
  
 35 
  
 27 
  
 38 
  
 100 
  
 30 
  
 Återkallad, avregistrerad, inga angivna skäl 
  
 4 
  
 2 
  
 6 
  
 33 
  
 Återkallad, avregistrerad, för skrotning eller 
  
 38 
  
 8 
  
 5 
  
 2 
  
 53 
  
 återvinning av reservdel 
  
 34 
  
 Återkallad, avregistrerad, används som historiskt 
  
 2 
  
 2 
  
 bevarat rullande material 
  
 Summa avställda 
  
 73 
  
 41 
  
 47 
  
 2 
  
 163 
  
 Ej avställda 
  
 637 
  
 571 
  
 100 
  
 7 
  
 1 315 
  
 Summa 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 Andel avställda 
  
 10% 
  
 7% 
  
 32% 
  
 22% 
  
 11% 
  
 Lok 
  
 Andel 
  
 Ellok 
  
 Diesellok 
  
 Cook 
  
 Annat 
  
 Summa 
  
 % 
  
 Totalt antal lok 
  
 716 
  
 683 
  
 202 
  
 17 
  
 1 618 
  
 100% 
  
 därav 
  
 Spårvidd 1435 mm 
  
 710 
  
 612 
  
 147 
  
 9 
  
 1 478 
  
 91% 
  
 Museitrafik eller lok 
  
 64 
  
 144 
  
 138 
  
 6 
  
 352 
  
 22% 
  
 I kommersiell trafik 
  
 646 
  
 468 
  
 9 
  
 3 
  
 1 126 
  
 70% 
  
 Därav avställda 
  
 51 
  
 17 
  
 3 
  
 0 
  
 71 
  
 4% 
  
 Lok i Sverige för trafik 
  
 595 
  
 451 
  
 6 
  
 3 
  
 1 055 
  
 65% 
  
 Andel 
  
 56% 
  
 43% 
  
 1% 
  
 0% 
  
 100% 
  
 4 Analys av fordonsbeståndet med fordonsregistret 
  
 4.1Lok 
  
 Lok tillhör kategorin dragfordon, d.v.s. fordon som kan dra sig själva och oftast även andra fordon som vagnar. De flesta lok kan dra både person- och godsvagnar i och med att de har stand- ardiserade koppel och buffertar. Före avregleringen 1988 och cirka 10 år framåt användes en stor del av SJs lok både för person- och godstrafik. Vanligtvis användes de huvudsakligen för persontrafik på dagen och för godstrafik på natten då den var som mest intensiv. Men det fanns också lok som var specialbyggda för person- eller godstrafik. 
  
 266 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Som en följd av avregleringen delades SJ:s lok upp på SJ Gods och SJ persontrafik och senare vid bolagiseringen 2001 på Green Cargo och SJ AB. Dessutom tillkom nya operatörer som köpte begagnade eller nya lok främst för godstrafik. Senare tillkom också några operatörer som hyrde in lok för persontrafik. Det finns inte i Transportstyrelsens fordonsregister någon uppgift om vilka lok som används för person- eller godstrafik. I och för sig är det lättare att identifiera dessa nu när SJ:s lok är fördeldade på person- och godstrafik och de nya operatörerna ofta är specialiserade på gods- trafik. De fåtal privata lok som används för persontrafik går att identifiera på annat sätt. 
  
 Ett annat faktum är att motorvagnståg alltmer kommit att anskaffas och användas i persontrafiken där de ersätter både lok och vagnar. Tendensen är att loken används alltmer för godstrafik medan motorvagnståg alltmer används för persontrafik. Fort- farande finns dock problemet med att dela upp loken på person- och godstrafik. Här redovisas först den totala lokparken och där- efter görs en analys av fordon för gods- respektive persontrafik. 
  
 Olika typer av lok 
  
 För det första finns följande typer av lok i fordonsregistret: 
  
 Elektriskt lok 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 Cook 
  
 Annat 
  
 Elektriska lok används som framgått av ovan både för person- och godstrafik. Elektriska lok är dessutom indelade i underkategorierna höghastighetslok och konventionella lok. Höghastighetslok är lok som har en största tillåten hastighet (sth) på mer än 200 km/h. Det finns sex sådana lok som ägs av Moore men det finns ingen järnväg i Sverige med trafik i högre hastighet än 200 km/h i Sverige. SJs snabbtåg X2000 räknas som ett motorvagnståg och loket typ X2 finns därför bland motorvagnarna och är inget höghastighetslok eftersom det har en sth på 200 km/h. 
  
 267 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Diesellok används numera enbart för godstrafik i ordinarie trafik. Tidigare har även diesellok använts för tyngre persontrafik medan motorvagnar eller s.k. rälsbussar har använts för lättare per- sontrafik. Numera är de flesta banor med tung persontrafik elektrifierade och på de mindre linjerna används motorvagnar. Lättare diesellok kan dock användas av persontrafikoperatörer för växling av lok, vagnar och mororvagnar på bangårdar och i depåer. 
  
 Cook används bara i museitrafik och i turisttrafik. 
  
 Annat är några museilok och några diesellok som är felkodade. 
  
 Avgränsning 
  
 Som framgått av ovan har följande avgränsning används, om inte annat anges: 
  
 Normalspåriga fordon 1435 mm som kan användas på det all- männa järnvägsnätet 
  
 Fordon med kommersiella järnvägsföretag som sökande och inte museilok 
  
 Fordon som inte är avställda 
  
 4.2Ellok 
  
 Med avgränsningen ovan finns det 595 ellok i Sverige som kan användas i kommersiell trafik. Dessa kommer nedan att analyseras efter användare, ålder och dragkraft. 
  
 Ellok efter användare 
  
 Eftersom en del lok har uthyrningsföretag som sökanden är det svårt att fördela loken enbart efter sökanden om man ska få en bild av vilka företag som använder loken. Därför har nedan uppgiften om sökande kombinerats med uppgiften om innehavare i de fall detta går. De har sedan fördelats på svenska och utländska företag. Det blir ändå en restpost med lok där uthyrningsföretag är sökande som inte har kunnat fördelas på innehavare. 
  
 268 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Av figur 4.1. framgår elloken efter användare och i bilaga 2 en tabell. 83 procent används av svenska järnvägsföretag, 10 procent av utländska och 7 procent av uthyrningsföretag som inte har kunnat fördelas. Green Cargo är den största användaren av ellok med 42 procent av loken och därnäst kommer SJ AB med 19 procent. Den största privata operatören är Moore med 49 lok eller 8 procent av elloken. Sedan följer MTAB med 38 lok och SSRT (Trafik- verkets lok för statens köp av trafik med nattågen till övre Norr- land) med 16 lok. 
  
 Man kan också dela upp loken på statliga företag d.v.s. GCAB, SJ AB, MTAB och SSRT som använder 414 lok eller 70 procent av loken medan privata svenska företag använder 82 lok eller 14 pro- cent av elloken. Härtill kommer sedan utländska företag som alla är statliga med 10 procent och uthyrningsföretag med 7 procent av loken som sannolikt främst är avsedda för den privata marknaden. 
  
 Det är möjligt att anskaffa lok från framförallt andra länder med 15 Dunn såsom Norge, Tyskland, Schweiz. Som exempel kan nämnas att Moore och TÅGAB har importerat cirka 50 lok och dessa lok finns med i databasen. Fordon med förarhytt (lok, motorvagn eller manövervagn) som är godkänt i annan medlems- stat måste registreras i Sverige om det ska användas där. Det gäller dock inte person- och godsvagnar som bara måste registreras i det land de först togs i bruk. 
  
 Ellok efter ålder 
  
 Av figur 4.3 framgår ellok efter ålder, dels framgår det totala antalet lok inklusive museilok i detta fall, dels det totala antalet avställda lok. En approximativ indelning i museilok och trafiklok kan göras genom att ta bort lok som är äldre än 50 år här definierat som är tillverkade före 1960. 
  
 10 procent av loken är tillverkade före 1960 och är nästan alla museilok. Det framgår också det stora antalet avställda lok som är tillverkade  
 1960–1969, 
  de allra flesta är MTABs gamla malmtågslok lok som är på väg att skrotas. Det är därför vi normalt inte har med avställda lok och museilok i redovisningen. 
  
 Det kan vara intressant att studera hur åldersfördelningen ser ut för ”nya” privata operatörer och de ”gamla” statliga, se figur 4.4. I dessa företag finns inga lok som är äldre än 60 år d.v.s. tillverkade 
  
 269 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 före 1950. Det finns nästan inte heller några lok tillverkade under  
 1990-talet. 
  
 De nya privata järnvägsföretagen har både gamla lok och nya lok. Om vi räknar lok efter 1990 som nya lok, d.v.s. efter avregleringen då det också skedde ett generationsskifte, så är 70 procent av de privata företagens lok moderna. De privata operatörerna började med äldre begagnade lok men har numera anskaffat ett stort antal moderna lok som ofta hyrs in från internationella bolag. 
  
 Green Cargo har en mycket stor andel lok tillverkade på 1970- talet men också några moderna lok, dock bara 22 procent. SJ AB har huvudsakligen lok från  
 1980-talet 
  och inga moderna lok. SJ AB har i stället under  
 1990-talet 
  och framåt enbart anskaffat motor- vagnståg som inte redovisas här. SJ AB har nu i stället börjat hyra ut eller sälja en del av sina  
 Rc-lok, 
  huvudsakligen till godstågs- operatörer. 
  
 Att åldersfördelningen ser ut som den gör för GCAB och SJ AB beror på att SJ anskaffade ett stort antal standardlok typ Rc mellan år 1967 och 1988. Dessa kunde användas både i gods- och person- trafik, ibland med olika utväxling för 135 eller 160 km/h. Det är den största lokserie som har byggts i Sverige och 2014 fanns det totalt 365 Rc i Sverige i olika varianter: Rc1, Rc2, Ward, Rc4, Rc5, Rc6, Rd (moderniserade  
 Rc-lok) 
  och Rm. De delades sedan upp på Green Cargo och SJ AB då SJ AB huvudsakligen fick de något nyare och snabbare loken och GCAB fick de något äldre och lång- sammare loken. Numera äger även SSRT, TÅGAB, Infranord och Moore några  
 Rc-lok. 
  
 Ellok efter dragkraft och hastighet 
  
 För godstrafik behövs ofta hög dragkraft så att loket kan dra tunga tåg, men inte så hög topphastighet, ofta räcker 100 km/h. För per- sontrafik krävs högre hastighet, 160 km/h eller högre är önskvärt, men även hög dragkraft är önskvärt för att få bra acceleration. Det svenska  
 Rc-loket 
  var idealiskt då det både hade relativt hög drag- kraft och hastighet och kunde därför användas både för person- och godstrafik så länge inte kraven var extremt höga. 
  
 Ett  
 Rc-lok 
  som har en dragkraft på 275 kN, en effekt på 3 600 kW kan dra ett godståg som väger 1 650 ton och ett persontåg i 160 km/h men har då en dragkraft på 250 kN. Det är inte bara effekten 
  
 270 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 som har betydelse utan även adhesionsvikten och reglersystemet. Ett modernt högeffektlok, som  
 TRAXX-loket, 
  har en dragkraft på 300 kN, en effekt på 5 400 kW och kan dra ett godståg på cirka 2 200 ton, då är sth 140 km/h. Det har också en högre adhesions- vikt. Utväxlat för persontåg har det en sth på 200 km/h och kan dra ett något lättare godståg. Om gränsen för högeffektslok sätts vid 300 kN så är 32 procent av elloken i Sverige högeffektslok, de flesta utväxlade för godstrafik i högst 140 km/h. 
  
 Sätts gränsen för snabba lok till 160 km/h så är 25 procent av elloken i Sverige i denna grupp. Endast 6 lok eller 1 procent är ut- växlade för 200 km/h eller mer. Tre lok är utväxlade för 230 km/h och räknas därför som höghastighetslok. De ägs av Moore och används även i godståg men det finns ingen trafik i Sverige där man kör fortare än 200 km/h. 
  
 Det finns däremot ett stort antal motorvagnar som har en sth på 200 km/h bl.a. snabbtågen X 2000 och ett stort antal regionaltåg. De har kommit att ersätta loktågen och beskrivs i kapitlet om motorvagnar. 
  
 Av tabell 4.5 framgår loken klassificerad i olika grupper. Den första gruppen är äldre lok, tillverkade senast 1960, som är på väg att lämna marknaden. Denna grupp utgjorde 4 procent av loken 2014 och har minskat sedan 2011 jämfört med SLMP, se även tabell 6.4. Sedan följer speciallok som används för tunga godståg, främst malmtåg, som utgjorde 7 procent av lokparken 2014. Denna grupp har ökat eftersom MTAB skaffat ett antal nya lok. 
  
 Därefter följer  
 Rc-loken 
  som är den största gruppen och utgör 61 procent av lokparken och har varit stabil. Det är ett allroundlok för både  
 person-och 
  godstrafik som finns i olika varianter. Övriga allroundlok utgör 3 procent av lokparken och är ungefär lika stor 2014 som 2011. 
  
 Höghastighastighetsloken som är byggda för 230 km/h utgör bara 1 procent av lokparken men eftersom de inte används i hög- hastighetstrafik skulle de lika gärna slås ihop med högeffektloken som utgör den näst största gruppen med 24 procent av lokparken. Denna grupp har ökat med 24 procent mellan 2011 och 2014 fram- för allt genom att moderna  
 TRAXX-lok 
  (BR 185) och  
 Vectron-lok 
  har anskaffats. 
  
 271 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Uthyningsföretag 
  
 Uthyrning 
  
 Utländska järnvägsföretag 
  
 NSB 
  
 Cargonet 
  
 Chen 
  
 Privata järnvägsföretag 
  
 MIDC 
  
 INFRA 
  
 Tågfrakt 
  
 SKJB 
  
 NR 
  
 RUSH 
  
 TÅGAB 
  
 Scott 
  
 Statliga järnvägsföretag 
  
 SSRT 
  
 SJ AB 
  
 MTAB 
  
 GCAB 
  
 0 
  
 50 
  
 100 
  
 150 
  
 200 
  
 250 
  
 300 
  
 Antal lok exkl. museiflok och avställda lok 
  
 272 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 273 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 274 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 4.3Diesellok 
  
 Dieselloken är en mycket heterogen grupp och måste delas upp i två kategorier för att få en meningsfull redovisning. Här har dieselloken delats upp i större diesellok och mindre diesellok. Större diesellok används huvudsakligen i linjetjänst för att dra tåg längre sträckor medan mindre diesellok huvudsakligen används för växling och matartåg på kortare sträckor. Avgränsningen har gjorts med hjälp av dragkraft och största tillåtna hastighet, se vidare nedan. Man får då en indelning som närmast motsvarar vad som tidigare var diesellok med littera T och s.k. lokomotorer med littera Z. 
  
 Det finns totalt 451 diesellok i Sverige som kan användas i kom- mersiell trafik. Härav utgör de större dieselloken 255 lok och de mindre dieselloken således 196 lok. Dessa kommer nedan att analyseras noggrannare var för sig. 
  
 Större diesellok 
  
 Större diesellok efter dragkraft och hastighet 
  
 De större dieselloken har definierats som lok med en dragkraft på minst 150 kN och en största tillåten hastighet (sth) på minst 80 km/h. Man får då den naturliga indelningen i de större dieselloken som tidigare hade littera T och mindre diesellok s.k. lokomotorer med littera Z. Av tabell 4.6 framgår en översikt över olika loktyper indelade i kategorier. 
  
 Den största gruppen utgörs av f.d. SJ standardlok littera T43, T44 och Td som svarar för 54 procent av loken. De används inte numera enbart av GCAB utan en del har sålts vidare till privata företag och industrier. De är tillverkade mellan 1961 och 1987. Td- loken är  
 T44-lok 
  som har moderniserats av GCAB  
 2010–2011. 
  
 Den näst största gruppen är äldre lok med 27 procent som består främst av  
 GM-lok 
  från 1950- och  
 1960-talet 
  som har köpts begagnande av privata operatörer från Danmark. De var de lok som fanns tillgängliga när avregleringen började få genomslag i Sverige på  
 1990-talet. 
  De är delvis av samma konstruktion som de svenska  
 standard-loken 
  och de flesta är tillverkade på licens av GM hos Richardson och Clark i Trollhättan. De flesta är nu över 50 år men har fortfarande bra prestanda då de är gjorda för både person- och 
  
 275 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 godstrafik och är mycket robusta. De har bättre prestanda än de svenska standardloken och de kan komma att användas länge till. 
  
 De moderna dieseloken är tillverkade efter 1990, de flesta också efter år 2000, och har alla anskaffats av nya operatörer. De är byggda för tung godstrafik och har prestanda som de elektriska högeffektloken. De svarar för 12 procent av de större dieselloken. 
  
 Sedan finns det ett antal speciallok som utgör 7 procent. Det är snöplogar och lok som används för banarbetståg samt några lok som används av LKAB för malmtågsväxling. 
  
 De flesta större dieselloken är byggda huvudskaligen för gods- trafik utom de importerade gamla danska och norska  
 GM-loken 
  som var allroundlok. 
  
 Större dieselok efter användare 
  
 Av figur 4.7 och 4.8 framgår de större dieselloken efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). De statliga företagen, GCAB och SSAB svarar för 47 procent av loken. Det finns 8 stycken privata järnvägsföretag som använder 25 procent av loken. En stor del av loken, 17 procent, är spridda på 11 olika uthyrningsföretag, varav en del i sin tur kan användas av andra företag. Utländska företag och infrastrukturhållare svarar tillsammans för 10 procent av loken. Även här gäller att de även kan använda sig av lok som ägs av andra. 
  
 De största enskilda företagen är GCAB med 115 lok, TÅGAB med 17 lok och Svensk Tågkraft och Three T med 10 lok vardera. 
  
 Större diesellok efter ålder 
  
 Av figur 4.9 framgår de större dieselloken efter ålder uppdelade på de statliga företagen GCAB/MTAB och övriga huvudskaligen privata företag. De svarar för ungefär hälften av loken vardera. 
  
 6 av loken är tillverkade före 1960, 78 procent mellan 1960 och 1990 och 16 procent är tillverkade efter 1990. Av figuren framgår tydligt att de statliga företagens lok är  
 30–50 
  år gamla medan de 
  
 ”nya” privata företagen har både gamla lok och nya lok. Nästan hälften av de statliga företagens lok är emellertid moderniserade efter 2010. 
  
 276 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Om vi räknar lok efter 1990 som moderna lok, d.v.s. efter av- regleringen då det också skedde ett generationsskifte, totalt var 16 procent av de större dieselloken moderna och 30 procent av de privata företagens lok moderna. De statliga företagen har som framgått av ovan inte köpt några nya lok efter 1990 men däremot moderniserat äldre lok. 
  
 277 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Uthyrningsföretag mm 
  
 Stab Produktion Handelsbolag 
  
 Nordiska Tåg AB 
  
 Nordic  
 Re-Finance 
  AB 
  
 Grenland Rail AS 
  
 Qvickab AB 
  
 Smith 
  
 Beacon Rail Leasing Ltd 
  
 Vossloh Locomotives GmbH 
  
 Northrail GmbH 
  
 Contec Rail Aps 
  
 Riley Aps 
  
 Infrastrukturunderhållare 
  
 Baneservice AS 
  
 Strukton Rail AB 
  
 Infranord AB 
  
 Utländska järnvägsföretag 
  
 CargoNet AS 
  
 Railcare Danmark A/S 
  
 Privata järnvägsföretag 
  
 Skandinaviska Jernbanor AB 
  
 Peterson Rail AB 
  
 Jones 
  
 Stena Recycling AB 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 Three T AB 
  
 Svensk Tågkraft AB 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB… 
  
 Statligt ägda järnvägsföretag 
  
 LKAB Malmtrafik AB 
  
 Green Cargo AB 
  
 0 
  
 20 
  
 40 
  
 60 
  
 80 
  
 100 
  
 120 
  
 Antal lok exkl. museiflok och avställda lok 
  
 278 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 279 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Lokomotorer 
  
 Lokomotorer efter dragkraft och hastighet 
  
 Lokomotorer har, som framgått av ovan, definierats som lok med en dragkraft på högst 150 kN eller en största tillåten hastighet (sth) mindre än 80 km/h. Några enstaka lok faller mellan definitionen av diesellok och lokomotorer. Det är snöplogsloken Tc som har en sth på 90 km/h som har klassificerats som lokomotor och några lok som saknar eller har felaktiga uppgifter om dragkraft. Dessa har klassificerats efter funktion. Av tabell 4.10 framgår en översikt över de 196 lokomotorerna indelade i kategorier. 
  
 Den största gruppen utgörs av f.d. SJ standardlok littera Z66- Z70 och  
 V4-V5 
  som svarar för 63 procent av loken. De används inte numera enbart av GCAB utan många har sålts vidare till privata företag och industrier. De är tillverkade mellan 1957 och 1975. Det vanligaste är Z65 och Z70 med totalt 64 lok. Z70 är ett ombyggt  
 Z65-lok 
  som moderniserats av GCAB  
 1990–1992. 
  GCAB:s lokpark består numera av de modernare Z70 och V5- loken, alla tidigare  
 SJ-lok 
  har sålts vidare till industrier eller andra järnvägsföretag. 
  
 Den näst största gruppen med 20 procent består av industrilok. Detta är en mycket heterogen grupp som är svår att klassificera. Den består både av äldre begagnande lok och modernare lok av många olika typer. De flesta har relativt låga prestanda och används främst för växling inom industriområden. 
  
 Det finns inga moderna lokomotorer som är tillverkade efter 1990, om man bortser från Z70 ursprungligen byggda som Z65 från 1962 som moderniserades  
 1990–1992. 
  
 Sedan finns det ett antal övriga lok som utgör 7 procent. Det är ett snöplogslok och några lok som används vid industrier och depåer. 
  
 De äldre loken är alla byggda före 1960 och det finns lok från 1928 som fortfarande används. I detta fall är det inte säkert att dessa är på väg att skrotas, eftersom de används för ganska enkla uppgifter som att flytta en vagn eller ett lok då och då. 
  
 De flesta loken saknar tågskyddsystemet ATC2 (Automatic Train Control) vilket innebär att de inte utan restriktioner kan användas i linjetjänst. Det är nästan bara GCAB som har ATC- utrustade lok i form av Z70 och V5. 
  
 280 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Lokomotorer efter användare 
  
 Av figur 4.11 och 4.12 framgår lokomotorerna efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). GCAB svarar för 38 procent av loken. För övrigt är ägarbilden mycket splittrad. Det finns totalt 42 sökanden/ägare för de 196 loken. Tre ägare har mer än 10 lok, 6 ägare har  
 4–10 
  lok och 33 ägare har  
 1–3 
  lok. De största enskilda företagen är GCAB med 75 lok, Euromaint med 17 lok och TÅGAB med 10 lok. 
  
 Järnvägsföretag inkl. GCAB använder 63 procent av loken. 17 procent av loken är spridda på olika industrier. 17 procent används av fordonsunderhållare i depåer och 4 procent av banunderhållare. 
  
 Lokomotorer efter ålder 
  
 Av figur 4.13 framgår lokomotorerna efter ålder uppdelade på GCAB och övriga huvudskaligen privata företag. GCAB svarar för 38 procent och de övriga järnvägsföretagen svarar för 24 procent av loken. De flesta, 56 procent är tillverkade  
 1960–1979, 
  räknar man in även Z70 här så blir det 76 procent. Endast 9 procent är byggda efter 1990 om de ombygga Z70 frånräknas och inga lok är byggda efter år 2000. 14 procent av loken är tillverkade före 1960. 
  
 Lokomotorerna har de äldsta av järnvägens fordon som fort- farande är i trafik. I detta fall kan man betrakta lok som är byggda eller ombyggda efter 1970 som moderna ur funktionell synvinkel, vilka utgör 65 procent av loken. GCAB har nästan bara lok ursprungligen byggda på  
 1970-talet 
  med relativt bra prestanda t.ex. sth 70 km/h och försedda med ATC2 så att de kan användas i linjetjänst för matartåg. De övriga företagen har en mer spridd åldersfördelning med både upp till 90 år gamla lok och några som är 20 år, men där tyngdpunkten ligger på 50 år gamla lok. 
  
 281 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 282 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 12 ägare med med 1 lok 
  
 16 ägare med med 2 lok 
  
 5 ägare med med 3 lok 
  
 Tågfrakt Produktion i Sverige AB 
  
 SSAB EMEA AB 
  
 SSAB Tunnplåt AB 
  
 Three T AB 
  
 Northrail GmbH 
  
 SweMaint AB 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB 
  
 TÅGAB 
  
 EuroMaint Rail AB 
  
 Green Cargo AB 
  
 33 ägare med  
 1-3 
  lok 
  
 6 ägare med  
 4-10 
  lok 
  
 3 ägare med merän 10 lok 
  
 0 
  
 20 
  
 40 
  
 60 
  
 80 
  
 100 
  
 Antal lok exkl. museiflok och avställda lok 
  
 283 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 284 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 4.4Motorvagnar 
  
 Motorvagnar kan i första hand delas upp i elektriskt drivna och dieseldrivna motorvagnar. Motorvagnar kan bestå av dragfordon, mellanvagnar och manövervagnar som tillsamman bildar ett motor- vagnståg. Dessa är oftast permanent sammankopplade och kan bara kopplas isär i en verkstad eller depå till skillnad från lokdragna tåg som där vagnarna går att koppla loss från loket och varandra på en station. Ett motorvagnståg kan bestå i allt från en vagn, som en rälsbuss, till t.ex. sju fordon som snabbtåget X2000 som består av ett lok, sex mellanvagnar och en manövervagn. 
  
 Motorvagnståg har nästan alltid förarhytt i båda ändar så att man inte behöver växla för att loket ska byta ände vid vändstation- erna. De brukar också vara försedda med automatkoppel så att det går lätt att koppla ihop fler motorvagnståg om man behöver ökad kapacitet. Ett motorvagnståg med flera enheter kan således ha lika många vagnar som ett loktåg. 
  
 En översikt av motorvagnar i Sverige framgår av tabell 4.14. Det finns totalt 1 842 motorvagnar i fordonsregistret varav 145 är museifordon. De normalspåriga motorvagnarna utgör 1 596 fordon varav 56 år avställda. Återstår 1 540 fordon att analysera varav 1 456 eller 95 procent är elektriskt drivna och 84 är dieseldrivna eller annat som i praktiken är dieseldrivna och därmed felkodade. Härtill kommer 101 fordon med 891 mm spårvidd som används av SL på Roslagsbanan där 69 är elmotorvagnar och 32 är släpvagnar som är klassade som annat. 
  
 285 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Elektriskt drivna motorvagnar 
  
 Elmotorvagnar efter hastighet och kapacitet 
  
 För motorvagnståg är största tillåtna hastighet (sth) och kapacitet i antal sittplatser de intressantaste variablerna. En indelning av motorvagnarna i kategorier framgår av tabell 4.15. Den klart största kategorien i antal fordon är de moderna lokal- och regionaltågen som utgör 67 procent av tågsätten. Dess föregångare är de äldre lokal- och regionaltågen typ  
 X10-X14 
  från  
 1980-talet 
  som utgör 19 procent av tågsätten. 
  
 Det går att räkna fordonstorleken på olika sätt. Ibland har varje vagn ett eget nummer i fordonsregistret, som t.ex. för  
 X10-X14 
  och då blir storleken proportionell mot antal vagnar. Många moderna tåg, som  
 X60–X62 
  har bara ett nummer per tågsätt trots att de innehåller flera vagnar, som dock är kortare än de äldre tågens. Vissa tågtyper, som X50 (Thompson) har ibland ett nummer för ett tvåvagnarståg eller ett trevagnarståg, och ibland ett separat nummer för den tredje vagnen. Det gör det svårt att hålla reda på vagnar och tågsätt. För att få ett bättre mått har även sittplats- kapaciteten för varje tågsätt angetts och den totala kapaciteten per fordonstyp beräknats. 
  
 286 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Med hänsyn till kapaciteten är fortfarande de moderna lokal- och regionaltågen den största gruppen med 73 procent av kapaciteten. Den näst största gruppen är de äldre lokal- och regionaltågen med 13 procent av kapaciteten, så totalt sett svarar lokal- och regionaltågen för 86 procent av kapaciteten. 
  
 SJs snabbtåg blir svarar för 11 procent av sittplatserna. En del av SJs snabbtåg är anpassade för trafik till Danmark. Även Öresunds- tågen, som ingår i regionaltågen, svarar för 11 procent av kapac- iteten, är anpassade för trafik till Danmark. En del av dessa har DSB, Danska statsbanorna, som ägare. 
  
 Speciella tågtyper är  
 Regina-tågen 
  
 (X50-X54) 
  som är extra breda så att man kan sitta 2 + 3 i bredd och dubbeldäckarna (X40) där man sitter 2 + 2 i två våningar. 
  
 De utländska motorvagnarna i fordonsregistret tillhör NSB och används mellan Oslo och Göteborg. En särskild grupp är SLs tåg för Saltsjöbanan som inte kan användas på det allmänna järnvägs- nätet p.g.a. annat strömsystem och plattformshöjd. Även Arlanda Express är byggt för högre plattformar och kan därför endast användas på Arlandabanan. 
  
 Motorvagnar byggda för 200 km/h utgör 718 fordon i 274 tåg- sätt eller 38 procent av tågsätten och 40 procent av sittplatserna. Härtill kommer 13 procent av tågsätten som är byggda för 180 km/h. Fordonsregistret anger dock bara 310 fordon som högh- astighet i 200km/h, denna uppgift är således ofullständig. 
  
 Elmotorvagnar efter användare 
  
 Av figur 4.16 och 4.17 framgår elmotorvagnarna efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). Det största enskilda företaget är SJ AB som hade 406 fordon registrerade i motorvagnståg. Härtill kommer 80 vagnar i  
 X55-tågen 
  som var registrerade på Haley. Tågåkeriet i Bergslagen och Svenska Tågkompaniet står som sökande till NSBs tåg som egentligen ägs av ett utländskt järnvägs- företag. 
  
 De regionala kollektivtrafikhuvudmännen (RKM) är den klart största gruppen med 38 procent men om man tar hänsyn till att de i praktiken disponerar även uthyrningsföretagens fordon (exkl. SJs  
 X55-tåg 
  enligt ovan) så har de en andel på 61 procent. RKM an- 
  
 287 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 vänder sig av huvudsakligen av det av regionerna ägda uthyrnings- bolaget Transitio. På en del fordon står emellertid tillverkarna som sökande, eftersom de inte erhållit permanent myndighetsgodkän- nande ännu som ingår i leverantörens ansvar. 
  
 Trafikverket disponerar 18 fordon typ X12/X14 för upphandlad trafik. 
  
 Elmotorvagnar efter ålder 
  
 Av figur  
 4.18–4.19 
  framgår elmotorvagnarna efter ålder först totalt och sedan uppdelade SJ AB och övriga. Elmotorvagnstågen är de modernaste av alla järnvägens fordon och många har anskaffats som en följd av investeringarna i nya och upprustade järnvägar för högre hastigheter, som innebär att helt nya trafiksystem byggts upp. Nästan alla moderna lokal- och regionaltåg kan hänföras hit. 
  
 Endast 13 procent av fordonen är tillverkade före 1990. Medel- åldern ligger på  
 10–20 
  år. Jämför man SJ ABs motorvagnar med övriga företag så är det inte heller någon stor skillnad. De äldsta fordonen finns hos övriga företag men de har även många nya fordon med en topp på 10 år gamla fordon. 
  
 288 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Drag- 
  
 Antal 
  
 Antal fordon 
  
 Antal 
  
 Totalt 
  
 Till- 
  
 Huvudsaklig 
  
 Typ 
  
 sth 
  
 kraft 
  
 Effekt 
  
 sitt- 
  
 Trpsty Vagnar/ 
  
 tåg- 
  
 antal 
  
 Andel 
  
 Andel 
  
 verkat Typ 
  
 ägare eller 
  
 km/h 
  
 kN 
  
 kW 
  
 platser 
  
 2014 
  
 tågsätt 
  
 sätt 
  
 sittpl 
  
 tågsätt 
  
 sittpl 
  
 från år 
  
 använare 
  
 Äldre lokal/regionaltåg 
  
 X10 
  
 140 
  
 106 
  
 1 280 
  
 176 
  
 104 
  
 2 
  
 52 
  
 9 152 
  
 7% 
  
 5% 
  
 1982 
  
 2:a gen. SL pendel 
  
 SL pendeltåg 
  
 X11 
  
 140 
  
 106 
  
 1 280 
  
 168 
  
 96 
  
 2 
  
 48 
  
 8 064 
  
 7% 
  
 5% 
  
 1982 
  
 1:a gen. Pågatåg 
  
 VTA, Skånetr,JLT m.fl. 
  
 X12 
  
 160 
  
 106 
  
 1 280 
  
 122 
  
 28 
  
 2 
  
 14 
  
 1 708 
  
 2% 
  
 1% 
  
 1991 
  
 Med 1klass 
  
 VTA, SSRT, SJ 
  
 X14 
  
 160 
  
 106 
  
 1 280 
  
 136 
  
 40 
  
 2 
  
 20 
  
 2 720 
  
 3% 
  
 2% 
  
 1991 
  
 Utan 1klass 
  
 VTA, Ötraf 
  
 SL motorvagnar 
  
 C10/C11 
  
 70 
  
 440 
  
 144 
  
 30 
  
 2 
  
 30 
  
 4 320 
  
 4% 
  
 3% 
  
 1974 
  
 Omb.  
 T-banevagnar 
  
 SL Saltsjöbanan 
  
 Utländska motorvagnar 
  
 BM70 
  
 160 
  
 130 
  
 230 
  
 16 
  
 4 
  
 4 
  
 920 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1991 
  
 Haley 
  
 NSB/TKAB 
  
 BM71 
  
 210 
  
 117 
  
 2 646 
  
 249 
  
 16 
  
 4 
  
 4 
  
 996 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1997 
  
 Haley 
  
 NSB/TÅGAB  
 Oslo-Gbg 
  
 SJ Snabbtåg 
  
 X2 
  
 200 
  
 160 
  
 3 260 
  
 309 
  
 170 
  
 lok+6v 
  
 30 
  
 9 270 
  
 4% 
  
 6% 
  
 1990 
  
 Med korglutning 
  
 SJ X2000 
  
 X2K 
  
 200 
  
 160 
  
 3 260 
  
 333 
  
 100 
  
 lok+6v 
  
 12 
  
 3 996 
  
 2% 
  
 2% 
  
 1994 
  
 Tvåströms/korglutn 
  
 SJ X2000 f Danmark 
  
 X55 
  
 200 
  
 243 
  
 3 180 
  
 245 
  
 80 
  
 4 
  
 20 
  
 4 900 
  
 3% 
  
 3% 
  
 2011 
  
 Utan korglutning 
  
 SJ 3000 
  
 Moderna lokal/regionaltåg 
  
 X311 
  
 200 
  
 2 240 
  
 228 
  
 28 
  
 4 
  
 7 
  
 1 596 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1998 
  
 Flygtåg 
  
 Arlanda Express 
  
 X31K 
  
 180 
  
 170 
  
 2 300 
  
 229 
  
 210 
  
 3 
  
 70 
  
 16 030 
  
 10% 
  
 10% 
  
 2000 
  
 Griffin 
  
 Öresundstågen 
  
 Leach 
  
 180 
  
 170 
  
 2 300 
  
 229 
  
 21 
  
 3 
  
 7 
  
 1 603 
  
 1% 
  
 1% 
  
 2000 
  
 Griffin 
  
 Öresundstågen 
  
 X50-X54-2v 
  200 
  
 107 
  
 1 590 
  
 194 
  
 199 
  
 2 
  
 91 
  
 17 654 
  
 13% 
  
 10% 
  
 2001 
  
 Thompson breda tåg 
  
 RKM 
  
 X50-X53-3v2 
  200 
  
 143 
  
 2 120 
  
 294 
  
 14 
  
 3 
  
 68 
  
 19 992 
  
 10% 
  
 12% 
  
 2001 
  
 Thompson breda tåg 
  
 RKM 
  
 X40-3v3 
  
 200 
  
 160 
  
 2 550 
  
 233 
  
 81 
  
 3 
  
 27 
  
 6 291 
  
 4% 
  
 4% 
  
 2005 
  
 Dubbeldäckare 
  
 SJ Regionaltåg 
  
 X40-2v4 
  
 200 
  
 107 
  
 1 700 
  
 143 
  
 30 
  
 2 
  
 15 
  
 2 145 
  
 2% 
  
 1% 
  
 2005 
  
 Dubbeldäckare 
  
 SJ Regionaltåg 
  
 X60 
  
 160 
  
 340 
  
 3 000 
  
 374 
  
 83 
  
 6 
  
 83 
  
 31 042 
  
 12% 
  
 18% 
  
 2005 
  
 3:a gen. SL pendel 
  
 SL pendeltåg 
  
 X61 
  
 160 
  
 2 000 
  
 234 
  
 98 
  
 4 
  
 98 
  
 22 932 
  
 14% 
  
 14% 
  
 2010 
  
 2:a gen. Pågatåg 
  
 Skånetr,Ötraf, VTA 
  
 X62 
  
 180 
  
 2 000 
  
 240 
  
 12 
  
 4 
  
 12 
  
 2 880 
  
 2% 
  
 2% 
  
 2011 
  
 X61 med högre sth 
  
 Norrtåg 
  
 Summa 
  
 1 456 
  
 712 
  
 168 211 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Därav 
  
 Äldre lokal/regionaltåg 
  
 268 
  
 134 
  
 21 644 
  
 19% 
  
 13% 
  
 SL motorvagnar 
  
 30 
  
 30 
  
 4 320 
  
 4% 
  
 3% 
  
 Utländska motorvagnar 
  
 32 
  
 8 
  
 1 916 
  
 1% 
  
 1% 
  
 SJ Snabbtåg 
  
 350 
  
 62 
  
 18 166 
  
 9% 
  
 11% 
  
 Moderna lokal/regionaltåg 
  
 776 
  
 478 
  
 122 165 
  
 67% 
  
 73% 
  
 Summa 
  
 1 456 
  
 712 
  
 168 211 
  
 100% 
  
 100% 
  
 1)  
 X3-A,B,C 
  
 2)I Inkl  
 UB-5 
  3) X40 Z1,Z3, Z5 
  
 4) X40 Z1, Z5 
  
 289 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 290 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 291 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 292 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Dieseldrivna motorvagnar 
  
 Dieselmotorvagnar efter hastighet och kapacitet 
  
 Dieselmotorvagnar används huvudsakligen sidobanor, det s.k. trafiksvaga nätet. De var mycket vanliga på 1950 och  
 1960-talet, 
  men har därefter minskat snabbt allteftersom många banor med lite trafik har lagts ned och några med mycket trafik har elektrifierats. Av en fordonstyp som det på  
 1960-talet 
  fanns cirka 1 000 stycken återstår nu knappt 100 fordon. 
  
 Av figur 4.20 framgår dieselmotorvagnarna indelade i kategorier. Den största gruppen är de moderna motorvagnarna Y2, Y31 och Johnson som svarar för 43 procent av tågsätten och 50 procent av sitt- platserna. Den näst största gruppen med 36 procent av tågsätten och 24 procent av sittplatsrena består av f.d. SJs gamla motorvagnar typ Y1. De senare är på väg ut från marknaden. För övrigt finns det 14st NSB motorvagnståg som trafikerar  
 Trondheim-Storlien 
  där det normalt inte används mer än 2 tågsätt som går en kort sträcka precis över gränsen. Återstår sedan ett fåtal av de cirka 800 rälsbus- sarna typ Y6/Y7 som närmast är att betrakta som Mendoza. 
  
 Dieselmotorvagnar efter användare 
  
 Av figur 4.21 och 4.22 framgår dieselmotorvagnarna efter huvud- saklig användare (sökande eller ägare). Dieselmotorvagnar används nästan enbart av regionala kollektivtrafikmyndigheter om man även inberäknar de fordon som är skrivna på uthyrningsföretag. Härtill kommer de norska fordonen, men de är ett mindre antal än vad som framgår här och används också i regional trafik. 
  
 Dieselmotorvagnar efter ålder 
  
 Av figur 4.23 framgår dieselmotorvagnar efter ålder. De har en ganska spridd åldersfördelning mellan 10 och 40 år. Tyngpunkten ligger i två grupper,  
 Y1-motorvagnarna 
  från  
 1980-talet 
  och Y31/Y32 från  
 2000-talet. 
  
 293 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 0 
  
 Övriga företag 
  
 Taraldsvik Maskin AS 
  
 Infranord AB 
  
 Utländska järnvägsföretag 
  
 NSB, Norges Statsbaner AS 
  
 0 Uthyrningsföretag 
  
 AB Transitio 
  
 0 Regionalakollektivtrafikhuvudmän mm 
  
 Kalmar Läns Trafik AB 
  
 Värmlandstrafik AB 
  
 Östgötatrafiken, AB 
  
 Västtrafik AB 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 Jönköpings Länstrafik AB 
  
 0 
  
 5 
  
 10 
  
 15 
  
 20 
  
 Antal fordon exkl. Mendoza och avställda fordon 
  
 294 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 4.5Personvagnar 
  
 Personvagnar kan i första hand delas upp i flera grupper, enligt fordonsregistret i sittvagnar, sovvagnar, liggvagnar och specialkon- struerade vagnar. Specialkonstruerade vagnar kan vara restaurang- vagnar, konferensvagnar, post- och resgodsvagnar. 
  
 295 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 En översikt av personvagnarna i Sverige framgår av tabell 4.24. Det finns totalt 1 166 personvagnar i fordonsregistret varav 563 eller 48 procent är Mendoza. Alla vagnar med 891, 600 eller annan spårvidd är Mendoza. Det finns 979 normalspåriga per- sonvagnar varav 377 eller 39 procent är Mendoza. Av de 602 normalspåriga vagnarna i kommersiell trafik är 36 avställda. Åter- står 566 fordon att analysera varav 63 procent är sittvagnar, 13 pro- cent är liggvagnar, 14 procent är sovvagnar och 10 procent är specialvagnar. 
  
 296 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Personvagnar efter hastighet och kapacitet 
  
 För personvagnar är kapacitet i antal sittplatser och största tillåtna hastighet (sth) de intressantaste variablerna. Då nästan alla person- vagnar har en största tillåten hastighet på 160 km/h är denna variabel inte så utslagsgivande. En indelning av personvagnarna i kategorier framgår av tabell 4.25. Förutom fordonsregistrets indel- ning i har vagnarna delats in i några kategorier efter ursprung och specialvagnarna har delats upp i restaurangvagnar och special- vagnar. 
  
 Den klart största kategorien i antal fordon är SJ:s standard- vagnar de s.k.  
 1980-talsvagnarna 
  som utgör 56 procent av person- vagnarna och 68 procent av sittplatserna. Dessa började tillverkas 1979 och finns i en mängd olika utföranden. Många av dem är om- byggda och moderniserade, vissa flera gånger. En del sov- ligg- och restaurangvagnar tillhör också denna generation. I praktiken är de modernaste personvagnarna eftersom några nybyggda vagnar inte har beställts i Sverige sedan dess. Däremot har äldre vagnar byggts om även de senaste åren. 
  
 En liten grupp på 5 procent utgör  
 1960-talsvagnarna 
  som var förra generationen SJ:s standardvagnar. De har på olika vägar över- tagits av vagnuthyrare och privata operatörer och utgör basen i Veolias, Skandinaviska Jernbanor och TÅGAB: s kommersiella trafik. De har också anskaffat ett antal begagnade utländska vagnar som utgör 3 procent, främst liggvagnar och restaurangvagnar. Det är således främst dessa äldre vagnar som de nya operatörerna hittills har kunnat anskaffa när de ska etablera ny trafik. Många är kom- fortabla men måste ändå betraktas som utgående modeller även om de tekniskt sett kan hålla länge. Ett tecken på detta är att det också finns många av dessa vagntyper hos museiföreningar. 
  
 Det finns också utländska vagnar som inte ingår i registret. Moore som äger 42 personvagnar som är godkända för trafik i hela Europa, och som står i beredskap i Tyskland. Dessa anskaffades för att bidra till marknadsöppning, framför allt i Sverige. 
  
 Restaurangvagnar är en liten grupp på 4 procent som successivt har fått minskad användning vartefter SJ:s  
 InterCity-tåg 
  har ersatts av snabbtåg. De flesta av SJ:s personvagnar används i dag i regional- tåg utan servering. 
  
 297 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Ligg- och sovvagnar utgör tillsammans 18 procent av vagnarna och har också fått successivt minskad användning vartefter nattågstrafiken har minskat. Här återfinns också de äldsta vagnar, BC2, som ursprungligen är från  
 1940-talet 
  men som blev så kraftigt ombyggda  
 1971–1985 
  att de kanske borde räknas som tillverkade då. Dessa vagnar används bl.a. i Veolias tåg både på dagen och natten. 
  
 Den minsta gruppen utgör specialvagnarna med 1 procent som är konferens- och utställningsvagnar, post- och resgodsvagnar samt några dieselfinkor som används för att generera elektrisk tågvärme till ång- och dieselloksdragna tåg. 
  
 Personvagnar efter användare 
  
 Av figur 4.26 och 4.27 framgår personvagnarna efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). Den största är SJ som har 434 per- sonvagnar eller 77 procent av beståndet. Den näst största är Trafik- verket som äger 13 procent av vagnarna som använder dessa till av staten upphandlad trafik, för närvarande huvudsakligen av SJ i nattågen till Norrland. Därefter kommer de nya operatörerna Transdev (som äger Veolia), Skandinaviska Jernbanor och TÅGAB som tillsammans har 7 procent av personvagnarna. Uthyrnings- bolag och övriga äger resterande 3 procent av vagnarna. 
  
 Personvagnar efter ålder 
  
 Av figur  
 4.28–4.29 
  framgår personvagnarna efter ålder först totalt och sedan uppdelade SJ AB och övriga. Det finns en markant topp med 67 procent för 30 år gamla personvagnar som består av 1980- talsvagnarna och därefter följer 50 år gamla vagnar med  
 1960-tals- 
  vagnarna som utgör 13 procent. På  
 1990-talet 
  tillverkades främst sovvagnar och därefter har nästan inga nya vagnar levererats. I stället för personvagnar och lok har nya motorvagnståg anskaffats. 
  
 Denna fördelning gäller i stort sett även för SJ:s vagnar, medan de privata företagens vagnar är mer jämt spridda mellan 20 och 70 år gamla vagnar. 
  
 298 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Antal 
  
 Antal fordon 
  
 Totalt 
  
 Till- 
  
 Huvudsaklig 
  
 Typ 
  
 Henderson 
  
 sitt- 
  
 Trpsty 
  
 Andel 
  
 antal 
  
 Andel 
  
 verkad 
  
 Typ 
  
 ägare eller 
  
 km/h 
  
 platser 
  
 2014 
  
 % 
  
 sittpl 
  
 sittpl 
  
 från år 
  
 användare 
  
 1960-talsvagnar 
  
 A2 
  
 160 
  
 40 
  
 7 
  
 1% 
  
 280 
  
 1% 
  
 1982 
  
 f.d. SJ standardv 
  
 SkJb Blå tåget, TÅGAB 
  
 AB3,AB5 
  
 160 
  
 52 
  
 3 
  
 1% 
  
 156 
  
 0% 
  
 1982 
  
 f.d. SJ standardv 
  
 Veolia, TÅGAB 
  
 B1-B5 
  
 160 
  
 62 
  
 19 
  
 3% 
  
 1 178 
  
 4% 
  
 1991 
  
 f.d. SJ standardv 
  
 Veolia, TÅGAB 
  
 Utländska vagnar 
  
 A3 
  
 130 
  
 39 
  
 1 
  
 0% 
  
 39 
  
 0% 
  
 1967 
  
 f.d. NSB 
  
 B3 
  
 130 
  
 58 
  
 2 
  
 0% 
  
 116 
  
 0% 
  
 1964 
  
 f.d. NSB 
  
 A7/NSB 
  
 160 
  
 52 
  
 1 
  
 0% 
  
 52 
  
 0% 
  
 1987 
  
 f.d. NSB 
  
 S2K 
  
 160 
  
 42 
  
 3 
  
 1% 
  
 126 
  
 0% 
  
 1968 
  
 Restaurangv f.d. DB 
  
 SkJb Blå tåget 
  
 R7 
  
 160 
  
 48 
  
 7 
  
 1% 
  
 336 
  
 1% 
  
 1968 
  
 Restaurangv f.d. NSB 
  
 Veolia Snälltåget 
  
 BC-t 
  
 160 
  
 60 
  
 7 
  
 1% 
  
 420 
  
 1% 
  
 1982 
  
 Liggvagn f.d. DSB 
  
 Veolia  
 Malmö-Berlin 
  
 WLS 
  
 100 
  
 12 
  
 1 
  
 0% 
  
 12 
  
 0% 
  
 1952 
  
 Sovvagn SkJb 
  
 SJ standardvagnar 
  
 A7/A11 
  
 160 
  
 50 
  
 26 
  
 5% 
  
 1 300 
  
 4% 
  
 1980 
  
 A11 ombyggd A7 
  
 SJ Regional och InterCity 
  
 AFM7 
  
 160 
  
 41 
  
 3 
  
 1% 
  
 123 
  
 0% 
  
 1988 
  
 Manövervagn 
  
 SJ Regional 
  
 AB7 
  
 160 
  
 58 
  
 19 
  
 3% 
  
 1 102 
  
 3% 
  
 1980 
  
 Ombyggd fr A7 2009 
  
 SJ Regional och InterCity 
  
 B2 
  
 160 
  
 70 
  
 10 
  
 2% 
  
 700 
  
 2% 
  
 1988 
  
 SSRT i Norrrlandstågen 
  
 B7/B11 
  
 160 
  
 78 
  
 162 
  
 29% 
  
 12 636 
  
 40% 
  
 1979 
  
 B11 ombyggd B7 
  
 SJ Regional och InterCity 
  
 B9 
  
 160 
  
 68 
  
 4 
  
 1% 
  
 272 
  
 1% 
  
 1979 
  
 B9 ombyggd B8 
  
 SSRT i Norrrlandstågen 
  
 B10 
  
 160 
  
 85 
  
 36 
  
 6% 
  
 3 060 
  
 10% 
  
 1986 
  
 B10 ombyggd B9 
  
 SJ Regional 
  
 BF4 
  
 160 
  
 46 
  
 7 
  
 1% 
  
 322 
  
 1% 
  
 1985 
  
 Med resgods 
  
 SSRT i Norrrlandstågen 
  
 Coleman 
  
 160 
  
 46 
  
 28 
  
 5% 
  
 1 288 
  
 4% 
  
 1985 
  
 Med resgods, omb. 2010 
  
 SJ Regional och InterCity 
  
 BFS9 
  
 160 
  
 35 
  
 23 
  
 4% 
  
 805 
  
 3% 
  
 1979 
  
 Med resgods, kiosk omb 1994 
  
 SJ och SSRT 
  
 Restaurangvagnar 
  
 RB7 
  
 160 
  
 38 
  
 8 
  
 1% 
  
 304 
  
 1% 
  
 1979 
  
 Sitt- o restv omb fr BFS9 2014 
  
 SJ InterCity 
  
 RB11 
  
 160 
  
 38 
  
 5 
  
 1% 
  
 190 
  
 1% 
  
 1987 
  
 Sitt- o restaurangv 
  
 SJ InterCity 
  
 R2,R4,R12 
  
 160 
  
 50 
  
 13 
  
 2% 
  
 650 
  
 2% 
  
 1968/87 
  
 Restaurangvagn 
  
 SJ InterCity 
  
 S11, S12 
  
 160 
  
 40 
  
 7 
  
 1% 
  
 280 
  
 1% 
  
 1962/94 
  
 Bistro/Biovagn 
  
 SJ Nattåg 
  
 Liggvagnar 
  
 BC2 
  
 160 
  
 48 
  
 37 
  
 7% 
  
 1 776 
  
 6% 
  
 1942 
  
 Ombyggd  
 1971-1985 
  
 6-bäddk 
  
 SJ Nattåg och Veolia 
  
 BC4 
  
 160 
  
 54 
  
 31 
  
 5% 
  
 1 674 
  
 5% 
  
 1985 
  
 6-bädd-kupéer 
  
 SJ Nattåg och SSRT 
  
 Sovvagnar 
  
 WL4 
  
 160 
  
 22 
  
 27 
  
 5% 
  
 594 
  
 2% 
  
 1990 
  
 2-bäddkupéer 
  m dusch o toa 
  
 SJ Nattåg och SSRT 
  
 WL5 
  
 160 
  
 20 
  
 6 
  
 1% 
  
 120 
  
 0% 
  
 1956 
  
 ombyggd fr WL3 1988  
 2-bädd 
  
 SJ Nattåg 
  
 WL1 
  
 160 
  
 30 
  
 23 
  
 4% 
  
 690 
  
 2% 
  
 1964 
  
 3-bäddskupéer 
  
 SJ Nattåg 
  
 WL6 
  
 160 
  
 39 
  
 23 
  
 4% 
  
 897 
  
 3% 
  
 1993 
  
 3-bäddskupéer 
  
 SJ Nattåg och SSRT 
  
 Specialvagnar 
  
 S1,S5,S6 
  
 160 
  
 30 
  
 11 
  
 2% 
  
 330 
  
 1% 
  
 1981/62 
  
 Konferens- och utställningsv. 
  
 SJ 
  
 D46,F25 
  
 160 
  
 0 
  
 4 
  
 1% 
  
 0 
  
 0% 
  
 1953/1961 
  
 Resgodsvagnar 
  
 Veolia och SJ 
  
 SV1, Q1A 
  
 160 
  
 0 
  
 2 
  
 0% 
  
 0 
  
 0% 
  
 1952 
  
 Dieselfinkor för tågvärme mm 
  
 IBAB m.fl. 
  
 Summa 
  
 566 
  
 100% 
  
 31 828 
  
 100% 
  
 Därav 
  
 1960-talsvagnar 
  
 29 
  
 5% 
  
 1 614 
  
 5% 
  
 Utländska vagnar 
  
 22 
  
 4% 
  
 1 101 
  
 3% 
  
 SJ standard 
  
 347 
  
 318 
  
 56% 
  
 21 608 
  
 68% 
  
 Restaurangvagnar 
  
 33 
  
 6% 
  
 1 424 
  
 4% 
  
 Liggvagnar 
  
 68 
  
 12% 
  
 3 450 
  
 11% 
  
 Sovvagnar 
  
 79 
  
 14% 
  
 2 301 
  
 7% 
  
 Specialvagnar 
  
 17 
  
 3% 
  
 330 
  
 1% 
  
 Summa 
  
 566 
  
 100% 
  
 31 828 
  
 100% 
  
 Tillv. före 1979 
  
 139 
  
 25% 
  
 5 809 
  
 18% 
  
 Tillv. efter 1979 
  
 427 
  
 75% 
  
 26 019 
  
 82% 
  
 299 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 TX Logistik AB 
  
 Landeryds Trafik AB 
  
 Swedtrac Trafik AB 
  
 NetRail AB 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen 
  
 AB TÅGAB 
  
 Skandinaviska Jernbanor 
  
 AB 
  
 Transdev Sverige AB 
  
 SSRT 
  
 SJ AB 
  
 Övriga 
  
 Uthyningsföretag 
  
 Övriga järnvägsföretag 
  
 Statligt ägda företag 
  
 0 
  
 100 
  
 200 
  
 300 
  
 400 
  
 500 
  
 Antal fordon exkl. Mendoza och avställda fordon 
  
 300 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 301 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 4.6Godsvagnar 
  
 Som tidigare framhållits så används utländska godsvagnar i Sverige och svenska godsvagnar i utlandet, varför Transportstyrelsens for- donsregister inte ger någon heltäckande bild av godsvagnsparken som används. 
  
 En översikt av de godsvagnar som är registrerade i Transport- styrelsens fordonsregister framgår av tabell 4.30. Det finns 17 098 godsvagnar i fordonsregistret varav 16 616 går att använda på normalspår. Förutom rena normalspåriga vagnar med 1435 mm spårvidd så finns det även vagnar med spårvidd 1435/1572 och 1435/1668. Det är vagnar med utbytbara hjulaxlar som kan användas i trafik till bredspåriga länder. Vagnarna med 1572 mm spårvidd är felkodade och är avsedda för trafik med Finland som har 1524 mm spårvidd medan vagnar med 1668 mm spårvidd är avsedda för Spanien och Portugal. 
  
 Alla vagnar med 891, 600 eller annan spårvidd är Mendoza. Av de normalspåriga vagnarna är 500 eller 3 procent Mendoza. Det finns 16 616 normalspåriga vagnar i kommersiella företag men hela 5 635 vagnar eller 34 procent av totalen är avställda. Återstår 10 481 normalspåriga vagnar att analysera. 
  
 302 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Godsvagnar efter vagntyp 
  
 Det finns ett stort antal olika vagntyper för godstransporter, varför någon fullständig redovisning inte kan göras här. Till skillnad från personvagnar som är byggda för människor som trots variationer väger ungefär lika mycket och är ungefär lika stora så har olika varuslag och sändningar vitt skilda krav på vikt och volym och sändningsstorlek. Därför görs analysen här stegvis där först gods- vagnarnas egenskaper beskrivs som andra fordon och därefter be- skrivs vissa specifika egenskaper. 
  
 Generellt är lastförmåga i ton eller m3 den viktigaste variabeln medan hastigheten inte har lika stor betydelse för godstransporter. De flesta godsvagnar är godkända för en hastighet på 100 km/h vilket är den vanligaste godstågshastigheten i Sverige och Europa. 
  
 En översikt av antal godsvagnar efter typ (huvudlittera) framgår av tabell 4.31. Den vanligaste vagnen är  
 L-vagnar 
  som svarar för 33 procent av vagnparken. Det är en  
 2-axlig 
  flakvagn som i olika ut- föranden används till timmertransporter och till containertrans- porter samt inkluderar sammankopplade enheter av 2 axliga flak- vagnar och vilka i förekommande fall är försedda med skjutbara huvar. Nästa grupp är  
 S-vagnar 
  som svarar för 26 procent av vagn- parken. Det är boggivagnar, med två eller tre boggier, vanligtvis  
 4–6 
  axlar, som används till bl.a. till ståltransporter och containertrans- porter. Den tredje största gruppen är  
 H-vagnar, 
  som svarar för 14 procent av vagnarna. De kan både vara  
 2-axliga 
  och boggivagnar och har ofta stora öppningsbara sidor för att lätt kunna lastas och lossas. Dessa tre grupper svarar för 72 procent av vagnparken. Där- efter följer att antal 9 olika vagntyper som vardera har mindre än 10 procent av marknaden, de flesta av dem är olika typer av special- vagnar. 
  
 Godsvagnsparken är mycket differentierad och anpassad till olika uppgifter. Det framgår av att det finns 200 olika littera på godsvagnarna i fordonsregistret, och då avgränsad till vagnar som går att köra på 1435 mm spårvidd exkl. Mendoza och avställda fordon. 99 littera omfattade mindre än 10 vagnar var och av dessa hade 40 littera endast en vagn var. Skillnaden mellan olika littera kan dock ibland vara små, t.ex. kan samma vagn finnas med under- littera s som innebär att vagnen är godkänd för 100 km/h och med underlittera ss som innebär att vagnen är godkänd för 120 km/h. 
  
 303 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 De 13 vanligaste godsvagnstyperna efter littera som tillsammans svarar för 50 procent av vagnparken framgår av tabell 4.32. Den vanligaste vagnen är Laaiis med drygt 1 000 vagnar eller 10 procent av beståndet. Det är en parkopplad  
 2-axliga 
  sluten vagn med stora öppningsbara sidor och som är har utbytbara axlar så att den går att köra även i Finland. Därnäst följer malmvagnarna littera Fammoorr som är parkopplade boggivagnar som används av LKAB på malm- banan. Sedan följer ett antal olika typer vagnar för kombitrafik med containers, växelflak eller trailers, timmervagnar, stålämnesvagnar, biltransportvagnar och slutna vagnar för varierande gods. 
  
 Godsvagnar efter användare 
  
 Av figur 4.33 och 4.34 framgår godsvagnarna efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). Den största är GCAB som har 4 670 godsvagnar eller 45 procent av beståndet. Det näst största järnvägsföretaget är LKAB som äger 7 procent och som ute- slutande används på malmbanan. Det finns emellertid också stora vagnuthyrningsföretag som Transwaggon med 2 090 vagnar eller 20 procent av vagnparken och AAE med 5 procent av vagnparken. 
  
 Av figur 4.34 framgår fördelningen av vagnarna efter olika sökanden eller ägare. GCAB är den största med 45 procent medan övriga järnvägsföretag svarar för 9 procent av vagnarna. Uthyr- ningsföretag svarar för 32 procent, industrier för 5 procent och övriga för 4 procent av vagnarna. 
  
 Godsvagnar efter ålder 
  
 Av figur  
 4.35–4.36 
  framgår godsvagnarna efter ålder först totalt och sedan uppdelade GCAB och övriga. Vagnarna har en förhål- landevis jämn fördelning mellan 10 och 40 år gamla vagnar men med en ökande andel nyare vagnar. Sedan är det ett mindre andel riktigt gamla vagnar som är  
 50–70 
  år och nya vagnar som tillverkats från 2010 och framåt. GCABs har många vagnar som är mellan 30– 40 år och är något äldre än de övriga företagens vagnar. 
  
 304 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Godsvagnar efter största tillåtna axellast 
  
 Av tabell 4.37 framgår godsvagnarna efter största tillåtna axellast (stax). Detta har betydelse för vagnarnas lastförmåga. Ju högre stax, desto mer gods kan man i regel lasta på en vagn. Den vanligast förekommande axellasten är 22,5 ton som 33 procent av godsvag- narna i Sverige har. Det innebär att en tvåaxlig vagn får väga 2 x 22,5tn = 45 ton. Om taravikten på vagnen är 15 ton så kan den lasta 30 ton. Om samma vagn hade stax 25 ton skulle den kunna väga 50 ton och om taravikten var densamma kunna lasta 35 ton eller 17 procent mer, till en marginellt högre kostnad för operatören. 
  
 Vilken stax som kan utnyttjas beror också på vad som tillåts på banan. På de flesta huvudlinjer i Sverige och Europa tillåts 22,5 tons axellast. På vissa linjer i Sverige med tunga transporter tillåts 25 tons axellast vilket också är ett långsiktigt mål för godsnätet i Sverige. Före 1990 var det 20 tons axellast som var standard. Axel- lasterna har således successivt höjts och därför finns det fortfarande vagnar med lägre stax än 22,5 ton. På malmbanan tillåts 30 tons axellast vilket diskuteras att höjas till 32,5 ton. 
  
 Godsvagnar efter lastprofil 
  
 Av tabell 4.38 framgår godsvagnar efter lastprofil.  
 SE-profilerna 
  är svenska lastprofiler och  
 G-profilerna 
  är internationella lastprofiler. De svenska lastprofilerna är generellt sett större än de internat- ionella och tillåter ofta både bredare och högre vagnar än i många länder i Europa. Detta är en stor fördel både när man ska trans- portera volymkrävande gods och för kombitrafik när det t.ex. ska finnas utrymme nog för att ställa en trailer på en järnvägsvagn. 
  
 Den vanligaste lastprofilen är  
 SE-A 
  som finns på 43 procent av vagnarna, därnäst G1 som finns på 36 procent av vagnarna. Den största lastprofilen är  
 SE-C 
  som tillåter en last som är 3,6 x 3,6 ovanpå ett vagnsgolv som ligger på 1,2 m ovanför rälsens överkant. Den finns på 5 procent av vagnarna och används bl.a. för att trans- portera  
 SECU-containers 
  (de s.k.  
 Stora-boxarna) 
  mellan pappers- bruk och hamnar i Sverige. 7 procent av vagnarna har ingen last- profil specificerad. 
  
 305 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Godsvagnar efter antal axlar 
  
 En annan uppgift som kan vara intressant är hur många axlar vagnarna har, se tabell 4.39. Det vanligaste är  
 4-axliga 
  vagnar, som utgör 60 procent. Det kan antingen kan vara boggivagnar (med två tvåaxliga boggier) eller två parkopplade tvåaxliga vagnar. Genom att parkoppla tvåaxliga vagnar spar man vissa komponenter och får också ett effektivare längdutnyttjande av vagnarna. Mycket vanligt är också  
 2-axliga 
  vagnar som utgör 32 procent av vagnparken. Tidigare dominerade  
 2-axliga 
  vagnar godstransporterna men utvecklingen har gått mot alltmer  
 4-axliga 
  vagnar. Därutöver finns ett antal vagnar med 3, 6 eller 8 axlar samt vagnar för specialtransporter av t.ex. transformatorer med upp till 32 axlar. 
  
 306 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Antal fordon 
  
 Acku- 
  
 Brutto- Tara- Max- 
  
 Till- 
  
 Huvudsaklig 
  
 Littera 
  
 Trpsty 
  
 Andel 
  
 mul 
  
 Antal 
  
 Längd 
  
 Stax 
  
 vikt 
  
 vikt 
  
 last 
  
 Last- 
  
 verkad Typ 
  
 ägare eller 
  
 2014 
  
 % 
  
 andel 
  
 axlar 
  
 m 
  
 ton 
  
 ton 
  
 ton 
  
 ton 
  
 profil 
  
 från år 
  
 använare 
  
 Laaiis 1435/1572 
  
 1049 
  
 10% 
  
 10% 
  
 4 
  
 27,0 
  
 22,5 
  
 90,0 
  
 26,5 
  
 63,5 
  
 G1 
  
 1993 
  
 Parkoppl. sluten vagn 
  
 Transwaggon 
  
 Fammoorr 
  
 564 
  
 5% 
  
 15% 
  
 8 
  
 20,6 
  
 31,0 
  
 248,0 
  
 43,4 
  
 204,6 
  
 SE-B 
  
 2005 
  
 Parkoppl. malmvagn 
  
 LKAB 
  
 Sdgms 
  
 550 
  
 5% 
  
 21% 
  
 4 
  
 18,3 
  
 20,0 
  
 80,0 
  
 20,5 
  
 59,5 
  
 G1/SE-A 
  
 1985 
  
 Trailer o containervagn 
  
 Cargonet, GCAB 
  
 Sgnss 
  
 481 
  
 5% 
  
 25% 
  
 4 
  
 19,6 
  
 22,0 
  
 88,0 
  
 20,0 
  
 68,0 
  
 SE-A 
  
 1990 
  
 Containervagn 
  
 AAE, GCAB m.fl. 
  
 Lgjns 
  
 405 
  
 4% 
  
 29% 
  
 2 
  
 17,1 
  
 22,5 
  
 45,0 
  
 12,0 
  
 33,0 
  
 SE-A 
  
 1976 
  
 Timmervagn 
  
 GCAB, Netrail 
  
 Smmnps 
  
 371 
  
 4% 
  
 33% 
  
 4 
  
 14,0 
  
 25,0 
  
 100,0 
  
 20,8 
  
 79,2 
  
 SE-A 
  
 1989 
  
 Stålämnesvagn 
  
 AAE, GCAB 
  
 Lnps 
  
 338 
  
 3% 
  
 36% 
  
 2 
  
 13,5 
  
 22,5 
  
 45,0 
  
 12,0 
  
 33,0 
  
 SE-C 
  
 1957 
  
 Timmervagn 
  
 GCAB 
  
 Lgns 
  
 310 
  
 3% 
  
 39% 
  
 2 
  
 16,0 
  
 22,0 
  
 44,0 
  
 10,0 
  
 34,0 
  
 SE-A 
  
 1960 
  
 Continervagn 
  
 GCAB 
  
 Habiins 1435/1572 
  
 305 
  
 3% 
  
 42% 
  
 4 
  
 23,2 
  
 22,5 
  
 90,0 
  
 27,0 
  
 63,0 
  
 G1 
  
 1992 
  
 Sluten vagn 
  
 Transwaggon 
  
 Weaver 
  
 260 
  
 2% 
  
 44% 
  
 2 
  
 14,3 
  
 23,0 
  
 46,0 
  
 15,0 
  
 31,0 
  
 SE-A 
  
 1970 
  
 Sluten vagn 
  
 GCAB 
  
 Laaeilprs 
  
 220 
  
 2% 
  
 46% 
  
 4 
  
 31,0 
  
 22,5 
  
 90,0 
  
 38,0 
  
 52,0 
  
 Annat 
  
 1998 
  
 Biltransportvagn 
  
 Transw, Kockums 
  
 Hbbillns 
  
 209 
  
 2% 
  
 48% 
  
 2 
  
 15,5 
  
 23,0 
  
 46,0 
  
 16,0 
  
 30,0 
  
 SE-A 
  
 1985 
  
 Sluten vagn 
  
 GCAB 
  
 Sgmns-w 
  
 190 
  
 2% 
  
 50% 
  
 4 
  
 15,2 
  
 25,0 
  
 100,0 
  
 18,0 
  
 82,0 
  
 SE-A 
  
 1999 
  
 För  
 SECU-containers 
  
 GCAB 
  
 Summa 
  
 5252 
  
 50% 
  
 50% 
  
 Totalt ant vagnar 
  
 10 481 
  
 100% 
  
 100% 
  
 307 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 0 
  
 Övriga 
  
 Övriga 
  
 Kockums Industrier AB 
  
 Kiruna Wagon AB 
  
 Infranord AB 
  
 0 
  
 Industrier 
  
 Övriga 
  
 Cementa AB 
  
 Ermewa SAS 
  
 Stena Recycling AB 
  
 Vida Wood AB 
  
 0 
  
 Uthyrningsföretag 
  
 Övriga 
  
 Scandinavian Motortransport AB 
  
 Smith* 
  
 Rittgård Trading AB 
  
 NetRail AB 
  
 AAE Cargo AG 
  
 2090 
  
 Transwaggon AB 
  
 0 
  
 Utländska järnvägsföretag 
  
 CargoNet AB 
  
 0 
  
 Övriga järnvägsföretag 
  
 Övriga 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 Three T AB 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB TÅGAB 
  
 Statligt ägda järnvägsföretag 
  
 LKAB Malmtrafik AB 
  
 4670 
  
 Green Cargo AB 
  
 0 
  
 100 
  
 200 
  
 300 
  
 400 
  
 500 
  
 600 
  
 700 
  
 800 
  
 900 
  
 1000 
  
 Antal vagnar exkl. museivagnar och avställda vagnar 
  
 *) Vagnarna registrerade på Mcdowell ägs enligt uppgift egentligen av Railcare Logistik AB . 
  
 308 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 309 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 310 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 4.7Arbetsfordon 
  
 En översikt av de arbetsfordon som är registrerade i Transport- styrelsens fordonsregister framgår av tabell 4.40. Det finns 1 496 arbetsfordon i fordonsregistret varav 1 396 går att använda på nor- malspår varav en med spårvidd 1435/1668. 
  
 311 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av arbetsfordonen 891 mm spårvidd används 19 stycken kom- mersiellt på Roslagsbanan och 63 stycken på museibanor. På 600 mm spårvidd finns 18 arbetsfordon som alla används på museibanor. 
  
 Arbetsfordon efter typ 
  
 Det finns ett stort antal olika arbetsfordon, se tabell 4.41. I de 9 olika grupperna finns 218 olika fordonstyper registrerade för de 990 arbetsfordonen i kommersiell trafik på normalspår. Det är allt- ifrån små motordressiner till jättestora spårbytesmaskiner och ballaststoppare. Det finns också lokomotorer och f.d. ombyggda motorvagnar typ Y6/Y7 registrerade som arbetsfordon. 61 av fordonen eller 6 procent har dragförmåga registrerad och är således självgående, om dessa uppgifter stämmer. 
  
 Arbetsfordon efter användare 
  
 Av figur 4.43 och 4.44 framgår arbetsfordon efter huvudsaklig användare (sökande eller ägare). Den klart största är Infranord som har 748 arbetsfordon eller 77 procent av beståndet. Sedan finns det 6 företag med fler än 10 fordon som tillsammans har 16 procent av arbetsfordonen. 14 företag har  
 2–10 
  maskiner och tillsammans 6 pro- 
  
 312 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 cent av beståndet och ytterligare 15 företag har en maskin var med tillsammans 2 procent av beståndet. Denna bransch består således av ett stort företag, Infranord .f.d. Banverket produktion och ett stort antal småföretag med relativt litet antal fordon per företag. 
  
 Arbetsfordon efter ålder 
  
 Av figur  
 4.45–4.46 
  framgår arbetsfordon efter ålder först totalt och sedan uppdelade Infranord och övriga. Arbetsfordonen har en flest fordon tillverkade för 30 och 50 år sedan men även en hel del nyare fordon och några äldre. Det äldsta är tillverkat år 1900 och det nyaste år 2014. 
  
 Denna fördelning slår igenom på Infranords fordon också efter- som de är en sådan dominerande aktör. De övriga företagen har en mer jämn spridning av sina fordon med en viss förskjutning mot nyare fordon. 
  
 313 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 0 
  
 Företag med en maskin 
  
 Med en maskin 
  
 0 Företag med  
 2-10 
  maskiner 
  
 Med  
 2-10 
  maskiner 
  
 0 Företag med  
 10-40 
  maskiner 
  
 Spark Trade AB 
  
 Strabag Rail AB 
  
 Strukton Rail Västerås AB 
  
 SRS Sjölanders AB 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 Strukton Rail AB 
  
 0 Infranord 
  
 Infranord AB 
  
 0 
  
 100 
  
 200 
  
 300 
  
 400 
  
 500 
  
 600 
  
 700 
  
 800 
  
 Antal fordon exkl. Mendoza och avställda fordon 
  
 314 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 315 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 5 Sammanställning av fordonsregistret 
  
 5.1Översikt med förslag till redovisning 
  
 I detta avsnitt redovisas en sammanställning av samtliga fordon efter bearbetning av Transportstyrelsens fordonsregister  
 2014-12- 
  31. Denna redovisning utgör också ett förslag till hur fordon- statistiken bör läggas upp i en databas och redovisas årligen. 
  
 Det är lämpligt att redovisa fordon med olika spårvidd var för sig då de inte kan användas på samma järnvägsnät. Vidare bör man skilja på fordon som används i kommersiell trafik och fordon som används av museibanor eller är museifordon. Från de kommersiella fordonen bör avställda fordon särredovisas eftersom dessa ofta är fordon på väg ut från marknaden eller fordon som vid redovis- ningstillfället inte kan användas i kommersiell trafik. 
  
 Av figur 5.1 framgår samtliga fordon efter spårvidd och andel museifordon efter bearbetning av registret. Som framgår av figuren så är nästan alla smalspåriga fordon museifordon. De enda smal- spåriga fordon som används i kommersiell trafik är SL:s fordon på Roslagsbanan. Det är emellertid ett avskilt system som inte har kontakt med det allmänna järnvägsnätet. 
  
 Man kan överväga om de smalspåriga fordonen över huvud taget ska behöva registreras i fordonsregistret eftersom fordon för tun- nelbanor och spårvägar inte ingår i registret. De skulle åtminstone inte behöva åsättas ett  
 EVN-nummer. 
  Museibanorna är befriade från att märka sina fordon med  
 EVN-nummer, 
  och slipper dess- utom att betala registreringsavgiften, men måste ändå hålla ett register över dem med  
 EVN-nummer. 
  
 De smalspåriga museifordonen och inte heller de kommersiella smalspåriga fordonen kan ju aldrig komma ut och konkurrera på det europeiska järnvägsnätet. Spårvidden 891 mm fanns dessutom bara i Sverige. Dock är Transportstyrelsen tillsynsmyndighet och det kan möjligtvis av denna anledning vara bra att ha ett register, men frågan är om det är nödvändigt. Här finns en möjlighet att för- enkla registret och minska på uppgiftslämnandet. 
  
 När det gäller de normalspåriga fordonen, så är de indelade i många olika kategorier i Transportstyrelsens register, som i de flesta fallen är relevanta. Det skulle dock vara en fördel om registret, förutom en total databas som finns nu, lades upp i en databas indelade i de kategorier som framgår av figur 5.2: 
  
 316 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Lok 
  
 Motorvagnar 
  
 Personagnar 
  
 Godsvagnar 
  
 Godsvagnar 
  
 Arbetsfordon 
  
 Dessutom bör loken delas in enligt följande: 
  
 Ellok 
  
 Diesellok 
  
 Lokomotorer 
  
 Cook 
  
 samt motorvagnarna delas in i: 
  
 Elmotorvagnar 
  
 Dieselmotorvagnar 
  
 En sådan uppläggning av databasen torde vara relativt enkel att göra då de flesta uppgifterna redan finns i databasen och skulle under- lätta väsentligt för de som vill leta information om något speciellt fordon i databasen. 
  
 Det enda som behöver definieras ytterligare är indelningen i diesellok och lokomotorer där gränsen förslagsvis sätts så att lokomotorer är lok som har en dragkraft på högst 160 kN eller en hastighet på mindre än 80 km/h, se vidare kap. 6.4. 
  
 En viktig åtgärd för att förbättra kvaliteten i registret är att Transportstyrelsen borde koda på om fordonet ägs av en musei- förening eller liknande vilket relativt enkelt kan göras med hjälp av sökandens eller innehavarens företagsnamn. 
  
 317 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 318 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 5.2Översikt över alla normalspåriga fordon 
  
 Av tabell 5.1. framgår en översikt över alla normalspåriga fordon. Överst en sammanställning av alla fordon i huvudgrupperna lok, motorvagnar, personvagnar, godsvagnar och arbetsfordon. 
  
 Det finns totalt 22 177 normalspåriga fordon i registret. Av dessa är 6 procent Mendoza och 31 procent avställda. Återstår 14 631 fordon som kan användas i kommersiell trafik 2014. Den största gruppen utgör godsvagnarna som svarar för 72 procent av fordonen. Därnäst kommer motorvagnarna som svarar för 11 pro- cent av fordonen. Lok och arbetsfordon svarar för 7 procent vardera och personvagnar utgör den minsta gruppen med 4 pro- cent. 
  
 En noggrannare indelning av loken i ellok, diesellok, ånglok och övriga framgår av tabellen. Av de 1 478 loken är hela 352 eller 24 procent museilok. Nästan alla, 94 procent, av de 147 ångloken är museilok. Även många diesellok är museilok, 24 procent. 
  
 Endast 6 procent av loken i kommersiell trafik är avställda. Bortsett från dessa så fanns det 595 ellok och 451 diesellok som kunde användas i kommersiell trafik 2014. 
  
 319 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det fanns 1 708 motorvagnar varav 7 procent var Mendoza. Av de kommersiella motorvagnarna var 4 procent avställda. Åter- står 1 540 motorvagnar i kommersiell trafik varav 95 procent var elmotorvagnar och 5 procent dieseldrivna. 
  
 Det fanns 979 personvagnar vara hela 377 eller 39 procent var museivagnar. 6 procent av de kommersiella vagnarna var avställda. Återstår 566 som kunde användas i kommersiell trafik, av dessa var 63 procent sitt vagnar, 27 procent sov- och liggvagnar och 10 pro- cent specialvagnar. 
  
 Det fanns 16 616 godsvagnar varav 3 procent var Mendoza. Hela 35 procent av godsvagnarna var avställda. Sannolikt beror en del av avställningarna på att det var lågkonjunktur 2014 men många av godsvagnarna är också gamla. Det fanns 10 481 godsvagnar för kommersiell trafik. Utländska godsvagnar används också i Sverige och svenska godsvagnar används i utlandet varför fordonsregistret inte ger någon fullständig bild över de godsvagnar som används i Sverige. 
  
 Slutligen fanns det 1 296 arbetsfordon varav 7 procent tillhörde museibanor. Nästan hälften, 48 procent var avställda. Återstår 990 fordon som kunde användas i kommersiella uppdrag. 
  
 5.3Översikt över alla smalspåriga fordon 
  
 Av tabell  
 5.2–5.4 
  framgår fordon med 891 och 600 mm spårvidd samt annan spårvidd. Det fanns 800 fordon med 891 mm spårvidd var 600 eller 85 procent museifordon. De som används i kommersi- ell trafik är 101 motorvagnar med släpvagnar som används av SL på Roslagsbanan. För detta ändamål finns också 19 arbetsfordon. 
  
 När det gäller 600 mm spårvidd finns det 232 fordon som alla är Mendoza. Det finns 11 fordon med annan spårvidd som alla är museifordon. En del av dessa har spårvidder som inte finns längre i Sverige och några är felkodade. 
  
 5.4Fordonsresurser för godstrafik 
  
 För godstrafik används ellok, diesellok, lokomotorer och gods- vagnar. Elloken kan användas både för gods- och persontrafik och har därför fördelats efter ägarens huvudsakliga verksamhet. En 
  
 320 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 sammanställning av fordonsresurser som huvudsakligen används för godstrafik på normalspår framgår av tabell 5.5. Fordonen har här delats upp på de gamla statliga bolagen GCAB och LKAB, ut- ländska järnvägsföretag, privata järnvägsföretag och övriga företag. Övriga företag är uthyrningsbolag och industrier. De utländska järnvägsföretagen är oftast statliga och är i stor utsträckning desamma som före avregleringen. 
  
 De statliga järnvägsföretagen disponerar 52 procent av fordonen och dominerar elloken där de har 68 procent av fordonen. Läggs de utländska företagen till (DSB, DB, NSB och Cargonet) så blir dominansen ännu större. De privata järnvägsföretagen har ungefär 25 procent av dieselloken och lokomotorerna och tillsammans med övriga företag dominerar dom här. Även godsvagnarna har ett stort inslag av privata vagnar genom uthyrningsföretag som svarar för 42 procent av godsvagnsparken. 
  
 5.5Fordonsresurser för persontrafik 
  
 För persontrafik används elmotorvagnar, dieselmotorvagnar, ellok och personvagnar. En sammanställning av fordonsresurser som huvudsakligen används för persontrafik på normalspår framgår av tabell 5.6. När det gäller persontrafik så har förutom de gamla stat- liga företagen även länstrafikbolagen en mycket stark ställning på marknaden. De har övertagit större delen av SJ:s tidigare regional- trafik och dessutom byggt upp nya regionaltågsystem. Denna trafik är planeringsstyrd och kan inte betraktas som en renodlad kom- mersiell marknad. Länsbolagen köper eller hyr fordonen och upp- handlar den operativa driften av operatörer i konkurrens. Operatör- erna har på denna marknad oftast mycket liten påverkan på fordonen. Nästan alla fordon som ägs av uthyrningsföretag disponeras dessutom av länstrafikbolagen så dessa två kategorier kan i praktiken ses som en grupp. Då återstår en mycket liten grupp privata fordon som konkurrerar på en kommersiell marknad. 
  
 De statliga företagen SJ AB och SSRT (f.d. Rikstrafiken, numera Trafikverket), svarar för ungefär hälften av fordonen men dominerar lok och personvagnar där de har 90 procent av mark- naden. Länsbolagen har inga lok och vagnar men dominerar motor- vagnarna där de tillsamman med uthyrningsbolagen har över 60 
  
 321 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 procent av marknaden. Återstår en liten andel motorvagnar och lok och vagnar på 6 procent som används av privata företag. Egentligen var det 2014 bara  
 5–10 
  lok och  
 40–50 
  vagnar som användes i kom- mersiell trafik i konkurrens. 
  
 Fordon med 1435 mm språvidd 
  
 Spårvidd 
  
 Totalt 
  
 Musei- 
  
 Andel 
  
 Kommer- därav 
  
 Andel 
  
 Summa 
  
 Andel 
  
 antal 
  
 fordon 
  
 museifdn siellt fdn 
  
 avställda 
  
 avställda 
  
 i trafik 
  
 % 
  
 Alla fordon 
  
 Lok 
  
 1 478 
  
 352 
  
 24% 
  
 1 126 
  
 72 
  
 6% 
  
 1 054 
  
 7% 
  
 Motorvagnar 
  
 1 708 
  
 112 
  
 7% 
  
 1 596 
  
 56 
  
 4% 
  
 1 540 
  
 11% 
  
 Personvagnar 
  
 979 
  
 377 
  
 39% 
  
 602 
  
 36 
  
 6% 
  
 566 
  
 4% 
  
 Godsvagnar 
  
 16 616 
  
 500 
  
 3% 
  
 16 116 
  
 5 635 
  
 35% 
  
 10 481 
  
 73% 
  
 Arbetsfordon 
  
 1 396 
  
 93 
  
 7% 
  
 1 303 
  
 626 
  
 48% 
  
 677 
  
 5% 
  
 Summa 
  
 22 177 
  
 1 434 
  
 6% 
  
 20 743 
  
 6 425 
  
 31% 
  
 14 318 
  
 100% 
  
 Lok 
  
 Elektrisk lok 
  
 710 
  
 64 
  
 9% 
  
 646 
  
 51 
  
 8% 
  
 595 
  
 56% 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 612 
  
 144 
  
 24% 
  
 468 
  
 17 
  
 4% 
  
 451 
  
 43% 
  
 Cook 
  
 147 
  
 138 
  
 94% 
  
 9 
  
 4 
  
 44% 
  
 5 
  
 0% 
  
 Övrigt 
  
 9 
  
 6 
  
 67% 
  
 3 
  
 0 
  
 0% 
  
 3 
  
 0% 
  
 Summa 
  
 1 478 
  
 352 
  
 24% 
  
 1 126 
  
 72 
  
 6% 
  
 1 054 
  
 100% 
  
 Motorvagnar 
  
 Eldrivna 
  
 1 526 
  
 32 
  
 2% 
  
 1 494 
  
 38 
  
 3% 
  
 1 456 
  
 95% 
  
 Dieseldrivna 
  
 143 
  
 67 
  
 47% 
  
 76 
  
 8 
  
 11% 
  
 68 
  
 4% 
  
 Annat 
  
 39 
  
 13 
  
 33% 
  
 26 
  
 10 
  
 38% 
  
 16 
  
 1% 
  
 Summa 
  
 1 708 
  
 112 
  
 7% 
  
 1 596 
  
 56 
  
 4% 
  
 1 540 
  
 100% 
  
 Personvagnar 
  
 Sittvagnar 
  
 607 
  
 250 
  
 41% 
  
 357 
  
 1 
  
 0% 
  
 356 
  
 63% 
  
 Liggvagnar 
  
 97 
  
 2 
  
 2% 
  
 95 
  
 20 
  
 21% 
  
 75 
  
 13% 
  
 Sovvagnar 
  
 125 
  
 31 
  
 25% 
  
 94 
  
 14 
  
 15% 
  
 80 
  
 14% 
  
 Specialvagnar 
  
 150 
  
 94 
  
 63% 
  
 56 
  
 1 
  
 2% 
  
 55 
  
 10% 
  
 Summa 
  
 979 
  
 377 
  
 39% 
  
 602 
  
 36 
  
 6% 
  
 566 
  
 100% 
  
 Godsvagnar 
  
 Summa 
  
 16 616 
  
 500 
  
 3% 
  
 16 116 
  
 5 635 
  
 35% 
  
 10 481 
  
 100% 
  
 Arbetsfordon 
  
 Summa 
  
 1 396 
  
 93 
  
 7% 
  
 1 303 
  
 626 
  
 48% 
  
 677 
  
 100% 
  
 322 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 323 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Spårvidd 
  
 Totalt 
  
 Musei- Andel 
  
 Andel 
  
 600 mm 
  
 antal 
  
 fordon museifdn 
  
 % 
  
 Alla fordon 
  
 Lok 
  
 56 
  
 56 
  
 100% 
  
 24% 
  
 Motorvagnar 
  
 1 
  
 1 
  
 100% 
  
 0% 
  
 Personvagnar 
  
 47 
  
 47 
  
 100% 
  
 20% 
  
 Godsvagnar 
  
 110 
  
 110 
  
 100% 
  
 47% 
  
 Arbetsfordon 
  
 18 
  
 18 
  
 100% 
  
 8% 
  
 Summa 
  
 232 
  
 232 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Lok 
  
 Elektrisk lok 
  
 1 
  
 1 
  
 100% 
  
 2% 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 32 
  
 32 
  
 100% 
  
 57% 
  
 Cook 
  
 19 
  
 19 
  
 100% 
  
 34% 
  
 Övrigt 
  
 4 
  
 4 
  
 100% 
  
 7% 
  
 Summa 
  
 56 
  
 56 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Motorvagnar 
  
 Summa 
  
 1 
  
 1 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Personvagnar 
  
 Sittvagnar 
  
 45 
  
 45 
  
 100% 
  
 96% 
  
 Specialvagnar 
  
 2 
  
 2 
  
 100% 
  
 4% 
  
 Summa 
  
 47 
  
 47 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Godsvagnar 
  
 Summa 
  
 110 
  
 110 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Arbetsfordon 
  
 Summa 
  
 18 
  
 18 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Spårvidd 
  
 Totalt 
  
 Musei- 
  
 Andel 
  
 Andel 
  
 annan 
  
 antal 
  
 fordon 
  
 museifdn % 
  
 Alla fordon 
  
 Lok 
  
 4 
  
 4 
  
 100% 
  
 36% 
  
 Personvagnar 
  
 5 
  
 5 
  
 100% 
  
 45% 
  
 Godsvagnar 
  
 2 
  
 2 
  
 100% 
  
 18% 
  
 Summa 
  
 11 
  
 11 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Lok 
  
 Dieseldrivet lok 
  
 1 
  
 1 
  
 100% 
  
 25% 
  
 Cook 
  
 3 
  
 3 
  
 100% 
  
 75% 
  
 Summa 
  
 4 
  
 4 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Personvagnar 
  
 1435/1572 
  
 2 
  
 2 
  
 100% 
  
 40% 
  
 Annan spårvidd 
  
 3 
  
 3 
  
 100% 
  
 60% 
  
 Summa 
  
 5 
  
 5 
  
 100% 
  
 100% 
  
 Godsvagnar 
  
 Summa 
  
 2 
  
 2 
  
 100% 
  
 100% 
  
 324 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 325 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 6 Jämförelse med annan statistik 
  
 6.1Bantrafik/SOS 
  
 Omfattning och metod 
  
 Den officiella järnvägsstatistiken, Bantrafik och tidigare SOS Sveriges Järnvägar, utkommer årligen, men innehåller ett begränsat antal uppgifter om fordon. Å andra sidan finns en tidsserie ända från 1856 och statitistiken över fordon är konsistent med andra produktionsuppgifter vilket gör att det går att få fram nyckeltal och samband. 
  
 Bantrafik är den officiella statistiken om järnvägar, spårvägar och tunnelbana i Sverige. Uppgifter om järnväg rapporteras till Eurostat i enlighet med kommissionens förordning (EG) nr 91/2003 samt förordning nr 1192/2003. Trafikanalys är statistikansvarig myndighet. Trafikverket biträder Trafikanalys vid insamling, kvalitetsgranskning och sammanställning av uppgifter från bland annat alla operatörer och alla infrastrukturförvaltare 
  
 Statistiken ska primärt beskriva verksamheten med järnväg, spårväg och tunnelbana i Sverige. Objekt i undersökningen är tåg- operatörer, regionala kollektivtrafikmyndigheter, infrastruktur- förvaltare och andra företag verksamma inom järnväg, spårväg eller tunnelbana i Sverige. Företagen måste ha adress i Sverige för att omfattas av uppgiftslämnarskyldighet. Populationen är alla företag och organisationer som bedriver verksamhet eller äger infrastruktur eller fordon. Även företag som bara till viss del utför verksamhet för sektorn, men där denna verksamhet utgör en märkbar andel av helheten, tillhör populationen. 
  
 Statistiken redovisas i huvudsak i form av text, diagram och tabeller. I rapporten presenteras helårsvärden i sexårsserier samt vissa helårsvärden i historiska sammanställningar från år 1856. Rapporten har kommit att innehålla alltmer analys och förklarande text och diagram. Rapportens tabeller redovisas också i Excelformat för egen bearbetning. Där finns möjlighet att ta fram tidserier från år 2000 och framåt. 
  
 326 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Uppgifter om fordon i Bantrafik 
  
 Uppgifterna omfattar de fordon som disponeras av tågoperatörer och avser de fordon som ägs, hyrs eller på annat sätt ställs till för- fogande. Likaså ingår de fordon som tillfälligtvis hyrs ut till annan tågoperatör. Uppgiften exkluderar de fordon som hyrs ut till annan tågoperatör längre än tillfälligtvis, samt de fordon som tillfälligtvis hyrs in från en annan tågoperatör. Likaså utesluts fordon som en- bart används för tjänstetrafik och de fordon som är avställda för försäljning eller skrotning. Med tjänstetrafik avses infrastruktur- förvaltares och tågoperatörers trafik som inte är kommersiell, alltså inte genererar intäkter vid transport av passagerare eller gods. Om inte annat anges redovisar uppgifterna situationen vid årets slut. 
  
 I dragfordon för järnvägar anges antalet disponibla lok, loko- motorer och motorvagnar totalt och fördelade på person- eller godstrafik. I de fall fordon används i blandad tjänst (både för per- son- och godstrafik) räknas fordonet till det användningsområde där det har sin huvudsakliga tjänst. 
  
 Som lok räknas dragfordon som uteslutande används för att dra järnvägsvagnar och som har en dragkraft på 110 kW eller högre i dragkroken. Som lokomotor räknas motsvarande dragfordon med dragkraft mindre än 110 kW. 
  
 Motorvagnar är fördelade på motorvagnssätt och motorvagnar och efter drivmedelstyp och andelen med snabbtågskapacitet. Med motorvagnssätt avses två eller fler permanent sammankopplade vagnar varav minst en vagn har dragande axlar och där de ingående vagnarna inte kan framföras var för sig som en motorvagn. Ett motorvagnssätt kännetecknas av att endast ändvagnarna har förar- hytt. Vissa motorvagnssätt kan framföras multipelkopplade d.v.s. kopplade till varandra. Exempel på motorvagnssätt är X2, X55, X14, Y2 och Y32. 
  
 Med motorvagn avses en vagn som har dragande axlar och som kan framföras ensamt. En motorvagn kännetecknas av att den har en förarhytt i varje ände. Motorvagnar kan framföras kopplade till varandra. Exempel på motorvagn är Y1. 
  
 Med snabbtågskapacitet avses att motorvagnen eller motorvagn- sättet kan framföras med en största tillåtna hastighet på minst 200 kilometer/timme. Motorvagnen eller motorvagnsättet redovisas oavsett om snabbtågskapaciteten utnyttjats eller inte under redo- 
  
 327 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 visat år. Exempel på motorvagnssätt med snabbtågskapacitet är X2, X3 och Hale. 
  
 I motorvagnssätt räknas varje ingående vagn med minst en dragande axel som en vagn med dragkraft. Då två vagnar har gemen- sam boggi typ Jacobsboggi med dragande axlar räknas en axel till varje vagn. Motorvagnar räknas alltid som en dragande vagn. 
  
 Av detta framgår att det är relativt svårt att definiera olika typer motorvagnar då de ibland består av både dragande vagnar med motorer och släpande vagnar utan motorer och där de kan vara sammankopplade på olika sätt. 
  
 Jämförelse mellan Bantrafik och Transportstyrelsen fordonsregister 
  
 En jämförelse mellan Transportstyrelsens fordonsregister och Bantrafik visar sig inte vara lätt att göra. Dels fanns Bantrafik för 2014 ännu inte publicerad när huvuddelen av denna rapport ut- arbetades, dels är urval och definitioner olika. Generellt sätt finns det fler fordon i fordonsregistret än i Bantrafik. Museitrafik ingår inte i Bantrafik, avställda fordon ska inte heller ingå, så långt går det att jämföra siffrorna. Roslagsbanan ingår i Bantrafiks siffor medan den har särredovisats i denna rapport. Den största osäkerheten finns dock i de utländska fordon som är registrerade i fordonsregistret men som vanligtvis inte ingår i Bantrafiks. Arbetsfordon ingår inte i Bantrafik. 
  
 Ett utdrag ur Bantrafik med statistik över dragfordon, person- vagnar och godsvagnar framgår av tabell  
 6.1–6-3. 
  När det gäller dragfordon så fanns det 595 ellok i fordonsregistret 2014 och 436 i Bantrafik 2014. Fordonsregistret avser kommersiella fordon exkl. avställda fordon vilket bör vara samma definition. Skillnaden beror sannolikt på de utländska lok som finns med i fordonsregistret. 
  
 Det finns 255 diesellok i fordonsregistret, en siffra som tagits fram genom bearbetning, och 207 i Bantrafik. Skillnaden kan bero på lok som används i banarbeten, som inte ska ingå i Bantrafik, och utländska lok. När det gäller lokomotorer så är skillnaden mycket stor, det finns bara 18 stycken i Bantrafik och 196 i fordons- registret. Visserligen är definitionen något olika men det förklarar inte den stora skillnaden, som sannolikt beror på att endast loko- motorer som används i linjetjänst finns med i Bantrafik. Här är 
  
 328 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 således fordonsregistret mer fullständigt om man vill analysera de totala resurserna för godstransporter. 
  
 Motorvagnar är svåra att analysera eftersom man både kan räkna vagnar och tågsätt och definitionerna är något olika. Det totala antalet vagnar stämmer relativt väl men tågsätt är egentligen inte definierade i fordonsregistret utan får beräknas genom bearbetning. 
  
 Antalet personvagnarna är 499 i Bantrafik och 566 i fordons- registret. Framförallt finns det fler restaurangvagnar och utländska vagnar i fordonsregistret. 
  
 När det gäller godsvagnar saknas uppgifter om privatägda vagnar numera i Bantrafik. Antalet vagnar ägda av operatörer stämmer dock väl då de var 6 923 i Bantrafik 2014 och 6 165 i fordonsregistret 2014, en siffra som tagits fram genom bearbet- ning. Härutöver fanns 4 136 privatägda vagnar i fordonsregistret vilket kan jämföras med den senaste uppgiften i Bantrafik som var 6 884 för år 2010. 
  
 329 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 330 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 331 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 6.2Svenska lok och motorvagnar med personvagnar (SLMP) 
  
 Omfattning och metod 
  
 Svenska Järnvägsklubbens skriftserie Svenska lok och motorvagnar med personvagnar (SLMP) publiceras intermittent, på senare tid vart tredje år. Totalt har 21 böcker publicerats mellan 1969 då den 
  
 332 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 första kom ut och 2015 då den senaste kom ut (den sistnämnda fanns inte tillgänglig när denna rapport började utarbetas) varav 17 innehåller lok och motorvagnar och 4 innefattar personvagnar och ibland även motorvagnar eller motorvagnssläp. Den innehåller även spårvagnar och tunnelbanevagnar. Nelson ingår inte även om gränsen är svår att dra ibland. En förteckning över alla hittills ut- givna böcker framgår av bilaga. 
  
 Böckerna innehåller inte bara en förteckning över alla fordon utan även en mängd tekniska uppgifter och foton på varje fordons- typ och för personförande fordon även planritningar. De är därmed den mest fullständiga databasen och informationskällan över fordon på svenska spår. 
  
 En föregångare kan sägas vara SJ:s särtryck 77 och senare 420 som innehöll en fullständig förteckning över statens järnvägars fordon (och även tågfärjor) med vissa tekniska uppgifter för varje fordonstyp. Den var ”endast avsedd för tjänstebruk” och inte så lätt att komma över. De privata järnvägarnas fordon ingick inte men fanns med i den allmänna järnvägsstatistiken (numera ban- trafik) dock bara på aggregerad nivå. 
  
 Den databas som ligger till grund för SLMP har byggts upp suc- cessivt av författarna  
 Diehl–Nilsson 
  genom att begära uppgifter från operatörerna, till att börja med SJ och de fåtal privata järnvägar som fanns 1969, och senare genom ett omfattande kontaktnät med fordonsägare och fordonsinnehavare. Man ska nog inte underskatta författarnas stora intresse och kunskap om järnvägarna och dess fordon som kan vara nog så värdefull som olika mer eller mindre avancerade dataregister. Det gör att SLMP innehåller få fel trots att den innehåller väldigt många uppgifter. 
  
 Nedan redovisas några jämförelser som gjorts mellan Transport- styrelsens fordonsregister och SLMP utan att göra anspråk på full- ständighet. 
  
 Ellok i SLMP och Transportstyrelsens register 
  
 Av tabell 6.4 framgår en jämförelse mellan de lok som ingår i boken Svenska Lok och Motorvagnar med Personvagnar för  
 2012-01-01 
  (motsvarar således  
 2011-12-31) 
  och Transportstyrelsen fordons- register  
 2014–12-31, 
  tre år senare. Det kan ändå vara en kontroll på 
  
 333 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 vad som ingår i dessa olika register och de förändringar som skett mellan åren. 
  
 Totalt sett ser det ut som att lokparken har ökat något mellan 2011 och 2014, men det finns stora osäkerheter i vilken mån de utländska loken som finns med i dessa båda register verkligen an- vänds i Sverige. Dock är det helt klart att antalet moderna hög- effektlok har ökat. 
  
 Diesellok och lokomotorer i SLMP och Transportstyrelsens register 
  
 SLMP 2012 innehåller separata förteckningar över diesellok och lokomotorer. I denna bok finns totalt 531 lok i förteckningen varav 346 är motorlok och 185 är lokomotorer. Motorlok har i SLMP definierats som lok med tre axlar eller fler och motsvarar närmast vad som i denna rapport kallas större diesellok. Lokomotorer är i SLMP således lok med två axlar. I denna rapport har vi definierat lokomotorer som lok med lägre dragkraft än 150 kN och lägre sth än 80 km/h. I SLMP ingår några lok som ägs av museiföreningar men som kan hyras ut till kommersiell trafik och vissa utländska lok som inte ingår i Transportstyrelsens fordonsregister. 
  
 I analysen av fordonsregistret får vi 255 större diesellok och 196 lokomotorer om gränsen för större diesellok sätt vid en dragkraft på minst 150 kN och en sth på minst 80 km/h. Eftersom SLMP är tre år äldre än fordonsregistret och definitionen är olika blir siff- rorna inte desamma. Det finns skäl att anta att antalet diesellok totalt sett har minskat de senaste åren. Samtidigt finns det skäl att anta att främst uppgifterna om lokomotorerna är ofullständiga då dessa är spridda på många ägare och ofta endast används för internt bruk vid industrier. 
  
 6.3Jämförelse mellan Transportstyrelsen, SLMP och Bantrafik 
  
 Efter att denna rapport utarbetades publicerades SLMP 2015 som avser fordonsbeståndet  
 2015-01-01 
  och som således är fullt jämför- bar med utdraget ur Transportstyrelsens fordonsregister  
 2014-12- 
  31. Dessutom publicerades Bantrafik för 2014 innan denna rapport 
  
 334 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 gick till tryck. En översiktlig jämförelse har därför gjorts i efter- hand mellan antalet fordon i Transporstyrelsens register och SLMP som båda avser 2014 samt med Bantrafik för 2014. 
  
 Jämförelsen visar på mycket god överensstämmelse mellan Transportstyrelsens register och SLMP. När det gäller ellok och diesellok så är antalet fordon nästan exakt detsamma. När det gäller personvagnar stämmer det också mycket bra. Definitioner och urval stämmer väl för dessa kategorier. När det gäller motorvagnar är det svårt att få entydiga definitioner som framgått av ovan, det skiljer mellan antalet motorvagnsätt, antalet vagnar i motorvagnsätt och hur dessa numreras men SLMP stämmer ändå väl. Godsvagnar finns inte med i SLMP. 
  
 Antalet fordon i Bantrafik ligger mycket lägre än i Transport- styrelsen och SLMP när det gäller ellok och diesellok. Person- vagnar ligger något under. Motorvagnar, som avser dragfordon i motorvagnsätt, ligger något högre, men är egentligen inte helt jäm- förbara. Godsvagnar i Bantrafik avser endast vagnar ägda av järnvägs- företag medan även privatägda vagnar ingår i Transportstyrelsens register. Men Bantrafik ska ligga lägre eftersom de bara innefattar fordon som tillhör svenska företag, med adress i Sverige, och endast fordon som används i kommersiell trafik med betalande kunder. Härigenom utesluts t.ex. diesellok som används på industrier. I och med detta så tillför Transportstyrelsens register kunskap som inte går att få fram genom Bantrafik. 
  
 335 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 336 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 6.4Internationell statistik 
  
 Den statistik som behandlas här är Eurostat, EC och UIC statistik. Denna redovisning är översiktlig och avser i första hand statistik som innehåller uppgifter om fordon. 
  
 337 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Eurostat 
  
 Eurostat tas fram av EUs statistikkontor publicerar varje år en års- bok och tillhandahåller också en databas online. Årsboken heter: ”Eurostat Pocketbooks: Energy, transport and environment indicators” och den senaste tillgängliga i juni 2015 var från 2014 och innehöll uppgifter t.o.m. 2012. I denna årsbok finns uppgifter om transportarbete för alla transportmedel men inga uppgifter om järnvägens fordon. 
  
 I Eurostats databas finns emellertid uppgifter om fordon och i juni 2015 från år 2004 t.o.m. 2011. Följande uppgifter fanns i data- basen: 
  
 Number of locomotives, by source of power: SE 2011: Electric 470, Diesel:221, Total 691 
  
 Number of locomotives, by tractive power: SE no figures but source of power is often = tractive power 
  
 Number of railcars, by source of power SE 2011: Electric 1 240, Diesel 96, Total 1 336 
  
 Number of railcars, by tractive power: SE no figures but source of power is often = tractive power 
  
 Passenger railway vehicles, by type of vehicle SE 2011 Coaches 483, Pacheco trailers 1 910, Total 2 293 
  
 Passenger railway vehicles, by category of vehicle SE 2010: No figures about 1 or 2nd class wagons, 28 restaurant cars, 169 couchettes and sleeping cars, Total 2 158 
  
 Capacity of passenger railway vehicles, by type of vehicle SE 2011: 122 000 seats in Railcar trailers 30 000 seats in coaches 
  
 Capacity of passenger railway vehicles, by category of seats or berths SE 2010: No figures about 1 or 2nd class seats, 7 000 berths in couchettes and sleeping cars, Total 131 000 seats or berths. 
  
 Railway transport - Number of vans SE 2011: 19 
  
 Number of wagons, by status of enterprise SE 2011: 14 578 
  
 338 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Load capacity of wagons, by status of enterprise se: 821 000 ton 
  
 Trainset by speed 
  
 I tabellen ovan anges de senast tillgängliga värdena för Sverige som för det mesta stämmer exakt med Bantrafiks uppgifter för respektive år, uppgifterna hämtas ju därifrån så det är naturligt. Det generella problemet med att definiera motorvagnståg i dragande och släpande vagnar finns även här vilket gör att det ibland är svårt att förstå vad som är vad. På någon punkt skiljer sig data t.ex. i 
  
 Eurostat anges att det finns 147 stycken ”tilting Vaughan trains” vilket avser alla tåg med sth 200 km/h och inte bara de cirka 40 tågsätten med korglutning (tilt). Denna variabel är antagligen fel- definierad i Eurostat. 
  
 Europeiska Kommissionen 
  
 EU-kommissionen 
  har också en databas och ger ut en bok ”EU transport in figures – Statistical pocketbook” varje år. Den bygger på Eurostat men även andra datakällor används för att få fram en helhetsbild. Utvecklingen av transportarbetet redovisas för alla medlemstater,  
 EU-kandidater 
  och även  
 EFTA-området, 
  således finns även Norge och Schweiz med. När det gäller fordon finns det tre tabeller om järnvägar: 
  
 Locomotives and Railcars 2012 SE=221; 2005: SE=622 
  
 Coaches, Chambers and trailers 2012 SE=839; 2005 SE=791 
  
 Goods transport vehicles 2012 SE=ingen uppgift, 2005=13 649 
  
 Den senast tillgängliga statistiken i juni 2015 var Statistical Pocket- book 2014 som innehåller statistik t.o.m. 2012. I tabellen ovan anges de värden som redovisas för Sverige. Dessa uppgifter skiljer sig ganska mycket från Bantrafik och Eurostat. 
  
 När det gäller fordon kommer statistiken från UIC, vilket inne- bär att den inte är fullständig eftersom inte alla järnvägsföretag är medlemmar i UIC, se vidare nedan. 
  
 339 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 UIC 
  
 Union Internationell de Chemin de Fer (UIC) är järnvägsföre- tagens organisation. Medlemmar finns inte bara i Europa utan i hela världen. 
  
 UIC har ett antal olika publikationer och databaser. Wilson är en databas som är under omarbetning och var inte tillgänglig när detta skrevs. Sedan finns det data i publikationer och databaser som man kan beställa mot betalning, vilket gör att de inte är lika lättillgäng- liga som Eurostat och EC databaser. Det finns också ett Synopsis som publiceras varje år med data från järnvägar i hela världen. I EU redovisas varje land för sig ibland med olika operatörer särredo- visade. För Sverige redoovisas uppgifter från Trafikverket när det gäller infrastruktur och för SJ och Green Cargo när det gäller fordon. 
  
 Fordon redovisas i grupperna: Lokomotiv inkl. spårvagnar (light rail), rälsbusar och motorvagnståg, personvagnar och motorvagns- släp, och järnvägsföretagens egna godsvagnar. Uppgifter finns där från SJ och Green Cargo som verkar stämma när det gäller fordon men en hel del uppgifter saknas t.ex. transportarbete för gods när det gäller Sverige. Synopsis för 2013 innehåller dessutom uppgifter alltifrån 2007 till 2013 som markeras med olika färg vilket gör att tabellerna inte är så lättlästa. 
  
 Vissa uppgifter stämmer med det som redovisas i ”EU transport in figures – Statistical pocketbook” ovan, andra inte men upp- gifterna kan ju vara hämtade från någon av de andra publikation- erna eller databaserna som UIC har. 
  
 UIC:s statistik var relativt fullständig innan avregleringen då nästan alla järnvägar i Europa var med i UIC, men nu när den offi- ciella statistiken bara innefattar vissa företag och deras marknads- andel ändras mellan åren blir den ganska svårtolkad. 
  
 6.5Diskussion om definitioner i olika register 
  
 Bortsett från att en fullständigt konsistent jämförelse för samma år inte kunnat göras i samband med denna rapport är i vissa fall definitionerna olika i Bantrafik, SLMP och i Transportstyrelsens fordonsregister. I de jämförelser som gjort i denna rapport har olika typer av svårigheter identifierats i följande fall: 
  
 340 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Utländska fordon 
  
 Nelson 
  
 Fordon i trafik 
  
 Diesellok och lokomotorer 
  
 Motorvagnar och motorvagnsätt 
  
 Principiella svårigheter finns när det gäller utländska fordon som används i Sverige och vise versa. I Bantrafik ingår endast fordon som tillhör företag som har adress i Sverige och som därmed har uppgiftlämnarskyldighet. I SLMP finns vissa utländska fordons- typer med som ibland används i Sverige med fakta och bild men finns sedan inte med i förteckningen. I Transportstyrelsens for- donsregister ska alla dragfordon d.v.s. lok och motorvagnar finnas med som ska kunna användas i trafik i Sverige, medan person- och godsvagnar endast behöver registreras i det land där de först togs i bruk. 
  
 Enligt reglerna för Transportstyrelsens register ska ”Ett fordon med förarhytt som lok, motorvagn eller manövervagn, som redan är godkänt och registrerat i en medlemsstat godkänns i en annan medlemsstat måste det registreras i det nationella fordonsregistret i den senare medlemsstaten” samt ”Fordon som inte är försedda med förarhytt, som godsvagnar och personvagnar och en del specialfordon, registreras endast i det nationella fordonsregister i det medlemsland där det först togs i bruk”, se vidare kap 2.2. 
  
 När det gäller museifordon så ingår de inte Bantrafik, de ingår undantagsvis i SLMP medan alla ska finnas med i fordonsregistret även om de aldrig kan komma ut på det allmänna järnvägsnätet. 
  
 Bantrafik innehåller bara fordon i trafik medan SLMP även kan innehålla fordon som är avställda i väntan på ombyggnad eller som reservdelsförråd om de inte har skrotningsbeslut. Fordonsregistret innehåller även avställda fordon ända tills de avregisteras. 
  
 Gränsen mellan diesellok (motorlok i SLMP) och lokomotorer är olika. Bantrafik har en gräns på 110 kW i dragkroken (skall dock vara effekt då dragkraft mäts i kN, kan vara feltryck) men har bara med fordon i kommersiell trafik vilket utesluter en mängd fordon som används internt på industrier. Det fanns bara 17 lokomotorer 2013 vilket verkar vara en felaktig uppgift. En dragkraft på 150 kN 
  
 341 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 och högst 80 km/h gav 196 lokomotorer vid en bearbetning av fordonsregistret. Denna gräns är satt för att efterlikna vad som tidigare kallades lokomotorer med typbeteckningen Z. I SLMP räknas motorlok med endast två axlar som lokomotorer vilket ger 185 lok, ganska nära resultatet av bearbetningen av fordonsregistret således. 
  
 Av figur 6.7 framgår sambandet mellan dragkraft i kN och största tillåtna hastighet (sth) i km/h för diesellok och loko- motorer. Man kan klart urskilja de olika grupperna där dieselloken som används i linjetjänst alltid har en sth på minst 80 km/h och en dragkraft på minst 180 kN medan lokomotorerna som oftast används för lokal växling eller för kortare matartransporter nästan med enstaka undantag har en sth på högst 70 km/h och en drag- kraft under 180 kN. Ett undantag är snöröjningsloket Tc som har en sth på 90 km/h men en dragkraft på endast 107 kN. Det kanske borde klassificerats som ett diesellok. 
  
 Av figur 6.8 framgår sambandet mellan dragkraft i kN och effekt i kW. Även här kan man urskilja dieselloken från lokomotor- rena ganska tydligt. Lokomotorerna har med ett undantag en drag- kraft på högst 200 kN och en effekt på högst 500 kW medan diesel- loken med få undantag ligger över dessa värden. Kombinationen av dragkraft i kN och hastighet i km/h ger dock en mer funktionell avgränsning. Här föreslås slutligen följande definitioner: 
  
 Diesellok är lok som har dragkraft större än 160 kN och en sth på minst 80 km/h 
  
 Lokomotorer är lok som har en dragkraft på högst 160 kN eller en sth mindre än 80 km/h. 
  
 Denna avgränsning skiljer sig således något från den som används i denna rapport men den enda skillnaden blir att snöplogsloket Tc blir klassificerat som diesellok i stället för lokomotor (det fanns ett sådant lok i trafik 2014). Det hamnar då i samma kategori som det större snöplogsloket Tb vilket är logiskt. 
  
 En annan fråga är avgränsingen mellan diesellok och arbets- fordon. En del diesellok och lokomotorer används vid banarbeten. Alla diesellok är registrerade som diesellok men några lokomotorer är registrerade som arbetsfordon, liksom några f.d. dieselmotor- vagnar (rälsbussar) som används för personaltransporter. 
  
 342 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 När det gäller motorvagnar ska inte någon diskussion tas upp här utan bara konstateras att ett rätt omfattande arbete har lagts ned på att definiera dessa i Bantrafik. Då denna typ av fordon har ökat snabbt har också nya koncept och tekniska lösningar intro- ducerats som ibland inneburit nya definitionsproblem. 
  
 Sammantaget kan sägas att Bantrafik har den mest restriktiva redovisningen av fordon som används på svenska spår medan for- donsregistret innehåller de flesta fordonen och SLMP ligger någon- stans mittemellan. 
  
 343 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 344 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 7Utvecklingen av fordonsbeståndet  
 1988–2001–2014 
  
 I detta kapitel beskrivs fordonsutvecklingen i ett längre perspektiv från år 1988 då avregleringen påbörjades genom att Banverket skilj- des ut från SJ. Statistik redovisas för åren 1988, 2001 och 2014. Uppgifterna har tagits fram från SOS/Bantrafik i kombination med KTH databas och SLMP. 
  
 7.1Dragfordon 
  
 För godstrafik används lok och vagnar men för persontrafik används även motorvagnståg. I ett motorvagnståg har alla vagnar sittplatser och all drivutrustning är placerad under golvet eller i andra utrymmen. Typiska motorvagnståg är pendeltåg, tunnelbanor och spårvagnar men moderna motorvagnståg används även för regional- trafik och snabbtåg och dominerar numera i persontrafiken. Ett motorvagnståg kan ha flera drivna axlar än ett lokdraget tåg och kan därför också ha bättre acceleration, vilket är särskilt betydelse- fullt i lokaltrafik med många stopp. 
  
 7.2Godstransporter 
  
 I godstrafiken används 334 ellok och 224 diesellok. Cirka 20 diesellok (lokomotorer) används huvudsakligen som terminallok för växling och matartrafik. Härutöver finns ett större antal växlingslok hos industrier och i depåer. Sedan 1988 har antalet lok minskat kraftigt, dels genom att tyngre tåg med kraftigare lok körs i fjärrtrafiken, dels genom att en stor del av växlingen och matar- trafiken har upphört, varför antalet lok har halverats, se tabell 7.1. 
  
 De senaste 10 åren har 100 nya eller begagnade ellok för gods- trafik tillkommit på den svenska marknaden. Det är privata operatörer som både köpt nya och begagnade lok och Ortiz som köpt nya lok. Flera nya lok som tillkommit är flersystemlok som kan användas i utrikestrafik till Danmark och Tyskland. Antalet diesellok har minskat men nya lok har tillkommit och gamla har skrotats. 
  
 345 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det totala antalet godsvagnar som är registrerade i Sverige upp- går till cirka 10 500 och har sedan år 1988 minskat med cirka 65 procent, se tabell 7.2. Siffrorna är emellertid inte helt jämförbara Antalet vagnar 1988 och 2001 kommer från Bantrafik medan 2014 kommer från Transportstyrelsens register då Bantrafik numera inte innefattar alla godsvagnar. 
  
 Samtidigt som antalet vagnar har minskat har godstransport- arbetet ökat med 18 procent. I godstrafiken används emellertid inte bara svenska vagnar utan det finns ett stort utbyte av vagnar mellan länderna i Europa. Samtidigt befinner sig många svenska vagnar utomlands. Vagnarna i godstrafiken kan ägas av järnvägsföretagen, industrin eller av vagnuthyrningsbolag. 41 procent av godsvagnarna i Sverige ägs av privata företag och denna andel har ökat snabbt. En stor del ägs av vagnuthyrningsbolag som opererar över hela Europa. De flesta loken ägs däremot av operatörerna själva, men på senare år har även lok som leasas från uthyrningsbolag börjat komma ut på marknaden. 
  
 7.3Persontrafik 
  
 När det gäller persontrafiken så ägs fordonen antingen av operatör- erna, länstrafikhuvudmännen eller av uthyrningsbolag. Det finns drygt 100 ellok som används i persontrafik tillsammans med cirka 500 personvagnar. De lokdragna tågen i persontrafiken har minskat kraftigt sedan år 1988, se tabell 7.3. Antalet ellok har minskat med 47 procent och antalet vagnar med 66 procent. Samtidigt har antalet vagnar i motorvagnståg trefaldigats, varför det totala antalet vagnar för persontrafik har ökat med 41 procent. Detta beror framför allt på att regionaltrafiken har utökats med nya tågsystem t.ex. som följd av Öresundsbron och i Mälardalen och att alla nya tåg som köpts har varit motorvagnståg. 
  
 De få privata operatörer som kör kommersiell trafik i konkur- rens med SJ AB använder sig emellertid av lokdragna tåg med in- hyrda moderna lok och huvudsakligen med begagnade äldre vagnar som rustats upp. Marknaden för uthyrning av motorvagnar och vagnar för persontrafik har hittills varit mycket begränsad. MTR har emellertid anskaffat nya snabbtåg som satts i trafik under 2015, men ingår inte i statistiken här. 
  
 346 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 7.4Produktivitet 
  
 Produktiviteten i järnvägssystemet har ökat sedan år 1988, se tabell 7.4. Antalet passagerare per persontåg har varit relativt konstant medan antal ton gods per godståg har ökat med 33 procent. Medel- beläggningen per tåg har ökat för godstrafiken med cirka 6 pro- centenheter. I genomsnitt åker 105 personer per persontåg vilket motsvarar ungefär 4 bussar med genomsnittlig beläggning. Genom- snittslasten per godståg är 574 ton vilket motsvarar cirka 20 last- bilar. 
  
 Den genomsnittliga beläggningen för persontågen var 35 pro- cent, men varierar mycket mellan olika tågprodukter. För X 2000 är den cirka 70 procent vilket är extremt högt, ungefär som flyget. Det är dock svårare att få hög beläggning i tåg än i flyg då resenärer går på och av under vägen i tåget. För  
 InterCity-tåg 
  är belägg- ningen omkring 50 procent, för regionaltåg omkring 40 procent och för lokaltåg  
 20–30 
  procent. Att den är så låg för lokaltåg beror på att folk åker in mot städerna på morgonen och stiger på succes- sivt, varefter tågen går nästan tomma i andra riktningen och mot- satsen gäller på eftermiddagen. För godstågen ligger beläggningen på drygt 50 procent, vilket beror på att det blir transporter av tom- vagnar i tågen i råvaruflöden och att inte alla laster väger så mycket att vagnarna kan lastas till sin fulla kapacitet. 
  
 347 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 348 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 349 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 350 
  
 SOU 2015:110 Bilaga 13 
  
 8 Särskilda frågor 
  
 I utredningsuppdraget ingick att belysa några särskilda frågor såsom förekomsten av: 
  
 ERTMS-utrustning 
  
 Elförbrukningsmätare (alt dieselförbrukningsmätare) 
  
 RFID-märkning 
  
 GPS-installation 
  
 Uppgift om Elförbruknings- eller dieselförbrukningsmätare finns inte i fordonsregistret, inte heller  
 GPS-installation 
  men ERTMS och RFID finns det uppgifter om. 
  
 8.1ERTMS 
  
 Fordon med signalsystemet ERTMS och EOS1/EOS3 (en variant av ERTMS) framgår av tabell 8.1. Det är dels fordon som används på Botniabanan dels nylevererade fordon som försetts med ERTMS från början även om det inte används nu. Några diesellok används även på banan  
 Borlänge–Malung 
  som har  
 ERTMS-Regional. 
  Totalt sett fanns 178 fordon varav 60 lok och 118 motorvagnståg som var utrustade med ERTMS eller motsvarande system. Det var således endast en mindre del av fordonsparken, cirka 5 procent, som var utrustad med ERTMS 2014. 
  
 351 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 8.2RFID 
  
 RFID finns markerad på 544 fordon, nästan samtliga tillhör SJ, några få tillhör SSRT och järnvägmuseum men är övertagna av SJ. SJ har RFID både på lok, motorvagnar och personvagnar och cirka 55 procent av SJs fordon har RFID enligt fordonsregistret. I registret finns angivet om det finns RFID i A- respektive  
 B-änden, 
  men samtliga fordon som är markerade i  
 A-änden 
  är också mark- erade i  
 B-änden. 
  
 352 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 9 Fordonsbeståndets utveckling och avregleringen 
  
 9.1Fordonsbeståndets utveckling 
  
 I föregående kapitel framgår strukturförändringarna i fordons- parken från år  
 1988–2012 
  Sammanfattningsvis har följande för- ändringar skett: 
  
 För persontrafiken: 
  
 Övergång från lokdragna tåg till motorvagnståg 
  
 Etablering av trafik för länshuvudmännen med åtföljande in- vesteringar i nya motorvagnståg 
  
 Upprustning av järnvägsnätet och byggande av nya banor som inneburit att den största tillåtna hastigheten på järnvägsnätet ökat från 130 till 200 km/h och därmed följande investeringar i nya fordon för  
 180–200 
  km/h både för fjärr- och regionaltrafik 
  
 Den totala kapaciteten för persontrafik för persontrafik har ökat kraftigt liksom resande som nästan har fördubblats 
  
 Nya operatörer har hittills huvudsakligen anskaffat äldre begag- nade vagnar eftersom de var de enda som fanns tillgängliga på marknaden och använt inhyrda nya lok 
  
 För godstrafiken: 
  
 Etablering av en marknad för begagnande lok, till en början import av Danska diesellok för nya privata operatörer, senare även ellok 
  
 Introduktion av en ny generation högeffektlok som kan dra betydligt tyngre tåg, till en början hos privata operatörer och senare även hos GCAB 
  
 En radikal minskning av antalet terminallok, såväl el- som diesel- lok, som följd av minskat antal industrispår och minskad rang- ering genom konkurrens från lastbil och övergång till systemtåg 
  
 En radikal minskning av antalet godsvagnar samtidigt som andelen privatägda vagnar ökat 
  
 En ökad produktivitet då en ökad volym transporteras med färre vagnar och lok 
  
 353 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det är således stora strukturförändringar som därmed har skett i fordonsparken och till viss del följer efterfrågan och en internat- ionell trend. 
  
 9.2Avregleringens påverkan 
  
 Godstransporter 
  
 De nya operatörerna hade till att börja med mycket svårt att få tag i begagnade ellok och anskaffade därför i stället diesellok. Det är först på de senaste 10 åren som nya operatörer har börjat hyra in nya ellok från uthyrningsbolag eller köpa dem. Även en del begag- nade ellok har kommit ut på marknaden och ett relativt stort antal har importerats till Sverige från andra länder i Europa. Både SJ AB och GCAB har under 2015 börjat sälja ut en del av sina äldre men väl fungerande ellok till marknaden. Privata godsvagnar har funnits på marknaden sedan länge, redan innan avregleringen. 
  
 När det gäller fordonsresurser för godstrafik så har avregl- eringen fått genomslag om man mäter det som att halva fordonen disponeras av de gamla statliga företagen och den andra halvan disponeras av privata och övriga företag. Detta gäller dock inte för elloken där de gamla statliga järnvägsföretagen fortfarande dominerar. Detta är också en viktig resurs för godstransporter. 
  
 Persontrafik 
  
 Förutom den ekonomiska risk som det innebär att konkurrera på den kommersiella fjärrtrafikmarknaden så har det varit mycket svårt för nya operatörer att få tag i fordon för persontrafik. De har i stort sett varit hänvisade till begagnade  
 SJ-vagnar 
  från  
 1960-talet 
  och till att hyra in enstaka lok. Först på senare år har även nya lok börjat användas genom inhyrning från uthyrningsbolag och gods- tågsoperatörer. Även om dessa lok är byggda för 200 km/h eller mer klarar inte vagnarna mer än 160 km/h. Det har inneburit att nya operatörer i huvudsak har satsat på lågpriskoncept som snarare kompletterar än konkurrerar med SJs trafik. 
  
 När det gäller tillgången till fordon så ligger persontrafikmark- naden  
 10–20 
  år efter godstransportmarknaden, men avregleringen 
  
 354 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 har också genomförts fullt ut först nu medan den genomfördes 1996 på godstransportmarknaden. Tillgången till fordon har dock i båda fallen varit en restriktion och det kommer antagligen fort- farande ta tid innan fordonsmarknaden blir helt fri. Det är först 2015 som nya snabbtåg i form av motorvagnståg kommer att sättas in i kommersiell fjärrtrafik i konkurrens med SJ. 
  
 Övriga fordonsrelaterade frågor 
  
 Förutom tillgången till fordonen som sådana så har den tekniska utrustningen betydelse. Det gäller framför allt tillgång till signal- systemet ERTMS och fordon med tvåströmsdrift. 
  
 Ellok och motorvagnar som ska gå över Öresundsbron måste vara försedda med tvåströmsdrift då Danmark har ett annat ström- system än Sverige. Strömbytet sker mitt på bron så det finns ingen möjlighet att byta lok på denna plats. Från början var det bara DSB som hade tvåströmslok för godstrafik medan både DSB och SJ skaffade motorvagnståg med tvåströmsdrift. Senare har bl.a. Moore skaffat tvåströmslok. Om man köper ett nytt tvåströmslok i dag är endast marginellt dyrare än ett enströmslok men det finns inte så många nya lok. Dessutom behövs danskt signalsystem och särskild tågradio. Marknaden för utrikestrafik blir därmed begränsad. 
  
 Signalsystemet ERTMS har införts på Botniabanan. Ett nytt ellok kostar  
 35–40 
  Mkr och att utrusta det med ERTMS kostar  
 1–2 
  Mkr, vilket kanske är överkomligt. Men att utrusta ett gammalt lok med ERTMS kan vara betydligt dyrare eftersom det måste typgod- kännas. Eftersom ERTMS endast finns på Botniabanan är också nyttan av det begränsad. Marknaden att köra där blir därmed begränsad till de operatörer som redan har fordon med ERTMS. 
  
 10 Förslag till förbättringar av fordonsdatabasen 
  
 10.1Generella förslag 
  
 Den generellt sätt svåraste uppgiften synes vara ägare, fordons- innehavare och sökanden. Här måste tydligare instruktioner ges till de som fyller i blanketten. T.ex. var ägare endast ifylld för 25 pro- 
  
 355 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 cent av loken. Sannolikt uppfattar de flesta att ägare och sökanden är samma sak, varför dessa uppgifter måste definieras bättre eller ändras. 
  
 En annan avgränsning som är svår är uppgiften om musei- fordon. Endast 218 av 352 lok som är Mendoza har angett detta. Här föreslås att Transporstyrelsen gör en egen avgränsning bero- ende på om fordonet ägs av en museiförening eller inte. Detta kan göras som en tilläggskodning. 
  
 Vidare bör en rimlighetkontroll göras av alla siffror, t.ex. att dragkraften är mellan 1 och1 500 kN, att tillverkningsåret är mellan 1856 och 2015, att hastigheten är mellan 10 och 250 km/h för att nämna några exempel. Om felen är uppenbara kan antingen Trans- portstyrelsen själv rätta uppgifterna eller så kan man ta kontakt med sökanden och begära en komplettering. Detta skulle öka kvaliteten på uppgifterna. 
  
 10.2Lok 
  
 För diesellok bör en avgränsning göras mellan större diesellok och lokomotorer. Gränsen för större diesellok bör vara lok med en dragkraft på mer än 160 kN och en hastighet på minst 80 km/h. Övriga diesellok är lokomotorer. 
  
 10.3Uppläggning av databas 
  
 Registret bör en gång per år läggas upp som en databas. Det bör finnas en databas med alla uppgifter men också separata databaser för olika spårvidder då fordonen endast kan användas på sin egen spårvidd. Det blir då en databas för 1435 mm, 891 mm och 600 mm samt övriga. Man kan också överväga att ha separata databaser för fordon i kommersiell trafik och Mendoza. 
  
 Man kan också överväga att slopa kravet på att registrera smal- spåriga fordon då huvudsakligen är museifordon och endast kan användas på lokala banor liksom tunnelbanor och spårvagnar som är befriade från skyldigheten att registreras. 
  
 För varje spårvidd bör det finnas olika flikar för olika fordons- slag enligt tabell 5.1, t.ex. där loken delas upp i ellok, diesellok, 
  
 356 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 lokomotorer och ånglok. Gruppen annat bör slopas eftersom den endast innehåller felkodningar. 
  
 10.4Utländska fordon och framtida möjligheter 
  
 Utlandsregistrerade fordon används i stor skala i Sverige i dag och det kommer det att göra det även i framtiden. Olika nationella register bör harmoniseras och skuggas i det Svenska fordons- registret och senare synkroniseras löpande. Det är också målsätt- ningen med EUs register och kommer att öka användbarheten och analysmöjligheterna. 
  
 Fordonsregistret kan dock bara ge en statisk bild av de fordon som är registrerade i varje land och inte hur de används över hela Europa. Det redan i dag mycket vanligt att utländska godsvagnar används i Sverige och vice versa och det kommer sannolikt att bli vanligare även för andra fordonstyper med en alltmer internationell marknad med marknadsöppningen i Europa. 
  
 En möjlig lösning vore att samtliga fordon som är godkända för trafik i Europa skulle ha en automatisk avläsningsbar registrerad identitet, t.ex. med hjälp av RFID taggar och telematik. Fordon utan identitet som passerar en avläsningsstolpe identifieras omedel- bart och kan åläggas att snarast utrustas med en tagg. Att auto- matiskt kunna identifiera varje fordon skulle vara en åtgärd för att snabbt och kostnadseffektivt kunna öka datakvaliten i registren och också möjliggöra att få en mer dynamisk bild av hur fordonen används över nätet. 
  
 357 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Litteratur 
  
 Bantrafik 2013. Statistik 2014:15. Trafikanalys, Sveriges Officiella Statistik. 
  
 Bantrafik 2014. Statistik 2015:13. Trafikanalys, Sveriges Officiella Statistik. 
  
 Eurostats databas för transporter: http://ec.europa.eu/eurostat/web/transport/data/database 
  
 Eurostat Pocketbooks: Energy, transport and environment indicators 2014 
  
 EU transport in figures – Statistical pocketbook 2014 
  
 Järnvägens marknad och banavgifterna – Utvecklingen av järnvägs- sektorn och scenarier för framtida banavgifter.  
 Ramirez, Taylor. Rapport 2014  
 TRITA-TSC-RR 
  
 14-005. 
  
 Nya fordon  
 1981–2006. 
  Särtryck ur Järnvägen 150 år.  
 TRITA-TEC- 
  RR  
 06-003. 
  
 Ramirez, 2006 
  
 Utveckling av utbud och priser på järnvägslinjer i Sverige  
 1990–2014 
  och Utvärdering av avreglering och konkurrens samt analys av kommersiell och planeringsstyrd trafik.  
 Ramirez, Walker och Hill, rapport 2013  
 TRITA-TSC- 
  RR  
 14-008. 
  
 UIC Synopsis 2013 
  
 Förteckning över Svenska Järnvägsklubbens skriftserie om lok, motorvagnar och personvagnar 
  
 Alla utgivna i Svenska Järnvägsklubbens skriftserie med nr enligt nedan. 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1/1 1969, Diehl, U och Farrell. L, SJK nr 7 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1/1 1971, Diehl, U och Farrell. L, SJK nr 9 
  
 Svenska Personvagnar och Motorvagnssläp 1/1 1972, Diehl, U, Farrell, Spade,B. SJK nr 11 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar  
 1973-01-01, 
  Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 14 
  
 358 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar  
 1976-01-01, 
  Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 18 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar  
 1979-01-01, 
  Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 26 
  
 Svenska Personvagnar1982, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 33 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1982, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 34 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1985, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 41 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1988, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 48 
  
 Svenska Personvagnar1989, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 49 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1991, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 53 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1994, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 61 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 1997, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 66 
  
 Svenska Person- och Motorvagnar 1999, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 69 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 2000, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 71 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 2003, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 77 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar 2006, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 78 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar med Personvagnar 2009, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 82 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar med Personvagnar 2012, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 85 
  
 Svenska Lok och Motorvagnar med Personvagnar 2015, Diehl, U och Farrell, L, SJK nr 88 
  
 359 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 361 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 362 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 363 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 13 
  
 Bilaga 2: Sökande med lok i kommersiell trafik och museitrafik eller museifordon 
  
 Alla lok 1435 mm spårvidd 
  
 Antal 
  
 Alla lok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 Antal 
  
 Alla lok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med kommersiell trafik 
  
 lok 
  
 sökande 
  
 Sökande med museitrafik eller museifordon 
  
 lok 
  
 1 
  
 AB Sandvik Materials Technology 
  
 2 
  
 2 
  
 Ardagh Glass Limmared AB 
  
 1 
  
 3 
  
 Baneservice AS 
  
 2 
  
 4 
  
 Baneservice Skandinavia AB 
  
 2 
  
 5 
  
 Kane 
  
 4 
  
 6 
  
 BillerudKorsnäs AB 
  
 2 
  
 7 
  
 BLS Rail AB 
  
 2 
  
 8 
  
 BMVIT, Oberste Eisenbahnbehörde 
  
 3 
  
 9 
  
 Bombardier Transportation GmbH 
  
 40 
  
 10 
  
 Bombardier Transportation Sweden AB 
  
 43 
  
 11 
  
 BS Verkstäder AB 
  
 2 
  
 12 
  
 Captrain Sweden AB 
  
 4 
  
 13 
  
 CargoNet AB 
  
 27 
  
 14 
  
 CargoNet AS 
  
 6 
  
 15 
  
 Riley Aps 
  
 11 
  
 16 
  
 CFL Cargo Sverige AB 
  
 1 
  
 17 
  
 Contec Rail Aps 
  
 9 
  
 18 
  
 CQC i Sverige AB 
  
 2 
  
 19 
  
 DB Schenker Rail Scandinavia A/S 
  
 38 
  
 20 
  
 EuroMaint Rail AB 
  
 17 
  
 21 
  
 Green Cargo AB 
  
 435 
  
 22 
  
 Grenland Rail AS 
  
 1 
  
 23 
  
 Jones 
  
 36 
  
 24 
  
 Infranord AB 
  
 28 
  
 25 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 18 
  
 26 
  
 ISS TraffiCare AB 
  
 1 
  
 27 
  
 Korsnäs AB, Frövi 
  
 2 
  
 28 
  
 Korsnäs AB, Gävle 
  
 3 
  
 29 
  
 LKAB Malmtrafik AB 
  
 83 
  
 30 
  
 Motala Train AB 
  
 1 
  
 31 
  
 NetRail AB 
  
 7 
  
 32 
  
 Nordic Paper Seffle AB 
  
 1 
  
 33 
  
 Nordic  
 Re-Finance 
  AB 
  
 1 
  
 34 
  
 Nordic Sugar AB 
  
 3 
  
 35 
  
 Nordiska Tåg AB 
  
 1 
  
 36 
  
 Nordkalk AB 
  
 1 
  
 37 
  
 Northrail GmbH 
  
 6 
  
 38 
  
 Welch 
  
 3 
  
 39 
  
 Qvickab AB 
  
 2 
  
 40 
  
 Railcare Danmark A/S 
  
 1 
  
 41 
  
 Siemens AB 
  
 1 
  
 42 
  
 Siemens AG 
  
 3 
  
 43 
  
 SJ AB 
  
 113 
  
 44 
  
 Skandinaviska Jernbanor AB 
  
 8 
  
 45 
  
 Skövde-Karlsborgs 
  Järnväg AB 
  
 2 
  
 46 
  
 Spark Trade AB 
  
 1 
  
 47 
  
 SSAB EMEA AB 
  
 4 
  
 48 
  
 SSAB Tunnplåt AB 
  
 5 
  
 49 
  
 Stab Produktion Handelsbolag 
  
 1 
  
 50 
  
 Stena Recycling AB 
  
 7 
  
 51 
  
 Stora Enso Skoghall AB 
  
 2 
  
 52 
  
 Strukton Rail AB 
  
 1 
  
 53 
  
 Strukton Rail Västerås AB 
  
 1 
  
 54 
  
 SweMaint AB 
  
 12 
  
 55 
  
 Svensk Tågkraft AB 
  
 12 
  
 56 
  
 TGOJ 
  
 2 
  
 57 
  
 Three T AB 
  
 16 
  
 58 
  
 Trafikverket 
  
 1 
  
 59 
  
 Trafikverket, Förvaltning järnvägsfordon 
  
 16 
  
 60 
  
 Tågfrakt Produktion i Sverige AB 
  
 7 
  
 61 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB TÅGAB 
  
 43 
  
 62 
  
 Vossloh Locomotives GmbH 
  
 3 
  
 63 
  
 Vossloh Nordic Switch System AB 
  
 2 
  
 64 
  
 (blank) 
  
 11 
  
 1 
  
 Arvidsjaurs Järnvägsförening 
  
 7 
  
 2 
  
 Bergslagernas Järnvägars Verkstad i Åmål 
  
 2 
  
 3 
  
 Bergslagernas Järnvägssällskap (BJs) 
  
 29 
  
 4 
  
 Föreningen Sörmlands Veteranjärnväg 
  
 4 
  
 5 
  
 Föreningen Veteranjärnvägen 
  
 10 
  
 6 
  
 Grängesbergsbanornas Järnvägsmuseum (GBBJ) 
  
 38 
  
 7 
  
 Hässleholms Lokstall 
  
 2 
  
 8 
  
 Ideella Föreningen Nynäshamns järnvägsmuseum (NJM) 
  
 8 
  
 9 
  
 Järnvägsföreningen Dellenbanans Vänner 
  
 1 
  
 10 
  
 Kalmar Veterantåg (KV) 
  
 1 
  
 11 
  
 Landeryds Järnvägsmuseum 
  
 7 
  
 12 
  
 Malmbanans vänner 
  
 17 
  
 13 
  
 Museiföreningen  
 Anten-Gräfsnäs 
  Järnväg (AGJ) 
  
 1 
  
 14 
  
 Museiföreningen  
 Gefle-Dala 
  jernväg 
  
 17 
  
 15 
  
 Museiföreningen Stambanans Wänner 
  
 4 
  
 16 
  
 Museiföreningen Östra Skånes Järnvägar (mfÖSJ) 
  
 16 
  
 17 
  
 Nora Bergslags  
 Veteran-Jernväg 
  (NBVJ) 
  
 11 
  
 18 
  
 Nässjö järnvägsmuseum 
  
 11 
  
 19 
  
 Orsa Jernvägsförening 
  
 2 
  
 20 
  
 Skara-Lundsbrunns 
  järnvägar (SkLJ) 
  
 1 
  
 21 
  
 Skåne-Smålands 
  Järnvägsmuseiförening 
  
 4 
  
 22 
  
 Skånska Järnvägar AB 
  
 9 
  
 23 
  
 Stiftelsen  
 Dal-Västra 
  Värmlands Järnväg (DVVJ) 
  
 4 
  
 24 
  
 Stockholms kultursällskap för ånga och järnväg 
  
 17 
  
 25 
  
 Stockholms Ånglokssällskap (SÅS) 
  
 7 
  
 26 
  
 Sällskapet Ostkustbanans Vänner (OKBv) 
  
 14 
  
 27 
  
 Tjustbygdens järnvägsförening (TJF) 
  
 2 
  
 28 
  
 Trafikverket, Sveriges Järnvägsmuseum 
  
 102 
  
 29 
  
 Värmlandståg 
  
 4 
  
 Summa lok 
  
 352 
  
 Summa lok 
  
 1126 
  
 365 
  
 Bilaga 13 
  
 SOU 2015:110 
  
 Diesellok 1435 mm spårvidd 
  
 Antal 
  
 Diesellok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med kommersiell trafik 
  
 lok 
  
 1 
  
 AB Sandvik Materials Technology 
  
 2 
  
 2 
  
 Ardagh Glass Limmared AB 
  
 1 
  
 3 
  
 Baneservice AS 
  
 2 
  
 4 
  
 Baneservice Skandinavia AB 
  
 2 
  
 5 
  
 Kane 
  
 4 
  
 6 
  
 BillerudKorsnäs AB 
  
 2 
  
 7 
  
 BLS Rail AB 
  
 2 
  
 8 
  
 Bombardier Transportation Sweden AB 
  
 3 
  
 9 
  
 BS Verkstäder AB 
  
 2 
  
 10 
  
 Captrain Sweden AB 
  
 4 
  
 11 
  
 CargoNet AS 
  
 6 
  
 12 
  
 Riley Aps 
  
 11 
  
 13 
  
 King AB 
  
 1 
  
 14 
  
 Contec Rail Aps 
  
 8 
  
 15 
  
 CQC i Sverige AB 
  
 2 
  
 16 
  
 Lee/S 
  
 2 
  
 17 
  
 EuroMaint Rail AB 
  
 17 
  
 18 
  
 Green Cargo AB 
  
 193 
  
 19 
  
 Grenland Rail AS 
  
 1 
  
 20 
  
 Jones 
  
 7 
  
 21 
  
 Infranord AB 
  
 25 
  
 22 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 11 
  
 23 
  
 ISS TraffiCare AB 
  
 1 
  
 24 
  
 Korsnäs AB, Frövi 
  
 2 
  
 25 
  
 Korsnäs AB, Gävle 
  
 3 
  
 26 
  
 LKAB Malmtrafik AB 
  
 6 
  
 27 
  
 Motala Train AB 
  
 1 
  
 28 
  
 NetRail AB 
  
 3 
  
 29 
  
 Nordic Paper Seffle AB 
  
 1 
  
 30 
  
 Nordic  
 Re-Finance 
  AB 
  
 1 
  
 31 
  
 Nordic Sugar AB 
  
 3 
  
 32 
  
 Nordiska Tåg AB 
  
 1 
  
 33 
  
 Nordkalk AB 
  
 1 
  
 34 
  
 Northrail GmbH 
  
 6 
  
 35 
  
 Welch 
  
 3 
  
 36 
  
 Qvickab AB 
  
 2 
  
 37 
  
 Railcare Danmark A/S 
  
 1 
  
 38 
  
 Skandinaviska Jernbanor AB 
  
 4 
  
 39 
  
 Skövde-Karlsborgs 
  Järnväg AB 
  
 2 
  
 40 
  
 Spark Trade AB 
  
 1 
  
 41 
  
 SSAB EMEA AB 
  
 4 
  
 42 
  
 SSAB Tunnplåt AB 
  
 5 
  
 43 
  
 Stab Produktion Handelsbolag 
  
 1 
  
 44 
  
 Stena Recycling AB 
  
 7 
  
 45 
  
 Stora Enso Skoghall AB 
  
 2 
  
 46 
  
 Strukton Rail AB 
  
 1 
  
 47 
  
 Strukton Rail Västerås AB 
  
 1 
  
 48 
  
 SweMaint AB 
  
 12 
  
 49 
  
 Svensk Tågkraft AB 
  
 12 
  
 50 
  
 TGOJ 
  
 2 
  
 51 
  
 Three T AB 
  
 16 
  
 52 
  
 Trafikverket 
  
 1 
  
 53 
  
 Tågfrakt Produktion i Sverige AB 
  
 4 
  
 54 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB TÅGAB 
  
 37 
  
 55 
  
 Vossloh Locomotives GmbH 
  
 3 
  
 56 
  
 Vossloh Nordic Switch System AB 
  
 2 
  
 57 
  
 (blank)* 
  
 8 
  
 Summa lok 
  
 468 
  
 *) Moderna lok Korsnäs och Northrail GmbH 
  
 Antal 
  
 Diesellok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med museitrafik eller museifordon 
  
 lok 
  
 1 
  
 Arvidsjaurs Järnvägsförening 
  
 4 
  
 2 
  
 Bergslagernas Järnvägars Verkstad i Åmål 
  
 2 
  
 3 
  
 Bergslagernas Järnvägssällskap (BJs) 
  
 14 
  
 4 
  
 Föreningen Sörmlands Veteranjärnväg 
  
 1 
  
 5 
  
 Föreningen Veteranjärnvägen 
  
 3 
  
 6 
  
 Grängesbergsbanornas Järnvägsmuseum (GBBJ) 
  
 19 
  
 7 
  
 Hässleholms Lokstall 
  
 1 
  
 8 
  
 Ideella Föreningen Nynäshamns järnvägsmuseum 
  
 4 
  
 9 
  
 Järnvägsföreningen Dellenbanans Vänner 
  
 1 
  
 10 
  
 Kalmar Veterantåg (KV) 
  
 1 
  
 11 
  
 Landeryds Järnvägsmuseum 
  
 5 
  
 12 
  
 Malmbanans vänner 
  
 6 
  
 13 
  
 Museiföreningen  
 Anten-Gräfsnäs 
  Järnväg (AGJ) 
  
 1 
  
 14 
  
 Museiföreningen  
 Gefle-Dala 
  jernväg 
  
 6 
  
 15 
  
 Museiföreningen Östra Skånes Järnvägar (mfÖSJ) 
  
 8 
  
 16 
  
 Nora Bergslags  
 Veteran-Jernväg 
  (NBVJ) 
  
 7 
  
 17 
  
 Nässjö järnvägsmuseum 
  
 4 
  
 18 
  
 Orsa Jernvägsförening 
  
 1 
  
 19 
  
 Skara-Lundsbrunns 
  järnvägar (SkLJ) 
  
 1 
  
 20 
  
 Skåne-Smålands 
  Järnvägsmuseiförening 
  
 3 
  
 21 
  
 Skånska Järnvägar AB 
  
 5 
  
 22 
  
 Stiftelsen  
 Dal-Västra 
  Värmlands Järnväg (DVVJ) 
  
 4 
  
 23 
  
 Stockholms kultursällskap för ånga och järnväg 
  
 6 
  
 24 
  
 Stockholms Ånglokssällskap (SÅS) 
  
 3 
  
 25 
  
 Sällskapet Ostkustbanans Vänner (OKBv) 
  
 8 
  
 26 
  
 Tjustbygdens järnvägsförening (TJF) 
  
 2 
  
 27 
  
 Trafikverket, Sveriges Järnvägsmuseum 
  
 22 
  
 28 
  
 Värmlandståg 
  
 2 
  
 Summa lok 
  
 144 
  
 366 
  
 SOU 2015:110 Bilaga 13 
  
 Ellok 1435 mm spårvidd 
  
 Ellok 1435 mm spårvidd 
  
 Antal 
  
 Ellok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 Antal 
  
 Ellok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med kommersiell trafik 
  
 lok 
  
 sökande 
  
 Sökande med museitrafik eller museifordon 
  
 lok 
  
 1 
  
 BMVIT, Oberste Eisenbahnbehörde 
  
 3 
  
 1 
  
 Bergslagernas Järnvägssällskap (BJs) 
  
 3 
  
 2 
  
 Bombardier Transportation GmbH 
  
 40 
  
 2 
  
 Grängesbergsbanornas Järnvägsmuseum (GBBJ) 
  
 7 
  
 3 
  
 Bombardier Transportation Sweden AB 
  
 40 
  
 3 
  
 Hässleholms Lokstall 
  
 1 
  
 4 
  
 CargoNet AB 
  
 27 
  
 4 
  
 Malmbanans vänner 
  
 8 
  
 5 
  
 Chen Rail Scandinavia A/S 
  
 36 
  
 5 
  
 Museiföreningen  
 Gefle-Dala 
  jernväg 
  
 2 
  
 6 
  
 Green Cargo AB 
  
 242 
  
 6 
  
 Museiföreningen Stambanans Wänner 
  
 2 
  
 7 
  
 Jones 
  
 29 
  
 7 
  
 Museiföreningen Östra Skånes Järnvägar (mfÖSJ) 
  
 1 
  
 8 
  
 Infranord AB 
  
 3 
  
 8 
  
 Nässjö järnvägsmuseum 
  
 2 
  
 9 
  
 LKAB Malmtrafik AB 
  
 77 
  
 9 
  
 Stockholms kultursällskap för ånga och järnväg 
  
 8 
  
 10 
  
 NetRail AB 
  
 2 
  
 10 
  
 Sällskapet Ostkustbanans Vänner (OKBv) 
  
 2 
  
 11 
  
 Siemens AB 
  
 1 
  
 11 
  
 Trafikverket, Sveriges Järnvägsmuseum 
  
 27 
  
 12 
  
 Siemens AG 
  
 3 
  
 12 
  
 Värmlandståg 
  
 1 
  
 13 
  
 SJ AB 
  
 111 
  
 Summa lok 
  
 64 
  
 14 
  
 Skandinaviska Jernbanor AB 
  
 4 
  
 15 
  
 Trafikverket, Förvaltning järnvägsfordon 
  
 16 
  
 16 
  
 Tågfrakt Produktion i Sverige AB 
  
 3 
  
 17 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB TÅGAB 
  
 6 
  
 18 
  
 (blank)* 
  
 3 
  
 Summa lok 
  
 646 
  
 *) Moderna lok NSB och Bombardier Gmbh 
  
 Cook 1435 mm spårvidd 
  
 Ånglok 1435 mm spårvidd 
  
 Antal 
  
 Ånglok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 Antal 
  
 Ånglok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med kommersiell trafik 
  
 lok 
  
 sökande 
  
 Sökande med museitrafik eller museifordon 
  
 lok 
  
 1 
  
 Inlandsbanan AB (IBAB) 
  
 7 
  
 1 
  
 Arvidsjaurs Järnvägsförening 
  
 3 
  
 2 
  
 NetRail AB* 
  
 2 
  
 2 
  
 Bergslagernas Järnvägssällskap (BJs) 
  
 11 
  
 Summa lok 
  
 9 
  
 3 
  
 Föreningen Sörmlands Veteranjärnväg 
  
 3 
  
 *) Ellok Ma felkodade 
  
 4 
  
 Föreningen Veteranjärnvägen 
  
 7 
  
 5 
  
 Grängesbergsbanornas Järnvägsmuseum (GBBJ) 
  
 12 
  
 6 
  
 Ideella Föreningen Nynäshamns järnvägsmuseum 
  
 4 
  
 7 
  
 Landeryds Järnvägsmuseum 
  
 2 
  
 8 
  
 Malmbanans vänner 
  
 3 
  
 9 
  
 Museiföreningen  
 Gefle-Dala 
  jernväg 
  
 9 
  
 10 
  
 Museiföreningen Stambanans Wänner 
  
 2 
  
 11 
  
 Museiföreningen Östra Skånes Järnvägar (mfÖSJ) 
  
 7 
  
 12 
  
 Nora Bergslags  
 Veteran-Jernväg 
  (NBVJ) 
  
 4 
  
 13 
  
 Nässjö järnvägsmuseum 
  
 3 
  
 14 
  
 Orsa Jernvägsförening 
  
 1 
  
 15 
  
 Skåne-Smålands 
  Järnvägsmuseiförening 
  
 1 
  
 16 
  
 Skånska Järnvägar AB 
  
 4 
  
 17 
  
 Stockholms kultursällskap för ånga och järnväg 
  
 3 
  
 18 
  
 Stockholms Ånglokssällskap (SÅS) 
  
 4 
  
 19 
  
 Sällskapet Ostkustbanans Vänner (OKBv) 
  
 4 
  
 20 
  
 Trafikverket, Sveriges Järnvägsmuseum 
  
 50 
  
 21 
  
 Värmlandståg 
  
 1 
  
 Summa lok 
  
 138 
  
 Andra lok 1435 mm spårvidd 
  
 Andra lok 1435 mm spårvidd 
  
 Antal 
  
 Annat lok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 Antal 
  
 Annat lok 1435 mm 
  
 Antal 
  
 sökande 
  
 Sökande med kommersiell trafik 
  
 lok 
  
 sökande 
  
 Sökande med museitrafik eller museifordon 
  
 lok 
  
 1 
  
 Contec Rail Aps* 
  
 1 
  
 1 
  
 Bergslagernas Järnvägssällskap (BJs)* 
  
 1 
  
 2 
  
 SJ AB**) 
  
 2 
  
 2 
  
 Nässjö järnvägsmuseum** 
  
 2 
  
 Summa lok 
  
 3 
  
 3 
  
 Trafikverket, Sveriges Järnvägsmuseum*** 
  
 3 
  
 *) T43 215 Diesellok ombyggt till hybridlok 
  
 Summa lok 
  
 6 
  
 **) Z68 Diesellok med hydrostatisk drift 
  
 *) Z diesellok 
  
 **) Z, Zs diesellok 
  
 ***) Ånglokstendrar, 2st A och 1st C 
  
 367 
  
 Bilaga 14 
  
 Person- och godstransporter  
 2014–2030–2050 
  
 – Prognoser för framtida järnvägstrafik 
  
 Ramirez 
  
 Professor emeritus 
  
 Kungliga Tekniska Högskolan 
  
 Taylor 
  
 Civ. ing. 
  
 Trafikverket 
  
 369 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Förord............................................................................. 
  
 375 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 377 
  
 1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 384 
  
 1.1 
  
 Bakgrund ............................................................................... 
  
 384 
  
 1.2 
  
 Syfte ....................................................................................... 
  
 384 
  
 1.3 
  
 Övergripande metod............................................................. 
  
 385 
  
 1.4 
  
 Godstransportprognosen ..................................................... 
  
 385 
  
 1.5 
  
 Persontrafikprognosen ......................................................... 
  
 392 
  
 2 
  
 Hittillsvarande utveckling av godstransporterna .......... 
  
 399 
  
 2.1 
  
 Utvecklingen av godstransporterna  
 1950–2014 .................. 
  
 399 
  
 2.2 
  
 Drivkrafter för utvecklingen av godstransporterna............ 
  
 404 
  
 3 
  
 Hittillsvarande utveckling för persontrafiken............... 
  
 412 
  
 3.1 
  
 Utvecklingen av persontrafiken  
 1950–2014 ........................ 
  
 412 
  
 3.2 
  
 Drivkrafter för utvecklingen av persontrafiken .................. 
  
 424 
  
 4 
  
 Gemensamma förutsättningar för prognoserna ............ 
  
 434 
  
 4.1 
  
 Prognosalternativ .................................................................. 
  
 434 
  
 4.2 
  
 Infrastruktur – potential och brister.................................... 
  
 437 
  
 4.3 
  
 Befolkningsutveckling .......................................................... 
  
 447 
  
 4.4 
  
 Ekonomisk utveckling .......................................................... 
  
 448 
  
 4.5 
  
 Näringslivets utveckling ....................................................... 
  
 456 
  
 371 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 5 
  
 Prognoser för godstransporter.................................... 
  
 457 
  
 5.1 
  
 Basalternativet....................................................................... 
  
 457 
  
 5.2 
  
 Kapacitetsalternativet ........................................................... 
  
 474 
  
 5.3 
  
 Lågalternativet ...................................................................... 
  
 486 
  
 5.4 
  
 Jämförelse mellan alternativen............................................. 
  
 494 
  
 6 
  
 Prognoser för persontransporter ................................. 
  
 497 
  
 6.1 
  
 Basalternativet....................................................................... 
  
 497 
  
 6.2 
  
 Kapacitetsalternativet ........................................................... 
  
 504 
  
 6.3 
  
 Lågalternativet ...................................................................... 
  
 509 
  
 6.4 
  
 Jämförelse mellan alternativen............................................. 
  
 514 
  
 7 
  
 Kapacitetsutnyttjande i järnvägsnätet ........................ 
  
 518 
  
 7.1 
  
 Utvecklingen av utbudet i tågkilometer.............................. 
  
 518 
  
 7.2 
  
 Belastningen på järnvägsnätet  
 2010–2030 ........................... 
  
 524 
  
 7.3 
  
 Möjligheter att öka kapaciteten i järnvägsnätet .................. 
  
 531 
  
 7.4 
  
 Möjligheter att öka kapaciteten i tågsystemet .................... 
  
 537 
  
 7.5 
  
 Utvecklingen av banavgifterna ............................................ 
  
 543 
  
 8 
  
 Sammanfattning av resultaten................................... 
  
 548 
  
 8.1Vad har uppnåtts med de hittillsvarande satsningarna på 
  
 järnvägen?.............................................................................. 
  
 548 
  
 8.2 
  
 Effekter av basalternativet.................................................... 
  
 552 
  
 8.3 
  
 Effekter av kapacitetsalternativet ........................................ 
  
 554 
  
 8.4 
  
 Effekter av lågalternativet .................................................... 
  
 557 
  
 8.5 
  
 Jämförelse mellan alternativen............................................. 
  
 558 
  
 372 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 8.6 
  
 Strukturförändringar på längre sikt ..................................... 
  
 564 
  
 8.7 
  
 Osäkerheter i den framtida utvecklingen ............................ 
  
 567 
  
 8.8 
  
 Strategiska frågor .................................................................. 
  
 571 
  
 Litteraturlista .................................................................. 
  
 578 
  
 373 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Förord 
  
 Regeringen har beslutat att det ska göras en översyn av järnvägens organisation i syfte att ta fram förslag till förbättringar som gör att järnvägssystemet på bästa möjliga sätt kan möta framtidens krav på ett effektivt och hållbart transportsystem. Som underlag för detta krävs prognoser som visar alternativa utvecklingsmöjligheter för såväl järnvägens person- som godstransporter och järnvägens ut- veckling i relation till andra transportmedel. Det krävs också att man gör prognoser för såväl person- som godstransporternas pro- duktionssystem. 
  
 För persontransporterna innebär detta att man måste spegla ut- vecklingen för snabbtåg, kommersiella intercity- och regionaltåg samt de regionala kollektivtrafikhuvudmännens lokal- och regio- naltåg. Utvecklingen för dessa har därvid stor betydelse för framtida investeringar i och organisation av järnvägen. 
  
 För godstransporterna innebär det att man måste redovisa upp- delningen på systemtåg, vagnslasttåg, kombiflöden och malmtrans- porter. Vagnslasttrafikens omfattning och struktur har därvid stor betydelse för järnvägens underhåll och investeringar för såväl järn- vägens infrastruktur som vägnätet. Vagnslasttrafiken genererar också kostnader för reinvesteringar i bangårdar och har även stor betydelse för järnvägens kapacitetsutnyttjande. 
  
 ”Utredningen om järnvägens organisation” har därför gett i upp- drag till  
 Ramirez och Taylor att göra en beskrivning av utvecklingen av järnvägens person- och godstrans- porter och de därvid viktigaste drivkrafterna i tidsperspektivet  
 1950–2014 
  samt prognoser för alternativa utvecklingsmöjligheter för person- och godstransporterna från 2014 till  
 2030–2050, 
  där prognoserna ska spegla tre alternativa inriktningar: 
  
 –Ett basalternativ utifrån nu gällande planer och dess antagna förlängning 
  
 –Ett kapacitetsalternativ med en större satsning på järnväg än basalternativet 
  
 –Ett lågalternativ med en sämre utveckling av järnvägen än bas- alternativet. 
  
 375 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 I uppdraget ingår också att göra en analys av järnvägssektorn som beaktar kapacitetsbehovet för person- och godstransporter. 
  
 För beskrivningen av persontrafikens och godstransporternas utveckling och nuläge samt för den gemensamma ekonomiska prognosen och godstransportprognoserna svarar Taylor. För analysen av konkurrenssituationen mellan transportmedlen samt för persontransportprognosen, utbudsscenarierna och ka- pacitetsberäkningarna svarar  
 HoltNelldal som också varit projektledare. Rapporten har författats av  
 Ramirez och Taylor. Författarna svarar själva för slutsatser i rapporten. 
  
 Stockholm i november 2015 
  
 Ramirez 
  
 Taylor 
  
 Professor em, KTH 
  
 Civilingenjör, Trafikverket 
  
 376 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Sammanfattning 
  
 Syftet med denna rapport är att göra en beskrivning av järnvägens hittillsvarande utveckling och situation på transportmarknaden samt prognoser där basåret är 2014 och horisontåren 2030 och 2050. Prognoserna ska spegla tre alternativa inriktningar: 
  
 Ett basalternativ "business as usual" utifrån nu gällande planer och dess antagna förlängningar. 
  
 Ett kapacitetsalternativ med en ytterligare prioritering av järn- vägen som innebär ökade satsningar jämfört med basalter- nativet. 
  
 Ett lågalternativ där järnväg lågprioriteras och till viss del av- vecklas. 
  
 Den hittillsvarande utvecklingen  
 1988–2014 
  
 Den trafikpolitiska reformen från år 1988 utgör fortfarande grunden för Sveriges trafikpolitik även om kompletterande beslut tagits därefter. Det kan därför vara intressant att se hur järnvägen har utvecklats därifrån fram till år 2014. 
  
 Persontrafiken har utvecklats mycket positivt och resandet har ökat med 82 procent fram till år 2014. Det beror framför allt på satsningen på nya banor och nya tåg som möjliggjort kortare res- tider och ökad turtäthet. Det regionala resandet har fördubblats och marknadsandelen för den regionala trafiken har ökat från 2 pro- cent år 1990 till 6 procent år 2014. Nya tågsystem har etablerats som täcker en allt större del av marknaden. Tåget har blivit en av- görande faktor för att skapa större regioner. 
  
 På den långväga marknaden har resandet med tåg ökat med 30 procent och marknadsandelen har ökat från 15 till 16 procent. Med hänsyn till att järnvägen hade ett relativt heltäckande utbud från början och att marknadsandelen minskade från 20 till 14 procent under  
 1980-talet 
  är det ett trendbrott. Snabbtåget har blivit ett alternativ till flyget i många stora relationer. 
  
 Godstrafiken har ökat med 10 procent mellan åren 1988 och 2014, men marknadsandelen har minskat från 28 till 24 procent. Även om 2014 års transportarbete påverkas av det ekonomiska 
  
 377 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 läget indikerar marknadsandelen att utvecklingen inte är positiv. Visserligen har investeringar gjorts i infrastruktur som gynnat godstrafiken och operatörerna har blivit effektivare som en följd av konkurrensen och avregleringen, men i den internationella trafiken har järnvägen svårt att hävda sig mot lastbilstrafiken trots stora volymer och långa avstånd. 
  
 Järnvägens utrikestrafik har minskat, medan lastbilstrafiken ökat och tagit marknadsandelar även från sjöfarten. Utvecklingen av utrikestrafiken måste även ses i ett internationellt perspektiv. Av- regleringen av lastbilstrafiken i Europa genomfördes fullt ut under  
 1990-talet. 
  Därefter har konkurrenssituationen skärpts ytterligare genom etablering av lågprisåkerier. Avregleringen av järnvägen började ungefär samtidigt med lastbilstrafikens, men har ännu inte genomförts fullt ut i alla länder. 
  
 I inrikestrafiken har utvecklingen varit mer positiv, bl.a. som en följd av avregleringen, bortsett från  
 1990-talet 
  då bruttovikten för lastbilar höjdes. Vagnslasttrafiken har minskat, medan kombi- trafiken har fördubblats under perioden  
 1988–2014. 
  Kombitrafiken till/från Göteborgs hamn har utvecklats snabbt, medan en stor del av den övriga inrikes kombitrafiken har lagts ned. 
  
 Basalternativet  
 2014–2050 
  
 Under perioden kommer först det eftersatta underhållet att tas igen och påverka utvecklingen. En del stora infrastrukturinveste- ringar kommer att färdigställas fram till år 2030 såsom tunneln genom Hallandsås och Citybanan, dubbelspår på Västkustbanan och Västlänken, liksom  
 Hallsberg-Mjölby 
  och hamnbanan i Göteborg. Den fasta förbindelsen över Fehmarn Bält färdigställs år 2024. 
  
 Ostlänken byggs ut till år 2030, men höghastighetsbanorna blir i sin helhet klara först år 2035. Då frigörs också kapacitet för en ökad godstrafik på södra och västra stambanorna. Fram till år 2050 förutsätts även att Norrbotniabanan och  
 Oslo-Göteborg 
  byggs ut. 
  
 När det gäller godstransporter ökar dessa i takt med den eko- nomiska utvecklingen och järnvägen ökar också sin marknadsandel från 24 till 26 procent. Som en följd av etableringen av Davis (RFC) och ett successivt genomförande av avregleringen 
  
 378 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 på kontinenten och ökad kapacitet i Sverige kommer utrikestrans- porterna öka snabbare än inrikestransporterna. 
  
 För persontrafiken fortsätter den positiva utvecklingen av den regionala trafiken både i volym och i marknadsandel, dels som en följd av befolkningstillväxten, dels som en följd av en fortsatt ut- byggnad av regionaltrafiken. Marknadsandelen för regionala resor ökar från 6 till 9 procent under perioden  
 2014–2050. 
  
 Den största ökningen blir det dock för den långväga trafiken som en följd av höghastighetsbanorna och de övriga förbättring- arna som sker av Västkustbanan och Ostkustbanan ända upp till Luleå. Marknadsandelen för långväga resor fördubblas från 15 pro- cent år 2014 till 32 procent år 2050. Även avregleringen beräknas ge ett positivt bidrag i och med att det blir en prispress. Sammantaget ökar järnvägens marknadsandel för persontrafik från 8 procent år 2014 till 16 procent år 2050. 
  
 Kapacitetsalternativet  
 2014–2050 
  
 Höghastighetsbanorna förväntas vara klara redan till år 2030, vilket frigör kapacitet för godstrafik på stambanorna. Avregleringen av godstrafiken förutsätts ha genomförts fullt ut på kontineten och godskorridorerna får hög kapacitet. Det innebär att det kommer att gå lika snabbt och säkert att transportera gods till Europa med järnväg som med lastbil och att det ofta blir billigast. Allt detta innebär att järnvägens marknadsandel för utrikestransporter ökar radikalt, men från en låg nivå i utgångsläget. 
  
 Utvecklingen fortsätter också under perioden  
 2030–2050, 
  då förutom Norrbotniabanan och  
 Oslo-Göteborg 
  även Stockholm- Oslo byggs ut. Åtgärder vidtas för att säkerställa godstrafiken på det trafiksvaga nätet och tillgång till industrispår. Kombitrafiken förbättras genom att ett linjetågsystem etableras med flera små terminaler närmare kunderna. 
  
 För persontrafiken blir det en större ökning fram till år 2030 som en följd av tidigareläggningen av höghastighetsbanorna. Fram till år 2050 påverkas också persontrafiken av de snabbare förbind- elserna  
 Stockholm–Oslo 
  och  
 Oslo–Göteborg. 
  Kapacitetsalternativet förutsätter också att den interregionala fjärrtrafiken och hög- hastighetsbanorna bedrivs som koncessioner mot anbud för att 
  
 379 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 säkerställa ett bra utbud och hög tillgänglighet. Järnvägens mark- nadsandel för långväga resor ökar från 15 procent år 2014 till 37 procent år 2050. 
  
 Även regionaltrafiken utvecklas snabbare i detta alternativ än i basalternativet beroende på de nya banorna och större regionala satsningar. Sammantaget ökar järnvägens marknadsandel för per- sontrafik från 8 procent år 2014 till 18 procent år 2050. 
  
 Godstrafiken ökar sin marknadsandel från 24 procent år 2014 till 41 procent år 2050. Något förenklat kan man säga att kapacitets- alternativet innebär ett systemskifte för godstransporterna och en tidigareläggning av investeringar för persontrafiken. 
  
 Lågalternativet  
 2014-2050 
  
 Godstrafiken ökar med 23 procent fram till år 2030, men står där- efter stilla mellan åren 2030 och 2050, varför marknadsandelen för långväga transporter minskar från 24 procent år 2014 till 18 procent år 2050. Det beror bl.a. på att godskorridorerna får en begränsad kapacitet och att avregleringen genomförs långsamt på kontinenten, varför inga stora förbättringar sker i utrikestrafiken. 
  
 I inrikestrafiken höjs bruttovikten för lastbilar från 60 ton år 2014 till 74 ton år 2030 med bibehållen längd 25,25 meter och till 90 ton med 34 meters längd fram till år 2050. Bruttovikten påverkar främst vagnslast- och systemtågens konkurrensförmåga negativt, medan längden framför allt påverkar kombitrafiken. Detta med- verkar till att de trafiksvagaste banorna läggs ned liksom stora delar av det kapillära nätet. Vagnslasttrafiken får en så liten volym att den avvecklas. 
  
 För persontrafiken blir utvecklingen dock positiv, eftersom i stort sett samma investeringar som i basalternativet ingår fram till år 2030 och höghastighetsbanorna till år 2050. Marknadsandelen för långväga resor ökar från 15 procent år 2014 till 25 procent år 2050. Regionala resor ökar i takt med marknadstillväxten och som en följd av höghastighetsbanorna, men marknadsandelen blir 6 procent år 2050, densamma som år 2014. 
  
 Utvecklingen av persontrafiken påverkas negativt av att de trafiksvagaste banorna läggs ned och att utbudet minskas på linjer med begränsat trafikunderlag. Nettoeffekten blir att person- 
  
 380 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 trafikens marknadsandel ökar från 8 procent år 2014 till 11 procent år 2050, vilket kan jämföras med basalternativets 16 procent. Framför allt minskar tillgängligheten i de glesare delarna av Sverige. 
  
 Trots detta är nog de negativa effekterna större för godstrans- porterna, eftersom näringslivet inte får tillgång till lika konkur- renskraftiga transporter längre och utbudet blir begränsat till systemtåg i stora relationer och kombitransporter till kontinenten. 
  
 Slutsatser 
  
 Persontrafiken gynnas av infrastrukturinvesteringar som ger kort restid och hög turtäthet, vilket ger stora ökningar både för regional- och fjärrtrafik. Godstransporterna gynnas av ökad kapacitet eftersom både kostnad och kvalitet har betydelse för konkurrens- situationen gentemot andra transportmedel. För godstransporterna är det viktigt att hela transportkedjan fungerar och de är också beroende av järnvägarna i Europa och tillgången till industrispår och terminaler. 
  
 Prognoserna visar att skillnaderna på lång sikt kan bli ganska stora mellan en större respektive mindre satsning på järnvägen. Sannolikt kommer skillnaderna att förstärkas genom att en större satsning på järnvägen också gynnar kollektivtrafiken och därvid på lång sikt påverkar lokaliseringen av bostäder och näringsliv, vilket inte prognoserna tar hänsyn till. 
  
 381 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 382 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 383 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 1 Inledning 
  
 1.1Bakgrund 
  
 Regeringen har beslutat att det ska göras en översyn av järnvägens organisation i syfte att ta fram förslag till förbättringar som gör att järnvägssystemet på bästa möjliga sätt kan möta framtidens krav på ett effektivt och hållbart transportsystem. Som underlag för detta krävs prognoser som visar alternativa utvecklingsmöjligheter för såväl järnvägens person- som godstransporter och järnvägens ut- veckling i relation till andra transportmedel. Det krävs också att man gör prognoser för såväl person- som godstransporternas pro- duktionssystem. 
  
 För att få en bild av hur man på bästa sätt ska kunna tillmötesgå framtida krav på investeringar, underhåll och organisationsstruktur för att därigenom få ett fungerande transportsystem behöver ”Ut- redningen om järnvägens organisation” ha underlag som visar den förväntade framtida trafikens omfattning med alternativa förut- sättningar. 
  
 1.2Syfte 
  
 Syftet är att: 
  
 1.beskriva den hittillsvarande utvecklingen av järnvägens person- och godstransporter och de viktigaste drivkrafterna för ut- vecklingen i tidsperspektivet  
 1950–2014 
  
 2.göra prognoser för alternativa utvecklingsmöjligheter för per- son- och godstransporterna från 2014 till  
 2030–2050, 
  där prognoserna ska spegla tre alternativa inriktningar 
  
 3.göra en analys av järnvägssektorn som beaktar kapacitets- behovet för person- och godstransporter. 
  
 Prognoserna ska spegla tre alternativa inriktningar: 
  
 –Ett basalternativ utifrån nu gällande planer och deras antagna förlängning 
  
 –Ett kapacitetsalternativ med en större satsning på järnväg än basalternativet 
  
 384 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 –Ett lågalternativ med en sämre utveckling av järnvägen än bas- alternativet. 
  
 1.3Övergripande metod 
  
 Med hjälp av tidigare prognoser kommer den mest sannolika ut- vecklingen att tas fram. De prognoser som därvid avses har redo- visats i rapporterna ”Höghastighetsbanor i Sverige, Trafikprognoser och samhällsekonomiska kalkyler med  
 Samvips-metoden 
  för utbyggda stambanor och separata höghastighetsbanor”, ”Person- trafik och godstransporter  
 2010–2030 
  och kapacitetsanalys för järnväg”, ”Godstransporter i Östra mellansverige  
 2010–2030–2050 
  
 – En vision med prognoser för ett utvecklat transportsystem med järnväg”, ”Utvecklingen av rangerbangårdarna i Sverige – Hittills- varande utveckling och samhällsekonomiska kalkyler för ranger- bangårdar samt prognoser för järnvägens produkter”, ”Gods- transporter  
 2014–2030–2050 
  – analys av godsflöden, järnvägens produkter och rangerbangårdar” samt ”Godstransportprognos för åren  
 2015–2018 
  och utvärdering av tidigare prognoser” samtliga med  
 Ramirez och Taylor som författare. 
  
 Utöver dessa prognoser ingår också ett antal tidigare genom- förda utredningar och prognoser av samma författare, vilka bl.a. speglar effekterna av förbindelsen Fehmarn Bält, differentierade banavgifter, effekter av lastbilsavgifter, samt prognoser i samband med utredningen om avreglering av järnvägsmarknaden 2003 med flera. För en fullständig förteckning se litteraturlista. 
  
 Vid beräkningarna för godstransportprognoserna har data och modeller använts som har utvecklats vid Transportrådet, SJ, Ban- verket och KTH av Taylor. Vid beräkningarna för per- sontrafikprognoserna har data och modeller använts som utvecklats vid Transportrådet, SJ och KTH i samarbete med ÅF av Bo- Morgan. 
  
 1.4Godstransportprognosen 
  
 Godstransportprognosen är således en specialbearbetning av ett antal tidigare gjorda prognoser. Nedan redovisas den metodik som använts för att göra dessa prognoser. 
  
 385 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Ekonomisk utveckling 
  
 Den övergripande ekonomiska utvecklingen för horisontåret 2030 erhålls från Långtidsutredningen (LU). Produktion, import, kon- sumtion, investeringar och export branschvis erhålls för år 2020 från NUTEK. För år 2030 erhålls dessa variabler genom att anta samma fördelningsutveckling för åren  
 2020–2030 
  som för åren fram till 2020. För åren  
 2030–2050 
  görs en uppskrivning för hela försörjningsbalansen, dvs. produktion, import, privat och offentlig konsumtion, investeringar och export, med samma absolutnivå som för differensen mellan åren 2029 och 2030, vilket ger en successivt lägre tillväxt mätt i procent. 
  
 Anpassningar till modellens krav på indata genomförs med hjälp av fördelningar enligt tidigare prognosunderlag från Flores samt fördelningsmodeller från LU. Detta gäller särskilt kon- sumtionen. Varuvärden (kr/ton) erhålls för prognosåren med hjälp av specialbearbetningar av tidigare framtagna prognosunderlag. 
  
 Input/outputmatriser, dvs. matriser som visar de varor som pro- duceras och de insatsvaror som används i respektive bransch bygger på specialbearbetningar av SCBs input/outputstatistik. 
  
 Infrastruktur och trafikering 
  
 För samtliga investeringar i infrastruktur och förändringar av trafikering antas så lång möjligt förslagen i Trafikverkets Framtids- plan och förslag från andra officiella dokument. Det bör i samman- hanget noteras att nya organisationsformer och transportupplägg för ett visst transportmedel eller för stora kunder kan ge betydande förändringar av marknadsandelar. 
  
 På lång sikt har även investeringar i infrastruktur stor betydelse, eftersom alla transportmedel genom olika åtgärder kan sänka trans- porttider, minska transportkostnader, förbättra kvaliteten samt genomföra andra åtgärder och därigenom ta marknadsandelar av befintliga transporter eller på en växande marknad. Avregleringen av stomnätet, som åren  
 2005–2014 
  medförde ett genombrott för privata järnvägsföretag, kan ge betydande förändringar av trafik- och transportarbetets omfattning och struktur. 
  
 386 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Trafiksystem och teknik 
  
 Utvecklingen av trafiksystem och teknik avgör det framtida ut- budets egenskaper när det gäller kostnad, kvalitet och geografisk täckning. Förutom erfarenheter från tidigare prognosarbete har resultat från  
 KTH-projektet 
  ”Effektiva tågsystem för godstrans- porter” utnyttjats. 
  
 Databas 
  
 Transportdata för basåret 2014 erhålls delvis med faktiska data för år 2014 och delvis med hjälp av uppdateringar från tidigare års databaser. Strukturen för databasen är därvid hämtad från f.d. Transportrådets (TPRs) databaser och finns bl.a. redovisad i rap- porten ”Framtida trafik”. 
  
 Uppdateringen genomförs genom att på varuslagsnivå korrigera transporterade godsmängder. Detta medför att strukturen för bas- året 2014 kommer att likna ett tidigare mer representativt år för transportflödena, vilket förbättrar villkoren för prognosen. 
  
 Ekonomidata för basåret 2014 erhålls med hjälp av national- räkenskaperna. Strukturen för databasen är hämtad från TPRs databaser. Då alla för modellen ingående data ännu inte finns till- gängliga för år 2014 genomförs en viss uppdatering. Denna har därvid genomförts branschvis och delvis regionalt och då för hela försörjningsbalansen, dvs. produktion, import, privat och offentlig konsumtion, investeringar och export. Även befolkning, syssel- sättning och varuvärden uppdateras på motsvarande sätt. 
  
 Prognosmodell 
  
 Den modell som används för att få fram effekterna av ekonomi- och övriga samhällsutvecklingen är en omformning av den modell som redovisas utförligt bl.a. i TPRs rapport ”Transporter i Sverige, del III”. En utvärdering av modellen finns redovisad i rapporten ”Översiktlig utvärdering av Transportrådets godstransportprognos”. 
  
 Modellen har vidareutvecklats sedan dessa rapporter skrevs. 
  
 Den grundläggande principen för modellen är att det för en given tidpunkt finns ett samband mellan samhällets ekonomiska 
  
 387 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 status och transportflödena. Genom att ta fram en ny ekonomisk status kan således nya transportflöden beräknas. Sambandet mellan ekonomin och transporterna är dock så komplext att det inte går att redovisa som en enkel funktion. Med hjälp av successiva beräk- ningar via ”bryggor”, dvs. mellanliggande variabler och iterativa förfaranden, går det dock att erhålla ett samband, se figur 1.1. 
  
 Till skillnad från de modeller som använder tidsseriedata, använder denna modell således tvärsnittsdata. Man kan förenklat säga att man för ett visst basår tar fram indata och utdata och de funktioner som binder samman dessa. Därefter tar man för ett eller flera horisontår fram motsvarande indata, applicerar funktionerna och erhåller prognostiserade utdata. För framtagna utdata förblir i denna modell fördelningen mellan transportmedlen för en viss sektor i en viss relation konstant. 
  
 388 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Den modell som används för att få fram effekterna av infra- strukturinvesteringarna och andra givna förutsättningar samt ny teknik och nya trafikeringssystem är en utvidgad och vidareut- vecklad version av en modell som utarbetats på institutionen för trafikplanering på KTH av Baker, Nelldal och Moreno. Den ursprungliga modellen finns redovisad i rapporten ”Lastbil eller järnväg, val av transportlösning för långväga godstransporter i 
  
 Sverige”. 
  
 Med denna modell kan man för olika förändringar av priser, infrastruktur, trafikering etc. erhålla en ny fördelning mellan trans- portmedlen i en viss relation och för ett visst godsslag. Det går i 
  
 389 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 och för sig även att genomföra med ovanstående (TPRs) modell, dock inte med samma kvalitet, eftersom KTHs modell, till skillnad från TPRs, beräknar sannolikheten för att välja ett visst transport- medel utifrån tonkmpris, transporttid, sändningsstorlek och trans- portavstånd. Beräkningarna baseras på kundens faktiska val i en motsvarande situation. Genom att översätta de framtagna prognos- alternativens förutsättningar till de i modellen ingående variablerna erhålls alternativa utvecklingar av transportmedelsfördelningen. 
  
 Den modell som används för att beräkna effekterna av ban- avgifter har utvecklats av  
 Ramirez, KTH Järnvägsgrupp och Taylor, Banverket. Modellerna kan på ett realistiskt sätt spegla konsekvenserna av förändringar av banavgifter i relation till farledsavgifter, lastbilsavgifter mm. 
  
 Man kan utifrån den förändrade kostnadsbilden beräkna relativa prisförändringar mellan transportmedlen. För att uppnå detta har det utvecklats modeller som kan beräkna effekterna av relativa för- ändringar av banavgifter på kostnader för att köra tåg, efterfrågan på transporter, påverkan på produktionen av godstransporter, intäkter av banavgifter samt miljöeffekter som följd av omfördel- ningar mellan transportmedel. 
  
 Prognosmodeller för beräkning av vagnslast, systemtåg, kombi- och malmtrafik 
  
 Systemtågen beräknas utifrån tillväxten i respektive sektor (bransch). Varje befintligt systemtågsflöde skrivs således upp uti- från godset som transporteras. När kombi- och vagnslastflöden uppnår en viss nivå eller när transporten företas i en viss relation eller vid en kombination av dessa företeelser kan även dessa om- vandlas till systemtågsflöden. Detta har genomförts med utgångs- punkt från en manuell granskning av samtliga prognostiserade järn- vägsflöden. 
  
 Kombitrafiken beräknas i ett första steg utifrån utvecklingen för sektorerna verkstad, övrig tillverkning och framför allt sektorn handel som är den sektor där transporterna med järnväg nästan ute- slutande avser kombiflöden. Det bör därvid noteras att man genom att endast använda en sådan uppskrivning skulle få felaktiga resultat beroende på att containertrafiken framöver kan förväntas expandera och då framför allt den internationella trafiken. 
  
 390 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 En av förklaringarna till detta är att den ökade globaliseringen ger en ökad internationell handel. En annan förklaring är att närings- livets specialisering förväntas öka, varför produkterna i samband med förädlingen måste transporteras vid allt fler tillfällen och med allt längre avstånd. Ytterligare en förklaring är att allt fler trans- portörer och transportkunder upptäcker den förenkling av hanter- ingen av godset som erhålls genom att använda standardiserade lastbärare som containers. 
  
 Som komplettering beräknas därför kombitrafiken också utifrån den andelen av godset för varje sektor som kan förväntas vara con- taineriserad år 2030 respektive år 2050. 
  
 Det är därvid uppenbart att vissa godsslag är lättare att con- tainerisera än andra och att vissa godsslag i det närmaste är omöjliga att containerisera. Skälet till detta kan vara transporteko- nomiskt, vilket innebär att det blir dyrare att transportera i con- tainer än i järnvägsvagn eller på lastbil, dvs. man tappar i konkur- renskraft gentemot lastbil och/eller vagnslast med järnväg vid con- taineriseringen. 
  
 Att godset inte går att containerisera kan också bero på dess fysiska egenskaper, dvs. att vissa varuslag har särskilda krav som kan vara svåra att tillfredsställa vid en containerisering. Huvud- skälet är dock att godset är svårt att hantera rationellt eller helt enkelt omöjligt att lasta i en container. 
  
 Det är stora skillnader mellan de olika varuslagen när det gäller möjligheten att containerisera. Som extrema exempel kan nämnas livsmedel och malm, där livsmedel är lättcontaineriserat, medan malm i det närmaste är omöjligt att containerisera. Det bör noteras att vissa varuslag, t.ex. kemiska produkter, i vissa fall kan vara såväl svåra som lätta att containerisera. 
  
 Kombitransporterna har, utöver etableringen av ett lättkombi- system, även antagits öka beroende på en viss ökning av antalet industrispår och andra för kombitrafiken kapacitetshöjande åtgärder, vilka förväntas generera strukturförändringar. Dessa kommer att öka trafiken i vissa relationer och reducera trafiken i andra relationer. 
  
 Malmtransporterna beräknas utifrån tillväxten för sektorn gruvor. 
  
 Vagnslasttrafiken beräknas som återstoden efter att den totala prognosen för järnvägen reducerats med systemtåg, kombi- och malmtrafik kombinerat med en separat prognos för vagnslast- 
  
 391 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 trafiken, som bl.a. baseras på utvecklingen för rangerbangårdarnas omfattning och struktur, framtida tåglängder och tågvikter mm. 
  
 1.5Persontrafikprognosen 
  
 För persontransportprognoserna har i den statliga infrastruktur- planeringen huvudsakligen Mercer använts som prognosverktyg, åtminstone när det gäller större projekt där flera färdmedel är be- rörda. I den statliga utredningen om höghastighetsbanor användes i stället Samvips för prognoserna. Enligt utredningen fanns det tre huvudsakliga skäl till detta: 
  
 1.Sampers saknar en implementerad utrikesmodell, vilket har be- tydelse för att kunna prognostisera det totala transportarbetet. 
  
 2.Prognosmodellen Mercer är inte tillräckligt känslig för utbuds- förändringar, de s.k. elasticiteterna är för låga när man jämför med resultatet av internationella erfarenheter. 
  
 3.Sampers kan bara behandla ett färdmedel i taget och inte kombinerade resor eller resor med olika operatörer och taxor, vilket bl.a. har betydelse i kopplingen mellan tåg och flyg. 
  
 Samvips prognossystem har utvecklats för att bemästra dessa pro- blem och är i vissa avseenden enklare än Mercer, vilket också innebär att det går snabbare att ta fram prognoser. För att på ett så korrekt sätt som möjligt kunna bedöma det totala kapacitets- behovet för den framtida järnvägstrafiken med utgångspunkt från dagens tillgängliga data och modeller har därför Samvips prognos- system använts. 
  
 Översiktlig beskrivning av Samvips 
  
 Utgångspunkten är Mercer matriser över den totala efterfrågan.  
 Vips-systemet 
  används för att prognostisera efterfrågans fördelning på linjer och färdmedel. Vips ger också det nödvändiga underlaget för beräkning av finansiella och samhällsekonomiska effekter. Kombinationen Sampers/Vips kallas för Samvips, se figur 1.2. Till 
  
 392 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Vips har utvecklats ett program för beräkning och redovisning av finansiella och samhällsekonomiska effekter som kallas Samek. 
  
 Utgångspunkten är matriser över kortväga, långväga och utrikes resor mellan 683 zoner i Sverige. Matriserna över kortväga resor och långväga resor kommer från Mercer, medan utrikesmatrisen kommer från den s.k.  
 STM-modellen, 
  som ursprungligen togs fram av Transek (WSP) för SJ. Dessa har under senare år har kalibrerats mot matriser från Intraplan. Utrikesresor finns med till Danmark, Norge, Tyskland, Holland, Belgien och delar av Frankrike. Kort- väga resor inom en zon ingår dock inte. 
  
 Resmatriserna är disaggregerade till 13 olika resärenden/rese- närskategorier med olika tidsvärden och tillgång till bil. se figur 1.3. Dessa är: 
  
 Regionala resor uppdelade på  
 arbets-, 
  övriga och tjänsteresor 
  
 Interregionala resor för förvärvsarbetande med/utan tillgång till bil 
  
 Interregionala resor för pensionärer med/utan tillgång till bil 
  
 Interregionala resor för studerande med/utan tillgång till bil 
  
 Interregionala tjänsteresor 
  
 Utrikes privatresor med/utan tillgång till bil 
  
 Utrikes tjänsteresor 
  
 Utbudet av kollektivtrafik är kodat som linjer med möjlighet att variera följande ingångsdata: 
  
 Linjenät i olika relationer 
  
 Uppehållsmönster 
  
 Gångtider 
  
 Turtätheter 
  
 Förekommande tidspassningar vid byten 
  
 Priser för olika operatörer, produkter och linjer 
  
 Fordonskoncept med kostnader 
  
 Servicenivå och bekvämlighet per fordonstyp 
  
 393 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 I Samvips spelar  
 Vips-systemet 
  en stor roll. För att lättare kunna sätta sig in i sambandet mellan indata, modell och resultat redovisas nedan en kort beskrivning av simuleringsmodellen Vips och dess väsentligaste egenskaper samt skillnaderna gentemot Mercer. 
  
 394 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 395 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Beteendeantagande 
  
 VIPS kan arbeta antingen med antagandet att trafikanterna använder tidtabell eller att man inte gör det, dvs. kommer slump- mässigt till hållplatsen/stationen. Långväga trafikanter använder normalt tidtabell, varför detta beteendeantagande tillämpas. Av två förbindelser som har samma frekvens men olika hastighet eller pris fördelar programmet därför också fler men inte alla på den snab- bare eller billigare förbindelsen. Tidtabellskunskap har också be- tydelse för resuppoffringen totalt. Trafikanterna kan genom antag- andet om tidtabellskunskap välja bättre alternativ än vad de skulle göra utan tidtabellskunskap. 
  
 Färdmedelsfördelning 
  
 Konsekvensen av beteendeantagandet är att det är kostnadsmini- merande för trafikanterna att välja den linje och den hållplats som har den förväntat lägsta restidsuppoffringen. Ett linjealternativ, oavsett hållplats, är accepterat om det har kortare restid efter på- stigning än restid efter påstigning plus hela turintervallet för bästa linje, där bästa linje är linje med kortaste restid plus hela tur- intervallet. Vips fördelar därmed trafikanter inte bara på rutter inom ett kollektivtrafikslag utan dessutom mellan samtliga kollektiva färdmedel och bil, se figur 1.4. 
  
 Bilalternativet har precis som kollektivtrafik valattributet generaliserad kostnad, dvs. pris plus restid uttryckt i kronor, enligt den resväg (rutt) som har den lägsta generaliserade kostnaden. 
  
 Modellen tar hänsyn både till konkurrens- och samverkans- effekter. Om exempelvis någon trafikförändring leder till att ett tåg eller en buss som matar  
 InterCity-tågen 
  förbättras och får högre efterfrågan får också  
 InterCity-förbindelsen 
  en högre efterfrågan. 
  
 Vikter och färdmedelskonstanter 
  
 Man kan tillämpa skilda vikter för bytes- och väntetid. Detta är väsentligt eftersom vänte- och bytestid värderas radikalt olika enligt tidsvärdestudier. I långväga trafik ligger värdet på väntetid på omkring en femtedel till en tredjedel av värdet på bytestid. Skälet är 
  
 396 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 att man anpassar sig och stannar hemma och inte väntar längre än nödvändigt vid hållplatsen/stationen, s.k. dold väntetid. 
  
 Det är möjligt att använda färdmedelskonstanter per linje, för att spegla att olika färdmedel kan innebära en specifik fix negativ upplevelse frånsett själva upplevelsen av åktiden. Man kan dess- utom för varje färdmedel ansätta en specifik vikt på åktid, som speglar att olika färdmedel uppfattas som olika bekväma, se figur 1.6. Sådan viktsättning har stöd i de tidsvärdestudier samt SP- undersökningar vid KTH. I Vips kan också beaktas att olika håll- platser/stationer/flygplatser kan betraktas som olika bekväma. Detta åstadkoms genom att modifiera den generella väntetids- och bytestidsvikten för de terminaler som anses ha avvikande bekväm- lighet. 
  
 Taxor 
  
 För att kunna beskriva resenärens valsituation med hänsyn till både restid och pris ges i modellen en unik taxa för varje linje, se figur 1.5. Taxan kan kodas som bestående av ett grundpris plus ett pris per kilometer som kan varieras beroende på körsträcka, dvs. pro- gressiv eller regressiv taxa. Taxan kan också kodas separat för varje hållplatskombination (som en matris) för varje linje. Man kan också ange om det är fria byten eller inte mellan linjer, exempelvis hos en viss operatör. Taxestrukturen för respektive linje påverkar trafikanternas val av förbindelse och konsument- och producent- överskott. Baserat på varje linjes pris beräknar programmet sam- mantaget pris från start till mål för ett antal accepterade resvägar som vardera kan innehålla en kombination av färdmedel och linjer. 
  
 397 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 398 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Avgränsning 
  
 Prognoserna och analyserna behandlar primärt järnvägsektorn i Sverige i konkurrens med andra transportmedel. Tyngdpunkten ligger på sådana marknader där järnvägen har störst betydelse: Sullivan resor över 10 mil och regionala resor mellan tätorter. Resor och transporter till/från utlandet ingår men redovisas endast inom Sverige. 
  
 2 Hittillsvarande utveckling av godstransporterna 
  
 2.1Utvecklingen av godstransporterna  
 1950–2014 
  
 Alla transportmedel har sin roll i transportsystemet vari även ingår samverkan med andra transportmedel. Lastbilen är i dag det mest använda transportmedlet inom Sverige och sjöfarten det mest använda för export och import. Lastbilen har ett naturligt monopol på kortväga transporter varav en del utgörs av distributionstrans- porter. Sjöfarten har ett naturligt monopol på transporter mellan kontinenter på ett globalt plan. Järnvägen har ett naturligt monopol på malmtransporter i större volymer och för vissa systemtrans- porter. Transportmedlen konkurrerar dock med varandra mer eller mindre på de marknader där alternativ finns. 
  
 Järnvägen är bäst på relativt stora volymer på långa avstånd. Man bör kunna fylla en men helst flera vagnar för att det ska löna sig att transportera med järnväg. I de fall man kan fylla ett helt tåg kan järnvägen konkurrera med både lastbil och sjöfart. Järnvägen kan också konkurrera när det gäller kombitransporter på långa avstånd och även på relativt korta avstånd för transporter till och från hamnar. Med snabbgodståg har också järnvägen en nisch för post och paket där tåget kan konkurrera med flyget. Det totala gods- transportarbetet har ökat snabbt i takt med den ekonomiska ut- vecklingen. Utvecklingen var särskilt snabb från år 1950 till år 1970, se figurerna 2.1 och 2.2. Därefter har utvecklingen varit lång- sammare och mer beroende av konjunkturvariationer. Detta fram- går med all tydlighet av att finanskrisen år 2009 gav ett djupt avbrott på utvecklingen. Sambandet mellan BNP och godstrans- portarbete har blivit svagare bl.a. beroende på att alltmer tjänste- produktion ingår i BNP. 
  
 399 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av det totala godstransportarbetet svarade järnvägen för 23 pro- cent, lastbilen för 39 procent och sjöfarten för 38 procent. Gods- transportarbetet är den sammanlagda vikten multiplicerad med medeltransportsträckan som godset transporteras (vikt*medel- transportavstånd). 
  
 Godstransporterna kan delas in i kortväga transporter under eller lika med 10 mil och långväga transporter över 10 mil. Kortväga transporter går per definition uteslutande med lastbil, eftersom järnvägen och sjöfarten inte har det finmaskiga nät som vanligtvis krävs för dessa flöden. De kortväga godstransporterna svarar för 7 procent av transportarbetet men ungefär fyra femtedelar av den transporterade godsmängden och utgörs till stor del av transporter av sand, grus och sten till byggarbetsplatser. 
  
 Av de långväga transporterna svarar järnvägen för 24 procent, varav kombitrafiken svarar för 5 procent. Långväga lastbilstrans- porter svarar för 35 procent och sjöfarten för 41 procent. För sjö- farten dominerar utrikestransporterna. Transportarbetets utveck- ling framgår av figur 2.3. 
  
 Järnvägens produkter kan delas in i vagnslaster, systemtåg, kombi- och malmtrafik. Vagnslaster är vagnar som kunder lastar och lossar själva t.ex. vid industrispår. De samlas ihop med lokalgodståg och växlas ihop till tåg vid en rangerbangård och går sedan med fjärrgodståg den långa sträckan. Systemtåg är hela tåg som körs för en kunds räkning hela vägen såsom t.ex. timmertåg. Ett specialfall är Malmbanan, varför den separeras som en egen produkt. Kombi- trafik körs med lastbil den kortare sträckan till och från en terminal och går sedan med tåg den långa sträckan mellan terminalerna. Det kan vara containers, växelflak eller trailers som lyfts över till en järnvägsvagn eller mellan tåg och båt. 
  
 Vagnslast och systemtåg kan delvis utnyttja samma transport- system för att utnyttja nätverket av fjärrtåg bättre. Detta gör Ortiz, som svarar för nästan hela vagnslasttrafiken i Sverige, medan övriga järnvägsföretag huvudsakligen kör systemtåg eller kombitrafik. 
  
 Av järnvägens godstransporter gick 22 procent i kombitrafik, 31 procent i vagnslasttrafiken, 24 procent i systemtåg och 23 pro- cent på malmbanan, se figur 2.4. 
  
 Det totala godstransportarbetet med järnväg har ökat med 11 procent mellan åren 1988 och 2014. Vagnslasttrafiken har 
  
 400 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 minskat med 36 procent, medan systemtågstrafiken har ökat med 61 procent och malmbanan med 53 procent. Kombitrafiken har ökat med 98 procent. Det har således skett en mycket stor ökning av kombitrafiken. Det är framför allt kombitrafiken till/från Göteborgs hamn och den utrikes kombitrafiken som har ökat. Göteborgs hamn har tillsammans med järnvägsföretagen byggt upp ett linjenät för matartransporter med järnväg till/från hamnen som består av skyttlar med dagliga avgångar till cirka 25 terminaler i Sverige. Trafiken till/från Göteborgs hamn svarar för en dryg tredjedel av kombitrafiken i Sverige. 
  
 En femtedel av järnvägens transportarbete är utrikestrafik som går på järnväg över gränsen. Den går via Öresundsbron, via färjor eller över landgränsen mot Norge och Finland. Härtill kommer malmen som till stor del exporteras via Narvik. En stor del av den inrikes kombitrafiken går också till hamnar för vidare transport med sjöfart utomlands och även viss vagnslasttrafik går till hamn- arna. Sammantaget avser över hälften av järnvägstransporterna varor som ska till eller från utlandet. Exporten med järnväg är större än importen. 
  
 Järnvägens marknadsandel av det långväga transportarbetet har minskat från 28 procent år 1988 till 24 procent år 2014. Den minskade främst under  
 1990-talet 
  beroende på att lastbilarna blev tyngre och att lastbilstrafiken blev helt avreglerad före järnvägen. År 1988 hade den långväga lastbilstrafiken liksom järnvägen en marknadsandel på 28 procent, men år 2014 hade den ökat till 35 procent, främst på bekostnad av sjöfarten. De senaste åren har dock intresset för järnvägstransporter ökat bl.a. på grund av att klimatfrågan fått allt större betydelse. 
  
 Utvecklingen av järnvägstrafiken till utlandet har inte varit lika gynnsam som inrikestrafiken. I början av  
 1970-talet 
  låg järnvägen och lastbilen på ungefär samma nivå, omkring 6 miljoner ton (exkl. malm), medan 30 miljoner ton gick med sjöfart (exkl. malm och olja). År 2014 låg järnvägen kvar på nästan samma nivå, medan last- bilen ökat till 38 miljoner ton och sjöfarten till 55 miljoner ton. Trots att utrikestrafiken omfattar stora volymer på långa avstånd som passar järnvägens stordriftsfördelar har nästan all ökning tagits av lastbilen. En förklaring är att marknadsöppningen av järnvägens internationella trafik i praktiken inte genomförts fullt ut och där- med ännu inte fått genomslag. 
  
 401 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Utvecklingen för järnvägen är således inte problemfri. De svåra vintrarna åren 2010 och 2011 i kombination med eftersatt underhåll och kapacitetsproblem innebar stora kvalitetsbrister för järnvägs- trafiken. Det bidrog till att en stor del av den inrikes kombitrafiken lades ner. Om inte dessa problem uppstått hade med stor sannolik- het kombitrafiken ökat och därmed även järnvägens marknads- andel. 
  
 Järnvägens totala transportarbete uppgick år 2014 till 20,5 miljarder tonkilometer och den transporterade godsmängden till 67,6 miljoner ton om man exkluderar transittrafiken  
 Norge-Norge 
  genom Sverige. 
  
 Det största enskilda transportsystemet är Fowler vagns- lastsystem som omfattar cirka 6 miljarder tonkilometer. Det är bara Ortiz som har ett rikstäckande vagnslastsystem. Gränsen mot systemtåg, som huvudsakligen körs på uppdrag av en kund, är emellertid något flytande. 
  
 Systemtåg körs både av Green Cargo och av andra operatörer vilka kör mer avgränsade system. Det största enskilda systemet är, som framgått ovan, Malmbanan som körs av MTAB och omfattar cirka 4,5 miljarder tonkilometer eller 28,6 miljoner ton. 
  
 Systemtågen omfattar totalt cirka 5 miljarder tonkilometer. Scan Fiber Logistics (SFL) är ett transportupplägg för pappersindustrin som omfattar cirka 2,5 miljarder tonkilometer och körs av Moore i samarbete med Green Cargo som sköter viss matartrafik. Stora Enso har ett eget system med jumbocontainers som omfattar cirka en miljard tonkilometer och går till Göteborgs hamn för vi- darebefordran med båt till England. Trätåg är ett system som samlar rundvirke från uppsamlingsplatser till pappersbruk och såg- verk som körs av Schwartz. Tillsammans med några andra tim- mertåg omfattar det cirka en miljard tonkilometer. 
  
 Kombitrafiken omfattar 4,4 miljarder tonkilometer eller 9,9 milj- oner ton. Ett rikstäckande kombitrafiknät i Sverige mellan 17 ter- minaler kördes tidigare av CargoNet som är de norska järnvägarnas godsbolag. Under år 2012 lade de emellertid ner en stor del av sin trafik i Sverige som en följd av kvalitets- och lönsamhetsproblem. En del av CargoNets tidigare trafik togs över av Green Cargo och andra mindre järnvägsföretag. Göteborgs hamn har det mest omfat- tande nätet för kombitrafik i Sverige med dagliga avgångar till/från 
  
 402 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 25 terminaler i Sverige. Det omfattar cirka 1,5 miljarder tonkilo- meter och körs av många olika operatörer. 
  
 403 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.2Drivkrafter för utvecklingen av godstransporterna 
  
 Godstransportmarknaden påverkas av såväl efterfråge- som ut- budsfaktorer. Efterfrågefaktorerna bestäms av näringslivets behov, vilka till stor del styrs av omvärlden, medan utbudsfaktorerna huvudsakligen bestäms av trafikpolitiska beslut och av marknadens aktörer. 
  
 404 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 De efterfrågefaktorer som påverkar godstransportmarknaden är 
  
 samhällsutveckling, vilken bl.a. omfattar 
  
 –försörjningsbalans (produktion + import = konsumtion + investeringar + export) 
  
 –arbetskraftsutbud 
  
 –sysselsättningsstruktur 
  
 –produktivitet 
  
 –befolkningsstruktur 
  
 –energibalans 
  
 företagsstruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –internationalisering 
  
 –ökad stordrift 
  
 –nedläggning/sammanslagning av produktionsenheter 
  
 –specialisering 
  
 –vidareförädling 
  
 marknadsstruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –expansion 
  
 –lokaliseringar 
  
 lagerstruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –lagerstorlek 
  
 –centrallager 
  
 – 
 ”just-in-time”- 
  transporter. 
  
 De utbudsfaktorer som påverkar transportmarknaden är 
  
 infrastruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –farleder, hamnar, terminaler 
  
 –vägar 
  
 –järnvägar, rangerbangårdar, kapillärnätet m.m. 
  
 405 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 trafikering, vilken bl.a. omfattar 
  
 –prisstruktur, transporttid, transportkvalitet 
  
 –skatter och avgifter 
  
 –transportteknik, trafiksystem 
  
 –organisationsformer, avreglering och harmonisering. 
  
 Utbudet påverkar efterfrågan genom att definiera spelreglerna för transporternas genomförande och därmed förutsättningarna för efterfrågan som i sin tur genom val av transportmedel, färdväg m.m. skapar nya förutsättningar för utbudet. Det finns således ett tydligt samspel mellan utbud och efterfrågan. 
  
 De viktigaste faktorerna för järnvägens utveckling 
  
 Godstrafiken på järnväg ökade snabbt mellan åren 1950 och 1970 som en följd av industrins snabba expansion, se figur 2.5. Därefter har utvecklingen varit långsammare och mer beroende av kon- junkturvariationer. Under  
 1970-talet 
  minskade godstrafiken p.g.a. energikriserna och de därmed följande svängningarna i ekonomin. Från år 1980 till år 2000 skedde en stabilisering och återhämtning. 
  
 Mellan år 2000 och 2008 ökade godstransporterna på järnväg dels som följd av en ökad efterfrågan dels som följd av avregler- ingen och en ökad miljömedvetenhet hos industrin. Transporterna efter stormen West bidrog till att blåsa liv i de privata operatör- erna. År 2009 minskade godstrafiken beroende på den ekonomiska krisen i Europa men även de svåra vintrarna  
 2010–2011 
  påverkade utvecklingen av järnvägen negativt. De senaste åren har järnvägen påverkats negativt av den ekonomiska utvecklingen i kombination med konkurrensen från lågprisåkerier och kvalitetsproblem. 
  
 Som framgår ovan är de viktigaste drivkrafterna för järnvägens utveckling dels industrins utveckling dels utvecklingen av järn- vägens konkurrensförmåga relativt andra transportmedel. Av figur 2.6 framgår antalet transporterade tonmil per invånare och år med lastbil och järnväg åren  
 1950–2014. 
  Fram till  
 1970-talet 
  ökade både järnväg och lastbil och även om lastbilen ökade snabbare låg de två transportmedlen på ungefär samma nivå år 1970. Därefter har järn- vägen legat kvar på en nivå omkring 200, medan lastbilen ökat upp 
  
 406 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 till 400 år 2008 för att därefter sjunka till cirka 300 tonmil per in- vånare och år som en följd av den ekonomiska utvecklingen. Järn- vägen ökade till cirka 250 år 2008, men har därefter minskat till cirka 200 tonmil per invånare och år. 
  
 Av figur 2.7 och 2.8 framgår att utvecklingen är olika för inrikes respektive utrikes transporter. Av figur 2.7 framgår lastbilens mycket snabba expansion i utrikestrafiken. I början av  
 1970-talet 
  transporterades ungefär lika mycket med järnväg och lastbil till och från Sverige, cirka 6 miljoner ton exkl. malm och olja. År 2014 transporterades 39 miljoner ton med lastbil men endast 6,6 milj- oner ton med tåg. Järnvägen ligger således kvar på ungefär samma nivå, medan lastbilen har tagit hand om nästan all expansion. Det kan tilläggas att utrikes sjöfarten har en stor andel och har ökat från cirka 30 till 57 miljoner ton, men här ingår också globala trans- porter overseas där varken lastbil eller järnväg är ett alternativ med undantag för matarflöden till kontinentala storhamnar. 
  
 I figur 2.8 redovisas järnvägens andel av inrikes och utrikes transporter exkl. malm och olja. Av figuren framgår att järnvägens marknadsandel för inrikestransporter minskade successivt fram till år 2000, för att därefter stabiliseras och öka. För utrikes transporter är utvecklingen nästan den motsatta, marknadsandelen var ganska stabil fram till år 1994 för att därefter minska kontinuerligt och halveras till år 2014. 
  
 För inrikes transporter hade lastbilstrafiken en expansionsfas fram till år 1980, då den utvecklades snabbt genom bättre vägar och fordon. Lastbilen stärkte sin konkurrenskraft genom att brutto- vikten i Sverige ökades i två steg åren  
 1988–1993 
  från 51,4 till 60 ton, varvid transportkostnaden minskade med 22 procent. Avreg- leringen av järnvägens godstrafik genomfördes år 1996, men fick först genomslag som följd av ökat transportbehov i samband med stormen West år 2001. 
  
 För utrikestransporter är utvecklingen snarare den motsatta. Avregleringen av lastbilstrafiken i Europa genomfördes fullt ut år 1995 då tillståndskravet slopades helt och från år 1998 slopades kravet på tillstånd för utländska åkare för cabotage i inrikestrafik. Därefter har konkurrenssituationen skärpts ytterligare genom etablering av lågprisåkerier, vilket även drabbat den svenska åkeri- näringen. 
  
 407 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av figur 2.9 framgår hur järnvägen förlorat marknadsandelar i samtliga avståndsklasser från 10 till 90 mil mellan år 1987 och 2013. Marknadsandelen har minskat med  
 9–16 
  procentenheter mellan 20– 70 mil bl.a. som en följd av att lastbilen har blivit effektivare. Järn- vägen har bara ökat i avståndsklassen  
 90–100 
  mil med 4 procent- enheter, men samtidigt minskat i avståndsklassen över 100 mil med 12 procentenheter. Av figur 2.10 framgår att transportvolymerna samtidigt har ökat mest på avstånd mellan 20 och 60 mil där de nästan har fördubblats. 
  
 För järnvägen började avregleringen av järnvägen att genomföras ungefär samtidigt med lastbilstrafiken, men har ännu inte genom- förts fullt ut i alla länder. I motsats till lastbilen har avregleringen av järnvägens godstrafik fått negativa effekter som en följd av att järn- vägsföretagen har fått svårare att samarbeta med varandra och ändå inte vågar eller kan konkurrera. Samtidigt som det har blivit en ökad byråkrati, då all kontroll som förut låg inom de nationella järnvägarna måste läggas på myndigheter utanför dessa. 
  
 Visserligen pågår en utveckling inom EU för att underlätta för godstransporter på järnväg t.ex. med Davis (RFC) och harmonisering av föreskrifter, men utvecklingen har gått lång- samt och de nationella järnvägsbolagen har i vissa fall motarbetat utvecklingen. Här finns fortfarande en stor potential för förbätt- ringar. 
  
 Sammantaget har detta inneburit att utrikestransporter med stora volymer och över långa avstånd, dvs. de transporter som borde gå på järnväg till Europa huvudsakligen går på lastbil, medan avregleringen hittills har varit relativt gynnsam för inrikestrans- porter i Sverige. 
  
 408 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 409 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Taylor, Trafikverket. 
  
 Källa: Taylor, Trafikverket. 
  
 410 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 411 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 3 Hittillsvarande utveckling för persontrafiken 
  
 3.1Utvecklingen av persontrafiken  
 1950–2014 
  
 Järnvägens roll i transportsystemet 
  
 Alla transportmedel har sin roll i transportsystemet men samverkar också med varandra. Bilen är det mest använda färdmedlet och används både för korta och långa resor. Flyget används bara för långa resor och har en avgörande betydelse för utrikesresorna. Bussen används för lokal- och regionaltrafik och i viss mån för långa resor. Nästan alla människor går och många cyklar varje dag särskilt i medelstora städer. 
  
 Tåget har sin största betydelse för pendeltrafik omkring de stora städerna, där tågets stora kapacitet utnyttjas. På långa avstånd knyter tåget ihop Sverige och snabbtågen har gjort att man kan resa fram och tillbaka över dagen mellan många orter i mellansverige och södra Sverige. Snabba regionaltåg har fått allt större betydelse de senaste åren för att skapa större arbetsmarknader. 
  
 Utvecklingen av resandet 
  
 Det transportsystem som vi har i Sverige i dag har i mångt och mycket formats efter andra världskriget. Perioden  
 1950–2014 
  kan grovt delas in i fem delar: 
  
 – 
 1950–1974: 
  Stark ekonomisk tillväxt i kombination med privat- bilens expansion, flygets introduktion och järnvägens kon- traktion 
  
 – 
 1974–1990: 
  Den ekonomiska tillväxten avtar på grund av energi- krisen liksom bilismens utveckling samtidigt som järnvägen ökar och flyget expanderar 
  
 – 
 1991–1993: 
  Den ekonomiska tillväxten blir negativ, det totala resandet minskar, bilismen stagnerar, flyget minskar och en in- vesteringsfas påbörjas i järnvägar 
  
 – 
 1994–2008: 
  Ekonomisk återhämtning, det totala resandet ökar, tågtrafiken ökar genom nya tåg och nya banor, flyget och den långväga busstrafiken avregleras 
  
 412 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 – 
 2009–2010: 
  Ekonomisk kris medför stagnerat totalt transport- arbete och järnvägens vinterproblem medför stagnerat tåg- resande 
  
 – 
 2011–2015 
  Fortsatta kvalitetsproblem men det regionala res- andet ökar och nya operatörer börjar konkurrera i kommersiell fjärrtrafik. 
  
 Det totala resandet har ökat i takt med den ekonomiska utveck- lingen. Tillväxten var mycket snabb fram till år 1990, främst beroende på bilismens expansion, se figur 3.1 och 3,2. 
  
 Personbilstrafiken har under hela perioden svarat för den över- vägande delen av persontransporterna i Sverige, med en marknads- andel på cirka 75 procent sedan slutet av  
 1960-talet. 
  Topp- noteringen nåddes precis före energikrisen år 1974 med 79 procent år 1973. En viss mättnad har uppnåtts efter år 1990 och det senaste decenniet har kollektivtrafikens andel ökat främst beroende på en utbyggd regionaltågstrafik. I figur 3.3 visas marknadsandelarna för lång- och kortväga transportarbete år 2014. 
  
 Av figur 3.4 framgår utvecklingen av de långväga kollektiva färd- medlens totala interregionala transportarbete för resor över 10 mil åren  
 1950–2014. 
  Där framgår att det långväga tågresandet låg på en relativt stabil nivå åren  
 1950–1974. 
  Därefter ökade det till år 1980 för att minska år 1991 som följd av att moms infördes på resor. Därefter ökade det med 51 procent till år 2014 som en följd av utvecklingen av snabbtågstrafiken, se figurerna 3.4 och 3.6. 
  
 Flyget ökade successivt från år 1955 till år 1979 och ökade sedan mycket snabbt fram till år 1991, då det blev mer än tre gånger så stort som år 1979. Därefter har flyget varierat kring en nivå på om- kring 3 miljarder personkilometer och ökningen har i stället till- kommit tågtrafiken. Den långväga busstrafiken ökade fram till år 1975 framför allt på grund av en utbyggand av veckoslutstrafiken för att därefter minska som en följd av en ökad reglering och ökade efter år 1997 som en följd av avregleringen. 
  
 Det lokala och regionala kortväga resandet under 10 mil framgår av figur 3.5. Busstrafiken minskade fram till år 1965 för att därefter öka snabbt fram till år 1980 som en följd av en utbyggnad av läns- bolagen. Efter en stagnation på  
 1980-talet 
  har busstrafiken åter ökat åren  
 1991–2014. 
  Den regionala tågtrafiken minskade snabbt från år 1950 till år 1967. Därefter började den öka igen som en följd 
  
 413 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 av utbyggnaden av lokaltrafiken i storstadsområdena för att sedan trefaldigas åren  
 1990–2014 
  som en följd av utbyggnaden av nya regionaltågsystem. Stockholms tunnelbana började trafikeras 1950 och kom till en början delvis ersätta spårvägstrafik som minskade fram till högertrafikomläggningen år 1967. Tunnelbanan byggdes ut och ökade successivt fram till år 1990 och under  
 2000-talet 
  har även spårvägstrafiken börjat byggas ut igen. 
  
 414 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 415 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Taylor, Trafikverket. 
  
 Källa: Taylor, Trafikverket. 
  
 416 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Järnvägens trafiksystem 
  
 Persontrafiken kan indelas i produkter: snabbtåg, övriga fjärrtåg som  
 InterCity-tåg 
  och Nattåg samt regionaltåg och lokaltåg. 49 pro- cent av resandet i personkilometer görs i regional- och lokaltåg, 27 procent i snabbtåg och 24 procent i övriga fjärrtåg. 
  
 417 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det totala tågresandet omfattade 12,0 miljarder personkilometer eller 207 miljoner resor år 2014. Det långväga resandet svarade för 6,2 miljarder personkilometer eller 52 procent och det regionala för 5,8 miljarder personkilometer eller 48 procent av transportarbetet, men svarade för 90 procent av antalet resor. Det beror på att medelreslängden för interregionala resor var cirka 30 mil och för regionala resor cirka 3 mil. 
  
 Den interregionala tågtrafiken är huvudsakligen kommersiell. SJs snabbtåg är det största trafiksystemet med 9 miljoner långväga resor på 7 huvudlinjer: Från Stockholm till Göteborg, Malmö/Köpen- hamn, Sundsvall/Umeå, Östersund, Karlstad och Falun/Borlänge. SJ kör också  
 InterCity-tåg 
  på 6 linjer och nattåg på 2 linjer. Här- utöver kör Veolia och Skandinaviska Jernbanor långväga kom- mersiell trafik i konkurrens med SJ huvudsakligen mellan  
 Stockholm-Malmö 
  och  
 Stockholm-Göteborg. 
  Fr.o.m. 2015 bedriver också MTR snabbtågstrafik  
 Stockholm-Göteborg. 
  Sullivan resor förekommer också med vissa regionaltåg. 
  
 De största regionala trafiksystemen finns i Stockholmsregionen, Västsverige och Skåne. De lokala pendeltågssystemen har komplet- terats med storregionala system som med snabba tåg på en timmas restid når ungefär 10 mil från centrum. Tåget används därvid för att åstadkomma regionförstoring. 
  
 Lokaltåg eller pendeltåg, binder ihop förorterna med städerna och stannar på fler stationer än regionaltåg. De har också högre tur- täthet, 15- eller  
 20-minuterstrafik. 
  Sådana system finns i Stockholm, Göteborg, Skåne och Östergötland. 
  
 De flesta regionala trafiksystem bedrivs på samhällsekonomisk basis precis som övrig kollektivtrafik i regionerna. Ett undantag är regionaltågssystemet i Mälardalen som bedrivs av SJ huvudsakligen som kommersiell trafik. 
  
 Den mest omfattande spårtrafiken finns i Stockholmsregionen där pendeltågen hade cirka 75 och Mälardalstrafiken cirka 15 milj- oner resenärer per år. Tunnelbanan i Stockholm hade drygt 330 miljoner resor per år, medan lokalbanorna inklusive spårvagnarna hade cirka 40 miljoner resenärer per år. 
  
 Det system som har växt snabbast sedan år 2000 är Öresunds- tågen som ursprungligen gick över Öresundsbron. Systemet drivs av de regionala kollektivtrafikmyndigheterna i samverkan och sträcker sig nu från  
 Helsingör–Köpenhamn 
  och Malmö till Göteborg, 
  
 418 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Kalmar och Karlskrona. Öresundstågen i Skåne hade cirka 20 milj- oner resor varav hälften gick över bron. Härtill kommer Pågatågen i Skåne med cirka 15 miljoner resor. 
  
 I Göteborgsregionen finns sedan länge pendeltågen från Göteborg till Alingsås och Kungsbacka med cirka 10 miljoner resor. Härtill kommer ett storregionalt system i Västsverige, Västtågen, som byggts ut snabbt de senaste åren bl.a. med pendel- tåg till Älvängen. Spårvägssystemet i Göteborg är det största i Sverige med cirka 120 miljoner resor per år. 
  
 Östgötapendeln gick ursprungligen mellan Norrköping och Linköping men är numera utvidgad med regionaltåg mot Tranås och Mjölby. I Småland finns Krösatågen, bl.a. med ett omfattande trafik på de f.d. länsbanorna. Ett omfattande system finns också i Bergslagen med Tåg i Bergslagen och i Värmland med Värmlands- trafik. 
  
 IUppland finns Upptåget  
 Uppsala–Gävle 
  och  
 Uppsala–Sala 
  och 
  
 iHälsingland finns  
 X-trafik 
  
 Gävle–Ljusdal 
  och  
 Gävle–Sundsvall. 
  Norrtåg har också byggt upp ett stort system i Norrland. Det har sitt ursprung i den nybyggda Botniabanan, men omfattar trafik längs de flesta järnvägslinjer från Sundsvall i söder, Åre i väster och  
 Luleå-Kiruna 
  i norr. 
  
 Effekter av avregleringen 
  
 Den kommersiella inrikestrafiken började avregleras år 2007, då SJ:s monopol på chartertrafik och nattågstrafik togs bort. År 2009 öppnades för konkurrens vid veckosluts- och helgtrafik. Från 1 oktober 2010 avreglerades trafiken fullt ut, vilket i realiteten inne- bar trafikeringsåret 2012, eftersom man ansökan om tåglägen måste lämnas in i april 2011 för tidtabellen som började gälla i december 2011. 
  
 Syftet med avregleringen av järnvägen är i grunden att den ska leda till en förbättring av trafikutbudet så att fler väljer tåg. Det kan ske på två sätt: Dels genom att nya operatörer etablerar ny trafik, dels genom att de gamla statliga operatörerna blir effektivare och mer kundanpassade genom konkurrenstrycket. Avregleringens effekter kan således inte bara mätas i de nya operatörernas etab- lering, utan även hur de gamla operatörerna påverkats. Av tabell 3.8 
  
 419 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 framgår den nya trafikens karaktär och hur den påverkat SJ och marknaden. 
  
 Avregleringen av den kommersiella tågtrafiken har initialt lett till etablering av lågpriståg och säsongtrafik med gamla vagnar samt trafik som snarare kompletterar än konkurrerar med SJs utbud. Att det är så beror på att det är en stor affärsrisk att investera i nya tåg och att planeringstiden är lång samtidigt som det är kapacitetsbrist i järnvägsnätet. 
  
 De regionala kollektivtrafikmyndigheterna (RKM) kan delvis konkurrera med kommersiell interregional trafik när linjerna blir länsgränsöverskridande och allt längre. Några sådana exempel fram- går av kartan i figur 3.9. Huvudsakligen kompletterar dock RKM:s trafik den kommersiella interregionala trafiken och fungerar som matartrafik till den kommersiella trafiken. 
  
 Ett speciellt fall var när de delvis skattesubventionerade Öre- sundstågen fick trafikeringsrätt mellan Göteborg och Malmö år 2009 och började konkurrera med SJ:s kommersiella fjärrtrafik. Det ledde till att SJ lade ner sin trafik åren  
 2012–2013 
  men år 2014 började SJ dock åter att köra snabbtåg  
 Göteborg–Malmö. 
  
 Från år 2015 har det blivit hård konkurrens mellan Stockholm och Göteborg då MTR köpt nya tåg som konkurrerar med SJ:s snabbtåg. MTR började med att köra 5 tågpar per vardag med en restid på 3:20 vilket utökades till 8 tågpar i augusti 2015. SJ körde 18 turer med snabbtåg och valde att förkorta den normala restiden från 3:10 till cirka 3:00 genom att minska antalet uppehåll. 
  
 Det är första gången som det blir en mer omfattande konkur- rens med någorlunda likvärdiga tågprodukter. Den ökade priskon- kurrensen innebär att det totala tågresandet kan komma att öka på bekostnad av flyg och bil samtidigt som operatörerna tar resenärer från varandra. 
  
 Erfarenheten från avregleringen av den långväga busstrafiken 1997 är att lägre priser kan innebära att fler bilister väljer att åka tåg. När de konkurrerande bussarna sänkte priset mellan Stockholm och Dalarna ökade bussresandet kraftigt. Initialt förlorade därvid tåget resenärer, men när sedan också tåget sänkte priset ökade tågres- andet med 50 procent på fem år. Eftersom 75 procent åker bil på långväga resor i Sverige, kom de flesta resenärerna från bil. Efter en expansionsfas har utbudet av busstrafik minskat och stabiliserats. 
  
 420 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Den hårdare flygkonkurrensen medverkade till att SJ införde ett flexibelt prissystem precis som flyget med utgångspunkt från mycket låga priser vid tidig bokning. Då dessa tillämpas överallt innebär de inte bara en ökad konkurrens med flyg utan även med bil och buss. Det har medverkat till att utbudet av långväga buss- trafik har minskat och att bussbolagen i sin tur börjat införa flexibla priser. 
  
 Utvecklingen av flyget visar på ökat utbud och stabil konkur- rensen i de största relationerna, men labil konkurrens i de mindre relationerna med ibland minskat utbud och högre priser. För flyg är det konkurrens både mellan operatörer och mellan flygplatser. 
  
 Konkurrens och avreglering kan således ge utökat utbud och lägre priser i de stora relationerna, men sämre utbud och ibland högre priser i de små relationerna. För tåg och buss finns även kon- kurrens mellan den kommersiella trafiken och den som bedrivs av de regionala kollektivtrafikhuvudmännen. Det innebär att det på sikt finns risk för att det kommersiella utbudet av fjärrtrafik minskar i omfattning om den inte upphandlas av staten eller organiseras på annat sätt, se figur 3.10. 
  
 421 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 422 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 423 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 3.2Drivkrafter för utvecklingen av persontrafiken 
  
 Persontransportmarknaden påverkas av såväl efterfråge- som ut- budsfaktorer. Efterfrågefaktorerna bestäms av kundernas resbehov, vilka till stor del styrs av omvärldsfaktorer och allmänpolitiska beslut, medan utbudsfaktorerna, huvudsakligen bestäms av trafik- politiska beslut och marknadens aktörer. 
  
 De efterfrågefaktorer som påverkar persontransportmarknaden 
  
 är 
  
 424 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 samhällsutveckling, vilken bl.a. omfattar 
  
 –befolkningsstruktur 
  
 –förvärvsfrekvens 
  
 –drivmedelspriser 
  
 privatekonomi, vilken bl.a. omfattar 
  
 –disponibel inkomst 
  
 –sparkvot 
  
 –privat konsumtion 
  
 –resekonsumtion 
  
 –bilinnehav 
  
 arbetsplatsstruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –nedläggning/nya arbetsplatser 
  
 –specialisering/sammanslagning av arbetsplatser 
  
 migration, urbanisering och annan regional struktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –lokalisering av bostäder 
  
 –lokalisering av arbetsplatser 
  
 –lokalisering av serviceinrättningar 
  
 serviceinrättningarnas struktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –kommunal service (sjukvårdsinrättningar, försäkrings- och socialkontor m.m.) 
  
 –övrig service (livsmedelsaffärer, stormarknader m.m.) 
  
 –De utbudsfaktorer som påverkar transportmarknaden är 
  
 infrastruktur, vilken bl.a. omfattar 
  
 –vägar 
  
 –järnvägar 
  
 –flygplatser 
  
 425 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 trafikering, vilken bl.a. omfattar 
  
 –kostnads- och prisstruktur 
  
 –trafiksystem inkl. linjenätrestid, turtäthet, kvalitet (byten, komfort, service) 
  
 –skatter och avgifter 
  
 –avreglering, organisation och harmonisering 
  
 De viktigaste faktorerna för järnvägens utveckling 
  
 För persontrafiken på järnväg har utvecklingen varit annorlunda än för godstrafiken, vilket framgår om man jämför figurerna 2.6 och 3.9. Utvecklingen av persontrafiken på järnväg i ett långsiktigt per- spektiv framgår av figur 3.11. Under perioden  
 1950–1970 
  expand- erade privatbilismen snabbt och tågutbudet minskade successivt. Under den första energikrisen år 1974, då det också var bensin- ransonering under en kort period, ökade tågtrafiken kraftigt. Nästa ökning kom år 1979 vid den andra energikrisen, då genom ett politiskt beslut lågpriser infördes på tågen. Under  
 1980-talet 
  minsk- ade resandet något, bl.a. beroende på flygets expansion. 
  
 426 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Källa: KTH Järnvägsgrupp. 
  
 1990-talet 
  inleddes med en kraftig minskning åren  
 1991–92 
  som en följd av moms på resor och därefter uppstod en kontinuerlig ökning som en följd av utbyggnaden av banorna och nya tåg. Nya banor blev successivt klara och utbudet förbättrades kraftigt och det totala resandet blev år 1999 större än någonsin tidigare. Trafiken fortsatte att öka till år 2004, då det totala resandet minskade något som en följd av minskat utbud och ökad flygkon- kurrens. Åren  
 2005–2009 
  ökade resandet kraftigt genom bättre utbud, lägre priser i fjärrtrafiken och ökad miljömedvetenhet. 
  
 Under åren  
 2010–2011 
  stagnerade utvecklingen på grund av de stora kvalitetsproblem som följde av två hårda vintrar. Eftersom både gods- och persontrafiken hade ökat, var kapacitetsutnytt- jandet högt och i kombination med eftersatt underhåll uppstod många fel som orsakade förseningar och inställda tåg. Avregler- ingen hade också till viss del satt sina spår i vinterberedskapen. Det innebar att den tidigare positiva trenden bröts. Persontrafiken har därefter återhämtat sig och under åren  
 2012–2014 
  ökade särskilt den regionala trafiken. 
  
 427 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av figur 3.12 framgår utvecklingen av bil- och tågresandet i mil per invånare och år för perioden  
 1950–2014. 
  Studerar man bil- resandet ökade det snabbt åren  
 1950–1990, 
  därefter har utveck- lingen stagnerat. Efter år 2005 har bilresandet per invånare minskat. Det har ökat totalt sett, men antalet invånare har ökat snabbare. 
  
 Frågan är om ”Harris” har inträffat eller om det är en tillfällig minskning. Tågtrafiken visar ett delvis omvänt mönster med en snabb minskning fram till år 1970, därefter en ökning till år 1980 för att sedan minska fram till år 1991 och därefter öka snabbt till år 2010, då utvecklingen bromsades upp. Observera att skalan i figuren är olika. Vi åker ungefär 1 000 mil per invånare och år med bil men bara 120 mil per invånare och år med tåg. 
  
 Av figurerna 3.18 och 3.19 framgår att samtidigt som restiden mellan Stockholm och Göteborg förkortades från 4 till 3 timmar, ökade tågets andel av  
 tåg-flyg-marknaden 
  från cirka 40 till 60 pro- cent under  
 1990-talet. 
  År 2008 hade tågets marknadsandel ökat till 65 procent. Det beror på lägre priser, ett bättre utbud med fler direkttåg med restider på  
 2:45–2:50 
  h och bättre service med upp- rustade tåg med internet ombord. Sannolikt fick också miljöfrågan ökad betydelse i och med att många mer aktivt börjat ifrågasätta hur man reser. Tåget blev då ett naturligt val där utbud och priser är konkurrenskraftiga. När tågtrafiken inte håller tillräckligt hög kvalitet väljer en del resenärer andra färdmedel och efterfrågan stagnerar, vilket var fallet åren  
 2010–2011. 
  
 428 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Utvecklingen av utbud och priser  
 1990–2015 
  
 KTH Järnvägsgrupp har undersökt utbud och priser på ett stort urval av järnvägslinjer varje år under perioden  
 1990–2015 
  (se figurerna  
 3.13-3.17). 
  Sammanfattningsvis visar dessa data att medelhastigheten höjts kraftigt framför allt på längre avstånd och att turtätheten samtidigt ökat generellt men mest i lokal- och regional trafik. Investeringarna i infrastruktur och nya tåg har resulterat i mer än 100 procent fler tåg som går 20 procent snabbare. Sammantaget har det inneburit en ökning av tågresandet med 100 procent i personkilometer från år 1991, som var det år det var den lägsta nivån efter att resemomsen införts, fram till år 2014 som är det år med den senast tillgängliga statistiken. De kortväga resorna under 10 mil har ökat med 205 procent och de långväga resorna med 51 procent. Det är framför allt den regionala trafiken och den interregionala snabbtågstrafiken som ökat mest. 
  
 Priserna i kommersiell trafik har blivit alltmer differentierade. Under  
 1990-talet 
  Trujillo  
 2000-tågen 
  med högre komfort och kortare restider som kunde konkurrera med flyg och därmed en högre prisnivå.  
 InterCity-tåg 
  och regionaltåg har haft en relativt stabil prisnivå bortsett från när moms infördes på resor år 1991. 
  
 Under  
 2000-talet 
  har alltmer flexibel prissättning införts i SJ:s trafik med låga priser även på X  
 2000-tågen. 
  Nya operatörer har främst satsat på lågpriståg, men under 2015 märks den ökade kon- kurrensen mellan snabbtågen genom att priserna sänkts. Priset på månadskort för lokal- och regionaltåg har mer än fördubblats mel- lan åren  
 1990–2015 
  men från en initialt låg nivå. 
  
 Drivkrafter för järnvägens utveckling 
  
 Under perioden  
 1990–2015 
  är det tydligt att den första och största drivkraften för järnvägens utveckling är investeringarna i järn- vägens infrastruktur och den därpå följande etableringen av nya trafiksystem. 1988 års trafikpolitiska reform, med separering av bana och drift och där investeringar i järnvägar började göras på samhällsekonomisk grund precis som i vägar, var en förutsättning för detta. Det innebar att snabbtågen introducerades och att tåget blev ett alternativ till flyget. 
  
 429 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Denna kraftiga förnyelse av järnvägsnätet utgjorde också grunden för den andra drivkraften: etableringen av nya snabba regionaltågsystem och investeringar i nya tåg. Då blev de regionala kollektivtrafikmyndigheterna (RKM) drivande för att utveckla järnvägen, där huvudsyftet var att vidga de regionala arbetsmark- naderna inom en timmes restid. 
  
 Den tredje drivkraften för utvecklingen av järnvägen var den intermodala konkurrensen, dvs. konkurrensen mellan tåg, buss och bil. Det började med avregleringen av den långväga busstrafiken år 1997 som ledde till att SJ sänkte sina priser, vilket i sin tur ledde till att många bilister valde tåget. Samma effekt fick etableringen av lågprisflyg omkring år 2005, vilket bidrog till att SJ införde ett mer flexibelt prissystem med mycket låga priser. 
  
 Den fjärde, och hittills minsta, drivkraften är den intramodala konkurrensen, dvs. konkurrens mellan tågbolag i kommersiell fjärr- trafik. Denna började år 2009, men har hittills huvudsakligen inne- burit ett utbud som kompletterar SJs trafik. Det är först år 2015 med etableringen av MTR Express snabbtåg  
 Stockholm–Göteborg 
  som det har blivit verklig konkurrens. Även här är sannolikt priseffekten viktigare än utbudseffekten och har också bidragit till att SJ sänkt sina priser. Den största effekten är sannolikt att tåg tar marknadsandelar från bil och flyg samt att nya resor möjliggörs. 
  
 430 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 431 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 432 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Källa: Bearbetning av statistik från Luftfartsverket, Transportstyrelsen och SJ (KTH). 
  
 433 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Bearbetning av statistik från Luftfartsverket, Transportstyrelsen, SJ och KTH. 
  
 4 Gemensamma förutsättningar för prognoserna 
  
 4.1Prognosalternativ 
  
 Tre prognosalternativ redovisas där basåret är 2014 och horisont- åren 2030 och 2050 med olika inriktning enligt följande: 
  
 Ett basalternativ "business as usual" utifrån nu gällande planer och dess antagna förlängningar. 
  
 Ett kapacitetsalternativ med en ytterligare prioritering av järn- vägen som innebär ökade satsningar jämfört med basalterna- tivet. 
  
 Ett lågalternativ där järnväg lågprioriteras och till viss del av- vecklas. 
  
 Prognoser görs för hela transportmarknaden för gods- och person- trafik, där resultat och därmed inverkan av förutsättningarna redo- visas för alla transportmedel. 
  
 434 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Gemensamma förutsättningar för person- och godstransporterna 
  
 Prognoserna förutsätter samma totala efterfrågeutveckling som följd av  
 ekonomisk-, 
  befolknings- och näringslivsutveckling som av Nelldal och Wajsman tidigare redovisade prognoser för åren 2030 och 2050. Utbudet i form av infrastruktur och trafik antas däremot få en förändrad utveckling. 
  
 Utvecklingen fram till 2030 
  
 Basalternativet förutsätter bl.a. att Ostlänken byggs ut och att en satsning görs på längre godståg och högre axellast i prioriterade stråk. Fehmarn Bält byggs ut och Davis (RFC) etableras. Kombitrafiken utvecklas. 
  
 Kapacitetsalternativet innebär därutöver att Götalandsbanan och Europabanan färdigställs till 2030 och att längre godståg och högre axellaster etableras i större skala. Avregleringen av godstrafiken genomförs fullt ut även på kontinenten. Vagnslasttrafiken utveck- las. 
  
 Lågalternativet innebär att Ostlänken byggs ut, men att den regionala trafiken får relativt stort utrymme. RFC får begränsad kapacitet. De trafiksvagaste banorna läggs ned liksom stora delar av det kapillära nätet. Vagnslasttrafiken avvecklas om en "kritisk massa" inte uppnås. 
  
 Utvecklingen mellan åren 2030 och 2050 
  
 I basalternativet byggs höghastighetsbanorna Götalandsbanan och Europabanan ut, medan Ostkustbanan, Norrbotniabanan och järn- vägen  
 Oslo–Göteborg 
  byggs ut för 250 km/h. I EU sker en fortsatt satsning på godsnätet och RFC. 
  
 I kapacitetsalternativet sker en ytterligare satsning på att öka kapaciteten, varvid järnvägen mellan  
 Stockholm–Oslo 
  byggs ut för 250 km/h. RFC expanderar i EU i takt med att höghastighetsbanor byggs ut. Godstågen är upp till 1050 m långa och högsta tillåten axellast i tunga godsstråk i Sverige är 30 ton. Gods- och person- trafik är delvis separerad. 
  
 435 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 I lågalternativet byggs höghastighetsbanorna Götalandsbanan och Europabanan. Inga ytterligare satsningar görs på nya banor för snabba tåg. Fjärrtrafiken bedrivs på kommersiella villkor i högst 200 km/h. Regionaltågen koncentreras till och mellan de stora tät- orterna. All olönsam interregional persontrafik läggs ned och som framgått ovan antas de trafiksvagaste banorna vara nedlagda redan 2030. 
  
 Kostnader och avgifter 
  
 För samtliga alternativ förutsätts att banavgifterna realt förblir på ungefär samma nivå per körd km som den nivå som planeras för 2017 enligt aktuellt förslag till Järnvägsnätsbeskrivning. Intäkterna från banavgifterna varierar därmed endast med utbudet i alterna- tiven. Avgifterna för terminaler och depåer är för samtliga alternativ desamma som för 2014. Eventuella höjningar av avgifterna förutsätts på lång sikt neutraliseras genom ökad konkurrens. 
  
 För åren 2030 och 2050 gäller också att det såväl i bas- som i kapacitetsalternativet införs lastbilsavgifter på 1,60 kr/km, medan inga lastbilsavgifter införs i lågalternativet. Dieselpriset förutsätts bli 125 $ per fat i överensstämmelse med prognoser från Världsbanken, Deutsche Bank, m.fl. 
  
 I bas- och kapacitetsalternativen antas lastbilarna ha en brutto- vikt på 64 ton och en maximal längd på 25,25 m. I lågalternativet förutsätts lastbilarnas bruttovikt öka till 74 ton 2030 och till 90 ton samt längden 34 m 2050. Det bör i sammanhanget noteras att en lastbil med en bruttovikt på 90 ton och en längd på 34 m därvid får en lägre metervikt än en lastbil med en bruttovikt på 74 ton och en längd på 25,25 m. 
  
 Organisation av järnvägssektorn 
  
 I såväl bas- som lågalternativet förutsätts nuvarande organisation med en avreglerad person- och godstrafik och upphandlad regional och interregional trafik. 
  
 I kapacitetsalternativet bedrivs interregional fjärrtrafik och trafik på höghastighetsnätet som koncessioner mot anbud. Där trafik- 
  
 436 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 underlaget är stort kan det även finnas parallella koncessioner och konkurrens kan förekomma för kompletterande trafik. Med förplanerade tåglägen reserveras kapacitet för godstrafik i de strategiska godsstråken. Det trafiksvaga nätet vidmaktshålls och utvecklas med hänsyn till godskundernas behov. 
  
 I lågalternativet minskar den upphandlade trafikens omfattning av ekonomiska skäl och staten upphandlar ingen interregional trafik. Trafiken på vissa trafiksvaga banor antas som en följd härav vara nedlagd. 
  
 4.2Infrastruktur – potential och brister 
  
 I de tre scenarierna ingår olika infrastruktursatsningar i varierande omfattning. Dessa kan motiveras utifrån olika utgångspunkter: 
  
 Det finns en stor marknad för resor och transporter där järn- vägen kan fylla en funktion 
  
 Det finns brister i nuvarande infrastruktur som motiverar en satsning 
  
 Nedan görs en kortfattad genomgång av potentialer i de nya stråk som ingår i prognoserna främst med hänsyn till långväga trans- porter och resor där järnvägen kan bli konkurrenskraftig både för person- och godstransporter. Det är främst sådana korridorer som kan medföra strukturförändringar i järnvägsnätet. Härutöver finns naturligtvis behov av förbättringar i befintliga stråk och lokalt för person- och godstransporter. 
  
 Stora marknader för långväga tågtrafik 
  
 För att få en bild av de stora flödena i Skandinavien har några för- enklade principskisser gjorts av KTH. Av figur 4.1 t.v. framgår de största långväga persontrafikflödena i Skandinavien. Dessa är  
 Stockholm–Göteborg 
  och  
 Stockholm–Malmö/Köpenhamn. 
  Där- ifrån är det mycket resande mot Jylland och mot kontinenten. Stora flöden finns också längs västkusten i Sverige ända upp till Oslo och längs ostkusten från Stockholm och norrut i Sverige. Mellan 
  
 437 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Sverige och Norge finns stora flöden  
 Stockholm-Oslo 
  och mellan Sverige och Finland  
 Stockholm-Helsingfors. 
  
 Av figur 4.1 t.h. framgår de största godsflödena på land. För- utom på malmbanan är det stora flöden från Norrland och ner till Bergslagen där en del av godset vidareförädlas. Det fortsätter sedan antingen mot Göteborgs hamn eller mot Skåne och kontinenten via Danmark eller med färjorna. Konsumtionsvaror går i andra rikt- ningen mot storstadsområdena. Längs västkusten är det också stora flöden ända från Oslo ner till Malmö/Köpenhamn och kontinenten. Inom Norge finns också stora flöden  
 nord–syd 
  och inom Danmark  
 väst–öst. 
  Det finns också godsflöden mellan Östra mellansverige och Norge samt mellan Finland och Östra mellansverige. 
  
 En principskiss över det sammanlagda kapacitetsbehovet för långväga person- och godstransporter framgår av figur 4.1 nederst. Där dessa sammanfaller och där järnvägen är ett alternativ kan det finnas behov av höghastighetsbanor ur kapacitetsynpunkt. För järnväg sammanfaller de största flödena för gods- och persontrafik mellan  
 Stockholm–Göteborg 
  och  
 Stockholm–Malmö/Köpenhamn 
  och vidare ner mot kontinenten, längs västkusten mellan Oslo och Köpenhamn och längs Ostkusten från Stockholm upp mot Sundsvall. I Norge finns stora flöden mellan Oslo och Trondheim och i Danmark mellan Själland och Jylland. 
  
 Något förenklat kan man säga att flödena blir större ju längre söderut man kommer. Flödena växer också för persontrafik snabb- ast mellan storstadsområdena, eftersom befolkningen ökar mest där. För godstrafik växer utrikestrafiken snabbare än inrikes- trafiken och det blir oftast i  
 nord–sydlig 
  riktning, eftersom Europa är den största handelspartnern för de Skandinaviska länderna. 
  
 Om vi sedan studerar de största flygmarknaderna finns stora flöden inom Norge mellan de stora städerna eftersom både tåg- och vägförbindelserna är relativt dåliga. I Sverige finns det mycket flyg mellan Stockholm och Göteborg samt Stockholm och Malmö- Köpenhamn samt mellan Stockholm och Norrland. I Danmark finns inte mycket inrikesflyg, eftersom avstånden är korta och väg- och tågförbindelserna relativt bra. 
  
 Inrikesflyget har stagnerat i Sverige medan utrikesflyget ökar snabbt. Förutom mellan  
 Stockholm–Malmö/Köpenhamn, 
  Stock-  
 holm–Oslo, 
  
 Oslo-Köpenhamn 
  och  
 Malmö/Köpenhamn–Hamburg 
  
 438 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 kan järnvägen inte bli ett fullgott alternativ till flyget, eftersom restiden blir för lång även med höghastighetståg. 
  
 Stora mellanmarknader finns i samma stråk mellan stora och medelstora städer längs de flesta större vägar och järnvägarna i Skandinavien, men det är inte självklart att mycket snabba tåg som höghastighetståg alltid är den mest effektiva lösningen. Här kom- mer också de regionala ambitionerna in och då är frågan i vilka stråk som höghastighetståget kan användas även för att vidga de regionala arbetsmarknaderna. 
  
 En slutsats av dessa analyser är att höghastighetståg är ett alter- nativ för korridorerna  
 Stockholm–Göteborg 
  och Stockholm– Malmö/Köpenhamn, eftersom det både finns stora resandeflöden och godsflöden, stort ändpunktsresande med flyg och stora mel- lanmarknader och möjlighet till regionförstoring. Även i stråket  
 Oslo–Göteborg–Malmö/Köpenhamn 
  finns stora flöden och mellan- marknader med möjlighet till regionförstoring men inte så mycket flyg. Längs Ostkusten finns flyg och mellanmarknader men inte lika stora flöden sammantaget. Resandet över gränserna Oslo– Göteborg,  
 Stockholm–Oslo 
  och  
 Köpenhamn–Hamburg 
  förefaller vara undertryckt, vilket delvis kan överbryggas genom snabba tåg. Godstransporter med järnväg över gränserna är undertryckt, vilket delvis kan avhjälpas med ökad kapacitet. 
  
 Brister i järnvägsnätet 
  
 Brister i järnvägsnätet kan beskrivas i form av långa res- och trans- porttider, låg turtäthet, höga kostnader och bristande kapacitet, vilket i sin tur resulterar i en låg marknadsandel för järnväg. 
  
 När det gäller godstransporter framgår marknadsandelarna mellan Sverige och Norge samt Danmark och Tyskland av tabell 4.2. Av tabellen framgår att marknadsandelen till Norge är väsent- ligt lägre än till Tyskland, trots att det finns flera landförbindelser. Marknadsandelen till Danmark är visserligen lägre men Danmark har mycket begränsat utbud kvar för transporter inom landet, medan Norge har en väl utbyggd kombitrafik 
  
 I korridoren  
 Griffith 
  är det Buck som är gränsstation för järnvägen och Svinesund för lastbilen. En undersökning har gjorts av lastbilstrafiken över gränsen vid Svinesund under år 2013 
  
 439 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 ”Missing Link 2013 – Ramböll 2013”. Resultatet visar att det pas- serade 2 462 tunga lastbilar per dag med en genomsnittlig lastvikt på 15,6 ton. Vid Buck passerade  
 6–8 
  godståg per dag och last- vikten uppskattas till 350 ton. Den totala transportvolymen beräknas uppgå till cirka 7 miljoner ton. Med detta som utgångs- punkt kan lastbilens marknadsandel beräknas till 93 procent och järnvägens till 7 procent. 
  
 Marknadsandelen i korridoren  
 Göteborg–Oslo 
  är således lägre än i genomsnitt mellan Sverige och Norge (malmen borttagen). Det tyder på att den relativa standarden på järnvägstransporterna är lägre i denna korridor än i de andra. Den totala transportvolymen är dock betydande, varför det borde finnas underlag för järnvägs- transporter i korridoren. 
  
 Även om järnvägens marknadsandel i korridoren Stockholm–  
 Hallsberg–Oslo 
  via Reese är högre än mellan Göteborg och Oslo är den lägre än vad den är i motsvarande förbindelser inom Sverige. Detta trots att Sverige och Norge har samma ström- och signalsystem, varför de tekniska hindren är minimala. 
  
 440 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 441 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av figur 4.3 framgår den genomsnittliga reshastigheten i några jämförbara relationer inom Sverige och mellan Sverige och Norge samt av figur 4.4 turtätheten. Det är  
 Stockholm–Oslo 
  som kan jämföras med  
 Stockholm-Malmö 
  då det är ungefär samma avstånd, cirka 60 mil, medan  
 Yates 
  kan jämföras med  
 Göteborg–Oslo 
  som är cirka 30 mil. Trafikunderlaget är naturligt- vis inte detsamma, men det finns ett betydande trafikunderlag då mer än en miljon resor görs med flyg mellan Stockholm och Oslo per år och det finns en omfattande biltrafik mellan Göteborg och Oslo. 
  
 Reshastigheten  
 Malmö–Stockholm 
  har ökat från cirka 100 km/h år 1990 till 145 km/h år 2015 främst genom utbyggnaden av snabb- tågstrafiken. Mellan Stockholm och Oslo har den legat ganska konstant omkring 100 km/h med en topp på 119 km/h då man körde snabbtåg åren  
 2003–2004, 
  vilket SJ åter började göra under hösten 2015. Turtätheten  
 Stockholm-Malmö 
  har ökat från 7 till 16 tåg per dag, dvs. från ett tåg varannan timme till ett tåg varje timme. Turtätheten  
 Stockholm-Oslo 
  har varierat mellan  
 0–4 
  turer per dag. 
  
 Mellan Göteborg och Malmö har reshastigheten ökat från 92 km/h år 1990 till 130 km/h år 2015 och kommer att öka ytter- 
  
 442 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 ligare år 2016 när tunneln genom Hallandsåsen öppnats. Mellan Göteborg och Oslo har den ökat från 73 km/h till 90 km/h främst under  
 1990-talet. 
  Turtätheten  
 Göteborg-Malmö 
  har ökat från 6 till 23 turer per dag vilket är mer än ett tåg per timme, medan den mellan Göteborg och Oslo ökat från 3 till 4 turer per dag. 
  
 Den långa restiden beror delvis på att båda järnvägarna  
 Göteborg–Oslo 
  och  
 Karlstad–Oslo 
  är väsentligt längre än vägarna, varför tåget går en omväg. Till detta kommer att båda linjerna har begränsad kapacitet i och med att de i stor utsträckning är enkel- spåriga.  
 Göteborg–Oslo 
  har dessutom en begränsning i tåglängd och tågvikt som är till nackdel för godstrafiken. 
  
 Källa: KTH databas över utbud och priser. 
  
 443 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: KTH databas över utbud och priser. 
  
 Behov av nya banor utifrån potential och brister 
  
 Ostkustbanan 
  
 Marknaden längs ostkusten är en av de största stråken för långväga person- och godstrafik i Sverige. Den har redan i dag omfattande persontrafik längs kusten, medan den mesta godstrafiken fort- farande går i inlandet på norra stambanan. Det beror på att Botnia- banan är försedd med ERTMS och få lok har utrustning för detta. På sikt när fler godslok får ERTMS kommer godstrafiken längs kusten att öka. 
  
 Ostkustbanan  
 Stockholm–Gävle 
  är snart färdigställd med dub- belspår hela vägen byggd för en hastighet på  
 200–250 
  km/h. Gävle–  
 Sundsvall–Härnösand 
  är enkelspårig och delvis av låg standard. Redan i nuvarande plan ligger en del kapacitetshöjande åtgärder, men på sikt bör dubbelspår byggas ut hela vägen. På sikt behövs även en kapacitetsförstärkning och en förbättring av de återstående delarna av Ådalsbanan som inte rustats upp. 
  
 444 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Norrbotniabanan 
  
 Norrbotniabanan är en naturlig fortsättning på Botniabanan längs kusten där de stora marknaderna och trafikströmmarna finns. Den behövs också för att skapa redundans för norra stambanan som är mycket störningskänslig och som är av stor betydelse för bas- industrin. Norrbotniabanan finns med i Sverigeförhandlingen, vilket indikerar att den sannolikt kommer att byggas förr eller senare. Den har därför lagts in i basalternativet. 
  
 Vi har inte här tagit ställning till om den ska byggas enkelspårig eller dubbelspårig, det får framtida utredningar visa, men man bör i alla fall planera för dubbelspår. Vi förutsätter också att den precis som Botniabanan kan trafikeras med tåg i 250 km/h. 
  
 Oslo–Göteborg 
  
 Med beslut och planer som finns nu kommer det mellan Oslo och Hamburg omkring år 2030 att finnas cirka 90 mil dubbelspårig järnväg för  
 200–250 
  km/h medan 10 mil eller 10 procent fort- farande kommer att vara enkelspårig, dvs. sträckan Halden– Öxnered. Om man väger samman behovet av kapacitet för en ökad person- och godstrafik, kommer detta att vara den svagaste länken. Det finns heller inte några konkreta planer på att bygga ut denna delsträcka varken i Sverige eller i Norge.  
 Halden–Öxnered 
  är därför en missing link mellan Oslo och Göteborg och utgör en hämsko för utvecklingen av såväl godstrafiken som persontrafiken och en starkare samverkan mellan regionerna i Sverige och Norge. 
  
 En helt ny dubbelspårig järnväg raka vägen mellan Halden och Öxnered skulle ge en ökad kapacitet och tillgänglighet. Därefter kan en genande länk mellan Ski och Sarpsborg byggas. För att framtidsäkra dessa banor bör de byggas för en hastighet på 320 km/h och kunna trafikeras av både person- och godståg. Inom överskådlig framtid kan de trafikeras med tåg för 250 km/h, då stora delar av Västkustbanan är byggd för denna hastighet. Med dessa åtgärder kan man komma ner till en restid på 1:15  
 Griffith 
  på nu- varande bana  
 Öxnered–Göteborg 
  förutsatt att kapacitet kan ställas till förfogande. 
  
 445 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Stockholm–Oslo 
  
 Tågtrafiken mellan Stockholm och Oslo går i dag huvudsakligen via  
 Katrineholm–Hallsberg–Laxå. 
  Genom att bygga ut den i en ny kor- ridor med några genande länkar kan en väsentligt bättre kapacitet och en ökad tillgänglighet mellan många stora orter skapas. Det kan ske genom att dels bygga en genande länk mellan Arvika och Mitchell dels bygga Nobelbanan mellan Örebro och Kristine- hamn. Då kan ett persontrafiksystem etableras i korridoren  
 Stockholm–Västerås/Eskilstuna–Örebro–Karlstad–Oslo 
  med mycket korta restider och hög turtäthet. Även godstrafiken skulle gynnas då kapacitet frigörs  
 Stockholm–Hallsberg–Kristinehamn 
  och det blir dubbelspår  
 Butler. 
  
 De nya länkarna bör byggas för en hastighet på 320 km/h och kunna trafikeras av både person- och godståg och inom överskådlig framtid trafikeras med tåg för 250 km/h, eftersom både Mälarbanan och Pearson är byggda för denna hastighet. Det möjliggör en kortaste restid mellan  
 Stockholm–Oslo 
  på 2:40 med ett direkttåg och ungefär 3:00 med ett tåg med uppehåll i alla större orter. 
  
 Kapacitetsåtgärder på Ostkustbanan ingår i nuvarande infra- strukturplanering och Norrbotniabanan ingår i Sverigeförhand- lingen. Därför har dessa lagts in i basalternativet till 2050. 
  
 Nya länkar mellan Göteborg och Oslo och mellan Stockholm och Oslo finns ännu inte med i den nationella infrastrukturplaner- ingen även om smärre åtgärder i dessa stråk kan ingå. Man kan konstatera att den nationella infrastrukturplaneringen ofta stannar vid gränsen, vilket blir särskilt tydligt i dessa stråk. Stockholm– Oslo har dock lagts in i kapacitetsalternativet, då den bedömts ha stor potential. 
  
 Övriga infrastrukturåtgärder 
  
 Till förutsättningarna för denna prognos hör att den inte skulle bygga på en detaljerad infrastrukturplanering utan snarare spegla olika scenarier för framtida möjligheter för utveckling av järnvägen. 
  
 Ovan har större projekt beskrivits vilka är sådana som förändrar strukturen på järnvägsnätet och som innebär en anpassning till nuvarande och framtida marknader för långväga godstransporter och både långväga och regionala resor med tåg. 
  
 446 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Härutöver finns givetvis ett stort antal större och mindre pro- jekt som redan ingår i den statliga infrastrukturplaneringen eller som förs fram av olika intressenter. Dessa preciseras inte i detalj här utan ingår genom att olika typer av trafik ökar eller minskar beroende på prognosalternativ. 
  
 Basalternativet innefattar således en utveckling av banor och trafik i linje med nuvarande utveckling, medan kapacitetsalterna- tivet innefattar en ytterligare satsning och lågalternativet en mindre satsning och i vissa fall en minskning jämfört med basalternativet. 
  
 4.3Befolkningsutveckling 
  
 Befolkningsprognosen bygger på SCBs prognos över totalbefolk- ningen och rapporten ”Befolkning, sysselsättning och inkomster i Östra mellansverige – reviderade framskrivningar till år 2050”; SLL 
  
 Tillväxt, miljö och regionplanering Rapport 1:2012. Alternativ hög har använts, eftersom det ligger närmast den nuvarande utveck- lingen. Nedan sammanfattas de viktigaste resultaten av prognosen. 
  
 Enligt prognosen ökar befolkningen i hela Sverige från 9,4 miljoner invånare 2010 till 11,2 miljoner invånare 2050. Befolk- ningen i Stockholms län uppgår till 2,83 miljoner år 2050 och strax över 2 miljoner i övriga län i Östra mellansverige. Stockholms läns befolkning beräknas bli närmare 3,2 miljoner i alternativ hög. I övriga län är inte skillnaderna mellan de tre alternativen lika påtag- liga. Ökningen beräknas bli som störst fram till år 2020. Öknings- takten kommer därefter att gå ned något för att ligga strax över 1970- och  
 1980-talens 
  nivåer. 
  
 Åldersmässigt sker den största omfördelningen från gruppen  
 20–64 
  år till gruppen 65 år och äldre. Andelen unga beräknas också minska i samtliga alternativ i hela Östra mellansverige. Stockholm har redan i dag den högsta andelen unga i befolkningen och beräk- nas ha det även fortsättningsvis. 
  
 Av figur 4.5 framgår också den historiska utvecklingen från 1800 till 2012 och prognosen till 2050. Östra mellansverige ökar från 3,9 till 5,3 miljoner invånare mellan 2010 och 2050. Andelen invånare som bor i Östra mellansverige ökar från 41 procent till 47 procent. Det innebär att nästan hälften av Sveriges invånare bor i Östra mellansverige år 2050. 
  
 447 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av diagrammet framgår att Östra mellansverige har expanderat hela tiden och att den prognostiserade utvecklingen är en fortsätt- ning på detta. Vad som skiljer prognosen från den tidigare ut- vecklingen är den svaga utvecklingen av områdena utanför stor- stadsregionerna. Tidigare har dessa haft en större tillväxt, även om den varit långsammare än i Storstadsregionerna. 
  
 4.4Ekonomisk utveckling 
  
 Sett i ett historiskt perspektiv framträder ett dubbelriktat samband mellan samhällsekonomin och transporterna. BNP brukar härvid användas för att spegla godstransporterna och privata konsum- tionen för att spegla persontrafiken. Genom att konsumtionen till stor del är beroende av produktionen kan man betrakta BNP som den viktigaste faktorn när det gäller att beskriva transporterna utveckling såväl historiskt som i framtiden. 
  
 Den framtida ekonomiska utvecklingen kan delas upp i två faser där den första avser åren  
 2014–2020 
  och den andra avser åren 2020– 2050 och där 2030 kan betraktas som en mellanstation. Orsaken till 
  
 448 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 indelningen i två faser är att det krävs en återhämtningsfas som ska utmynna i ekonomisk balans efter utvecklingen åren  
 2008–2014, 
  där såväl BNP som exporten endast ökade med i storleksordningen en procent per år. Denna extrema globala lågkonjunktur började fjärde kvartalet 2008 och pågår i viss mån fortfarande. Lågkon- junkturen genererades i USA, men flyttades geografiskt till andra delar av världen, varvid det uppstod en internationell lågkonjunk- tur. Inledningsvis medförde konjunkturnedgången en tillbakagång för den svenska basnäringen. Efter en tid blev det en minskning för industrins produkter. Under åren 2013 och 2014 drabbades dock den svenska basnäringen återigen av en nedgång som dämpade såväl exporten som konsumtionen. 
  
 Den första fasen av prognosperioden 
  
 Hela första fasen av prognosperioden kan betraktas som en åter- hämtningsfas efter den nuvarande lågkonjunkturen. Återhämt- ningen förväntas dock inte följa gängse mönster Orsaken till detta är att tillgångarna på arbetsmarknaden, dvs. kapital och arbetskraft i nuläget inte används effektivt, vilket hämmar utvecklingen fram- över. Återhämtningen begränsas också av den relativt svaga för- väntade utvecklingen globalt, vilket gör att den till stor del måste baseras på inhemsk efterfrågan. Den därvid förväntade ökningen av konsumtionen kan dock komma att hämmas av höjda skattenivåer. 
  
 BNP beräknas öka med i genomsnitt 2,2 procent per år. Ökningstakten förväntas bli lika stor under hela prognosperioden. Sysselsättningen förväntas öka något genom att ökningen av BNP gör att efterfrågan på arbetskraft ökar. Uppgången blir dock inte lika stor som för produktionen, vilket förklaras av att företagen för närvarande har för många anställda i relation till vad som produ- ceras. 
  
 Den svaga uppgången av antalet sysselsatta i kombination med den något gynnsammare utvecklingen för produktionen kommer att förbättra produktiviteten. Förbättringen förväntas också kunna uppnås genom att industrin successivt kommer att införa allt effektivare produktionssystem. Sammantaget förväntas stor ökning för produktiviteten. Det bör i sammanhanget noteras att ett relativt 
  
 449 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 stort antal personer förväntas övergå från att vara sysselsatta deltid till att arbeta heltid. 
  
 Ytterligare en faktor som inverkar på produktiviteten är att tjänstesektorns bidrag till BNP blir allt större. Den privata tjänste- sektorn svarar år 2014 för drygt hälften av BNP. Industrin kommer därigenom inte att vara lika drivande som tidigare när det gäller utvecklingen av BNP, varför ökningarna av produktiviteten inom industrin således inte kommer att få samma genomslagskraft. Det bör dock i sammanhanget noteras att en del av den privata tjänste- sektorns ökning kan hänföras till ”outsourcing” från industrin och att denna del inte påverkar produktivitetens utveckling på över- gripande nivå. 
  
 Den privata konsumtionen beräknas öka med i genomsnitt 2,1 procent per år. Liksom för BNP kan man notera en successiv nedgång mot slutet av perioden. Ökningen går att relatera till en uppgång för den disponibla inkomsten. Ökningen är dock lägre än för konsumtionen, vilket framför allt förklaras av stigande räntor, vilket medför att hushållens ränteutgifter stiger. Den privata kon- sumtionens ökning förklaras förutom av den höjda disponibla inkomsten även av en förväntad minskad osäkerhet om framtiden, vilket minskar sparkvoten och leder till att konsumtionen ökar. Konsumtionen kommer också att gynnas av att kronan förväntas öka sitt värde i relation till andra valutor och ett uppdämt behov av att köpa dyra kapitalvaror för det sparade kapitalet men samtidigt som den dock kan komma att hämmas av skattehöjningar till hus- hållen. 
  
 Den offentliga konsumtionen beräknas öka med i genomsnitt 0,4 procent per år och blir därmed inte drivande för produktionen på samma sätt som den privata konsumtionen. Den offentliga kon- sumtionen kommer under prognosperioden att gynnas av en ned- gång av arbetslösheten och därmed minskade ersättningar för understöd trots att etableringsstödet till nyanlända invandrare för- väntas öka avsevärt. 
  
 Den kommunala konsumtionen som är drivande för den offent- liga konsumtionen beräknas öka beroende på att antalet äldre och barn ökar. Uppgången medför att kostnaderna för vård, skola och omsorg ökar. Antalet barn kommer att öka i såväl förskolan som i grundskolan, medan antalet barn i gymnasieskolan förväntas minska. Med en obligatorisk gymnasieskola kommer dock även 
  
 450 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 antalet elever i gymnasiet att öka. Kostnaderna för äldrevården förväntas reduceras genom att bl.a. ersätta särskilt boende med hemtjänst. 
  
 Den statliga konsumtionen beräknas öka på grund av den stora flyktingmigrationen. Kostnaderna förväntas reduceras genom att ökningstakten för anslagen till statliga myndigheter minskar. Detta gäller dock inte utbildning, forskning och rättsväsende där öknings- takten för tilldelningen av medel kommer att vidmakthållas. 
  
 Investeringarna beräknas öka med i genomsnitt 5,4 procent per år. Ökningen av investeringarna skulle bli ännu större om inte investeringsviljan antas dämpas av osäkerheter beträffande hushål- lens konsumtionsvilja såväl i Sverige som globalt. Det bör i sam- manhanget noteras att investeringarnas andel av BNP bör uppgå till 20 procent för att få en jämn och balanserad årlig investerings- volym. 
  
 Investeringsökningarna för bostäder förväntas ligga på en rela- tivt hög nivå. Ökningen ska ses i perspektivet av den stigande dis- ponibla inkomsten och den stora bostadsbristen i Stockholms- regionen. 
  
 Exporten beräknas öka med i genomsnitt 5,4 procent per år. Ökningstakten har stor betydelse för svensk ekonomi, eftersom ungefär hälften av Sveriges produktion går på export. 
  
 Utvecklingen under prognosperioden går att relatera till en suc- cessiv ökad efterfrågan på svenska varor och tjänster. Det finns dock en risk att efterfrågan i de länder som huvuddelen av Sveriges export går till kommer att bromsa investeringarna i avvaktan på en högre tillväxt och att det under den senare delen av prognos- perioden kommer finanspolitiska åtgärder som kommer att dämpa investeringar som främjar en ökad export. 
  
 En del av ökningen för exporten avser insatsvaror till invester- ingar och produktion i andra länder. Detta förklaras bl.a. av att många länder kommer att göra investeringar i telekommunika- tionssektorn under de kommande åren, varför denna näring kom- mer att bidra till exporten. Investeringar i utlandet kommer även att ge ökningar för exporten för ett flertal andra näringar, t.ex. elektro- och bilindustrin. 
  
 Importen beräknas öka med i genomsnitt 7,2 procent per år. Ökningstakten är således högre än för exporten. Uppgången för- klaras bl.a. av att ökningarna av exporten förväntas generera en 
  
 451 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 ökad import genom en ökning av insatsvarorna. Denna utveckling förklaras av att den ökade specialiseringen i produktionen gör att de svenska producenterna i större utsträckning än tidigare söker insatsvaror från underleverantörer i utlandet. Även ökningen av investeringarna och den ökade inhemska konsumtionen förutsätter en ökad import. 
  
 Den andra fasen av prognosperioden 
  
 Den andra fasen av prognosperioden, dvs. åren  
 2020–2050 
  ger som resultat en  
 BNP-utveckling 
  på i genomsnitt 2,6 procent per år fram till år 2030. Mellan åren 2030 och 2040 förväntas BNP öka med i genomsnitt 2,1 procent per år och mellan åren 2040 och 2050 med i genomsnitt 1,7 procent per år. Utrikeshandeln har liksom i den första fasen en avgörande betydelse för svensk ekonomi. Sveriges internationella konkurrensförmåga bestämmer därför till stor del den ekonomiska utvecklingen. Tillgången och priset relativt om- världen på viktiga faktorer har därvid stor vikt. Sådana faktorer är arbetskraft, kapital och råvaror. 
  
 Tillgången på arbetskraft bestäms av befolkningsstruktur, arbets- kraftsdeltagande och medelarbetstider. Antalet förvärvsarbetande förväntas minska fram till år 2030. Minskningen kommer dock att kompenseras av att en allt större andel av befolkningen i arbetsför ålder kommer att arbeta. Medelarbetstiden kommer att sjunka med någon tiondels procent per år under hela perioden fram till år 2030. Antalet arbetade timmar per sysselsatt kommer att utjämnas mellan könen genom att kvinnornas medelarbetstid kommer att öka under hela den aktuella perioden. Sammantaget beräknas dock det totala antalet arbetade timmar att minska. Under perioden mellan åren 2030 och 2050 förväntas denna utveckling fortgå. 
  
 Den totala produktivitetstillväxten är ett genomsnitt av till- växten av produktiviteten inom olika sektorer. Variationen mellan sektorernas utveckling är stor, vilket kommer att leda till struktur- omvandlingar. Den totala produktivitetstillväxten förväntas bli cirka en procent per år. 
  
 Den privata konsumtionen förväntas växa snabbt under hela perioden, vilket förklaras av en ökande disponibel inkomst bero- ende på ökad sysselsättning stigande reallöner och sänkta skatter. 
  
 452 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Ökningen är snabbare än ökningen för BNP. Detta kompenseras dock av den svaga utvecklingen för den offentliga konsumtionen, varför den totala konsumtionen ökar långsammare än BNP. 
  
 Viljan att göra en investering i ett projekt bedöms bero på den framtida förväntade lönsamheten. Lågkonjunkturen 2009 medförde att investeringarna minskade med 16 procent! Investeringarna för- väntas dock öka avsevärt snabbare än BNP. En mycket stor andel av investeringarna avser telekommunikation och en relativt stor andel nyproduktion av bostäder i storstäderna. Behoven av in- vesteringarna i övriga näringslivet kommer att uppstå genom att såväl ökningen av exporten som den inhemska konsumtionen kommer att leda till ett stigande utnyttjande av de befintliga resurserna. 
  
 Exporten beräknas öka mycket kraftigt speciellt för högför- ädlade varor, vilket förklaras av en allt större internationell mark- nad. Ökningen beräknas också bli relativt hög för de traditionella svenska råvarubaserade exportvarorna. Totalt sett blir öknings- takten, även sett i internationellt perspektiv, hög. En stor del av ökningen avser insatsvaror till investeringar och produktion i andra länder. Exportens utveckling kommer inte att gynnas av kronkur- sen, eftersom den förväntas bli oförändrad. 
  
 Importen beräknas i genomsnitt öka ännu mer än exporten, vilket förklaras av ökade insatsvaror till exporten och den ökade inhemska konsumtionen samt de ökade investeringarna. En stor del av ökningen avser insatsvaror till telekom- och bilindustrin. Priserna på importerade konsumtionsvaror kommer liksom exporten inte att gynnas av kronkursens utveckling. Det mycket starka sambandet mellan transportarbete och BNP kommer sanno- likt att försämras framöver, se figurerna  
 4.6–4.9. 
  
 453 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 454 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 455 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 4.5Näringslivets utveckling 
  
 Tillväxten av varuproduktionen är den viktigaste faktorn för gods- transporternas utveckling. Näringslivets förutsättningar för ut- veckling har härvid en stor betydelse. Dessa förväntas till stor del påverkas av en växande globalisering, ett ökat miljömedvetande, en mer kunskapsbaserad produktionsstruktur samt en alltmer domi- nerande tjänstesektor. 
  
 Globaliseringen förändrar näringslivets struktur genom att globala företag försöker att få stordriftsfördelar och en rationell företagsstruktur. Detta genomförs genom att olika enheter inom företagen specialiseras, varvid handeln mellan dessa enheter, dvs. den internationella handeln inom företagen, ökar. Denna verksam- het utökas allt eftersom företagen växer och internationaliseras, vilket sker såväl genom intern tillväxt som via uppköp eller sam- manslagningar av existerande företag. Utvecklingen leder till allt fler utländska företag i Sverige och alltfler svenska företag utom- lands. Den nationella bindningen för företagen kommer därigenom att minska, vilket påverkar lokaliseringen av företagens över- gripande enheter för forskning och utveckling, koncernledning m.m. 
  
 Genom en kommande övergång till en förbättrad konjunktur förväntas många faktorer som dämpat efterfrågeutvecklingen avta. En faktor som därvid kommer att förstärka globaliseringen är att det har blivit allt större acceptans för att varor och tjänster ska pro- duceras där det är billigast samt att investeringar ska göras där de ger den högsta avkastningen, oavsett var på jorden detta kan tänkas ske. 
  
 Ett ökat miljömedvetande kommer att medföra att det genereras nya produkter och framför allt nya produktionsprocesser, vilket även påverkar marknadsstrukturen och därmed transportsektorn på ett antal olika sätt. Miljömedvetandet kommer även att påverka sektorn direkt genom valet av transportmedel. Även globaliser- ingen kommer att påverkas genom att miljöproblemen i allt större utsträckning kommer att kräva internationell samverkan. 
  
 På sektornivå kan konstateras att den ökade miljömedveten- heten med påföljande miljökrav framför allt kommer att påverka sektorerna med lågförädlat gods, t.ex. energi och gruvor, medan sektorer med högförädlat gods, t.ex. verkstad endast kommer att 
  
 456 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 påverkas marginellt. Även sektorerna järn/stål och massa/papper kan komma att missgynnas av denna utveckling. Eftersom dessa sektorer är betydelsefulla för järnvägen, skulle en sådan utveckling vara ogynnsam för järnvägens trafikutveckling. 
  
 Den framtida utvecklingen antas gynna de kunskapsintensiva sektorerna. Detta beror bl.a. av att lönsamheten för dessa sektorer är bättre än för övriga sektorer och att svenskt näringsliv förväntas kunna hävda sig bäst i den internationella konkurrensen för dessa sektorer. Tjänstesektorn förväntas därvid öka sin andel av BNP. Sverige följer här med i den internationella utvecklingen. Sveriges privata tjänstesektor är i ett internationellt perspektiv låg, vilket förklaras av att många tjänster som internationellt produceras i näringslivet, i Sverige produceras i hemmen eller på annat sätt. Detta förhållande antas förändras samtidigt som en del offentlig tjänsteproduktion förväntas övergå till privat. I Sverige förväntas därför den privata tjänstesektorn öka i större omfattning än i många andra länder. 
  
 5 Prognoser för godstransporter 
  
 5.1Basalternativet 
  
 Basalternativet speglar förutom den ekonomiska- och övriga sam- hällsutvecklingen kända framtida förändringar av utbudet. Av betydelse för godstrafiken är framför allt att det finns tillräcklig kapacitet. Trafikverkets Framtidsplan innehåller till stor del kapa- citetsinvesteringar, t.ex. utbyggnad av mer dubbelspår. Vidare innehåller planen fler och förbättrade mötesplatser på enkelspårs- sträckor och förbigångsstationer på dubbelspårssträckor. 
  
 Basalternativet förutsätter bl.a. att Ostlänken byggs ut och att en satsning görs på längre godståg och högre axellast i prioriterade stråk. Fehmarn Bält byggs ut och Davis etableras. Götalandsbanan och Europabanan byggs ut fram till år 2050, varvid höghastighetståg kommer att introduceras, vilket förbättrar fram- komligheten för godstågen på det befintliga nätet. Detta har kom- binerats med en utvecklad kombitrafik och fler systemtåg. 
  
 En viktig åtgärd i planen är en höjning av tillåten axellast, vilket ibland också innebär en högre lastvikt per meter. Dessutom håller lastprofilen på att utvidgas så att vagnar med stor volym kan fram- 
  
 457 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 föras. Kombinationen högre axellast och volym är viktig för vissa varuslag. 
  
 I takt med att vagnparken föråldras och axellasterna höjs, kom- mer järnvägsföretag och vagnägare att investera i nya vagnar och att bygga om gamla, varvid prestanda och kapacitet kan höjas. Det pågår en utveckling av effektivare vagnkoncept. Styrningen av vag- narna förbättras genom nya  
 IT-system, 
  vilket är viktigt för att få ett effektivt vagnutnyttjande. 
  
 En höjning av banavgifterna med 200 procent, sjöfartsavgifterna med 100 procent, lastbilsavgifterna med 1,6 kronor per fordonskm och råoljepriset till 125 $ per fat fram till år 2030, om man antar 2010 som basår, ger nästan exakt samma procentuella prishöjningar för samtliga transportmedel. De relativa prisskillnaderna blir så- ledes små och ger endast upphov till ändringar av fördelningen av transportarbetet med cirka en procent. 
  
 En möjlig konsekvens av höjningarna av avgifterna och driv- medelspriserna skulle dock kunna bli att lokaliseringen av pro- duktionen förändras. Om det inte kommer att finnas ett prisalter- nativ som gör produktionen lönsam i en ort kan detta bidra till att man lokaliserar produktionen till en annan ort i Sverige eller utomlands. Man kan också lägga ner produktionen och köpa pro- dukten från en annan producent i Sverige eller i utlandet. 
  
 Det totala transportarbetet förväntas öka från 91,2 miljarder tonkm år 2014 till 127,8 miljarder tonkm år 2030 och till 156,1 miljarder tonkm år 2050. Man kan man utifrån indelningen i de två faserna notera att ökningstakten för transportarbetet kommer att vara högre de närmaste åren än under slutet av perioden. Resultatet ger en ökningstakt på 2,1 procent per år fram till 2030 räknat från år 2014. Den årliga ökningstakten mellan åren 2030 och 2050 upp- går till 1,0 procent. Tillväxten för vissa tunga varuslag stagnerar, vilket ytterligare förstärker skillnaden mellan utvecklingen för det hög- respektive lågförädlade godset. 
  
 Uppgången förklaras av en rad faktorer. En av dessa är den ökade utrikeshandeln som ger upphov till ökningar av inrikes- delarna av utrikestransporterna. Då medeltransportsträckan är längre för dessa transporter än för övriga och dess andel ökar, blir transportarbetet större. 
  
 En annan faktor som bidrar till ökningen är de utbudsför- ändringar som resulterar i omfördelningar av flöden mellan trans- 
  
 458 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 portmedlen, framför allt från sjöfart till järnväg och lastbil. Överföringarna avser framför allt export- och importflöden. Dessa leder till ökade matarflöden och därmed till en ökning av de kort- väga lastbilstransporterna. 
  
 Ytterligare en faktor som påverkar transporternas utveckling är förändringarna av varuvärden, vilka förutom förändringar av varu- värdena för enskilda produkter också beror på en ändrad produkt- mix inom respektive sektor. Man kan förenklat säga att det bli en större ökning av det högförädlade godset än för det lågförädlade, samtidigt som såväl det högförädlade som det lågförädlade godsets varuvärde ökar. Det får till följd att det för varje producerad krona kommer att bli allt färre ton att transportera. Konsekvensen av detta blir också att lastbilstransporterna får en större andel av ök- ningen av transporterna. 
  
 Förändringarna ovan påverkar inte bara det totala transport- arbetets utveckling, utan ger även upphov till andra förändringar. Detta beror på att samtliga ovan redovisade tendenser förändrar den befintliga flödesstrukturen. Som exempel kan nämnas inrikes- delarna av utrikestransporterna, vilka ofta avser långväga flöden som passerar Skåneregionen till och från kontinenten. Omfördel- ningen mellan transportmedlen ger en ökning av denna trafik. 
  
 Det långväga transportarbetets ökning är i nivå med det totala transportarbetets ökning, eftersom det långväga transportarbetet utgör en så stor del av det totala transportarbetet. Man kan för- vänta att transportarbetet kommer att öka från 85,0 miljarder tonkm år 2014 till 117 miljarder tonkm år 2030 och till 142,8 miljarder tonkm år 2050. Det långväga transportarbetets fördelning på transportmedel förväntas ändras relativt marginellt. 
  
 Transportmedelsfördelningen för såväl exporten som importen förväntas i stora drag att bibehållas, dock med en smärre förskjut- ning från sjöfart och järnväg till lastbil. Den bild av ”oföränderlig- het” som ges av fördelningen mellan transportmedlen för de lång- väga transporterna innebär inte att förändringar uteblir. Man kan således förvänta en rad förändringar som kommer att påverka transportstrukturen. Komponenter som påverkas är förskjutningar mellan transportmedlen som inte syns i den övergripande fördel- ningen, utrikesandelar, transittrafik, branschsammansättning, regional struktur mm. 
  
 459 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Skillnader i ekonomisk utveckling inom olika branscher ger således förändringar av det totala transportarbetet, den transport- erade godsmängden och branschsammansättningen. Trafikerings- förändringar inom ramen för befintlig infrastruktur ger huvud- sakligen förändringar av export, import och transitflöden, vilket för vissa transportmedel på ett mycket påtagligt sätt ändrar den nu- varande flödesstrukturen. 
  
 Järnvägens transportarbete förväntas öka från 20,5 miljarder tonkm år 2014 till 28,9 miljarder tonkm år 2030 och till 36,8 miljarder tonkm år 2050, vilket motsvarar en ökningstakt på 2,2 procent per år för perioden mellan åren 2014 och 2030, men endast 1,2 procent per år för perioden mellan åren 2030 och 2050. 
  
 En av de förbättringar i planen som investeringarna i infrastrukturen ger upphov till är att den största tillåtna axellasten höjs från 22,5 till 25 ton för hela järnvägsnätet inom Sverige. Det kan dock bli svårt att dra nytta av den högre axellasten vid utrikes transporter, eftersom de flesta länder i Europa endast tillåter en axellast på 22,5 ton och eventuella omlastningar vid den svenska gränsen är olönsamma oavsett transportavstånd. 
  
 Utbuds- och infrastrukturförbättringarna förväntas medföra att priset på inrikes järnvägstransporter kommer att kunna sänkas med i medeltal 15 procent och att medelhastigheten kommer att kunna höjas med i medeltal 6 procent. Samtidigt förväntas lastbilstrafiken kunna behålla samma pris och medelhastighet på sina transporter. 
  
 För utrikestrafiken förväntas på motsvarande sätt priset för järnvägstransporter kunna sänkas med i medeltal 3 procent och medelhastigheten höjas från 25 till 33 km/h. Hastighetsökningen beror inte på högre maxhastighet utan ska i första hand ses som ett mått på att kvaliteten förbättras, så att den verkliga transporttiden i större utsträckning stämmer överens med den planerade tidtabel- len. Även när det gäller utrikestrafiken förväntas lastbilen bibehålla samma nivå på pris och medelhastighet för sina transporter. Av omfördelningen från lastbil till järnväg faller huvuddelen på ut- rikestransporterna. Det innebär för transporterna inom Sverige att inrikesdelen av utrikestransporterna ökar. 
  
 Om man bortser från malmtransporterna förväntas järnvägens transportarbete öka något snabbare än den transporterade gods- mängden, vilket medför att medeltransportsträckan ökar. Det för- klaras av att branscher med längre transportavstånd förväntas få en 
  
 460 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 gynnsammare utveckling än de med kortare transportavstånd samt av att de ofta långväga utrikestransporterna förväntas öka något snabbare än inrikestransporterna. 
  
 Om man exkluderar malmen förväntas järnvägens inrikes trans- portarbete öka från 11,5 miljarder tonkm år 2014 till 13,3 miljarder tonkm år 2030 och till 15,8 miljarder tonkm år 2050, medan utrikes transportarbetet förväntas öka från 4,2 till 10,1 respektive 14,2 miljarder tonkm. 
  
 Ökningstakten för inrikes transporterna förväntas således bli långsammare än för utrikes transporterna, där den förhållandevis starka utvecklingen till stor del beror på att nivån i utgångsläget är relativt låg i relation till utrikeshandelns totala omfattning, men till största delen på en relativt god utveckling för såväl importen som exporten. Även om de branscher där järnvägen är relativt stora inte utvecklas lika gynnsamt som vissa andra branscher, förväntas den allmänna höga utvecklingstakten för exporten och importen gynna järnvägen. 
  
 Importen förväntas öka mer än exporten, vilket medför att den obalans som råder mellan transporter i nordlig respektive sydlig riktning kommer att minska något. Transporterna av tomma vagnar i nordlig riktning kommer således att minska. Fördelningen av järnvägens utrikesflöden på länder förväntas bli relativt oförändrad för såväl importen som exporten. 
  
 Järnvägens liksom övriga transportmedels transportarbete för- väntas framför allt öka för högförädlat gods där järnvägens andel av transporterna är liten. Det förklaras av kraftiga produktions- och importökningar inom dessa branscher. Transporter där skogen är involverad (skogsbruk, massa/papper, trävaror) får en sämre utveck- ling. Det gäller speciellt transporter av papper där en minskad tidningsproduktion förväntas minska pappersbehovet. 
  
 Järnvägens produkter, dvs. systemtåg, vagnslast, kombi och malmtrafik får förändrade andelar. Det totala transportarbetet för malmflödena uppgick år 2014 till 4,8 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 5,5 och år 2050 till 6,8 miljarder tonkm. I prognosunderlaget ingår därvid förutom MTABs malmflöden även MTABs olivin- och koltransporter samt Simmons porter. Malmtrafikens andel av järnvägens transportarbete för- väntas för såväl år 2030 som år 2050 minska med fyra procent- enheter vid en jämförelse med år 2014. 
  
 461 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Av betydelse för en utökad kombitrafik med hjälp av con- tainerisering och en utvidgad systemtågstrafik är bl.a. att det finns tillräcklig kapacitet. Trafikverkets plan innehåller kapa- citetsinvesteringar, t.ex. utbyggnad av mer dubbelspår, fler och förbättrade mötesplatser på enkelspårsträckor samt förbigångs- stationer på dubbelspårssträckor. 
  
 Det totala transportarbetet för kombitransporterna uppgick år 2014 till 4,4 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 9,3 och år 2050 till 13,6 miljarder tonkm. Kombitrafikens andel av järnvägens transportarbete förväntas år 2030 öka med 11 och år 2050 med 16 procentenheter vid en jämförelse med år 2014. En uppdelning på inrikes och utrikes kombitrafik är utifrån prognos- resultaten svår att få exakta siffror för, men man kan dock kon- statera att ökningen blir större för utrikes än för inrikes kombi. 
  
 Ökningen av kombitrafiken bör relateras till att hanteringen av standardiserade containers och andra lastbärare är relativt praktisk oavsett vilka transportmedel som är involverade. Detta förklaras av att man för att få överföringen mellan transportmedlen hanterbar genomför transporterna med hjälp av lösa lastbärare, huvudsakligen containers, som transporteras på vagnar som alltid är specialut- formade och att omlastning mellan transportmedlen vanligtvis sker i särskilda terminaler. 
  
 Användningen av terminaler är till viss del en svaghet, eftersom antalet terminaler är begränsat och att de som finns har höga drift- kostnader samt att nya terminaler kräver stora investeringar. Ytter- ligare svagheter är att omloppen för containers är relativt komplexa och att utnyttjandet av volym och vikt är dålig. 
  
 Det finns således en rad svårigheter i samband med kombitrans- porter, men man kan dock konstatera att de tillvaratar de positiva egenskaperna från varje transportmedel. Om kombinationen utgörs av järnväg och lastbil utnyttjas lastbilens flexibilitet vid matartrans- porterna och järnvägens stordrifts- och miljöfördelar vid huvud- transporten. Det bör också noteras att de negativa effekter som erhålls på grund av omlastningar (lyft) får mindre betydelse ju längre transportavståndet är. 
  
 Merkostnaden blir således marginell vid långväga transporter till och från kontinenten. För långväga internationella transporter är således kombitransporterna i dess nuvarande form ett slagkraftigt alternativ. Vid kortväga inrikes flöden krävs dock ett mer små- 
  
 462 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 skaligt system som inte är beroende av stora terminaler, dyra lyft och stora volymer. 
  
 Sjöfarten är det transportmedel som varit drivande när det gäller containeriseringen, vilket förklaras av den smidiga hanteringen av containers på fartygen och vid på- och avlastning i hamnen. De kan staplas på och ställas bredvid varandra på ett relativt enkelt sätt. För att utnyttja fördelarna med containers fullt ut bör man även con- tainerisera godset till och från hamnarna med landtransportmedlen. 
  
 För lastbilen som transporterar en stor andel av det högför- ädlade godset och allt gods med det allra högsta varuvärdet har containertransporter varit mer ”naturliga”. För järnvägen, som vanligtvis transporterar mer lågförädlat gods och massgods, har däremot containertransporter inte varit lika naturliga. För såväl lastbil som järnväg har, som delvis framgått ovan, det stora gemen- samma problemet med kombitransporter med containers varit kostnaden för lyften i relation till undervägskostnaderna. Järnvägen har dock trots detta under senare år i allt större omfattning använt containers. Detta har medfört att verksamheten i hamnarna i vissa fall t.o.m. har kunnat bedrivas mer rationellt än om motsvarande transporter hade genomförts med lastbil. En bidragande orsak till detta är de fr.o.m. år 1998 etablerade järnvägsskyttlarna till och från hamnen i Göteborg. 
  
 En skyttel avser för denna trafik en direkttransport med kombi- tåg mellan Göteborg och en annan ort. Matartransporter finns således bara i ena änden och tågen rangeras inte samt avgår vanligt- vis på bestämda tider. Detta system ger en mycket rationell hantering och har medfört stora ökningar av trafiken. Ökningarna går därvid att relatera till såväl överföringar från vagnslasttrafiken och lastbilen som nygenererade flöden. Framöver förväntas dock inte dessa flöden öka lika snabbt som de senaste åren. Skyttel- trafiken till Göteborgs hamn kommer dock såväl år 2030 som år 2050 att dominera kombitrafiken i Sverige. 
  
 Det totala transportarbetet för systemtågen uppgick år 2014 till 5,0 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 9,0 och år 2050 till 11,5 miljarder tonkm. Systemtågens andel av järnvägens transportarbete förväntas för såväl år 2030 som år 2050 öka med sju procentenheter vid en jämförelse med år 2014. En stor del av ökningen kan relateras till att ett antal flöden som för närvarande går med vagnslast, men som år 2030 eller först år 2050 kommer att 
  
 463 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 transporteras med systemtåg. Övergången från vagnslast till systemtåg baseras därvid bl.a. på varuslag och relation, men framför allt på transporterad godsmängd. 
  
 Det totala transportarbetet för vagnslasttrafiken uppgick år 2014 till 6,3 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 5,1 och år 2050 till 4,9 miljarder tonkm. Vagnslasttrafikens andel av järnvägens transportarbete förväntas år 2030 minska med 13 och år 2050 med 18 procentenheter vid en jämförelse med år 2014. Minskningen går till stor del att relatera till övergången från vagns- last till kombi och systemtåg, omstrukturering av industrin, ned- läggning av industrispår, minskning av järnvägens matartrans- porter, utbyggnad av vägnätet och effektivare lastbilar. Det bör noteras att minskningen av vagnslasttrafiken är så stor att det kan resultera i svårigheter att upprätthålla trafiken. Detta kan även få stora följder för övrig järnvägstrafik, varvid förutsättningarna för investeringar och underhåll av infrastrukturen ändras. Som yttersta konsekvens riskeras möjligheterna att upprätthålla annan trafik än de allra största flödena och ett mindre antal kombiflöden. 
  
 Det bör i sammanhanget noteras att det i prognoserna tagits hänsyn till effekterna av godskorridorer och en i framtiden helt avreglerad järnvägsmarknad i större delen av Europa. Effekterna av dessa förändringar finns dock inte redovisade renodlat. Det går därför inte att se hur förändringar påverkar eller påverkas av con- taineriseringen, se figurerna  
 5.1–5.13 
  och tabellerna 5.14 och 5.15. 
  
 I tabell 5.16 redovisas energi- och miljökonsekvenserna vid en avveckling av vagnslasttrafiken åren 2014, 2030 och 2050. För år 2050 har därvid som utgångsläge för vagnslasttrafikens nivå effekt- erna av höghastighetsbanor exkluderats. Det förutsätts också att all vagnslasttrafik överförs till lastbil och att 30 procent av järnvägens vagnslasttrafik går med diesellok, vilket är högre än normalt. Beräk- ningarna utgår från dagens relativa energiförbrukning och utsläpp. Som framgår av tabellen kommer ökningen av lastbilstransporterna och därmed dieselförbrukningen och koldioxidutsläppen bli relativt stor. Ökningen av den totala utsläppsnivån för godstransporterna uppgår med dessa förutsättningar till i storleksordningen 2 procent. 
  
 464 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 465 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 466 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 467 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 468 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 469 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 470 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 471 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 472 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 473 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 5.2Kapacitetsalternativet 
  
 I kapacitetsalternativet ingår ett brett register av åtgärder som syftar till att åstadkomma ett transportsystem med lägre energi- förbrukning och mindre utsläpp genom en ökad andel transporter med järnväg och sjöfart. De föreslagna åtgärderna går endast att genomföra på lång sikt, vilket bl.a. beror på att de avtal som träffas mellan operatörer och transportköpare i de flesta fall är långsiktiga samtidigt som de ofta är integrerade i företagets egen logistik. Det är således mycket svårt att genomföra förändringar som omgående leder till överföringar av gods från lastbil till järnväg. Man kan där- emot genom en successiv process uppnå förändringar, eftersom det inte finns några hinder i form av varuslag och relationer för att uppnå förändringarna. 
  
 Vid en jämförelse med basalternativet bör noteras att det i kapacitetsalternativet förutsätts tidigarelagda järnvägsutbyggnader kombinerat med att godstågen blir 1 050 meter långa och en högsta tillåten axellast i tunga stråk på 30 ton. Konsekvenserna av dessa åtgärder redovisas nedan. 
  
 Som en sidoeffekt till överföringen av gods från lastbil till järn- väg kommer även för vissa varuslag och i vissa relationer gods från utrikes sjöfart att överföras till järnväg. Det blir också ett utbyte av gods mellan lastbil och utrikes sjöfart. 
  
 För inrikes sjöfart blir det däremot varken överföringar till eller från järnväg och lastbil, vilket beror på att de varuslag som trans- porteras med inrikes sjöfart endast marginellt konkurrerar med järnväg eller lastbil i de relationer där åtgärderna förorsakar för- ändringar. 
  
 Flertalet av de föreslagna åtgärderna är svåra att genomföra, medan vissa torde vara enkla att åstadkomma. En del av åtgärderna består av att man ger förutsättningar för marknaden att utvecklas åt ett önskvärt håll. Dessa kostar vanligtvis ingenting, medan kost- naden för många av de andra åtgärderna är hög. Detta gäller såväl för investeringar som för drift. 
  
 474 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Fullt ut avreglerad järnvägsmarknad inom EU 
  
 En i praktiken avreglerad järnvägsmarknad i större delen av Europa skulle framför allt skapa bättre förutsättningar för utrikestrans- porterna från Sverige. Det skulle också innebära en större mångfald av järnvägsföretag och därmed ökad konkurrens med bättre service och lägre priser. Erfarenheterna visar att när nya företag etableras så sätter det också en press på de gamla nationella bolagen som också blir effektivare. 
  
 De stora lastbilsflödena på våra vägar består både av stora kunders transporter, men också av många små kunders transporter. De nya järnvägsföretagen kommer att kunna tillgodose de mindre före- tagens flöden. Etablerandet av nya järnvägsföretag kommer också att kunna leda till att nya produkter introduceras. Som exempel kan nämnas en utvecklad linjetrafik med konkurrerande internationella och nationella linjer samt en inrikes småskalig kombitrafik. 
  
 Etableringen av nya järnvägsföretag kan stimuleras genom olika former av etableringsbidrag. Byråkratin skulle kunna minskas genom att man förenklar företagens administration och genom att utbildning av lokförare och administratörer möjliggörs i större omfattning än i dagsläget. Möjligheten att hyra lok under en kortare tid skulle också kunna förbättra situationen för nyetablerade järn- vägsföretag. 
  
 Förbättrade villkor för utrikestransporterna 
  
 Ett förbättrat samarbete mellan järnvägsföretagen och ett införande av internationella godskorridorer skulle minska väntetiderna vid gränspassager och ge en bättre kvalitet. 
  
 Medelhastigheten för internationella godstransporter antas kunna öka från dagens 25 till 70 km/h, dvs. samma nivå som för framtidens inrikestransporter. Den ökade medelhastigheten beror således inte på högre maxhastighet utan att på att järnvägsföretagen kan kontrollera flödet hela vägen och köra utan onödiga stopp. 
  
 Ökningen av medelhastigheten skulle leda till att transport- tiderna till södra Europa i många fall skulle minska med flera dygn. Det bör dock noteras att överföringen från utrikes lastbilstrafiken påverkas mindre än från utrikes sjöfarten av dessa förändringar, eftersom minskningen av transporttiderna framför allt påverkar 
  
 475 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 flödena till och från södra Europa, där lastbilens andel av transport- erna är liten och därmed överföringspotentialen låg. 
  
 Harmoniserade banavgifter i Europa skulle i kombination med andra åtgärder kunna leda till prissänkningar på 20 procent. I Tyskland, som är involverat i de flesta flöden oavsett start- och målpunkt, är banavgifterna mycket höga. Sänkta priser och framför allt snabbare transporter skulle på ett relativt dramatiskt sätt för- bättra konkurrenssituationen gentemot övriga transportmedel. Troligtvis skulle dock den relativa prisförändringen bli för liten för att på ett avgörande sätt påverka transporterna till och från den nordligare delen av Europa. 
  
 Ett annat sätt att öka efterfrågan på järnvägstransporter är olika former av lastbilsavgifter eller vägavgifter, vilka förekommer i flera länder i Europa, t.ex. Tyskland, Österrike och Schweiz. Dessa har olika bakgrund, ibland enbart finansiella men ibland också av miljöskäl. Med tanke på klimatfrågan skulle det behövas ett enhet- ligt europeiskt system med relativt höga avgifter för koldioxid- utsläpp. Utsläppsrätter för industrins transporter är en annan möj- lighet, men där är inte styreffekterna lika kända. 
  
 Förbättrade prestanda 
  
 – Höjning av högsta tillåtna axellasten till  
 25–30 
  ton 
  
 För närvarande uppgår den tillåtna axellasten för huvuddelen av nätet till 22,5 ton. I Sverige pågår en utbyggnad av vissa banor för 25 tons axellast, vilket innebär en minskning av transportkost- naderna med cirka 10 procent. En utbyggnad till 25 ton på hela järnvägsnätet skulle innebära en avsevärd förbättrad konkurrens- situation för järnvägen. En höjning till 30 ton skulle medföra att transportkostnaden skulle minska med cirka 20 procent, varvid konkurrensen gentemot övriga transportmedel skulle förbättras ytterligare. Det kan påpekas att det i USA tillämpas en axellast på 35 ton. Tekniskt är således mycket höga axellaster möjliga. 
  
 På kort sikt kan man inte att dra nytta av den högre lastvikten vid utrikes transporter, eftersom de flesta länder i Europa endast tillåter en axellast på 22,5 ton och eventuella omlastningar vid den svenska gränsen är olönsamma oavsett transportavstånd. En fram- 
  
 476 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 tida uppgradering i prioriterade godskorridorer på kontinenten kan dock lösa detta problem. 
  
 Uppgraderingen till en högsta tillåten axellast på 30 ton ska ses i perspektivet av att vägnätet genomgått en kraftig standardför- bättring, och att bruttovikt kunnat höjas genom att högre axellaster tillåtits. Uppgraderingen till 30 tons axellast för järnvägen kan således betraktas som en liknande förbättring för järnvägen. 
  
 – Utvidgning av största tillåtna lastprofilen 
  
 En höjning av den största tillåtna lastprofilen till lastprofil C skulle innebära att såväl bredden som höjden på järnvägsvagnarna kan utökas samtidigt som de avskurna hörnen på vagnarna kan tas bort. Den ökade lastvolymen skulle medföra att transportkostnaden för framför allt det högförädlade godset skulle minska, varvid konkur- renssituationen gentemot lastbilen skulle förbättras. 
  
 Högre axellaster och större lastprofil kräver förutom åtgärder i infrastrukturen också att det finns vagnar som kan utnyttja dessa prestanda. Om man vet att förändringar av axellast och lastprofil kommer att genomföras kan man ta hänsyn till detta vid förnyelse av vagnparken och vid ombyggnad av gamla vagnar. 
  
 – kapacitetshöjande åtgärder 
  
 En höjning av kapaciteten leder inte i sig till någon överföring av gods från lastbil till järnväg. Den snabbt ökande efterfrågan på både gods- och persontrafik innebär däremot att det är svårt att få tåg- lägen för nya tåg och att kvaliteten blir dålig när banorna ligger på kapacitetsgränsen. Även om godstransporter huvudsakligen genom- förs nattetid och persontransporter dagtid uppstår kapacitets- problem, då godstågen alltmer också kör på dagen. I dag är det kapacitetsproblem i storstadsområdena och t.ex. på Ostkustbanan. 
  
 Förbättrade och förlängda mötesspår vid enkelspårsträckor, förbigångsstationer vid dubbelspårsträckor och utbyggnad till dub- belspår på hårt belastade länkar skulle minska stoppen i trafiken och höja medelhastigheten för inrikestrafiken. Åtgärderna skulle utvidga marknaden man når övernatt, vilket skulle förbättra kon- kurrensen gentemot lastbilen. Möjlighet finns också att köra längre tåg. Ett normalt godståg är 750 m och väger 1 600 ton, men det är tekniskt möjligt att köra godståg som är avsevärt längre och tyngre. 
  
 477 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det kräver dock längre mötes- och bangårdspår. Om man t.ex. kör dubbelt så långa tåg kan man köra hälften så många tåg eller öka kapaciteten och köra dubbelt så mycket gods. I sammanhanget kan noteras att man i USA kör tåg som är  
 2–3 
  km långa. 
  
 Utveckling av kombitrafik – införande av ett lättkombisystem 
  
 Ett lättkombisystem kan byggas upp med tåg som går i slingor längs olika linjer där av- och pålastning sker under vägen. På vissa ställen skulle man kunna byta vagnar mellan olika slingor för att därigenom täcka in en stor marknad med framför allt kortväga relationer. Systemet är huvudsakligen tänkt att attrahera högför- ädlat gods och täcka 40 orter. Förutom flöden mellan dessa orter skulle man också kunna generera matarflöden till den traditionella kombitrafiken och eventuellt även till vagnslasttrafiken. För den traditionella kombitrafiken skulle införandet av ett lättkombi- system innebära att terminalerna skulle kunna koncentreras till färre orter. 
  
 Utökning av antalet industrispår och möjligheter att utnyttja dessa 
  
 En utökning av antalet industrispår skulle medföra att antalet trafikerade orter skulle öka. Utöver att man skulle kunna tillföra ett relativt stort antal orter som tidigare trafikerats, skulle man även kunna tillföra ett antal orter där det är möjligt att med rimliga investeringar få tillgång till järnväg. De orter som skulle kunna tillkomma där det för närvarande saknas järnväg, är de där lastbils- flödena till och från orten är mycket stora. Sammantaget innebär detta att det skulle bli en relativt stor ökning av antalet orter sam- tidigt som strukturen för orterna skulle ändras. Utvecklingen av industrispåren och antalet orter som trafikeras med järnväg innebär att konkurrenssituationen gentemot lastbilen skulle förbättras högst avsevärt. 
  
 För att förbättra förutsättningarna för industrispår skulle man kunna etablera ett samrådsförfarande såväl vid byggande och riv- ning som vid trafikeringsbeskrivningar för industrispår. Vidare skulle man kunna anpassa de linjeföringstekniska kraven till 
  
 478 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 trafiken på industrispåren. För byggande och underhåll av industri- spår skulle man kunna tillämpa samma modell för järnvägstrafiken som för vägtrafiken, vilket skulle ge konkurrensneutralitet gentemot vägtrafiken och leda till lägre kostnader för transportkunderna. Vagnslasttrafiken som ofta är effektivare än direkt lastbil och kombi kan därvid förväntas öka. I förlängningen leder detta till att näringslivets transportkostnad blir lägre och att konkurrensen mellan transportmedlen skulle öka och järnvägen få en större marknadsandel. 
  
 Det bör i sammanhanget framhållas att inga åtgärder har förut- satt några försämringar för lastbilstrafiken jämfört med basalternativet i form av högre bränslepriser eller kilometerskatter eller liknande utan att de enbart avser förbättringar av järnvägen. Det skulle givetvis vara möjligt att järnvägens godstransporter skulle kunna öka ännu mer om någon form av miljöavgifter skulle införas. vilket genomförts i vissa länder och diskuteras i Sverige. 
  
 Det totala transportarbetet blir detsamma som i basalternativet. Järnvägens transportarbete skulle om de föreslagna åtgärderna 
  
 genomfördes uppgå till 40,3 miljarder tonkm år 2030 och 58,2 miljarder tonkm år 2050, vilket är 11,4 respektive 24,4 miljarder tonkm mer än i basalternativet. Utrikes sjöfartens transportarbete skulle uppgå till 29,2 miljarder tonkm år 2030 och 32,1 miljarder tonkm år 2050, vilket kan jämföras med basalternativets nivåer på 31,8 respektive 37,8 miljarder tonkm. Långväga lastbilens trans- portarbete skulle uppgå till 37,7 miljarder tonkm år 2030 och 41,0 miljarder tonkm är 2050, vilket kan jämföras med basalternativets nivå på 46,5 respektive 58,7 miljarder tonkm. 
  
 De föreslagna åtgärderna skulle ge upphov till ny omfattande trafikering samt relativa förbättringar för järnvägen vad gäller priser och framför allt tider. För inrikestrafiken blir det huvudsakligen en överföring från lastbilen. Förändringarna skulle påverka lastbils- flödena mellan svenska orter i ett flertal för lastbilen trafikstarka relationer där det tidigare inte fanns någon konkurrens från järn- vägen. 
  
 Förbättringarna för järnvägens inrikestrafik förklaras bl.a. av att antalet trafikerade orter utökas till en mycket hög nivå. Det ut- ökade antalet orter medför att nästan en miljard tonkm överförs från lastbil till järnväg år 2030. Det har härvid antagits att nästan 
  
 479 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 allt överfört gods avser inrikestrafik, vilket givetvis är en för- enkling. 
  
 Inrikes järnvägstrafiken skulle också förbättras av det nya lätt- kombisystemet genom att åstadkomma en avsevärt bättre tillgäng- lighet till järnvägsnätet. Detta medför att i storleksordningen två miljarder tonkm skulle överföras från lastbil till järnväg år 2030. Allt överfört gods avser inrikestrafik, vilket förklaras av att trafiken nästan uteslutande förväntas gå mellan de 40 orter i Sverige som ingår i systemet. Utökningen av antalet trafikerade orter och in- förandet av lättkombi samt de övriga föreslagna åtgärderna ger tillsammans en prissänkning för järnvägen på i medeltal 35 procent samt ökningar av medelhastigheten med 40 procent. Detta skulle leda till att inrikestrafiken med järnväg tar avsevärda marknads- andelar från lastbilen. 
  
 De föreslagna åtgärderna för utrikestrafiken medför att priset för järnvägstransporter kommer att kunna sänkas med i medeltal 20 procent och medelhastigheten höjas från 25 till 70 km/h. Detta skulle resultera i en mycket omfattande överföring från såväl lastbil som sjöfart. 
  
 De positiva samhällsekonomiska effekterna av överföringen av gods från lastbil är minskade transportkostnader för kunderna samt mindre trängsel och olyckor på vägarna. Samtidigt innebär vissa av åtgärderna ökade kostnader för investeringar och underhåll i järn- vägsnätet och i vissa fall också etableringskostnader. Minskad last- bilstrafik innebär också minskade kostnader för vägunderhåll och på sikt även minskade investeringar i vägnätet. 
  
 Även sjöfarten minskar något, vilket också ger positiva miljö- effekter, eftersom järnvägstrafiken som huvudsakligen är eldriven (94 %) ger mindre utsläpp än vid fartygstransport. Ur ett samhälls- ekonomiskt perspektiv motsvaras dock nyttorna av minskad sjöfart med ökad trafik med tågfärjor i utrikes trafik. Investeringar i industri- spår och terminaler motsvaras av kostnaderna för investeringar i terminaler för lastbilstrafik. Utvecklingen framgår av figurerna  
 5.17–5.19. 
  
 Järnvägens produkter dvs. systemtåg, vagnslast, kombi och malmtrafik har i detta alternativ relativt oförändrade andelar. Den totala nivån ökar dock dramatiskt. Ökningen går att relatera till det ovan beskrivna stora antalet åtgärder, vilka sammantaget bör be- traktas som en bruttolista. Ett mer realistiskt synsätt för detta 
  
 480 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 alternativ är att välja ett mindre antal av de föreslagna åtgärderna och utifrån dessa beräkna ett transportarbete och en viss fördelning på produkter, sektorer mm. samt en reviderad flödesstruktur. I redovisningen nedan antas dock att samtliga föreslagna åtgärder genomförs. 
  
 Det totala transportarbetet för malmflödena uppgick år 2014 till 4,8 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 5,5 och år 2050 till 6,8 miljarder tonkm. Nivåerna för prognosåren är således identiska med de som redovisades för basalternativet. Liksom för basalternativet ingår i detta alternativ förutom MTABs malmflöden även MTABs olivin- och koltransporter samt Fowler malm- transporter. 
  
 Malmtrafikens andel av järnvägens transportarbete förväntas för såväl år 2030 som år 2050 minska med i storleksordningen en tiondel vid en jämförelse med år 2014. Det bör i sammanhanget noteras att sannolikheten att de möjliga förändringarna av den framtida malmtrafiken som redovisas för basalternativet är större med detta alternativ. 
  
 Utöver dessa förändringar kan det i detta alternativ även bli för- skjutningar mellan godsflödena i västlig resp. östlig riktning för- orsakade av längre tåg med högre totalvikter och andra kapacitets- höjande åtgärder. 
  
 Det totala transportarbetet för kombitransporterna uppgick år 2014 till 4,4 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 10,0 och år 2050 till 12,2 miljarder tonkm. I detta ingår införandet av ett lättkombisystem med 40 orter och möjligheter att från detta system generera matarflöden till den traditionella kombi- och vagns- lasttrafiken. Vid jämförelser med år 2014 förväntas kombitrafikens andel av järnvägens transportarbete år 2030 öka med tre till fyra procentenheter för att år 2050 falla tillbaka till samma nivå som år 2014. 
  
 Ökningen fram till 2030 går framför allt att relatera till införandet av lättkombisystemet. En uppdelning på inrikes och utrikes kombitrafik är utifrån prognosresultaten svår att genom- föra, men man kan dock konstatera att införandet av lättkombi- systemet gör att ökningen blir större för inrikes än för utrikes kombi. Trots införandet av ett lättkombisystem förväntas skyttel- trafiken till Göteborgs hamn att fortsätta dominera kombitrafiken i Sverige såväl år 2030 som år 2050. 
  
 481 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det totala transportarbetet för systemtågen uppgick år 2014 till 5,0 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 13,4 och år 2050 till 20,0 miljarder tonkm. Systemtågens andel av järnvägens transportarbete förväntas för såväl år 2030 som år 2050 öka med i storleksordningen en tiondel vid en jämförelse med år 2014. Andelen hade åren 2030 och 2050 blivit avsevärt större om den överföring av vagnslasttrafik med stora flöden till systemtåg som genomförts för de två övriga alternativen även genomförts för detta alternativ. 
  
 Det totala transportarbetet för vagnslasttrafiken uppgick år 2014 till 6,3 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 11,5 och år 2050 till 19,3 miljarder tonkm. Genom det stora antalet vid- tagna åtgärder för att förbättra villkoren för järnvägen kombinerat med att det inte blir någon överföring av vagnslasttrafik till systemtåg eller kombitrafik blir nivån troligtvis orealistiskt hög. Vagnslasttrafikens andel av järnvägens transportarbete förväntas år 2030 minska med två procentenheter vid en jämförelse med år 2014 för att år 2050 öka med fem procentenheter vid en jämförelse med 2030. Utvecklingen framgår av figurerna  
 5.20–5.21. 
  
 482 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 483 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 484 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 485 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 5.3Lågalternativet 
  
 I lågalternativet är förutsättningarna när det gäller ekonomi- och övriga samhällsutvecklingen samt banavgifterna identiskt med de i bas- och kapacitetsalternativet. Det förutsätts att Ostlänken, Götalandsbanan och Europabanan byggs ut, men att Davis får en låg kapacitet och att delar av det kapillära nätet läggs ned. 
  
 Till skillnad från i bas- och kapacitetsalternativet har antagits att inga lastbilsavgifter införs. Avgifterna för övriga transportmedel antas förbli oförändrade. Till skillnad från i övriga alternativ prio- riteras inte järnvägen i något avseende. Som exempel kan nämnas att industrispåren successivt kommer att avvecklas, vilket blir en naturlig del av att det kapillära nätet läggs ned. 
  
 Lastbilens bruttovikt kommer år 2030 att öka till 74 ton och år 2050 till 90 ton. Fordonslängden ökar år 2050 till 34 meter. Detta medför att relativpriserna förändras mellan sjöfarten och lastbilen samt mellan järnvägen och lastbilen på ett för sjöfarten och framför allt järnvägen ogynnsamt sätt. 
  
 Konsekvenserna av en höjning av banavgifterna med 200 pro- cent, sjöfarten farledsavgifter med 100 procent, lastbilens avgifter med 1,6 kronor per fordonskm och en råoljeprishöjning från 90 till 125 $ per fat i relation till nivåerna år 2010 framgår av basalter- nativet. 
  
 I lågalternativet förväntas det totala transportarbetet öka lika mycket som i bas- och kapacitetsalternativen. Förändringarna i relation till basalternativet avser endast förskjutningar i fördel- ningen mellan transportmedlen. Egentligen genererar lågalterna- tivet förändringar av det totala transportarbetet, eftersom avstånden mellan samma avsändarorter och mottagarorter i genom- snitt är 12 procent längre för järnvägen och 40 procent längre för sjöfarten än den är för lastbilen. Om hänsyn tas till det gods som överförs mellan transportmedlen blir dock dessa skillnader mindre och för att göra framställningen åskådlig har bortsetts från detta vid redovisningen. 
  
 När det gäller fördelningen mellan transportmedlen måste man kunna tolka konsekvenserna av försämringarna för järnvägens relativpriser på ett riktigt sätt. Det är därvid viktigt att notera att kostnadsstrukturen skiljer sig mellan transportmedlen. Detta får 
  
 486 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 som konsekvens att lastbilen är lönsammare vid kortare avstånd, medan järnvägen och framför allt sjöfarten är lönsammare vid längre avstånd. Man kan också notera att medeltransportsträckan följdriktigt för lastbilen är kortare än för järnvägen, medan den är längre för sjöfarten än för järnvägen. Detta gäller även om trans- portsträckorna är mätta som lastbilsavstånd. 
  
 För beräkningarna i modellen har genomgående använts dessa jämförbara lastbilsavstånd, eftersom det för kunden är ointressant om godset t.ex. måste transporteras runt kusten eller gå fågelvägen för att komma till den aktuella målpunkten. 
  
 Järnvägsföretagen kan agera på olika sätt när relativpriserna mot lastbilen försämras. Resultaten som erhålls via modellberäkning- arna förutsätter att järnvägsföretagens priser kvarstår på den befintliga nivån, varför relativpriserna förändras i enlighet med storleken på prissänkningen för lastbilen efter att de större bilarna etablerats. 
  
 Detta är dock sannolikt ett något missvisande antagande. I den förhandlingssituation som uppstår är transportkunderna medvetna om de bakomliggande faktorerna och kommer därför troligtvis att begära att järnvägsföretagen reducera prisskillnaden för transport- köparna. 
  
 Till saken hör att ett antal relativt nyetablerade järnvägsföretag sätter en prispress på de redan etablerade järnvägsföretagen, vilket troligtvis ytterligare kommer att förstärka möjligheten för trans- portkunderna att få ett reducerat pris. Samtidigt kan man dock notera att marginalerna mellan pris och kostnad troligtvis är lägre för de små järnvägsföretagen samtidigt som avsaknaden av lång- siktiga avtal är vanligare och benägenheten att ta spotflöden större, vilket sammantaget missgynnar dessa företag. 
  
 Resultaten förutsätter också att det inte råder någon kapacitets- brist för lastbilstransporter som överföringen från järnvägen ger upphov till och att en eventuell minskning i kapaciteten inte leder till höjda priser för lastbilstransporterna. Genom att ökningarna för lastbilen blir relativt marginella, kan man dock anta att en kapa- citetsbrist inte kommer att uppstå och att prisbilden kommer att vidmakthållas. 
  
 Det finns även andra faktorer som kan inverka på resultaten. Som exempel kan nämnas förändringar av tarifferna, där man t.ex. kan ändra prisbilden beroende på avstånd, varuslag etc. Man kan 
  
 487 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 även ändra servicenivåerna genom att erbjuda lagerhållning mm. för att därigenom förbättra konkurrenssituationen. 
  
 När det gäller höjningen av dieselpriset bör det i sammanhanget påpekas att nästan alla järnvägsflöden som går med dieseldrift även till viss del går på det övriga nätet och där ofta framförs med eltåg. En stor del av den dieseldrivna godstrafiken fungerar således som matartrafik till eldrivna fjärrtåg, varför dessa är beroende av de dieseldrivna tågen. De är även beroende av dieselloken genom att växlingen i den eldrivna trafiken till stor del utförs av diesellok. Trots det kommer troligtvis inte höjda dieselpriser ha någon större inverkan på prisbilden för järnvägen. 
  
 Det bör också noteras att förändringarna i relativpriser gent- emot lastbilen kan leda till en förändrad transportstruktur. Som exempel kan nämnas att antalet transporter till hamnar som ligger i nära anslutning till produktionen kan förväntas öka på bekostnad av hamnar som är lokaliserade på långa avstånd från produkt- ionsställena. En sådan förändring kommer att få som konsekvens att transportarbetet för sjöfarten kommer att öka trots att den transporterade godsmängden förblir oförändrad. 
  
 Järnvägens transportarbete beräknas minska med 3,6 miljarder tonkm år 2030 vid en jämförelse med basalternativet, vilket mot- svarar drygt 12 procent av transportarbetet. Minskningen år 2050 beräknas uppgå till 8,5 miljarder tonkm, vilket motsvarar en fjärde- del av transportarbetet. Godset kommer till största delen att över- föras till lastbil, varför transportarbetet med lastbil kommer att öka nästan lika mycket som järnvägens transportarbete kommer att minska. 
  
 En uppdelning av transporterna på förädlingsnivå visar att ned- gången blir mindre för det mer högförädlade godset, vilket för- klaras av att priset per tonkm redan är relativt högt i utgångsläget. Detta medför att överföringen från järnväg till lastbil för dessa varuslag blir något mer begränsad, vilket t.ex. innebär att skyttel- trafiken till och från Göteborgs hamn troligtvis endast kommer att påverkas marginellt av de höjda banavgifterna. 
  
 Malmtransporterna avviker från övriga flöden genom mycket tunga tåg och korta avstånd, varför det inte blir någon större in- verkan på trafiken när relativpriserna förändras. Utvecklingen för malmtransporterna antas därför bli likadan oavsett pris. 
  
 488 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 En möjlig konsekvens av de stora höjningarna av avgifterna skulle kunna bli att lastbilen låter priserna förbli på samma nivå som tidigare, vilket i kombination med prishöjningar för transport- sektorn förorsakade av andra faktorer skulle kunna få konsekvenser för produktionens lokalisering. Om det inte kommer att finnas ett prisalternativ som gör produktionen lönsam i en ort kan detta bidra till att man lokaliserar produktionen till en annan ort i Sverige eller att man flyttar produktionen utomlands. Man kan också helt lägga ner produktionen och istället köpa produkten från en annan pro- ducent i Sverige eller i utlandet. 
  
 Järnvägens produkter, dvs. systemtåg, vagnslast, kombi och malmtrafik förändras i detta alternativ dramatiskt genom att vagns- lasten helt försvinner omkring år 2050. Att ange exakt vid vilken tidpunkt all vagnslasttrafik är avvecklad är i det närmaste omöjligt. Det blir dock med största sannolikhet ett abrupt slut. Orsaken till att vagnslasten försvinner är att man inte kan uppnå den kritiska massa som behövs för att kunna driva verksamheten som omfattar trafikering, rangering mm. 
  
 Ytterligare en stor förändring i detta alternativ är att den totala nivån minskar samtidigt som malmtrafiken kvarstår på samma nivå som i basalternativet. Minskningarna för de övriga produkterna blir därmed relativt omfattande och går att relatera till det ovan be- skrivna förändringar av förutsättningarna för trafikeringen i detta alternativ. 
  
 Det totala transportarbetet för malmflödena uppgick år 2014 till 4,8 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 5,5 och år 2050 till 6,8 miljarder tonkm. Nivåerna för prognosåren är således identiska med de som redovisades för basalternativet. Liksom för basalternativet ingår i detta alternativ förutom MTABs malmflöden även MTABs olivin- och koltransporter samt Fowler malm- transporter. 
  
 Det totala transportarbetet för kombitransporterna uppgick år 2014 till 4,4 miljarder tonkm och förväntas år 2030 liksom år 2050 uppgå till 8,1 miljarder tonkm. Nivån blir dock något högre år 2050 än år 2030. Vid jämförelser med år 2014 förväntas kombitrafikens andel av järnvägens transportarbete såväl år 2030 som år 2050 öka med 11 procentenheter. Den relativt ogynnsamma utvecklingen mellan åren 2030 och 2050 förklaras av att de avsevärt tyngre och 
  
 489 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 länge lastbilarna framför allt förväntas konkurrera ut järnvägens kombiflöden. 
  
 En uppdelning på inrikes och utrikes kombitrafik är utifrån prognosresultaten svår att genomföra, men man kan dock kon- statera att ökningen troligtvis blir större för inrikes än för utrikes kombi. Skytteltrafiken till Göteborgs hamn förväntas fortsätta dominera kombitrafiken i Sverige såväl år 2030 som år 2050. 
  
 Det totala transportarbetet för systemtågen uppgick år 2014 till 5,0 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 7,8 och år 2050 till 10,4 miljarder tonkm. Systemtågens andel av järnvägens transportarbete förväntas år 2030 öka med sju procentenheter och år 2050 med 17 procentenheter vid en jämförelse med år 2014. Den stora ökningen mellan åren 2030 och 2050 beror bl.a. på att en del systemtågsflöden förväntas genereras i samband med avvecklingen av vagnslasttrafiken. 
  
 Det totala transportarbetet för vagnslasttrafiken uppgick år 2014 till 6,3 miljarder tonkm och förväntas år 2030 uppgå till 3,9 miljarder tonkm för att, som framgått ovan, år 2050 helt försvinna. Utvecklingen framgår av figurerna  
 5.22–5.26. 
  
 490 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 491 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 492 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 493 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 5.4Jämförelse mellan alternativen 
  
 I detta avsnitt jämförs utvecklingen för de olika alternativen med varandra. Eftersom basalternativet utgör en förlängning av nu- varande utveckling ”business as usual” jämförs först kapacitets- alternativet och lågalternativet med detta. Därefter jämförs även kapacitetsalternativet med lågalternativet. 
  
 Till att börja med jämförs järnvägens marknadsandelar för de olika alternativen. Det bör framhållas att järnvägens marknadsandel i sig inte är ett självändamål, men att den är ett indirekt tecken på att man lyckats göra tåget attraktiv och ökat tillgängligheten. Om man tar marknadsandelar från färdmedel med högre relativ energi- förbrukning och utsläpp är det också ett mått på att järnvägen bidrar till att uppnå klimatmålen. Därför redovisas också påverkan på andra transportmedel. En vidare diskussion om detta förs senare. 
  
 Av figur 5.27 framgår utvecklingen av järnvägens marknads- andel. Den var 22,5 procent av det totala transportarbetet år 2014. I basalternativet ökar andelen av det totala transportarbetet till 22,6 procent år 2030 och till 23,6 procent år 2050. Andelen har tidigare varit som högst nästan 26 procent år 1992. Även om nivån i prognosen inte kommer upp till denna nivå, kan man notera en ökning och då framför allt för perioden  
 2030–2050. 
  Uppgången går därvid bl.a. att relatera till förbättringarna för godsflödena bero- ende på etablerandet av höghastighetsbanor. Om dessa inte tas med i beräkningarna, skulle nivån förbli relativt oförändrad vid en jäm- förelse med år 2014. 
  
 I kapacitetsalternativet ökar marknadsandelen till 25,2 procent till år 2030 och till 26,3 procent år 2050. Att skillnaden mellan bas- alternativet och detta alternativ blir så stor redan år 2030 beror bl.a. på att höghastighetsbanorna blir färdigställda tidigare i detta alter- nativ. Således ingår de först i prognosen för 2050 för basalter- nativet, men redan år 2030 i detta alternativ. 
  
 Skillnaderna mellan järnvägens andelar går dock huvudsakligen att relatera till de mycket omfattande åtgärder som genomförs i kapacitetsalternativet för att förbättra förutsättningarna för järn- vägen. Som exempel kan nämnas förbättrade villkor för utrikes- trafiken, höjning av högsta tillåtna axellast, utvidgning av största tillåtna lastprofil samt andra kapacitetshöjande åtgärder såsom för- 
  
 494 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 bättrade och förlängda mötesspår vid enkelspårssträckor och en utökning av antalet förbigångsstationer vid dubbelspårssträckor. 
  
 För lågalternativet minskar marknadsandelen till 19,8 procent år 2030 och till 16,2 procent år 2050. Att marknadsandelen minskar så mycket beror på att järnvägen inte prioriteras i något avseende. Som exempel kan nämnas att Davis antas få en låg kapacitet och att industrispåren successivt kommer att avvecklas. Det bör dock noteras att man liksom för basalternativet kan till- godoräkna de positiva effekterna för godsflödena av etablerandet av höghastighetsbanor. 
  
 De minskningar av trafik som ingår i lågalternativet kompen- seras således av de ökningar som sker som en följd av förbättringar av infrastrukturen. Om så inte vore fallet skulle järnvägsandelen ha blivit ännu lägre. 
  
 Man kan också jämföra kapacitetsalternativet med lågalterna- tivet som något förenklat skulle kunna sägas bästa möjliga jämfört med sämsta möjliga utveckling av järnvägen allt annat konstant. Det innebär enligt förutsättningarna för prognoserna att inga eko- nomiska kriser uppstår eller att drastiska kostnadsförändringar sker för konkurrerande färdmedel. 
  
 Skillnaden mellan kapacitetsalternativet som år 2050 får en marknadsandel på 41 procent och lågalternativet där motsvarande nivå uppgår till 18 procent blir därvid ganska stor. Genomgående gäller att de största skillnaderna i de procentuella marknadsan- delarna är för vagnslasttrafiken, som när det gäller andelen av järn- vägens transporter varierar från 0 till 33 procent från låg- till kapacitetsalternativet. 
  
 Av figur 5.28 framgår skillnaden i transportarbete i tonkilo- meter mellan samtliga alternativ. De gröna staplarna visar skill- naderna mellan kapacitets- och basalternativet. Järnvägen ökar med 21,4 miljarder tonkilometer, långväga lastbilen minskar med cirka 16,9 miljarder och utrikes sjöfarten med 4,5 miljarder tonkilometer i kapacitets- jämfört med basalternativet år 2050. Det framgår också av figuren att utvecklingen för järnvägen kommer tidigare i kapacitetsalternativet, bl.a. beroende på att höghastighetsbanorna antas vara klara år 2030. 
  
 Skillnaden mellan låg- och basalternativet framgår av de röda staplarna. Järnvägen minskar med 11,5 miljarder tonkilometer, långväga lastbilen ökar med 9,4 miljarder och utrikes sjöfarten med 
  
 495 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 2,1 miljarder tonkilometer i lågalternativet jämfört med basalter- nativet år 2050. Skillnaderna mellan alternativen ökar, liksom i den föregående jämförelsen, mer från år 2030 till år 2050. 
  
 Jämför man slutligen kapacitetsalternativet med lågalternativet blir skillnaderna stora och de ökar med tiden. Nivån för järnvägen blir cirka 32,9 miljarder tonkilometer högre och nivån för långväga lastbilen blir 26,3 miljarder lägre, medan nivån för utrikes sjöfarten blir 6,6 miljarder tonkilometer lägre i kapacitetsalternativet jämfört med lågalternativet år 2050, vilket bidrar till att uppfylla klimat- och miljömålen, Visserligen ökar även transporterna med lastbil och utrikes sjöfart, men eftersom energiförbrukningen och utsläp- pen per tonkilometer är så mycket lägre för järnvägen blir netto- resultatet positivt trots ökningar för övriga transportmedel. 
  
 På lång sikt kan skillnaderna bli ganska stora mellan en större satsning på järnvägen och en mindre satsning, oavsett vilka alter- nativ man jämför. Sannolikt kommer skillnaderna att förstärkas genom att en större satsning på järnvägen också påverkar lokaliser- ingen av bostäder och arbetsplatser på lång sikt, vilket inte prognos- erna tar hänsyn till. 
  
 496 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 6 Prognoser för persontransporter 
  
 6.1Basalternativet 
  
 Avsikten är att basalternativet ska spegla en allmän tillväxt i trans- portmarknaden och dels de investeringar i infrastruktur som redan är beslutade eller planerade att genomföras. Detta alternativ är också definierat med utgångspunkt från dagens prisnivå och kon- kurrenssituation. Nuvarande organisationsmodell med en upp- handlad regional trafik och en avreglerad fjärrtrafik förutsätts gälla. 
  
 Prognosen utgår från Trafikverkets åtgärdsplan  
 2014–2025 
  och dess tänkta förlängning fram till 2030. Trafiksystemet i bas- prognosen är i grunden det verkliga trafiksystemet år 2014 som kompletterats med utökad trafik på vissa sträckor, främst regional tågtrafik. Fjärrtrafiken antas i basprognosen i regel ha ett upplägg som i dag, men kompletterat med Ostlänken och med viss konkur- rerande trafik på de största linjerna. 
  
 Den privata konsumtionen är den faktor som driver tillväxten av det totala transportarbetet mest, dels genom att man får mer 
  
 497 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 pengar att resa för, dels för att det driver på bilinnehavet som i sin tur ökar resekonsumtionen. 
  
 Transportarbetet ökade snabbare än den privata konsumtionen nästan hela tiden fram till slutet av  
 1990-talet. 
  Mycket tyder på att det skett ett trendbrott. Den snabba tillväxten i början av perioden beror framför allt på privatbilens expansion. Den procentuella till- växten avtar successivt, samtidigt som det finns variationer över tiden. Sambandet mellan privatkonsumtion och transportarbete blir också svagare, dvs. elasticiteten sjunker. 
  
 Tillväxten för kortväga resor, långväga resor och utrikes resor har varierande utvecklingstakt. Utrikes flygresor är de som har ökat snabbast och därnäst kommer långväga inrikesresor. Till- växten avtar även här successivt samtidigt som de långväga resorna är mer beroende av konjunkturvariationer än de kortväga resorna. Detta visar också på ett annat faktum, nämligen att nästan alla människor gör, och har länge gjort lokala resor nästan varje dag. Det kan gälla allt ifrån att gå ut till ladan och mjölka korna till att ta tunnelbanan till arbetet. Tåget, och därefter bilen har vidgat män- niskornas horisont, så att man även börjat göra regionala och inter- regionala resor. Sedan kom flyget som möjliggjort internationella resor på ett helt annat sätt än tidigare. Ju snabbare transportmedel, desto längre reser man och ju mer pengar man har desto mer har man råd att resa snabbt. 
  
 Den privata konsumtionen förväntas öka med 2,5 procent per år perioden  
 2014–2030 
  och 2,0 procent per år perioden  
 2030–2050. 
  Befolkningsökningen blir 0,5 procent per år och uppgår under hela perioden till 15 procent. Ökningen är högst i storstadsområdena. 
  
 Basalternativet innebär en tillväxt av det totala transportarbetet med 22 procent, dvs. 1,2 procent per år från år 2014 till år 2030 och med 16 procent eller 0,7 procent per år mellan åren 2030 och 2050. Det blir en i perioden  
 2014–2030 
  något högre tillväxt än under perioden  
 1990–2014 
  då den var 1,0 procent per år. Tillväxten blir dock lägre för perioden  
 2030–2050. 
  
 Utvecklingen av det totala transportarbetet framgår av figur 6.1. Utvecklingen av det totala transportarbetet med bil, järnväg, övrig kollektivtrafik och  
 gång-cykel 
  framgår av figur 6.2. 
  
 498 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Utvecklingen  
 2014–2030 
  
 Trafiksystemet har förutsatts byggas ut enligt nu gällande planer och dess tänkta förlängning. För järnvägen innebär det att Citybanan i Stockholm liksom partiellt fyrspår på Mälarbanan tas i trafik, att Västkustbanan blir dubbelspårig i sin helhet och att Västlänken i Göteborg byggs och tas i trafik. 
  
 Ostlänken byggs som en första etapp av högastighetsnätet och färdigställs till år 2027. Ostlänken ökar kapaciteten och förutsätts trafikeras med tåg som möjliggör en restidsförkortning till Malmö år 2030.  
 Göteborg–Bollebygd–Borås 
  förutsätts initialt trafikeras med snabba regionaltåg. 
  
 Ett antal nya snabbtåg sätts i trafik av SJ eller nya operatörer för att öka kapaciteten på befintligt nät, men den största tillåtna hastigheten förblir till 200 km/h. Regionaltågstrafiken fortsätter att expandera i hela landet men särskilt där befolkningen ökar, dvs. i Skåne, Västsverige och Mälardalen. 
  
 Sammantaget får detta till följd att tågtrafiken ökar med cirka 50 procent fram till år 2030 och marknadsandelen ökar från 8 till 10 procent framför allt på bekostnad av bil och långväga buss. De viktigaste förklaringarna är infrastruktursatsningarna ovan som innebär ökad kapacitet och kortare restider samt fortsatt tillväxt. 
  
 Flyget ökar framför allt på de marknader där inte snabbtågs- konkurrensen är så stark, men förblir konstant mellan Stockholm– Göteborg. Jämfört med utvecklingen sedan år 1990, då flyget minskade, innebär detta att flyget totalt sett kommer att öka med drygt 14 procent fram till år 2030. Den långväga busstrafiken minskar något. Bilresandet ökar med 19 procent fram till år 2030, dvs. med 1,1 procent per år. Den lokala och regionala kollektiv- trafiken ökar. Washington och cykeltrafiken i tätorterna ökar något. 
  
 Utvecklingen  
 2030–2050 
  
 Den viktigaste förändringen är att höghastighetsbanorna Göta- landsbanan  
 (Stockholm–Jönköping–Göteborg) 
  och Europabanan  
 (Stockholm–Jönköping–Malmö) 
  byggs ut och trafikeras fullt ut med höghastighetståg i 320 km/h. En förutsättning är att detta medför att den kortaste restiden  
 Stockholm-Göteborg 
  blir 2 tim- 
  
 499 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 mar och  
 Stockholm–Malmö 
  2,5 timmar. Enligt nuvarande målsätt- ning ska dessa nya banor vara färdigställda år 2035. 
  
 Dessutom byggs järnvägen  
 Oslo–Göteborg 
  ut för en största til- låten hastighet på 250 km/h. Dubbelspår byggs ut på Ostkustbanan mellan Gävle och Sundsvall, vilket möjliggör en restid på 2 timmar mellan  
 Stockholm–Sundsvall. 
  Norrbotniabanan byggs  
 Umeå–Luleå 
  och förbättringar sker också av banan mellan Sundsvall och Kramfors. I övrigt förutsätts kapacitetsåtgärder i infrastruktur och nya tåg som möjliggör något kortare restider på befintligt nät, vilket kan möta den ökade efterfrågan av både person- och gods- trafik. 
  
 Färdigställandet av höghastighetsbanorna bidrar till att järn- vägens transportarbete ökar kraftigt  
 2030–2050. 
  Ökningen är 73 procent eller 2,8 procent per år och ökningen är större för långväga resor än för regionala resor. En stor del beror på höghastighets- banorna, men även det faktum att kapaciteten ökar och restiderna minskar längs korridorerna Västkusten och Ostkusten har stor betydelse. 
  
 Utvecklingen innebär att järnvägens marknadsandel av det totala persontransportarbetet ökar från 8 procent år 2014 till 10 procent år 2030 och till 16 procent år 2050. Ökningen är större för långväga resor än för regionala resor, eftersom tåget har ett mer heltäckande utbud på den långväga marknaden och också en högre marknads- andel i utgångsläget, se tabell 6.4 och figur 6.5. 
  
 På den regionala marknaden har bilen stor betydelse och gener- erar många resor som är svåra att ersätta enbart med bättre tåg- eller kollektivtrafik. Tåget kan visserligen få en hög marknadsandel i de korridorer där det byggts ut men kan inte byggas ut överallt. I så fall krävs en annan samhällsstruktur och ett annat beteende. 
  
 Utvecklingen av höghastighetsnätet och snabbare förbindelser innebär att tåget tar marknadsandelar från främst inrikesflyget, där efterfrågan minskar med cirka 30 procent mellan åren 2030 och 2050. Det beror på att det blir snabbare eller lika snabbt att åka tåg som flyg i nästan hela södra och mellersta Sverige, mellan Stockholm och Köpenhamn och upp till  
 Sundsvall-Härnösand. 
  
 Tåget tar också marknadsandelar från bilen, men bilresandet ökar trots detta med 10 procent mellan åren  
 2030–2050, 
  vilket är en något lägre tillväxttakt än för åren  
 2014–2030. 
  Marknadsandelen för bil minskar från 74 procent år 2014 till 72 procent år 2030 och 
  
 500 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 till 69 procent år 2050, vilket framför allt beror på det långväga resandet. Det totala bilresandet förblir på en relativt hög nivå. Det övriga resandet med kollektiva färdmedel ökar men andelen förblir konstant på 11 procent. 
  
 Tågtrafikens fördelning på produkter redovisas i figur 6.3. Av figuren framgår den stora ökningen som en följd av höghastighets- banorna omkring år 2035. De ersätter delvis snabbtågen på de befintliga banorna. En ny produkt, snabbtåg i 250 km/h, börjar introduceras år 2035. Omkring år 2030 avvecklas de flesta InterCity och nattåg som körts med loktåg. Regional- och lokaltåg ökar suc- cessivt under hela perioden. 
  
 501 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 502 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 503 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 6.2Kapacitetsalternativet 
  
 I kapacitetsalternativet ingår en ytterligare satsning på järnvägen jämfört med basalternativet som syftar till att öka tillgängligheten och bidra till att klimatmålen uppnås. Det sker genom att göra tåg- resorna attraktiva så att fler väljer att åka tåg istället för bil, efter- som tåget har lägre energiförbrukning och mindre utsläpp. 
  
 Kapacitetsalternativet innebär att Götalandsbanan och Europa- banan färdigställs redan till 2030. I alternativet sker en ytterligare satsning på att öka kapaciteten, varvid järnvägen mellan Stockholm– Oslo byggs ut för 250 km/h. Det svenska höghastighetsnätet kopplas till det europeiska genom den fasta förbindelsen via Fehmarn Bält. Gods- och persontrafik blir delvis separerad. 
  
 I kapacitetsalternativet bedrivs interregional fjärrtrafik och trafik på höghastighetsnätet som koncessioner mot anbud. Där trafikunderlaget är stort kan det även finnas parallella koncessioner och konkurrens kan förekomma för kompletterande trafik. Det trafiksvaga nätet vidmakthålls och utvecklas främst med hänsyn till godskundernas behov. 
  
 Kapacitetsalternativet innebär i princip samma tillväxt som bas- alternativet av det totala transportarbetet som följd av den eko- nomiska utvecklingen. Det totala transportarbetet blir dock något högre som en följd av att fler nya resor genereras genom kortare restider från nya tågförbindelser. Det totala transportarbetet ökar med 23 procent, dvs. 1,3 procent per år från år 2014 till år 2030 och med 15 procent eller 0,7 procent per år mellan åren 2030 och 2050. Det är i perioden  
 2014–2030 
  en något högre tillväxt än under perioden  
 1990–2014 
  då den var 1,0 procent per år, men en något lägre tillväxt vid en jämförelse med perioden  
 2030–2050. 
  
 Utvecklingen av det totala transportarbetet med tåg, flyg, järn- väg, övrig kollektivtrafik, bil och  
 gång-cykel 
  framgår av tabell 6.7. Järnvägens marknadsandel av det långväga och kortväga transport- arbetet och totalt framgår av figur 6.8. 
  
 Utvecklingen  
 2014–2030 
  
 Trafiksystemet har förutsatts byggas ut enligt nu gällande planer och dess tänkta förlängning, men dessutom färdigställs höghastig- hetsbanorna Götalandsbanan och Europabanan till år 2030. Enligt 
  
 504 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 nuvarande målsättning ska dessa nya banor vara färdigställda år 2035. Precis som i basalternativet ingår Citybanan i Stockholm, partiellt fyrspår på Mälarbanan, att Västkustbanan blir dubbelspårig i sin helhet och Västlänken i Göteborg samt kapacitetsförstärk- ningar i Skåne. 
  
 Götalandsbanan  
 Stockholm–Jönköping–Göteborg 
  och Europa- banan  
 Stockholm–Jönköping–Malmö 
  trafikeras fullt ut med hög- hastighetståg i 320 km/h så att den kortaste restiden Stockholm– Göteborg blir 2 timmar och  
 Stockholm–Malmö 
  2,5 timmar. Hög- hastighetsbanorna trafikeras både av snabba direkttåg, tåg med uppehåll för mellanmarknaderna och med vissa direkttåg utan byte till större orter utanför höghastighetsbanorna såsom t.ex. Kalmar– Växjö. 
  
 Fjärrtrafiken på det övriga nätet trafikeras huvudsakligen med snabbtåg av SJ eller nya operatörer. Kapaciteten på det övriga nätet ökar bl.a. som en följd av höghastighetsbanorna, men den största tillåtna hastigheten förblir initialt 200 km/h. Regionaltågstrafiken fortsätter att expandera i hela landet, men särskilt där befolkningen ökar mest, dvs. i Skåne, Västsverige och Mälardalen. 
  
 Som framgått ovan förutsätts ett system med koncessioner mot anbud, vilket möjliggör att krav kan ställas på korta restider sam- tidigt som förbindelser mellan så många orter som möjligt upprätt- hålls. 
  
 Detta för att säkerställa att inte utbudet koncentreras enbart till vissa marknader med konkurrerande trafik som inte bidrar till ökad tillgänglighet. Där trafikunderlaget är stort kan det även finnas parallella koncessioner och konkurrens kan förekomma för kom- pletterande trafik. Målsättningen med ett sådant system är att utbudet ska få en mer samhällsekonomisk än företagsekonomisk inriktning för att säkerställa att de stora investeringarna utnyttjas på ett optimalt sätt. 
  
 Färdigställandet av höghastighetsbanorna bidrar till att järn- vägens transportarbete ökar kraftigt till år 2030. Ökningen är nästan 100 procent eller 4,3 procent per år och är större på långväga än på regionala resor. Sammantaget får detta till följd att marknads- andelen ökar från 8 till 14 procent framför allt på bekostnad av flyg och bil. De viktigaste orsakerna är färdigställandet av höghastig- hetsnätet som innebär ökad kapacitet och kortare restider samt förbinder de områden där tillväxten är störst. 
  
 505 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Flyget minskar med 23 procent som en följd av höghastighets- tågen, men har fortfarande en stark ställning till Norrland och givetvis i utrikestrafiken. Utvecklingen påminner om perioden  
 1990–2009 
  då flyget minskade med 17 procent bl.a. som en följd av att snabbtågstrafiken introducerades, varvid tågtrafiken ökade med 82 procent. Den långväga busstrafiken minskar något, medan den lokala och regionala kollektivtrafiken ökar. Washington och cykeltrafiken i tätorterna ökar något. 
  
 Utvecklingen  
 2030–2050 
  
 De viktigaste förändringarna är liksom i basalternativet att järn- vägen  
 Oslo–Göteborg 
  byggs ut för en största tillåten hastighet på 250 km/h. Dubbelspår byggs ut på Ostkustbanan mellan Gävle och Sundsvall, vilket möjliggör en restid på 2 timmar mellan Stockholm– Sundsvall. Norrbotniabanan byggs  
 Umeå–Luleå 
  och förbättringar sker också av banan mellan Sundsvall och Kramfors. I övrigt för- utsätts kapacitetsåtgärder i infrastruktur och nya tåg som möjliggör något kortare restider på befintligt nät, vilket kan möta den ökade efterfrågan av både person- och godstrafik. 
  
 Dessutom byggs sträckan  
 Stockholm-Oslo 
  ut för 250 km/h, vilket möjliggör en restid under 3 timmar. Den byggs ut i en delvis ny sträckning  
 Stockholm–Västerås/Eskilstuna–Örebro–Karlstad– 
  Oslo genom att Nobelbanan  
 Örebro–Kristinehamn 
  och en gen- ande länk mellan Arvika och Mitchell byggs ut. Det innebär att ett snabbtågsnät för 250 km/h etableras längs Västkusten mellan Oslo och Köpenhamn, längs Ostkusten mellan Stockholm och Umeå och mellan Stockholm och Oslo via Örebro. 
  
 Detta bidrar till att järnvägens transportarbete fortsätter öka kraftigt  
 2030–2050 
  från en redan hög nivå. Ökningen är 57 procent eller 2,3 procent per år och ökningen är större på långväga resor än på regionala resor. En stor del beror på kapaciteten ökar och res- tiderna minskar längs korridorerna Västkusten och Ostkusten samt  
 Stockholm–Oslo 
  samt en fortsatt tillväxt på höghastighetsbanorna. 
  
 Utvecklingen innebär att järnvägens marknadsandel av det totala persontransportarbetet ökar från 8 procent år 2014 till 14 procent år 2030 och till 18 procent år 2050. Ökningen är större för långväga resor än för regionala resor, eftersom tåget har ett mer heltäckande 
  
 506 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 utbud på den långväga marknaden och också en högre marknads- andel i utgångsläget. 
  
 Utvecklingen av de snabbare förbindelserna i  
 250-nätet 
  innebär att tåget tar marknadsandelar från främst inrikesflyget, där efter- frågan minskar med cirka 26 procent mellan 2030 och 2050. Det beror på att det blir snabbare eller lika snabbt att åka tåg som flyg i nästan hela södra och mellersta Sverige mellan Stockholm och Köpenhamn och Oslo samt upp till Umeå. 
  
 Tåget tar också marknadsandelar från bilen men bilresandet ökar med 8 procent åren  
 2030–2050. 
  Marknadsandelen för bil minskar från 74 procent år 2014 till 71 procent år 2030 och 66 pro- cent år 2050, framför allt beroende på det långväga resandet. Ut- vecklingen av bilresandet stagnerar därmed för långväga resor. Andelen för det övriga resandet med kollektiva färdmedel ökar från 11 till 12 procent. 
  
 Tågtrafikens fördelning på produkter redovisas i figur 6.6. Av figuren framgår den stora ökningen som en följd av höghastighets- banorna omkring år 2030. De ersätter delvis snabbtågen på de befintliga banorna. En ny produkt snabbtåg i 250 km/h börjar introduceras år 2035 och ökar efter år 2040. Omkring år 2030 av- vecklas de flesta InterCity- och nattåg som körts med loktåg. Regional- och lokaltåg ökar successivt under hela perioden. 
  
 507 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 508 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 6.3Lågalternativet 
  
 Lågalternativet innebär en mindre satsning på järnvägen än bas- alternativet, främst av ekonomiska skäl. Nu beslutade och plan- erade banor byggs, men därefter sker inte några större satsningar på nya länkar eller banor. Det innefattar också att viss olönsam trafik läggs ned. 
  
 Lågalternativet innebär att Ostlänken byggs ut som planerat till år 2030, men att den regionala trafiken får relativt stort utrymme. Höghastighetsbanorna Götalandsbanan och Europabanan byggs också ut till år 2050. Inga ytterligare satsningar görs på nya banor för snabba tåg. Fjärrtrafiken bedrivs på kommersiella villkor i högst 200 km/h. Regionaltågen koncentreras till och mellan de stora tät- orterna. All olönsam interregional persontrafik läggs ned och de trafiksvagaste banorna antas vara nedlagda redan år 2030. En bidragande orsak till detta är också att godstrafiken på dessa banor minskar bl.a. som en följd av tyngre och längre lastbilar. Därmed blir den samhällsekonomiska nyttan av att bibehålla dessa banor mindre. 
  
 509 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Lågalternativet innebär i princip samma totala trafiktillväxt som basalternativet av det totala transportarbetet som en följd av den ekonomiska utvecklingen. Det totala transportarbetet blir dock något lägre, eftersom tågutbudet är något sämre blir det färre nya resor genereras. Det totala transportarbetet ökar med 22 procent, dvs. 1,2 procent per år, vilket är samma tillväxt som i basalter- nativet även om nivån är marginellt lägre och med 14 procent eller 0,7 procent per år mellan åren 2030 och 2050, vilket är något lägre än i basalternativet där det ökar med 16 procent. Det är i perioden  
 2014–2030 
  en något högre tillväxt än under perioden  
 1990–2014 
  då den var 1,0 procent per år, men en något lägre tillväxt än vid en jämförelse med perioden  
 2030–2050. 
  
 Utvecklingen av det totala transportarbetet framgår av tabell 6.10. Utvecklingen av det totala transportarbetet med bil, järnväg, övrig kollektivtrafik och  
 gång-cykel 
  framgår av figur 6.11. 
  
 Utvecklingen  
 2014–2030 
  
 Trafiksystemet har förutsatts byggas ut enligt nu gällande planer och dess tänkta förlängning. För järnvägen innebär det att Citybanan i Stockholm liksom partiellt fyrspår på Mälarbanan tas i trafik, att Västkustbanan blir dubbelspårig i sin helhet och att Västlänken i Göteborg byggs och tas i trafik. 
  
 Ostlänken byggs som en första etapp av höghastighetsnätet och färdigställs till år 2027. Ostlänken ökar kapaciteten, men förutsätts inte utnyttjas till sin fulla potential år 2030.  
 Göteborg–Bollebygd– 
  Borås förutsätts initialt trafikeras med snabba regionaltåg. 
  
 Ett antal nya snabbtåg sätts i trafik av SJ eller nya operatörer för att öka kapaciteten på befintligt nät, men den största tillåtna hastig- heten förblir till 200 km/h. Regionaltågstrafiken fortsätter att öka, men i lägre takt och huvudsakligen där befolkningen ökar, dvs. i Skåne, Västsverige och Mälardalen. 
  
 Viss trafik läggs ned, för fjärtrafik gäller det generellt nattågen och för regionaltrafik trafiken på de flesta länsbanorna som inte redan i dag är upprustade eller som finns i plan. Staten köper ingen olönsam trafik, vilket är anledningen till att nattågen till Norrland försvinner. Trafiken på banor med litet trafikunderlag dras ner men läggs inte ner helt. 
  
 510 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Sammantaget får detta till följd att tågtrafiken ökar med cirka 24 procent fram till år 2030 vilket är hälften så mycket som i basalter- nativet och marknadsandelen ökar från 8 till 9 procent framför allt på bekostnad av långväga buss. De viktigaste förklaringarna är infrastruktursatsningarna ovan som innebär ökad kapacitet och kortare restider, men som motverkas av vissa neddragningar av trafik samt en lägre tillväxt. 
  
 Flyget ökar framför allt på de marknader där inte snabbtågs- konkurrensen är stark. Jämfört med utvecklingen sedan år 1990, då flyget minskade, innebär detta att flyget totalt sett kommer att öka med drygt 29 procent fram till år 2030. Den långväga busstrafiken minskar något. Bilresandet ökar med 22 procent fram till år 2030, dvs. med 1,3 procent per år. Den lokala och regionala kollektiv- trafiken ökar. Washington och cykeltrafiken i tätorterna ökar något. 
  
 Utvecklingen  
 2030–2050 
  
 Den viktigaste förändringen är att höghastighetsbanorna Göta- landsbanan  
 (Stockholm–Jönköping–Göteborg) 
  och Europabanan  
 (Stockholm–Jönköping–Malmö) 
  byggs ut och trafikeras med hög- hastighetståg. Den regionala trafiken får relativt stort utrymme och även om det också går direkttåg mellan  
 Stockholm–Göteborg 
  på 2 timmar och  
 Stockholm–Malmö 
  på 2,5 timmar blir utbudet inte optimalt. Det blir en blandning av kommersiellt utbud med för- hållandevis höga priser och ett samhällsstyrt utbud med längre restider. 
  
 I övrigt förutsätts kapacitetsåtgärder i infrastruktur och nya tåg som möjliggör något kortare restider på befintligt nät, vilket kan möta den ökade efterfrågan av både person- och godstrafik. Inga helt nya länkar byggs och den största tillåtna hastigheten förblir 200 km/h och inte som i basalternativets 250 km/h. 
  
 Färdigställandet av höghastighetsbanorna bidrar ändå till att järnvägens transportarbete ökar kraftigt åren  
 2030–2050. 
  Ökningen är 54 procent eller 2,2 procent per år och ökningen är större för långväga resor än för regionala resor. Det beror huvudsakligen på höghastighetsbanorna. 
  
 Utvecklingen innebär att järnvägens marknadsandel av det totala persontransportarbetet ökar från 8 procent år 2014 till 9 procent år 
  
 511 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 2030 och till 11 procent år 2050. Ökningen är större för långväga resor än för regionala resor, eftersom tåget har ett mer heltäckande utbud på den långväga marknaden och också en högre marknads- andel i utgångsläget. 
  
 Utvecklingen av höghastighetsnätet och innebär att tåget tar marknadsandelar från främst inrikesflyget, där efterfrågan minskar med cirka 22 procent mellan åren 2030 och 2050. Resandet med inrikesflyget blir därmed år 2050 på samma nivå som i dag dvs. 3,5 miljarder personkilometer men med en annan struktur. Det beror på att det med höghastighetsbanorna blir snabbare eller lika snabbt att åka tåg som flyg i nästan hela södra Sverige, men att flyget fortfarande är konkurrenskraftigt i norra Sverige. 
  
 Tåget tar också marknadsandelar från bilen på långväga resor, men inte på regionala resor där bilens marknadsandel förblir konstant på 76 procent under hela perioden. Bilresandet ökar med 12 procent mellan åren  
 2030–2050, 
  vilket är en högre tillväxttakt än i basalternativet. Marknadsandelen för bil ökar från 74 procent år 2014 till 75 procent år 2030 och minskar därefter till 72 procent år 2050, vilket framför allt beror på det långväga resandet. Det totala bilresandet förblir på en relativt hög nivå. Det övriga resandet med kollektiva färdmedel ökar men andelen minskar från 11 till 10 pro- cent år 2050. 
  
 Tågtrafikens fördelning på produkter redovisas i figur 6.9. Av figuren framgår ökningen som en följd av höghastighetsbanorna omkring åren  
 2035–2040. 
  De ersätter delvis snabbtågen på de be- fintliga banorna. Snabbtåg i 250 km/h ingår inte i detta alternativ. InterCity- och nattåg som körts med loktåg avvecklas under 2020- talet. Viss trafik med regionaltåg läggs ner successivt fram till år 2020 och turtätheten minskas på linjer med mindre trafikunderlag, varför ökningstakten blir lägre även efter år 2030. Lokaltåg ökar successivt under hela perioden, men i lägre takt än i basalternativet som en följd av sämre utbud. 
  
 512 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 513 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 6.4Jämförelse mellan alternativen 
  
 I detta avsnitt jämförs utvecklingen för de olika alternativen med varandra. Eftersom basalternativet utgör en förlängning av nuvar- ande utveckling ”business as usual” jämförs först kapacitets- alternativet och lågalternativet med detta. Därefter jämförs även kapacitetsalternativet med lågalternativet. 
  
 Till att börja med jämförs järnvägens marknadsandelar för de olika alternativen. Det bör framhållas att järnvägens markandsandel i sig inte är ett självändamål, men att den är ett indirekt tecken på att man lyckats göra tåget attraktivt och ökat tillgängligheten. Om man tar marknadsandelar från färdmedel med högre relativ energi- förbrukning och utsläpp är det också ett mått på att järnvägen bidrar till att uppnå klimatmålen. Därför redovisas också påverkan på andra transportmedel. En vidare diskussion om detta förs senare. 
  
 Av figur 6.12 framgår utvecklingen av järnvägens marknads- andel. Den var 8 procent av det totala transportarbetet år 2014, där långväga resor står för 15 procent och regionala resor för 6 procent. I basalternativet ökar andelen av det totala transportarbetet till 10 procent år 2030 och till 16 procent år 2050. Det blir således en för- 
  
 514 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 dubblad marknadsandel på lång sikt. Den har tidigare varit som lägst drygt 5 procent år 1992 efter att moms på resor införts, men har under långa perioder legat på  
 6–7 
  procent. Att den blir så hög i prognosen beror till stor del på höghastighetsbanorna, men också på att biltrafiken inte ökar lika mycket som tidigare, vilket är en fortsättning på den nuvarande utvecklingen. 
  
 I kapacitetsalternativet ökar marknadsandelen från 8 procent år 2014 till 13 procent år 2030 och till 18 procent år 2050. Att ökningen blir högre 2030 än i basalternativet beror främst på att höghastighetsbanorna är färdigställda. De ingår först i prognosen för år 2050 för basalternativet, då skillnaden mellan alternativen inte är lika stor. Skillnaderna är störst för långväga resor. 
  
 För lågalternativet ökar marknadsandelen från 8 procent år 2014 till 9 procent år 2030 och till 11 procent år 2050. Att marknads- andelen ökar beror på att i princip samma infrastruktursatsningar ingår fram till år 2030, där de flesta redan är beslutade eller ligger i plan och att höghastighetsbanorna ingår år 2050. De minskningar av trafik som ingår i lågalternativet kompenseras således av de ökningar som sker som en följd av förbättringar av infrastrukturen och en hög tillväxt i de större relationerna. 
  
 Man kan också jämföra kapacitetsalternativet med lågalter- nativet, som något förenklat skulle kunna sägas vara bästa möjliga utveckling jämfört med sämsta möjliga utveckling av järnvägen allt annat konstant. Det innebär enligt förutsättningarna för prognos- erna att inga ekonomiska kriser uppstår eller att drastiska kost- nadsförändringar sker för konkurrerande färdmedel. 
  
 Skillnaden mellan kapacitetsalternativet som får en marknads- andel på 18 procent och lågalternativet med 11 procent blir då ganska stor. Genomgående gäller att de största skillnaderna i de procentu- ella marknadsandelar är på de långväga resorna som varierar mellan 16 och 25 procent från låg- till kapacitetsalternativet, medan de regionala resorna varierar mellan 5 och 10 procent. Ökningen är större för långväga resor än för regionala resor, eftersom tåget har ett mer heltäckande utbud på den långväga marknaden och också en högre marknadsandel i utgångsläget. 
  
 För regionala resor gäller att järnvägen kan ha en hög marknads- andel längs de stråk där den är utbyggd, men att den inte kan byg- gas ut överallt. En stor del av det regionala resandet är genererat av bilen i sig och kan inte ersättas med kollektiva resor. För att minska 
  
 515 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 dessa resor krävs ett annat beteende och på lång sikt en annan sam- hällsstruktur, att man t.ex. handlar lokalt istället för att åka till stormarknader och att på lång sikt stormarknader inte byggs utan det satsas på lokal service. 
  
 Av figur 6.13 framgår skillnaden i transportarbete för de olika färdmedlen mellan samtliga alternativ. De gröna staplarna visar skillnaderna mellan kapacitets- och basalternativet. Tåg ökar med cirka 5 miljarder, bil minskar med cirka 4 miljarder, flyg minskar med 0,7 miljarder och övrig kollektivtrafik ökar med 0,7 miljarder personkilometer i kapacitets- jämfört med basalternativet år 2050. Man ser också att utvecklingen kommer tidigare i kapacitets- alternativet, eftersom höghastighetsbanorna är klara år 2030. 
  
 Skillnaden mellan lågalternativet och basalternativet framgår av de röda staplarna. Tåg minskar med cirka 8 miljarder, bil ökar med cirka 7 miljarder, flyg ökar med 1,5 miljarder och övrig kollektiv- trafik minskar med 1,5 miljarder personkilometer i lågalternativet jämfört med basalternativet år 2050. Skillnaderna mellan alter- nativen ökar här också mer från 2030 till år 2050. 
  
 Jämför man slutligen kapacitetsalternativet med lågalternativet blir skillnaderna stora och de ökar med tiden. Tåg är cirka 14 milj- arder personkilometer högre och bil är cirka 12 miljarder lägre, flyg är 1,5 miljarder lägre och övrig kollektivtrafik är cirka 2 miljarder personkilometer högre i kapacitetsalternativet jämfört med låg- alternativet. Det innebär att bilresandet är 8 procent mindre och flygresandet drygt 40 procent mindre i kapacitets- än i lågalterna- tivet, vilket bidrar till att uppfylla klimat- och miljömålen. Visser- ligen ökar tågresandet med 60 procent och det övriga kollektiv- resandet med 10 procent, men energiförbrukningen och utsläppen per personkilometer är så mycket lägre i tågtrafik och även i kollektivtrafik, varför nettoresultatet blir positivt. 
  
 På lång sikt kan skillnaderna bli ganska stora mellan en större satsning på järnvägen och en mindre satsning, oavsett vilka alter- nativ man jämför. Sannolikt kommer skillnaderna att förstärkas genom att en större satsning på järnvägen också gynnar kollektiv- trafiken och påverkar lokaliseringen av bostäder och arbetsplatser på lång sikt, vilket inte prognoserna tar hänsyn till. 
  
 516 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 517 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 7 Kapacitetsutnyttjande i järnvägsnätet 
  
 7.1Utvecklingen av utbudet i tågkilometer 
  
 Hittills har huvudsakligen utvecklingen av efterfrågan på järnvägs- trafiken i form av antalet ton- och personkilometer beskrivits. För kapacitetsutnyttjandet samt för drift och underhåll har utbudet i tågkilometer och andra faktorer som hänger ihop med tågen stor betydelse. Det har inte varit möjligt att göra några prognoser för detta inom ramen för detta projekt, utan här beskrivs först den hittillsvarande utvecklingen och därefter i kommande avsnitt en möjlig utveckling i framtiden av belastningen på järnvägsnätet och kapacitetsutnyttjandet. 
  
 Den hittillsvarande utvecklingen för järnvägens trafikarbete i tågkilometer framgår av figurerna 7.1 och 7.2. Totalt har antalet tågkilometer ökat med 44 procent sedan år 1988. Utbudet av per- sontrafik i tågkilometer har ökat med 80 procent mellan åren 1988 och 2014, medan produktionen av godstågskm har minskat med 12 procent. Godstrafiken var dock större än någonsin tidigare topp- året 2008, medan det år 2014 var lägre än något år under den aktu- Allen perioden. Det har således skett en förskjutning från gods- till persontrafik, varför persontrafikens andel har ökat från 60 till 76 procent. 
  
 Av tabell 7.3 framgår att antalet personkilometer har ökat med 82 procent och antalet tonkilometer med 18 procent samtidigt som antalet dragfordon minskat med 15 procent. Trafik med dieseldrift har minskat med 49 procent, medan trafik med eldrift ökat med 60 procent räknat i tågkilometer. 
  
 Av tabell 7.4 framgår att produktiviteten i antal ton per tåg i godstrafiken ökat med 33 procent till 574 ton per tåg, medan medel- beläggningen i persontågen legat ungefär konstant på 105 personer per tåg i persontrafiken. Produktiviteten för lok och motorvagnar (dragfordon) har ökat med 78 procent till 11 030 mil per drag- fordon och år. De stora strukturförändringarna i järnvägstrafiken kan ställas i relation till järnvägsnätets utbyggnad. 
  
 Det svenska järnvägsnätet var år 2014 cirka 1 100 mil långt och har minskat 6 procent i banlängd sedan år 1988, se tabell 7.5. Det beror på att några banor lagts ned. Standarden på järnvägsnätet har dock ökat kraftigt sedan år 1988. Antalet kilometer dubbel- och flerspåriga banor har ökat med 63 procent och den elektrifierade 
  
 518 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 banlängden har ökat med 10 procent. År 2014 hade 18 procent dubbelspår eller fyrspår, medan 82 procent således var enkelspårigt. 76 procent av järnvägsnätet är elektrifierat och 95 procent av trafiken i tågkilometer sker med eldrift. 73 procent av järnvägsnätet är försett med automatisk tågkontroll (ATC) som förhindrar att tågen kör för fort eller krockar. Även detta har byggts ut under den aktuella perioden. 
  
 Vad som inte framgår av dessa siffror är att ett stort antal nya banor har byggts eller rustats upp så att de fått en hög standard, t.ex. Mälarbanan, Pearson, Arlandabanan, Öresundsbron, dubbelspår på västkustbanan, Botniabanan och hela snabbtågs- utbyggnaden. Om inte denna utbyggnad skett hade kanske en del av dessa banor förr eller senare lagts ned eller fått kraftigt minskad trafik. Nu har i stället genomsnittshastigheten ökat med cirka 20 procent och turtätheten fördubblats, vilket framgått av kapitel 3.2. 
  
 Även för godstrafiken har många förbättringar skett, t.ex. i form av ökad axellast, större lastprofil och möjligheter att köra längre tåg på fler banor. Utvecklingen av godstrafiken har dock inte varit lika positiv. Den ökade produktiviten är en följd av strukturomvand- lingen av godstrafiken som bl.a. beror på en ökad intermodal och intramodal konkurrens. Här finns också en negativ utveckling som visar sig i nedlagda industrispår och minskad vagnslasttrafik. 
  
 Av tabell 7.6 framgår att utnyttjandet av banorna har ökat med 53 procent från cirka 29 till 44 tåg per bankilometer och dag under perioden  
 1988–2014. 
  Antalet passagerare har ökat med 93 procent till 3 481 per km bana och dag och antalet godston med 25 procent till 6 116 per bankm och dag. Man skulle kunna uttrycka som att det på en genomsnittlig svensk järnväg passerar 70 bussar med 50 passagerare och 150 fullastade lastbilar med 40 ton per dag. Nu är inte dessa jämt fördelade över nätet utan belastningen varierar, vilket framgår av nästa avsnitt. 
  
 Antalet bruttotonkilometer per km bana och dag har ökat med 38 procent mellan åren 1988 och 2014. Detta är ett grovt mått på belastningen av järnvägsnätet, vilket har betydelse för underhållet. Till detta kommer att även den största tillåtna hastigheten och axellasten ställer krav på underhållet samt att fordon med olika utformning av löpverken kan påverka slitaget. 
  
 Hur effektivt är järnvägen i Sverige utnyttjad i förhållande till andra länder? Av tabell 7.7 framgår nyckeltal för några länder och 
  
 519 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 för EU totalt. Först befolkningstätheten som är 21 invånare per km2 i Sverige jämfört med t.ex. 229 i Tyskland och 115 i EU. Ban- längden per invånare blir 1,2 meter i Sverige jämfört med 0,4 meter per invånare i Tyskland och EU27. Ett annat mått är banlängd i meter per km2 som är 25 meter i Sverige och 94 meter i Tyskland samt 49 meter i EU. Sverige har således ganska mycket järnväg per invånare, men inte lika mycket i förhållande till ytan. Det gäller också Finland och Norge som har en liknande struktur, medan Danmark är mer kontinentalt. 
  
 Mäter man sedan utnyttjandet av järnvägen ligger Sverige mycket högt jämfört med de flesta länder i Europa. Vi har ett godstrans- portarbete på 2 450 tonkm per invånare och år jämfört med Tyskland som har 1 400 och EU cirka 900. Även persontrans- portarbetet som uppgår till cirka 1 200 personkm per invånare och år ligger högre än Tyskland som ligger på 900. Högst ligger dock Schweiz med 2 300 personkm per invånare och år. Så även om vi har mycket järnvägar i förhållande till befolkningen så trans- porterar och reser vi också mycket med tåg. 
  
 Ytterligare ett mått är miljoner tonkilometer per km bana och år som uppgår till 2,1 i Sverige, något högre än genomsnittet på 1,8 i EU och 1,0 miljoner personkilometer per km bana och år jämfört med 0,7 i EU. Med dessa mått mätt ligger dock både Tyskland, Frankrike och Schweiz högre än Sverige. 
  
 520 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 521 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Bearbetning av SOS Bantrafik (KTH). 
  
 Källa: Bearbetning av SOS Bantrafik (KTH). 
  
 522 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Källa: Bearbetning av SOS Bantrafik (KTH). 
  
 Anm. Räknat på 320 dagar/år. 
  
 Källa: Bearbetning av SOS Bantrafik (KTH). 
  
 523 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Bearbetning av SOS Bantrafik och Eurostat (KTH). 
  
 7.2Belastningen på järnvägsnätet  
 2010–2030 
  
 I detta avsnitt redovisas belastningen på järnvägsnätet för person- och godståg år 2010 och för basprognosen år 2030. Resultatet redovisas även på kartor vilka framgår av figurerna  
 7.8–7.9. 
  
 En metod har utvecklats för att beräkna antalet godståg för- delade på järnvägsnätet i ett framtida läge. Utgångspunkten är där- vid antalet godståg fördelade på järnvägsnätet för utgångsåret i detta fall 2010 och matriser för transportvolymerna i ton mellan länen för utgångsåret och prognosåret. Beräkningen av antalet godståg år 2030 står i proportion till godsvolymen och kan sägas vara efterfrågestyrd. Det går att reducera antalet godståg väsentligt genom att köra tyngre tåg, längre tåg, att tillämpa högre axellaster och större lastprofil. 
  
 Beräkningen av antalet persontåg är mer utbudsstyrd och beror i stor utsträckning på de planer som länstrafikhuvudmännen har, där regionförstoring med hjälp av regionaltåg med hög turtäthet utgör en viktig faktor. Någon avstämning mot efterfrågan har inte gjorts. Även om det för persontrafiken ibland går att lösa kapacitets- problemen genom att köra längre, högre (tvåvåningståg) eller 
  
 524 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 bredare tåg (med  
 2+3-sittning 
  i stället för  
 2+2-sittning) 
  har tur- tätheten i sig en större betydelse än för godstransporter. 
  
 Godstransporter 
  
 Av kartorna för 2010 framgår tydligt de stora stråken med många tåg från Norrland ner mot Bergslagen och därifrån vidare ner mot Hallsberg och sedan mot Göteborg och Malmö. Efterfrågan på godstransporter med järnväg förväntas öka med cirka 40 procent i basprognosen. Ökningen är emellertid inte jämnt fördelad utan är störst på de banor som redan i dag har en hög belastning, södra stambanan, västra stambanan och banorna mot Norrland. 
  
 På södra stambanan förväntas efterfrågan öka med 55 procent främst beroende på snabbt ökande utrikestransporter, på västkust- banan med 50 procent, medan den på västra stambanan beräknas öka med 35 procent. Behovet av tåglägen och därmed kapacitet kan komma att öka mindre om godstågen blir tyngre. Å andra sidan kan behovet av tåglägen öka mer som en följd av avregleringen, vilket kan innebära fler och lättare tåg, t.ex. genom ökad kombi- trafik. Tyngre tåg kan bli aktuella på södra stambanan och väst- kustbanan, medan fler och lättare tåg är en trolig utveckling på västra stambanan. 
  
 På västkustbanan förväntas antalet godståg öka med 50 procent, men efter att tunneln genom Hallandsås blir klar kan tågvikterna ökas varvid antalet tåg endast behöver öka hälften så mycket. Det kan också till en viss del ske en omfördelning av godstrafiken från Bergslagen till Göteborg väster om Vänern och vidare på västkust- banan till Skåne och kontinenten. 
  
 En omstrukturering kan ske av transporterna till/från Norrland som en följd av Botniabanan, eftersom trafiken kan fördelas mellan norra stambanan och ostkustbanan. Lämpligast är om tågen söder- ut, som är tyngst, huvudsakligen går längs kusten, eftersom stig- ningarna är mindre på den nya banan, medan tågen norrut, som har en högre andel tomvagnar och därmed är lättare, går i inlandet. 
  
 En omstrukturering kommer också att ske av godstransporterna till kontinenten efter att den fasta förbindelsen till Fehmarn Bält öppnas år 2024. Mer gods kommer då att gå via Öresundsbron i stället för med färjorna. 
  
 525 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Det finns redan i dag en tendens att efterfrågan på godstågs- lägen på västra och södra stambanorna ökar mest på dagen. Det beror på att operatörerna vill utnyttja resurserna jämnare över dygnet, att utrikestrafiken har en annan rytm än inrikestrafiken och att transporterna till och från Göteborgs hamn mest sker dagtid. 
  
 Nya transportbehov kan uppstå som en följd av nya gruvor och förändringar i energitransporterna genom att oljan kommer att fasas ut. Flera nya gruvor är planerade och brytningen i befintliga utökas men utvecklingen har för närvarande kommit av sig p.g.a. sjunkande världsmarknadspriser. Oljetransporterna kommer san- nolikt att minska och delvis ersättas med transporter av biobränslen, där flödena är mer spridda över hela landet. Även transporter för återvinning av material med järnväg kan komma att öka. 
  
 Persontrafik 
  
 På kartan för år 2010 ser man hur den röda persontrafiken dominerar på stambanorna i södra Sverige och runt storstäderna och hur den gröna godstrafiken dominerar i Norrland. Efterfrågan på persontrafik med järnväg förväntas öka med cirka 50 procent i basalternativet. Ökningen är störst på de banor som redan i dag har hög belastning omkring storstäderna samt på södra stambanan, västra stambanan, ostkustbanan och västkustbanan. 
  
 Både längs södra stambanan och västra stambanan ökar efter- frågan med mer än 50 procent beroende på ökade behov av inter- regionala resor. På västkustbanan förväntas efterfrågan öka med 70 procent beroende på kortare restider och fler regionaltåg som följd av utbygganden av hela banan till dubbelspår. 
  
 På ostkustbanan förväntas trafiken öka som en följd av Botnia- banan och marknadstillväxten. Botniabanan och en utbyggd Ost- kustbana innebär både ökad regional och interregional trafik längs hela ostkusten. 
  
 Behovet av tåglägen i den interregionala trafiken behöver inte öka lika mycket eftersom man kan köra längre tåg. Å andra sidan innebär avregleringen av persontrafiken att efterfrågan på tåglägen sannolikt kommer att öka framför allt på stambanorna Stockholm- Göteborg/Malmö/Sundsvall. 
  
 526 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Utbyggnaden av Fehmarn Bält har inte lika stor betydelse för persontrafiken som för godstrafiken då restiden  
 Stockholm-Hamburg 
  med tåg ändå inte blir konkurrenskraftig med flyg. Trafiken från södra Sverige till Tyskland kan dock komma att öka. 
  
 Den regionala tågtrafiken ökar mycket i Stockholmsregionen, Skåne, Västsverige och längs norrlandskusten samt längs med stam- banorna, både som en följd av utbyggnaden av de regionala tåg- systemen och befolkningsökningen. De regionala trafiksystemen får allt längre räckvidd och kompletteras ibland också av lokala trafiksystem, t.ex. i Skåne. Turtätheten och därmed antalet tåglägen förväntas också öka. 
  
 En utveckling av det interregionala trafiksystemet mot alltfler snabba direkttåg utan uppehåll innebär ett ökat kapacitetsbehov även om inte den största tillåtna hastigheten höjs. I kombination med ett utvidgat regionaltågsnät och nya lokala tågsystem innebär det en ökad hastighetsspridning som medför att kapacitetsbehovet ökar mer än antalet tåg. 
  
 Det sammanlagda kapacitetsbehovet för person- och godstrafik 
  
 Det totala kapacitetsbehovet för järnvägen kommer att öka kraftigt, dels beroende på ökad efterfrågan, dels beroende på ökat utbud. Kapacitetsbehovet ökar över hela nätet, men mest på stam- banorna och omkring storstadsområdena. 
  
 Det sammanlagda behovet av tåglägen för person- och gods- trafik är i dag störst längs södra och västra stambanan och omkring storstadsområdena och kommer även enligt prognoserna att öka mest på dessa banor. Gods- och persontågsflödena är inte lika stora på västkustbanan men kommer att växa. Längs ostkusten är per- sontrafiken redan i dag av stor betydelse och godstrafiken förväntas växa allteftersom fler lok får ERTMS och banan Söderhamn– Kilafors öppnas för godstrafik. Kapacitetsbehovet och störnings- känsligheten ökar också som följd av ökade hastighetsskillnader. 
  
 Sträckan  
 Hallsberg–Mjölby 
  är kritisk för att godstrafiken ska kunna utvecklas på södra stambanan. Det finns också andra delar av nätet där kapacitetsbehovet är betydande främst beroende på att de är enkelspåriga. Det gäller ostkustbanan mellan Gävle och Sundsvall och godsstråket genom Bergslagen. Det gäller också på Värmlands- 
  
 527 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 banan mellan Laxå och Kil, på Dalabanan mellan Uppsala och Borlänge och vidare till Falun samt på sträckan  
 Nässjö–Jönköping– 
  Falköping. 
  
 Denna analys sträcker sig fram till år 2030 med de förutsätt- ningar som gäller i basprognosen, dvs. nu gällande planer och dess förlängning. Nya och kvarstående kapacitetsproblem kommer att lösas under perioden  
 2030–2050 
  i och med att höghastighets- banorna förutsätts bli färdigställda då, men sannolikt kan inte alla kapacitetsproblem lösas med hjälp av investeringar i infrastruktur. Som framgår av nästa avsnitt finns även andra åtgärder för att lösa kapacitetsproblemen t.ex. genom att öka kapaciteten i tågen och styra trafiken i tiden och mellan banorna. 
  
 528 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 529 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 530 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 7.3Möjligheter att öka kapaciteten i järnvägsnätet 
  
 Kapacitet på en järnväg beror på flera faktorer: Infrastrukturen, signalsystemet, trafikstrukturen, tidtabellerna, tågen, beläggnings- graden och förseningarna är några av de viktigaste. Inom ramen för dessa finns i sin tur flera komponenter av betydelse. 
  
 Den viktigaste faktorn är om infrastrukturen är byggd som enkelspår, dubbelspår eller fyrspår. Lägst kapacitet har enkelspåret, eftersom tågen bara kan köra i en riktning i taget mellan mötes- stationerna – jämför med en grusväg med mötesplatser. Eftersom tågen inte kan bromsa på siktsträckan måste alla tågmöten vara planerade. 
  
 En dubbelspårig linje har mycket högre kapacitet, eftersom tågen kan köra efter varandra i båda riktningarna. Ett snabbare tåg kan köra om ett långsammare bara om det finns ett sidospår som det långsammare tåget kan köra in på. Det motsvarar således en tvåfältsväg med en mittbarriär. På ett dubbelspår har därför bland- ningen av tåg i olika hastigheter stor betydelse. En bana med homogen trafik – där alla tåg går lika fort, har högst kapacitet. 
  
 Om blandningen av tåg i olika hastigheter är stor kan det be- hövas fyra spår. De långsamma tågen har då ett eget spårpar och de snabbare har ett spårpar. Detta kan jämföras med en motorväg med två filer i varje riktning, med den skillnaden att tågen inte kan byta fil hur som helst. Ett specialfall är särskilda höghastighetsbanor, där de snabbaste tågen har egna spår som är rakare så att man kan köra fortare medan de långsammare godstågen och regionaltågen, som ofta har ungefär samma medelhastighet, går på den gamla banan. 
  
 På dubbelspår har blandningen av tåg i olika hastigheter stor betydelse för kapaciteten. Om man blandar långsamma tåg som godståg eller regionaltåg med snabbtåg sjunker kapaciteten, efter- som tågen inte kan köra om varandra varsomhelst. Tågen kan vara långsamma antingen för att de stannar på många stationer som regionaltåg eller för att de har lägre topphastighet som godståg. 
  
 Kapaciteten på en bana med fjärrtåg ligger på omkring 20 tåg per timme, medan den kan bli högre i pendeltågsystemet med maximalt 30 tåg per timme under ideala förhållanden. Kapaciteten kan aldrig bli större än i den svagaste länken. Ofta blir stationer eller knut- punkter dimensionerande när tågen ska stanna eller bromsa in för att byta spår. 
  
 531 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Kapaciteten på ett enkelspår är starkt beroende av avståndet mellan mötesstationerna och hastigheten, se figur 7.10. Ju kortare det är mellan mötesstationerna ju högre blir kapaciteten och ju högre hastighet som tågen har desto fortare hinner de fram till mötesstationerna. Den kapacitet som kan utnyttjas beror också på förseningarna. Ett exempel är Getingmidjan mellan Stockholm C och Stockholm Södra. Den teoretiska kapaciteten har beräknats till 28 tåg per timme och riktning. Med den nivå på förseningarna som vi har i dag är den praktiska kapaciteten 22 tåg per timme och rikt- ning. Med fler tåg finns det ingen möjlighet att köra in försening- arna. 
  
 Ska kapaciteten ökas på kort sikt utan stora investeringar måste man se järnvägen som ett system där inte bara antalet tåg per sträcka har betydelse utan också tidtabellens utformning och tågens kapacitet och utnyttjandegrad. Exempel på åtgärder som kan genomföras på kort och medellång sikt: Förbättrat underhåll av infrastruktur och fordon, investeringar i signalsystem, mötesplatser och förbigångsspår, trafikplaneringsåtgärder för bättre utnyttjande av tåglägen, bättre kapacitetsutnyttjande i tågen samt tåg med högre kapacitet och stimulera effektivare utnyttjande genom differenti- erade banavgifter. 
  
 Bättre signalsystem och trafikstyrning är andra möjligheter att öka kapaciteten. Införande av det paneuropeiska signalsystemet ERTMS ökar framför allt interoperabiliteten, men det kan inte ensamt ersätta utbyggnad av spåren. Tidtabellsläggning med hjälp av simulering och som stöd till operativ trafikledning är andra sätt att öka kapaciteten och därigenom göra järnvägsdriften mer flexibel. 
  
 På lång sikt är investeringar i nya spår och järnvägar det bästa sättet att öka kapaciteten. På enkelspår kan i ett första steg fler mötesstationer byggas. Därefter kan enkelspåren byggas ut till dubbelspår där efterfrågan är störst. Linjer med både omfattande person- och godstrafik bör på sikt byggas ut till dubbelspår i sin helhet. Kapaciteten är aldrig högre än den svagaste länken, varför flaskhalsar bör byggas bort. Ofta kan stationer och terminaler ut- göra flaskhalsar och det gäller att se till att hela systemet har till- räcklig kapacitet. 
  
 Vid mycket hög efterfrågan och stora hastighetsskillnader bör man bygga fyrspår så att de långsamma tågen separeras från de snabba. Om det gäller på längre sträckor bör man bygga särskilda 
  
 532 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 höghastighetsbanor för snabb persontrafik över 300 km/h. För- delen med att bygga ut två helt nya spår är att de kan ges en mycket rakare sträckning och därmed medge högre hastighet än om man bygger fyrspår längs befintlig bana. Då snabbtågen lyfts bort från de konventionella banorna ökar kapaciteten för godståg och regional- tåg, vilka har ungefär samma medelhastighet, se figurerna  
 7.11–7.12. 
  
 Av figur 7.13 framgår effekten av några olika åtgärder för att öka kapaciteten på en bana utan att bygga fler spår. För godståg gäller att man kan öka axellast, tågvikt och tåglängd. Effekterna av detta beskrivs också närmare i nästa avsnitt. En höjning av axel- lasten från 22,5 till 25 ton kan öka kapaciteten i ett tåg med 15 pro- cent och en ökad tågvikt från 1 600 till 2 200 ton med 35 procent. Kapaciteten ökar också med tåglängden, men med längre tåg ökar också den tid som tåget befinner sig på en blocksträcka, vilket gör att linjekapaciteten sjunker något med ökad tåglängd. Av figur 7.13 framgår nettoresultatet: En ökning från 630 m till 750 m ger cirka 20 procent, till 835m cirka 30 procent och till 1 050 m cirka 60 pro- cent. 
  
 Av figuren framgår också effekten av att installera signal- systemet ERTMS level 2 som man nu planerar att införa i större skala jämfört med det nuvarande svenska systemet ATC2. ERTMS 2 ger en kapacitetsvinst på cirka 4 procent på en dubbelspårig bana med tät trafik. Det går att få en kapacitetsökning på uppemot 40 procent, men då måste man också förkorta blocksträckorna vilket är relativt kostsamt. Med ERTMS level 3 löser man detta problem med det finns ännu inte att köpa på marknaden. ERTMS ger lägre investerings- och underhållskostnader för infrastrukturhållaren, vilket är en fördel när man bygger nya banor. 
  
 För operatörerna ger de en ökad kostnad genom att loken måste utrustas med ett nytt system. På lång sikt ökar interoperabiliteten och konkurrensen genom att loken kan användas över hela Europa, men på kort sikt minskar interoperabiliteten och konkurrensen genom att inte alla lok är utrustade men ERTMS. Ett exempel i Sverige är Botniabanan som försetts med det nya signalsystemet, men som trafikeras av ett mycket begränsat antal godståg, eftersom få operatörer hittills har ERTMS installerat på sina lok. 
  
 533 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 534 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 535 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 536 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 7.4Möjligheter att öka kapaciteten i tågsystemet 
  
 Tyngre och längre godståg 
  
 Tyngre tåg är möjliga att köra om lokets dragkraft är tillräcklig och om tåglängden inte utgör en begränsning. Tyngre tåg är framför allt intressanta för den tunga industrins transporter av råvaror och basvaror, t.ex. malm, stål, timmer och pappersmassa. Längre tåg är intressanta för lättare gods som t.ex. kombitrafik. För att längre tåg ska vara attraktiva krävs en tillräcklig efterfrågan, så att inte frekvensen blir för låg. 
  
 Ett normalt tåg i Sverige har länge varit ett godståg som väger 1 650 ton och är 630 m långt. Det är dimensionerat efter  
 Rc-loket 
  och den tillgängliga infrastrukturen. En ny generation ellok har nu börjat introduceras, t.ex.  
 TRAXX-loken. 
  I Sverige räknar man med att de kan dra cirka 2 000 ton i 10 ‰ stigning. I Tyskland anger man att de kan dra upp till 2 600 ton i 10 ‰ stigning. Nya banor och spår i Sverige är dimensionerade för 750 m långa tåg. 
  
 Som framgår av figur 7.14 ökar lastkapaciteten i ton per tåg med 22 procent för ett tåg med 2 000 tons bruttovikt jämfört med 1 650 tons bruttovikt. Samtidigt minskar kostnaden per tonkilometer med cirka 9 procent. Om tågvikten kan ökas till 2 600 ton med ett lok ökar kapaciteten med 58 procent, medan kostnaden minskar med 19 procent. Vid 4 000 tons tågvikt behövs två lok, vilket gör att kostnadsminskningen bara blir 18 procent, medan kapacitets- ökningen blir 144 procent. Om man kan köra tåg med 5 200 tons bruttovikt ökar kapaciteten med 219 procent medan kostnaden minskar med 25 procent. 
  
 När det gäller längre tåg ökar kapaciteten med 24 procent om man går från 630 till 750 m tåglängd samtidigt som transportkost- naden minskar med 9 procent. Ökar vi till 835 m, samma som i dag körs mellan Hamburg och Köpenhamn, ökar kapaciteten med 35 procent medan kostnaden minskar med 13 procent. Ökar vi tåg- längden till 1 050 m som den tåglängd som kan köras med ett högeffektlok ökar kapaciteten med 76 procent, medan kostnaden minskar med 21 procent. Med 1 500 m långa tåg kan kapaciteten ökas med 147 procent varvid kostnaden minskar med 15 procent. Det behövs därvid två lok, men lösningen är inte optimal, eftersom två lok kan dra ett 2 000 m långt tåg. 
  
 537 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Högre axellast och metervikt 
  
 Högre axellast kan tillämpas på två sätt: Dels genom att lasta mer på varje vagn och köra kortare tåg med konstant tågvikt, dels genom att också köra fler vagnar i tåget och därmed öka tågvikten. Effekten blir givetvis större om man också fyller på till full tåg- längd. En ökning från 22,5 till 25 ton ger 15 procent i kapacitets- ökning och en kostnadsminskning med 10 procent. 
  
 En hög tillåten metervikt är viktig för gods med hög densitet och medger hög lastfaktor på kortare vagnar. Detta innebär i sin tur att tåglängden kan begränsas och att tyngre tåg kan köras på banor där mötesspår eller förbigångsspår är korta. 
  
 Snabbare godståg 
  
 Snabbare godståg är oftast inte av primärt intresse för gods- kunderna, däremot att godset levereras i tid. Ett vanligt logistik- upplägg är att varorna produceras på dagen och transporteras på natten i ett tidsfönster mellan cirka 17:00 och 7:00. På normala avstånd inom Sverige är transporttiden kortare än så med dagens godståg, men en hel del tid går åt för rangering, matartransporter och distribution. 
  
 Det finns dock lägen då snabbare godståg ändå kan vara intres- santa för godskunderna. Det gäller t.ex. om man kan vidga mark- naden för övernattransporter så att företagen kan nå fler kunder. Det kan i sin tur innebära att produktion och lager kan koncent- reras till färre ställen. Snabbare tåg kan också innebära att man kan öka produktiviteten och hinna med fler omlopp per dygn. 
  
 Snabbare godståg kan också öka kapaciteten genom att möjlig- göra fler godståglägen på dagtid, när persontrafiken är dominer- ande. Simuleringar utförda vid KTH har visat att det går att få in ett godstågsläge till per timme under dagtid på södra stambanan om godstågshastigheten höjs från 100 till 120 km/h. Effekten är inte bara kortare gångtid utan också färre förbigångar. 
  
 Många moderna godsvagnar är i dag godkända för 120 km/h, om än med reducerad maxlast. De flesta lok som används i gods- trafiken är godkända för 120 km/h eller mer. Att i ett första steg höja hastigheten från 100 till 120 km/h är således en åtgärd som skulle kunna införas relativt snabbt. 
  
 538 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Större lastprofil 
  
 En väl tilltagen lastprofil är viktigt både för volymgods med låg densitet i vagnslasttrafiken och för kombitrafiken. För volymgods gäller att volymen blir dimensionerande i stället för vikten, varvid lastprofilen får större betydelse än axellast och metervikt. För kombitrafik är det ofta höjden som blir dimensionerande, eftersom man ställer en trailer eller en container på en järnvägsvagn. 
  
 Lastprofilen i Sverige har sedan länge varit större än i de flesta andra länder i Europa. Den normala lastprofilen A är 3,40 x 4,65 m (bredd x höjd) och den största, lastprofil C, som tillämpas vid ny- byggnad är 3,60 x 4,85. Som exempel kan nämnas att lastkapa- citeten på en vagnslast med trävirkespaket i Sverige kan öka med 50 procent om man lastar enligt lastprofil C på höjden och med 125 procent om man även lastar enligt lastprofil C på bredden. 
  
 Lastprofil P/C 450 innebär att lastprofilens bredd x höjd är 2,60 x 4,83 m och att lastprofilen är rektangulär, dvs. inte avsmalnar i de övre hörnen. Den möjliggör transport av trailers som kan vara 4,50 m höga, på en standard pocketvagn med golvet 0,33 m över rälsens övre kant. Alvarez är normal höjd på lastbilar i Sverige, medan lastbilar på kontinenten är 4,0 m höga. Den lastprofil som är vanligast förekommande i dag på kontinenten är G2 som är 3,15 x 4,65 och medger därmed inte transport av trailers från Skandinavien på ett effektivt sätt. 
  
 I persontrafiken möjliggör bredden i lastprofil C persontåg med 3 + 2 stolar i bredd, vilket ger 20 procent högre kapacitet per tåg- meter än 2 + 2 sittning i ett envåningståg. 
  
 Kombinationer av tåglängd, axellast och lastprofil för godstrafik 
  
 Av figur 7.15 framgår den sammanlagda effekten av tåglängd, axel- last och lastprofil på transportkapaciteten för ett tåg med gods i ton och med volymgods i m3. Jämförelsen kommer från en analys av korridoren  
 Oslo–Göteborg–Köpenhamn 
  och utgår från de standarder som finns där. 
  
 Den visar att om man går från den lägsta standarden som fanns på sträckan  
 Oslo–Göteborg, 
  580 m tåglängd, 22,5 tons axellast och lastprofil G2 till den högsta standarden som fanns på Öresunds- 
  
 539 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 bron, kan man öka lastkapaciteten med 85 procent i ton och med 330 procent i m3 för ett vagnslasttåg. 
  
 Öresundsbron har en standard som redan i dag tillåter 25 tons axellast, 8,3 tons meterlast, lastprofil och 1 000 m långa tåg och 4 000 ton tunga tåg. Denna  
 ”Öresunds-standard” 
  är i flera avse- enden den högsta i Europa. Även den fasta förbindelsen över Fehmarn Bält planeras för denna standard. En relativt stor och ökande del av det svenska järnvägsnätet är upplåtet för lastprofil C, och en del av nätet och alla nya banor dimensioneras för 25 tons axellast. 
  
 540 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Trafikplaneringsåtgärder för bättre utnyttjande av tåglägen 
  
 Möjligheter finns att köra fler tåg om trafiken kan göras mer ensartad vissa tider eller på vissa sträckor. Det är blandningen av snabba och långsamma tåg som gör att kapaciteten sjunker. Om fler snabba eller långsamma tåg körs efter varandra kan man köra fler tåg. Svårigheten ligger i att Trafikverket måste styra upp trafiken ganska hårt. Det är delvis motstridigt mot en alltmer av- reglerad trafik. Tidtabellsläggning med hjälp av simulering och som stöd till operativ trafikledning är andra sätt att öka kapaciteten och möjligheter att göra järnvägsdriften mer flexibel. 
  
 En annan metod är att enkelrikta godstrafiken på två enkel- spåriga banor åt varsitt håll så att man får ett tekniskt dubbelspår. Då kan kolonnkörning tillämpas vissa tider på dygnet, kanske även med längre tåg. Det kan kräva att persontrafiken måste prioriteras 
  
 541 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 ned vissa tider, men den totala kapaciteten ökar samtidigt som gångtiderna minskar genom att de flesta tågmötena bortfaller. Ett exempel på sådant upplägg är att huvudsakligen köra godstågen söderut på Botniabanan och godstågen norrut på norra stambanan under natten. 
  
 Sådana åtgärder kan vara en möjlighet att få till stånd en ökad kapacitet utan stora investeringar. 
  
 Trafiksamordning 
  
 Det finns flera exempel på trafikupplägg med olika operatörer och kollektivtrafikmyndigheter som delvis överlappar varandra, men som ibland kräver mycket kapacitet i tidtabellen och som gör den mer störningskänslig. Genom att samordna trafiken kan ibland samma tåg utnyttjas för olika trafikuppgifter och kapaciteten kan utnyttjas på ett effektivare sätt. 
  
 Ett exempel är en snabbpendel mellan Stockholm och Västerås som stannar vid de större stationerna som ett komplement till lokaltågen som börjar närmare Stockholm och stannar på alla stationer. Samtidigt kan de mer långväga regionaltågen stanna på färre stationer och få kortare restid. Ett annat exempel är Gnestapendeln  
 Södertälje–Gnesta 
  och Sörmlandspilen Stockholm– Hallsberg som delvis kan täcka samma resbehov. En förutsättning är att samma taxa gäller till/från Gnesta. Nu har dessa tågsystem olika huvudmän och operatörer men är ändå till stor del skatte- finansierade. 
  
 Möjligheten att samordna trafiken kan också finnas för gods- trafiken. Genom att koppla ihop två korta godståg kan man spara tåglägen. 
  
 Tåglägen ska tilldelas på ett så långt möjligt samhällsekonomiskt effektivt sätt, men i dag finns inga incitament och rutiner för trafiksamordning. 
  
 Högre kapacitetsutnyttjande och kapacitet i tågen 
  
 Bättre tågfyllnad kan åstadkommas av operatörer och kunder delvis genom att använda priset. I SJ:s snabbtågstrafik har beläggnings- graden ökat från 55 till 70 procent genom mer differentierad pris- 
  
 542 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 sättning, s.k. yield management. Differentierad prissättning har i begränsad utsträckning provats i lokaltrafik. Det kan vara svårare att påverka efterfrågan i pendeltrafik, eftersom resenärerna där oftast är bundna av arbetstiderna. 
  
 Tågens kapacitet är också avgörande och kan ibland ökas genom längre tåg. När efterfrågan med det direkta snabbtåget från Göteborg till Stockholm med avgång 6:00 blev fullbelagt ökades kapaciteten genom att multipelkoppla två tåg så att man fick dubbla kapaciteten på ett tågläge. Plattformarna är emellertid inte tillräckligt långa för att köra tre sammankopplade tåg så när två tåg var fulla valde man att köra ytterligare ett tåg 5 minuter före det ordinarie tåget. Detta är inte alltid möjligt men innebär att minimal bankapacitet tas i anspråk för att köra många passagerare, i detta fall också med kortast möjliga restid. 
  
 Samma problem finns också i lokaltrafiken. I Skåne och Göteborg har man också valt att köra längre tåg, eftersom det inte finns kapacitet att köra fler tåg. Trafikverket har förlängt plattformarna för att kunna hantera längre tåg. 
  
 När tågen har maximal längd kan kapaciteten ökas ytterligare genom att anskaffa kapacitetsstarka tåg. Det finns i dag tåg på mark- naden, tvåvåningståg och breda tåg, som har  
 30–40 
  procent högre kapacitet än konventionella tåg. 
  
 Högre kapacitetsutnyttjande genom differentierade banavgifter 
  
 Det går i viss mån att styra kapacitetsutnyttjandet på banan i tid och rum genom differentierade banavgifter. På lång sikt kan man också styra mot längre tåg och kapacitetsstarkare tåg. Exempel på detta beskrivs i nästa avsnitt. 
  
 7.5Utvecklingen av banavgifterna 
  
 De svenska banavgifterna ska enligt de trafikpolitiska besluten sät- tas på samhällsekonomisk grund och har därför länge varit relativt låga. Banavgifterna började dock höjas år 2010 och målsättningen är att intäkterna av avgifterna under planperioden  
 2010–2021 
  ska bli 15,6 Miljarder kr i 2009 års prisnivå. Avgifternas struktur har där- för blivit viktigare och de har blivit alltmer differentierade. 
  
 543 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Beräkningar har gjorts av genomsnittliga banavgifter för några typtåg åren  
 2001–2017 
  med utgångspunkt från de nu föreslagna banavgifterna för år 2017 (se figur 7.16). De visar att mellan åren 2009 och 2017 ökar avgifterna med 127 procent för persontåget och med cirka 178 procent för godståget. Det är framför allt kapacitetsavgifterna som svarar för höjningarna. Det som är anmärkningsvärt är att avgifterna för godstågen har ökat mer än för persontågen. Problemet är att betalningsviljan för godstrafiken är låg genom att konkurrensen är hög samtidigt som operatörerna har dålig lönsamhet. 
  
 När det gäller intäkterna från banavgifterna finns det både en priseffekt och en volymeffekt. Intäkterna från banavgifterna har ökat från en nivå på cirka 500 Mkr år 2009 innan de började höjas till 1 323 Mkr år 2014. År 2017 beräknas de uppgå till cirka 1 750 Mkr. Intäkterna från banavgifterna har således mer än fördubblats under perioden  
 2009–2014 
  och kommer sannolikt att med något ökat trafikarbete vara tre gånger så stora år 2017 som år 2009. En prognos ger vid handen att t.o.m. år 2017 kommer intäkterna från banavgifterna att uppgå till cirka 10 Mdr sek i löpande priser och att det sammanlagda beloppet t.o.m. år 2020 kommer att överstiga 15,6 Mdr även i 2009 års prisnivå, eftersom inflationen hittills varit låg. 
  
 Det bästa sättet att styra trafiken i högt belastade avsnitt är att differentiera tågkilometeravgiften i tid och rum. Då styr man både mot kapacitetsstarka tåg samt mot att tåglägena kan förskjutas i tiden och i vissa fall ta andra vägar. På kort sikt kan operatörerna i vissa fall köra längre tåg i stället för flera korta tåg. På lång sikt kan en sådan utveckling styra mot ökad kapacitet per vagn och tåg (t.ex. breda tåg, tvåvåningståg). 
  
 Alternativa scenarier för banavgifterna har analyserats i en tidig- are rapport. Banavgifterna har då föreslagits att differentierats med hänsyn till vilka krav på kapacitet som ställs. En princip har därvid varit att storleken på avgiften för godstrafiken ska vara hälften av nivån för persontrafiken. Det finns flera anledningar till detta: 
  
 1.Godstrafiken får ofta stå tillbaka för persontrafiken både i tid- tabellsplaneringen och i den operativa driften. 
  
 544 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 2.Om vi enbart hade haft godstrafik i Sverige skulle anspråken på kapacitet vara mindre. Det skulle vara möjligt att köra färre och längre tåg på enkelspåriga linjer. 
  
 3.Betalningsförmågan i godstrafiken är lägre än i persontrafiken genom hårdare intermodal konkurrens och dålig lönsamhet. 
  
 Ett exempel på hur banavgifterna skulle kunna utformas framgår av tabell 7.17. En analys har gjorts av belastningen på järnvägsnätet fördelat över tiden. Den ligger till grund för en tidsdifferentiering i högtrafik, normaltrafik och lågtrafik. Som högtrafik har definierats kl.  
 7–9 
  och  
 16–18 
  under vardagar. Perioden bör inte vara för lång, för att ge möjlighet att flytta tåg en timme. Lågtrafik har definierats som natten mellan kl.  
 22–06. 
  Under natten är inte heller hastighets- skillnaderna så stora, vilket gör att kapacitetsproblemen blir mindre. Normaltrafik är övrig tid. 
  
 Det är viktigt att spåravgiften styr mot lägre banunderhållskost- nader och högre kvalitet. I dag finns stora problem med eftersatt underhåll på järnvägsnätet. Genom att differentiera banavgifterna efter hur mycket tågen sliter på spåren kan slitaget och kostnaderna för underhåll på lång sikt minskas. I dag lönar det sig sällan för operatörerna att skaffa tåg med t.ex. spårvänliga boggier, eftersom dessa är något dyrare. En indelning av järnvägsnätet i banklasser redovisas i figur 7.18. 
  
 Dieselavgiften bör inte sättas för hög, då det vid tidigare analyser visat att en hög dieselavgift medför att den totala energi- förbrukningen och utsläppen ökar genom att gods överförs från järnväg till lastbil. 
  
 Det blir också en ändrad fördelning mellan person- och gods- trafik med de alternativa banavgifterna. Godstrafiken får en lägre andel av de totala intäkterna, medan persontrafiken får en högre andel. Det beror på de förändrade kapacitetsavgifter som tar större hänsyn till vad som driver kapacitet och till de differentierade spår- avgifterna som tar större hänsyn till hur mycket fordonen sliter på banan. 
  
 545 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 546 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 547 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 8 Sammanfattning av resultaten 
  
 8.1Vad har uppnåtts med de hittillsvarande satsningarna på järnvägen? 
  
 Denna rapport innehåller en analys av den svenska järnvägsmark- nadens hittillsvarande utveckling. Tidsserier finns lång tillbaka i tiden, ibland ända sedan år 1950, men många noggrannare analyser utgår från åren 1988 eller 1990 och fram t.o.m. år 2014. Den trafik- politiska reformen år 1988 utgör fortfarande grunden för Sveriges trafikpolitik även om kompletterande beslut tagits därefter. På så sätt kan man säga att detta avsnitt också utgör en utvärdering av 1988 års trafikpolitiska beslut, även om inte allt som hänt inom transportmarknaden och järnvägen beror på trafikpolitiken. 
  
 Ett sätt att mäta utvecklingen är att analysera ökningen av transportarbetet och järnvägens marknadsandelar. Det bör fram- hållas, vilket också framgått tidigare, att järnvägens marknadsandel inte är ett självändamål, men att den är ett indirekt tecken på att man lyckats göra tåget attraktivt och ökat tillgängligheten. Om man tar marknadsandelar från färdmedel med högre relativ energi- förbrukning och utsläpp är det också ett mått på att järnvägen bidrar till att minska den relativa energiförbrukningen och uppnå klimatmålen. 
  
 Persontrafiken har utvecklats mycket positivt och resandet har ökat med 82 procent fram till år 2014. Det beror framför allt på satsningen på nya banor och nya tåg som möjliggjort kortare res- tider och ökad turtäthet. Det regionala resandet har ökat med 212 procent och marknadsandelen för den regionala trafiken har ökat från 2 procent år 1990 till 6 procent år 2014. Det är en mycket stor ökning och beror inte bara på en allmän tillväxt utan också på att nya tågsystem etablerats som täcker en allt större del av mark- naden. Tåget har blivit en avgörande faktor för utvecklingen av gemensamma arbetsmarknader i många regioner och utgör alltmer stommen i kollektivtrafiken, även utanför storstadsområdena. Det finns nu ett relativt heltäckande utbud i hela Sverige och den re- gionala trafiken har fått allt större räckvidd genom ökad medel- hastighet. Utvecklingen av den regionala tågtrafiken har således klart bidragit till en ökad tillgänglighet. 
  
 På den långväga marknaden har resandet med tåg ökat med 30 procent och marknadsandelen har ökat från 15 till 16 procent. Ut- 
  
 548 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 vecklingen är mindre än för regionaltrafiken, men med hänsyn till att järnvägen hade ett relativt helatäckande utbud över hela landet i ett tidigt skede och att marknadsandelen minskade från 20 till 14 procent under  
 1980-talet 
  är det ett trendbrott. Snabbtåget har blivit ett alternativ till flyget i många stora relationer upp till 60 mil och har blivit marknadsledande upp till 50 mil. Inrikesflygets nivå, som expanderade snabbt under 1970- och  
 1980-talet, 
  har i stort sett varit konstant sedan år 1990. Som en följd av bättre banor och tåg har medelhastigheten i järnvägens fjärrtrafik ökat med 22 procent och turtätheten mer än fördubblats. Även den interregionala tåg- trafiken har bidragit till en ökad tillgänglighet på medellånga avstånd, där den är snabbare än bilen och flyget. 
  
 Godstrafiken har ökat med 10 procent mellan 1988 och 2014, men marknadsandelen har minskat från 28 procent till 24 procent. Även om 2014 års transportarbete påverkas av det ekonomiska läget indikerar marknadsandelen att utvecklingen inte är positiv, vilket motsäger målsättningen med trafikpolitiken. Visserligen har investeringar gjorts i infrastruktur som gynnat godstrafiken och operatörerna har blivit effektivare och ökat produktiviteten som en följd av konkurrensen och avregleringen, men i den internationella trafiken har järnvägen svårt att hävda sig mot lastbilstrafiken trots stora volymer och långa avstånd. 
  
 Järnvägens utrikestrafik har minskat även i absoluta tal, medan lastbilstrafiken ökat snabbt och tagit marknadsandelar även från sjöfarten. I inrikestrafiken har utvecklingen varit mer positiv bort- sett från  
 1990-talet 
  då bruttovikten för lastbilar ökade från 51,4 till 60 ton. För järnvägen har vagnslasttrafiken minskat med 13 pro- cent, medan kombitrafiken har fördubblats under perioden 1988– 2014. När det gäller kombitrafiken har trafiken till/från Göteborgs hamn utvecklats snabbt, medan en stor del av den övriga inrikes kombitrafiken lagts ned, varför utvecklingen inte heller är entydig här. 
  
 De kvalitetsproblem som uppstod i samband med vintrarna 2009/2010 och 2010/2011 och eftersatt underhåll i kombination med ökad trafik har satt sina spår i utvecklingen. Både regionala och interregionala tågresor hade en stark tillväxt fram till år 2009 och marknadsandelarna ökade. Därefter har de långväga resorna minskat i både absoluta tal och i marknadsandel fram till år 2014. De regionala resorna har dock fortsatt att öka om än i något lång- 
  
 549 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 sammare takt. Godstransportvolymerna med järnväg var som högst år 2008 beroende på den ekonomiska utvecklingen och har därefter minskat och marknadsandelen har varit relativt konstant med en ökning för inrikes- och en fortsatt minskning för utrikestrafiken. 
  
 Utvecklingen av utrikestrafiken måste även ses i ett internatio- nellt perspektiv. Som framgår av kapitel 2.2. genomfördes avreg- leringen av lastbilstrafiken i Europa fullt ut 1995, då tillståndskravet slopades helt och 1998 då kravet på tillstånd för utländska åkare för cabotage i inrikestrafik slopades. Därefter har konkurrenssituationen skärpts ytterligare genom etablering av lågprisåkerier, vilket även drabbat den svenska åkerinäringen. För järnvägen började avregleringen av järnvägen att genomföras ungefär samtidigt med lastbilstrafiken, men har inte genomförts fullt ut i alla länder, se tabell 8.1 och figur 8.2. 
  
 Av tabell 8.1. framgår utvecklingen av järnvägens marknadsandel i ett antal länder i Europa  
 1995–2011. 
  Observera att i denna EU- statistik används ett annat mått än vad som normalt används i denna rapport då bl.a. sjöfarten inte ingår. Av den vänstra figuren framgår länder med hög eller ökande marknadsandel för järnväg. Till länder med högst marknadsandel hör Schweiz, Österrike och Sverige som ligger på cirka 40 procent eller mer av den samman- lagda marknaden för järnväg, lastbil och kanalsjöfart. Finland ligger också högt med 25 procent och både i Sverige och Finland har marknadsandelen varit stabil. Tyskland ligger på 23 procent och där har marknadsandelen ökat sedan år 1995 vilket är ett trendbrott. Även i Danmark, England och Holland har marknadsandelen ökat, men från en mycket låg nivå i utgångsläget. 
  
 Den högra figuren visar utvecklingen i några länder med sjunkande marknadsandelar. Från en någorlunda hög nivå har marknadsandelarna minskat i Norge och Frankrike. Även i Spanien har marknadsandelen minskat. Då Frankrike och Spanien har mycket stora transportvolymer har detta stor betydelse för Sverige. Även utvecklingen i Norge har stor betydelse för Sverige, eftersom det är stora transportvolymer mellan länderna. Till detta kommer att i nästan alla länder i Östeuropa har järnvägens marknadsandel sjunkit snabbt, delvis beroende på att järnvägens monopol tagits bort men också på grund av bristande underhåll och investeringar. 
  
 Jämför man länder med positiv eller stabil utveckling av järn- vägens marknadsandelar är det länder med en mer avreglerad järn- 
  
 550 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 väg såsom Sverige, England, Tyskland och Österrike. Vissa av länderna har också har lastbilsavgifter såsom Tyskland, Österrike och Schweiz. Motsatsen gäller för t.ex. Frankrike och Spanien där de statliga monopolen fortfarande har en stark ställning i politiken, men en svag ställning på transportmarknaden. 
  
 Situationen i Sverige har således påverkats av den internationella utvecklingen, men man kan inte bortse ifrån att höjda banavgifter i kombination med lägre lastbilspriser och bristande kontroll av last- bilstrafiken har bidragit till den negativa utvecklingen av utrikes- trafiken. 
  
 551 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Källa: Bearbetning av Eurostat (KTH). 
  
 8.2Effekter av basalternativet 
  
 Utvecklingen av järnvägens transportarbete och marknadsandelar för gods- och persontransporter i prognosen för basalternativet redovisas i tabell 8.3. Som framgår av tabellen ökar persontrans- portarbetet snabbare än godstransportarbetet, särskilt mellan åren 2030 och 2050. Det beror på att höghastighetsbanorna förväntas bli klara år 2035, vilket särskilt påverkar de långväga resorna med tåg. 
  
 Under perioden  
 2014–2030 
  kommer först det eftersatta under- hållet att tas igen varför tågtrafiken sannolikt inte kommer att öka så snabbt under den första delen av perioden fram till år 2020. En del stora infrastrukturinvesteringar, tunneln genom Hallandsås och Citybanan, kommer att färdigställas tidigt i perioden och senare dubbelspår på hela västkustbanan och Västlänken. Kapacitetsför- stärkningar kommer också att ske på Ostkustbanan. Dubbelspåret  
 Uppsala–Gävle 
  färdigställs liksom  
 Hallberg-Mjölby 
  och hamn- banan i Göteborg. I slutet av perioden färdigställs Ostlänken som också frigör kapacitet på västra stambanan. 
  
 Den fasta förbindelsen över Fehmarn Bält färdigställs år 2024, men höghastighetsbanorna blir i sin helhet klara först år 2035. Då frigörs också kapacitet för en ökad godstrafik på södra och västra stambanorna. Fram till år 2050 förutsätts förutom höghastighets- banorna även att Norrbotniabanan och  
 Oslo–Göteborg 
  byggs. 
  
 552 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 När det gäller godstransporter ökar dessa i takt med den eko- nomiska utvecklingen och järnvägen ökar också sin marknadsandel något från 24 till 26 procent. Som en följd av etableringen av Davis, ett successivt genomförande av avregleringen på kontinenten och ökad kapacitet i Sverige kommer utrikestrans- porterna öka snabbare än inrikestransporterna. 
  
 För persontrafiken fortsätter den positiva utvecklingen av den regionala trafiken både i volym och i marknadsandel, dels som följd av befolkningstillväxten, dels som följd av en fortsatt utbyggnad av regionaltrafiken. Marknadsandelen för regionala resor ökar från 6 procent till 9 procent under perioden  
 2014–2050. 
  
 Den största ökningen blir dock i den långväga trafiken som en följd av höghastighetsbanorna och de övriga förbättringar som sker av västkustbanan och ostkustbanan ända upp till Luleå. Marknads- andelen för långväga resor fördubblas från 15 procent år 2014 till 32 procent år 2050. Även avregleringen beräknas ge ett positivt bidrag i och med att det blir en prispress för de långväga resorna. 
  
 Sammanfattningsvis visar basalternativet på en fortsatt positiv utveckling av persontrafiken med ett transportarbete som ökar snabbare än marknadstillväxten och en ökad marknadsandel som totalt sett ökar från 8 till 16 procent. För godstransporterna är ut- vecklingen långsammare men i takt med den ekonomiska utveck- lingen och järnvägen ökar sin marknadsandel från 24 till 26 procent av det långväga transportarbetet, vilket dominerar godstransport- marknaden. 
  
 553 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 8.3Effekter av kapacitetsalternativet 
  
 Utvecklingen av järnvägens transportarbete och marknadsandelar för gods- och persontransporter i prognosen för kapacitetsalter- nativet framgår av tabell 8.4. Den största skillnaden jämfört med basalternativet blir för godstransporterna. 
  
 Som framgår av tabellen ökar godstransportarbetet lika snabbt som persontransportarbetet mellan åren 2030 och 2050. Det beror på flera orsaker: Höghastighetsbanorna förväntas vara klara år 2030, vilket frigör kapacitet på för godstrafik på stambanorna, avregleringen av godstrafiken kommer att ha genomförts fullt ut på kontineten och Martinez Corridors kommer att få hög kapa- citet. Det innebär att det kommer att gå lika snabbt och säkert att transportera gods till Europa med järnväg som med lastbil och att det ofta blir billigast. Allt detta innebär att järnvägens marknads- andel för utrikestransporter ökar radikalt, men från en låg nivå i utgångsläget. 
  
 Utvecklingen fortsätter också under perioden  
 2030–2050, 
  då förutom Norrbotniabanan och  
 Oslo–Göteborg 
  som ingår i bas- alternativet även järnvägen  
 Stockholm–Oslo 
  byggs ut med genande länkar och dubbelspår. Förutom sådana stora satsningar förutsätts 
  
 554 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 också åtgärder för att säkerställa godstrafiken på det trafiksvaga nätet och att den har tillgång till industrispår. 
  
 Kombitrafiken förbättras genom att ett linjetågsystem etableras med flera små terminaler mellan ändpunkterna. Det är kompakta terminaler som ligger på ett sidospår, där tågen gör ett kort uppe- håll. Omlastning sker med horisontell överföring av containers under kontaktledningen. På detta sätt utvidgas kombitrafikens marknad till fler relationer och kortare avstånd. 
  
 För persontrafiken har det också betydelse att färdigställandet av höghastighetbanorna sker tidigare, eftersom det blir en större ökning fram till år 2030. I perioden fram till år 2050 påverkas också persontrafiken av de snabbare förbindelserna  
 Stockholm–Oslo 
  via  
 Västerås/Eskilstuna–Örebro, 
  vilket också skapar nya regionala marknader. Persontrafiken påverkas också av relationen Oslo– Göteborg, vilken ökar tillgängligheten längs västkusten. 
  
 Kapacitetsalternativet förutsätter också att den interregionala fjärrtrafiken och höghastighetsbanorna bedrivs som koncessioner mot anbud. Detta för att säkerställa ett bra utbud och hög tillgäng- lighet för höghastighetsbanorna med både direkta tåg på änd- punktsmarknaden, uppehållståg som stannar på alla större stationer och tåg som går direkt till större orter utanför höghastighets- banorna t.ex. Kalmar och Halmstad. Där trafikunderlaget är stort kan det finnas parallella koncessioner och konkurrens kan före- komma med kompletterande trafik. 
  
 Även regionaltrafiken utvecklas snabbare i detta alternativ än i basalternativet främst på grund av de nya banorna men också bero- ende på större regionala satsningar. Sammantaget ökar järnvägens marknadsandel för persontrafik från 8 procent år 2014 till 18 pro- cent år 2050. Godstrafiken ökar sin marknadsandel från 24 procent år 2014 till 41 procent år 2050. Något förenklat kan man säga att kapacitetsalternativet innebär ett systemskifte för godstrans- porterna och en tidigareläggning av investeringar för persontrafik, se tabell 8.5. 
  
 555 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 556 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 8.4Effekter av lågalternativet 
  
 Utvecklingen av järnvägens transportarbete och marknadsandelar för gods- och persontransporter i prognosen för lågalternativet framgår av tabell 8.6. Den största skillnaden jämfört med basalter- nativet blir för godstransporterna som får en mycket sämre utveckling i lågalternativet. 
  
 Godstrafiken ökar med 23 procent fram till år 2030 men står därefter stilla mellan åren 2030 och 2050, varför marknadsandelen för långväga transporter minskar från 24 procent år 2014 till 18 procent år 2050. Det beror bl.a. på att Davis får begränsad kapacitet och att avregleringen genomförs långsamt på kontinenten, varför inga stora förbättringar sker i utrikestrafiken. I inrikestrafiken införs lastbilar med 74 tons bruttovikt till år 2030 och med 90 tons bruttovikt och 34 meters längd till år 2050. Bruttovikten påverkar vagnslast- och systemtågens konkurrens- förmåga negativt och längden påverkar kombitrafiken. Detta med- verkar till att de trafiksvagaste banorna läggs ned liksom stora delar av det kapillära nätet. Vagnslasttrafiken får en så liten volym att den avvecklas. 
  
 För persontrafiken blir utvecklingen dock positiv, eftersom i stort sett samma investeringar som i basalternativet ingår fram till år 2030. Höghastighetsbanorna ingår även i detta alternativ för perioden  
 2030–2050. 
  Marknadsandelen för långväga resor ökar från 15 procent år 2014 till 25 procent år 2050. Regionala resor ökar i takt med marknadstillväxten och som en följd av höghastighets- banorna, men marknadsandelen blir 6 procent och densamma år 2014 som år 2050. 
  
 Utvecklingen av persontrafiken påverkas negativt av att de trafik- svagaste banorna läggs ned och att utbudet minskas på linjer med begränsat trafikunderlag. All nattågstrafik läggs ner. Den totala effekten blir att persontrafikens marknadsandel ökar från 8 procent år 2014 till 11 procent år 2050, vilket kan jämföras med basalternativets 16 procent. Framför allt minskar tillgängligheten i de glesare delarna av Sverige. 
  
 Trots detta är nog de negativa effekterna större för godstrans- porterna, eftersom näringslivet inte får tillgång till lika konkur- renskraftiga transporter längre och utbudet blir begränsat till systemtåg i stora relationer och kombitransporter till kontinenten. 
  
 557 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 8.5Jämförelse mellan alternativen 
  
 Prognosalternativen skiljer sig beroende på förutsättningarna, vilka också ger skillnader över tiden. Skillnaderna tenderar att bli större ju längre fram i tiden man går, eftersom förutsättningarna är mer likartade under den första prognosperioden. Nedan analyseras främst det långväga transportarbetet, eftersom det är där skill- naderna är störst. 
  
 Utvecklingen för de långväga godstransporterna, dels 1950– 2014 och dels för de olika prognosalternativen  
 2014–2030–2050 
  framgår av figur 8.7. Sjöfarten dominerade som transpormedel i början av perioden, medan lastbilen hade en marginell andel av det långväga transportarbetet. Lastbilstrafiken växte snabbt och blev lika stor som järnvägen år 1980 och lika stor som sjöfarten år 2000. Lägger man till den kortväga lastbilen förändras inte bilden nämn- värt, eftersom den endast står för en liten andel av det totala trans- portarbetet. 
  
 I basalternativet ökar järnvägens transportarbete i ganska jämn takt under hela prognosperioden  
 2014–2050 
  och något mer än det totala transportarbetet, varför marknadsandelen ökar. Lastbilen kommer fortfarande att vara det största transportmedlet år 2050, medan sjöfarten och järnvägen förblir i samma storleksordning. I 
  
 558 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 kapacitetsalternativet ökar järnvägen så att den blir ungefär lika stor som lastbilen och sjöfarten år 2030 och ännu större än dessa år 2050. Utvecklingen går här i riktning mot målsättningen i EU:s vitbok från år 2011. I lågalternativet ökar järnvägen fram till år 2030, men ligger kvar på samma nivå till år 2050. Sjöfarten ligger kvar på en relativt hög nivå och lastbilen svarar för nästan hälften av transportarbetet. 
  
 Med en utbyggnad av höghastighetsbanor frigörs kapacitet så att det tillsamman med avregleringen av den internationella järnvägs- trafiken möjliggör en väsentligt högre marknadsandel för järn- vägen. Då dessa antas färdigställas redan år 2030 i kapacitetsalter- nativet ökar järnvägens godstransportarbete tidigare, medan denna ökning i basalternativet ligger i perioden  
 2030–2050. 
  Till skillnad från persontrafiken blir det inte någon ”språngeffekt” av höghastig- hetsbanorna, visserligen ökar kapaciteten direkt, men det tar lång tid att ändra godskundernas transportupplägg. Här ligger också den största osäkerheten i kapacitetsalternativet, eftersom den största ökningen ligger i utrikestransporterna där vi är beroende av ut- vecklingen av transportsystemet i övriga Europa. 
  
 559 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Utvecklingen för de långväga persontransporterna redovisas i figur 8.8. Av figuren framgår att tåget hade en dominerande ställ- ning på den långväga marknaden under  
 1950-talet, 
  men att bilen expanderande och från  
 1960-talet 
  började dominera marknaden, senare tillsammans med flyget. 
  
 Investeringar i höghastighetsbanor gör att järnvägen ökar kraftigt omkring år 2035 i basalternativet, medan denna ökning kommer redan år 2030 i kapacitetsalternativet. För persontrafiken blir det en ”språngeffekt”, då restiderna förkortats, varefter det blir en fortsatt tillväxt, eftersom systemet är konkurrenskraftigt mellan områden med snabb befolkningstillväxt. Nivån blir högre i kapa- citetsalternativet, eftersom systemet med koncessioner förväntas ge ett bättre utbud. Dessutom ingår i detta alternativ även snabbtåg i 250 km/h i de största korridorerna utanför höghastighetsbanorna. 
  
 I lågalternativet blir det generellt sett lägre resande än i bas- alternativet, eftersom det också ingår minskad trafik i detta alternativ, Detta påverkar även det regionala resandet, som dock får ungefär samma utveckling som det långväga resandet, trots att hög- hastighetsbanorna inte påverkar utvecklingen lika mycket här. Järn- vägens regionala resande har en lägre andel av det totala resandet, varför skillnaderna inte blir lika synliga. De kan dock bli stora om man analyserar resandet i enskilda regioner. 
  
 560 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Av tabell 8.9 framgår det gods som överförts till och från järnvägen för kapacitets- och lågalternativet vid jämförelser med basalter- nativet för åren 2030 och 2050. Redovisningen är något förenklad, men åskådliggör skillnaderna mellan alternativen och hur olika faktorer påverkar såväl inrikes- som utrikestransporterna. Malmen särredovisas då den förutsatts inte påverkas av utbudsförändring- arna i alternativen. 
  
 Variabeln ”kostnad och tid” speglar effekterna av lägre trans- portkostnad och kortare transporttider. De största effekterna finns där för utrikestrafiken i kapacitetsalternativet som en följd av ökad kapacitet och lägre kostnad såväl i Sverige som i de europeiska godskorridorerna. I lågalternativet förklaras större delen av in- rikestrafikens nedgångar av effekterna av ökad bruttovikt och längd på lastbilarna i Sverige, medan större delen av utrikestrafikens minskning beror på högre kostnad och längre transporttider till Europa. 
  
 Variabeln ”orter” speglar förändringarna av det kapillära nätet och industrispåren. Dessa utökas i kapacitetsalternativet, medan de reduceras i lågalternativet. När det gäller orter påverkas kapacitets- alternativet också av införandet av lättkombi, som är ett linjetåg- system med snabb omlastning vid många små terminaler under vägen. Lättkombin fungerar också som matartrafik till den utrikes kombitrafiken. Nedläggningen av vagnslasttrafiken i lågalternativet särredovisas, eftersom den är ett resultat av ett antal olika faktorer. 
  
 Av tabell 8.10 framgår för persontrafiken skillnaderna mellan prognosalternativen för åren 2030 och 2050 som förorsakas av större utbudsförändringar. Kapacitetsalternativet har ett bättre utbud än basalternativet, varför transportarbetet för järnvägen ökar. Hela höghastighetsnätet antas vara utbyggt år 2030 i kapacitets- alternativet, men endast Ostlänken i basalternativet. Det innebär att den högre efterfrågan som höghastighetstågen genererar kom- mer tidigare, varför skillnaden inte blir lika stor år 2050. Den skillnad som då kvarstår beror på att höghastighetsbanorna liksom all fjärrtrafik är upphandlad med koncessioner, vilka ska säkerställa ett bra utbud. Att det är mindre resande med snabbtåg i kapa- citetsalternativet år 2030 beror på att de är ersatta med höghastig- hetståg. Det är också ett större utbud av lokal- och regionaltåg i kapacitetsalternativet. 
  
 561 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Lågalternativet antas få ett sämre utbud än basalternativet, var- för transportarbetet för järnvägen minskar. År 2030 skiljer det inte mycket mellan höghastighetsbanorna för dessa alternativ, eftersom endast ostlänken är byggd. Det antas bli färre resande med snabb- tågen på de övriga linjerna på grund av ett sämre utbud. Nattågen är nedlagda och staten köper ingen interregional trafik längre. De regionala kollektivtrafikmyndigheterna köper inte lika mycket trafik som i basalternativet och skillnaden blir ganska stor ju längre fram i tiden man kommer, eftersom ett sämre utbud ger en lägre tillväxt. Den stora skillnaden i snabbtågstrafiken mellan alter- nativen år 2050 beror på att Norrbotniabanan,  
 Göteborg–Oslo 
  och  
 Stockholm–Oslo 
  inte är utbyggda och att det inte finns några snabbtåg för 250 km/h i lågalternativet. 
  
 562 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Miljarder tonkm 
  
 2014 
  
 Prognos 2030 
  
 Prognos 2050 
  
 Marknad 
  
 Faktor 
  
 Bas 
  
 Kapacitet 
  
 Låg 
  
 Bas 
  
 Kapacitet 
  
 Låg 
  
 Inrikes 
  
 Bas 
  
 11,5 
  
 13,3 
  
 13,3 
  
 13,3 
  
 15,8 
  
 15,8 
  
 15,8 
  
 Kostnad+tid 
  
 1,6 
  
 -1,2 
  
 2,2 
  
 -3,5 
  
 Orter 
  
 1,1 
  
 -0,7 
  
 1,5 
  
 -2,3 
  
 Lättkombi 
  
 1,2 
  
 0,0 
  
 2,7 
  
 0,0 
  
 Summa 
  
 11,5 
  
 13,3 
  
 17,2 
  
 11,4 
  
 15,8 
  
 22,2 
  
 10,0 
  
 Utrikes 
  
 Bas 
  
 4,2 
  
 9,8 
  
 9,8 
  
 9,8 
  
 13,5 
  
 13,5 
  
 13,5 
  
 Kostnad+tid 
  
 6,1 
  
 -1,1 
  
 11,9 
  
 -3,3 
  
 Orter 
  
 1,1 
  
 -0,6 
  
 1,5 
  
 -2,0 
  
 Lättkombi 
  
 0,3 
  
 0,0 
  
 0,8 
  
 0,0 
  
 Summa 
  
 4,2 
  
 9,8 
  
 17,3 
  
 8,1 
  
 13,5 
  
 27,7 
  
 8,2 
  
 Inrikes+utrikes 
  
 15,7 
  
 23,1 
  
 34,5 
  
 19,5 
  
 29,3 
  
 49,9 
  
 18,2 
  
 Transit 
  
 0,0 
  
 0,3 
  
 0,3 
  
 0,3 
  
 0,7 
  
 0,7 
  
 0,3 
  
 Malm 
  
 4,8 
  
 5,5 
  
 5,5 
  
 5,5 
  
 6,8 
  
 6,8 
  
 6,8 
  
 Nedläggning vagnslast 
  
 -3,1 
  
 Totalt med järnväg 
  
 20,5 
  
 28,9 
  
 40,3 
  
 25,3 
  
 36,8 
  
 57,4 
  
 25,3 
  
 563 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 8.6Strukturförändringar på längre sikt 
  
 Prognosmodeller kan vara utvecklade för att återspegla för- ändringar med olika tidshorisont och med olika steg i sambandet mellan transporter och samhällsutveckling. I detta avsnitt behandlas långsiktiga effekter eller systemförändringar. Med detta avses effekter som inte uppkommer omedelbart efter en utbuds- förändring utan först uppstår efter ett par år och t.o.m. efter flera decennier, se figur 8.11. Med långsiktiga effekter avses: 
  
 Dynamiska utbudseffekter på konkurrerande utbud 
  
 Effekter på lokalisering av boende och verksamheter 
  
 Påverkan på resbehov som en följd av annan lokalisering 
  
 Påverkan på bilinnehav som följd av ändrat kollektivtrafikutbud och ändrad lokalisering 
  
 Dynamiska utbudseffekter 
  
 Härmed avses att ett bättre utbud av ett transportmedel innebär sådana förändringar av marknadsandelarna att det påverkar utbudet av ett annat transportmedel. När det gäller höghastighetståg blir det tydligt att detta påverkar flygutbudet. Är tåget tillräckligt snabbt kan det helt ersätta flyget. Många gånger sker sådana för- ändringar successivt och leder kanske först efter ett par år till att flyget marginaliseras eller helt läggs ned. Dessa effekter har delvis implementerats i prognoserna. 
  
 På samma sätt har flyget tidigare successivt ökat utbudet, vilket medfört att tåget tvingats dra ned på sitt utbud ända tills man bör- jade satsa på snabba tåg på vissa sträckor. Denna förändring har skett successivt och är därför svår att härleda. Likaså har privatbilen successivt ökat sin marknadsandel, vilket inneburit att kollektiv- trafiken tvingats att minska sitt utbud successivt. Detta blir mest uppenbart när en järnväg till slut läggs ned. Det finns också dynamiska utbudseffekter där befintliga transportmedel får en ny roll med nya affärsidéer såsom lågprisflyget. Sådana företeelser är mycket svåra att förutse i prognoser. 
  
 564 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Samband mellan transporter och lokalisering av boende och verksamheter 
  
 För lokaliseringsanalys finns särskilda modeller utvecklade. De brukar inte vara integrerade med transportprognosmodellerna, men kan hämta indata från dessa om inte något transportnätverk finns inbyggt i modellen. En stor del av lokaliseringen är planeringsstyrd, men även planeringen påverkas av marknaden. Lokaliseringen är trögrörlig och alla förändringar sker på marginalen – kanske 90 pro- cent av invånarna i Sverige om 20 år kommer att bo på samma orter som i dag. 
  
 På riktigt lång sikt kan ändå förändringarna bli stora om man t.ex. jämför bilsamhället i USA i dag med hur det var för 50 år sedan. Då fanns en mycket bra kollektivtrafik, nu finns inte mycket kvar av detta utom i de allra största städerna. Skillnaderna blir uppenbara om man jämför USA med Europa i dag. 
  
 Om man omvänt vill ha fram effekterna av en ändrad lokalis- ering på transportsystemet kan man köra transportprognos- modellen igen, men med nya indata från lokaliseringsanalysen. Ett sätt att lösa detta är att göra en scenariobaserad prognosmodell där man kan styra indata på ett strukturerat sätt utan att göra detaljerade prognoser för varje område. 
  
 565 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Påverkan på bilinnehav som följd av ändrat kollektivtrafikutbud eller lokalisering 
  
 Bilinnehavet påverkas av tillgängligheten och utbudet av kollektiv- trafik. Det kan man inse lätt genom att jämföra bilinnehavet i Stockholms innerstad och Norrlands inland. Ålder, ekonomi och sysselsättning brukar vara de grundläggande variablerna i bilinne- havsmodeller. 
  
 KTHs Järnvägsgrupp har tillsammans med WSP tagit fram en modell som tar hänsyn till den regionala strukturen och kollektiv- trafikutbudet, där även utbudet av tågtrafik ingår som en variabel. 
  
 566 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Slutsatser 
  
 Dynamiska utbudseffekter kan hanteras inom ramen för de flesta transportprognosmodeller, men kräver en iterativ process och en god kännedom om marknadsmekanismerna. I praktiken kan detta bara göras vid stora utbudsförändringar, där man kan säkerställa att effekterna uppstår. Ett sådant är konkurrensen mellan tåg och flyg, där det finns mycket entydiga internationella erfarenheter. 
  
 Bilinnehavsmodeller finns som kan ta hänsyn till kollektiv- trafikutbudet och tillgängligheten förutom de traditionella socio- ekonomiska faktorerna. De är möjliga att implementera och utgör ett viktigt bidrag, eftersom bilinnehavet styr en så stor del av resandet. 
  
 Påverkan på lokalisering och tillbaka igen på resgenerering låter sig göras, men kräver att flera komplicerade modeller körs kon- sekutivt. Lokaliseringsmodeller kan förutse vissa marknads- mekanismer, men det faktum att en stor del av lokaliseringen är planstyrd går inte att bortse från. Ett sätt att lösa detta är att arbeta med scenarier för olika regionala strukturer och en scenariobaserad prognosmodell. 
  
 8.7Osäkerheter i den framtida utvecklingen 
  
 Godstransporter 
  
 Basalternativet innebär ”business as usual” dvs. den utgår från till- gängliga ekonomiska prognoser, planer och andra kända för- ändringar som påverkar transportmarknaden. Något förenklat kan man säga att detta innebär att transportmedlens marknadsandelar förblir relativt oförändrade. Förbättringar sker av järnvägssystemet, men förbättringar sker också inom vägtransporter och sjöfart, varför konkurrenssituationen totalt sätt blir relativt oförändrad, även om förändringar kan ske på olika delmarkander och relationer. 
  
 Även om järnvägens transportarbete och marknadsandel varit relativt stabil de senaste 20 åren bortsett från konjunkturvaria- tioner, har framför allt lastbilstrafiken ökat på järnvägens och sjö- fartens bekostnad. Detta har inneburit ökad energiförbrukning och ökade utsläpp samt ökad belastning och slitage på vägnätet, vilket inte är långsiktigt hållbart. För att lösa klimatkrisen har ett antal 
  
 567 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 analyser och forskningsrapporter visat att det inte räcker med tek- niska förändringar inom vägtransporterna, utan att järnväg och sjö- fart måste utnyttjas mer om klimatmålen ska kunna bemästras och rörligheten samtidigt upprätthållas. 
  
 EU-kommissionen 
  publicerade 2011 ett White paper “Roadmap to a Single European Transport Area – Towards a competitive and resource efficient transport system”. Några av de viktigaste punkterna som berör järnvägen var att: 
  
 30 procent av vägtransporterna på mer än 300 km bör fram till år 2030 flyttas över till andra transportmedel, exempelvis järnväg eller sjötransporter, och mer än 50 procent fram till år 2050 med hjälp av effektiva och miljövänliga godskorridorer. För att upp- nå detta mål måste lämplig infrastruktur tas fram. 
  
 fram till år 2050 färdigställa det europeiska nätet för höghastig- hetståg och till 2030 tredubbla den nuvarande sträckningen av nätet för höghastighetståg och upprätthålla ett tätt järnvägsnät i alla medlemsstater. År 2050 bör flertalet av passagerartrans- porterna på medellånga sträckor ske med tåg. 
  
 När det gäller persontransporter pågår och planeras höghastighets- banor i många länder i Europa. Även om utbyggnaden av hög- hastighetsbanor kan stöta på problem har utvecklingen i andra länder gått snabbare än vad som kunde förutses för några år sedan. En sammanställning av nu tillgängliga planer för höghastighetsbanor i Europa visar att målen för höghastighetsbanorna åtminstone totalt sett kan komma att uppfyllas. Byggandet av höghastighetsbanor påverkar också godstrafiken, eftersom kapacitet frigörs för godståg och regionaltåg på det konventionella nätet. 
  
 När det gäller godstransporter finns däremot ännu inga tecken på att utvecklingen bidrar till att målen kommer att uppfyllas. Vis- serligen har järnvägens marknadsandel ökat i vissa länder och rela- tioner som en följd av avregleringen och andra satsningar, men den har å andra sidan minskat i många länder. Detsamma gäller sjö- farten. Inte många politiska beslut har tagits som verkar i den rikt- ning som King paper förespråkar. Det enda land i Europa som i någon mån har genomfört EUs trafikpolitik är Schweiz, som har högst marknadsandel för järnväg i Europa men som inte är med i EU. 
  
 568 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Det finns många beslut i EU som är avsedda att bidra till en positiv utveckling av järnvägen, t.ex. avregleringen av järnvägen, teknisk kompatibilitet, införande av Davis, Europeiska Transportnätet TEN och bidrag till investeringar i detta och internaliseringen av externa effekter, men problemet är att dessa inte genomförs eller inte genomförs tillräckligt snabbt på nationell nivå. 
  
 När det gäller persontrafik är det ganska enkelt. Bygger man bra banor och kör tillräckligt snabba tåg med någorlunda kvalitet kommer också resenärerna att utnyttja dessa. På så sätt är det lätt att påverka utvecklingen för persontrafiken med investeringar. När det gäller godstransporter är det inte lika enkelt, eftersom det också måste finnas operatörer som på ett effektivt sätt kan ta hand om kundens hela transportkedja. Godstransportsystemet är också betjänt av investeringar i kapacitet, men det måste också finnas effektiva operatörer och en fungerande transportmarknad. 
  
 I figur 8.12 framgår några faktorer som är positiva för utveck- lingen av järnvägen och några som är negativa. Dessa är väl kända och någon närmare redogörelse görs inte här. Just nu kan man säga att dessa väger jämt, men skulle King paper genomföras skulle de positiva faktorerna väga över. 
  
 569 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Persontrafik 
  
 Vad som kan hända, och det visar den hittillsvarande utvecklingen, är att tillväxten av transportarbetet bromsas upp p.g.a. ekonomiska faktorer såsom drastiska höjningar av drivmedelspriser, minskade inkomster eller framtvingade regleringar som en följd av inter- nationella kriser. Det är vad som inträffade år 1974, då det både blev höjda drivmedelspriser och ransonering av drivmedel under en kort period och år 1991, då det blev moms på resor samtidigt som realinkomsterna för första gången sjönk sedan andra världskriget. Dessa händelser syntes som tydliga brott på tillväxten av transport- arbetet. 
  
 En liknande, och kanske mer permanent situation, kan komma att uppstå i framtiden, dels som en följd av ökande drivmedels- priser, dels som en följd av klimatkrisen som kan leda till att eko- nomiska eller andra former av styrmedel måste sättas in för att klara krisen. I båda fallen leder detta sannolikt till att det totala transportarbetet stagnerar eller minskar och kanske detta sker på ett mer bestående sätt än under hittillsvarande kriser. 
  
 Det finns ett antal variabler som inte låter sig speglas med hjälp av matematiska modeller, men som ändå kan förväntas skapa osäkerheter beträffande transporternas omfattning och struktur. Det gäller t.ex. hur klimatfrågan och energiförsörjningen påverkar våra framtida resvanor och valet av transportmedel samt hur informationsteknologin påverkar vårt framtida beteende. 
  
 Utvecklingen av informationsteknologin kan påverka både sät- tet att arbeta och möjligheterna att utbyta information snabbt utan att mötas fysiskt. Möjligheterna att ha tele- och videokonferenser har funnits länge, dock utan att ha ersatt de personliga mötena i någon betydande omfattning. Man kan fråga sig om de tekniska hjälpmedlen ännu inte är tillräckligt utvecklade eller om det är människan som inte är beredd att avstå från personliga möten annat än i undantagsfall. 
  
 Arbetet blir alltmer flexibelt och i många kontorsjobb är man inte lika beroende av fasta arbetsplatser som tidigare. En del av arbetet kan göras hemifrån. Samtidigt som det minskar resandet blir också företagens geografiska organisation inte lika betydelse- full. Det innebär att man kan bo ganska långt från arbetsplatsen och bara åka dit när det behövs, t.ex. för möten. Kanske är dessa 
  
 570 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 motstridiga utvecklingstendenser orsaken till att man hittills inte kunnat se någon minskning i resandet annat än det som beror på konjunkturvariationer. 
  
 Klimatfrågan kan dock innebära att vi i större utsträckning får ompröva vårt resande och valet av färdmedel i framtiden. Forsk- ningen visar att vi både måste byta färdmedel, effektivisera energi- användningen för varje färdmedel och ändra resvanorna om vi ska klara klimatkrisen. I detta läge har järnvägen en stor potential, eftersom tåget både är det energisnålaste transportmedlet och kan drivas med elektricitet som går att producera på ett klimatneutralt sätt. 
  
 Bilen kan naturligtvis förbättras ur klimathänseende med effektivare motorer, biobränslen och olika grader av eldrift. Det finns dock endast ett fåtal helt eldrivna bilar på marknaden och utvecklingen av batterier är en kritisk fråga såväl när det gäller kapaciteten som kostnaden. Problemet är också att bilismen växer snabbt i tillväxtekonomierna samtidigt som oljan är en ändlig resurs, där det redan inom en relativt snar framtid kan förväntas uppstå en bristsituation. Det är tekniskt möjligt att producera klimatneutrala bilar, men frågan är om det går att få fram tillräckligt med klimat- neutral elektricitet för världens sammanlagda behov. 
  
 Flyget är det transportmedel där det är svårast att ersätta de fossila bränslena. Samtidigt ökar det internationella flyget snabbt som en följd av globaliseringen. Tåget kan ersätta flyget för många inrikesresor men inte för den interkontinentala trafiken. Tåget kan också ersätta bilen för medellånga och korta distanser där tåget är tillgängligt. Flyget behövs dock för de längre resorna och bilen för de kortare resorna i glesbygden. Man kan således konstatera att alla transportmedel måste samverka för att tillfredsställa de framtida resbehoven på ett hållbart sätt. 
  
 8.8Strategiska frågor 
  
 Långsiktig infrastrukturplanering 
  
 Bristen på långsiktig strategi kan omöjliggöra att järnvägen skulle kunna tillgodose en ökad  
 efter-frågan 
  på vissa marknader. Här finns en konflikt mellan planeringsstyrd- och efterfrågestyrd trafik. Kollektivtrafikmyndigheternas lokal- och regionaltåg är i stor ut- 
  
 571 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 sträckning planeringsstyrda, medan den kommersiella långväga persontrafiken är en kombination av planerings- och efterfråge- styrd. Godstrafiken är i huvudsak efterfrågestyrd och dessutom mycket beroende av konjunkturvariationer. 
  
 Redan i den kortsiktiga tidtabellsplaneringen kan den framtida efterfrågan påverkas genom prioriteringen av tåglägen. Blir sedan infrastrukturen överbelastad ligger det till grund för infrastruktur- planeringen. I den långsiktiga åtgärdsplaneringen kommer detta sedan in tillsammans med en del övergripande analyser och förslag från regionala intressenter. Även här kan det bli så att de objekt som förs fram först kommer in i planerna, men sedan görs det en prioritering med hjälp av prognoser och samhällsekonomiska kalkyler. 
  
 I vissa fall blir det tydligt att infrastrukturplaneringen är natio- nell. Det gäller t.ex. förbindelserna mot Norge, där Sverige planerar fram till gränsen och där planeringen i Norge sker på samma sätt. Vid gränsen finns inga stora samhällen, varför det inte blir några större investeringar på dessa länkar, t.ex. mellan Öxnered och Halden eller Arvika och Mitchell. Detsamma gäller den fasta för- bindelsen Fehmarn Bält, som ligger helt utanför Sverige, men som kanske har större betydelse för svenskt näringsliv än många objekt inom Sverige. 
  
 Sveriges allt större beroende av omvärlden och de brister som ibland finns i de internationella förbindelserna pekar på behovet av en gränsöverskridande infrastrukturplanering. Det pekar också på behovet av en planering som lyfter fram brister i infrastrukturen och då även på banor där det inte går så många tåg i dag och som inte är överbelastade. Potentialen kan vara stor, men järnvägens marknadsandel kan var låg just på grund av bristerna. Det gäller inte minst godstransporterna. 
  
 Samtidigt måste man vara medveten om att alla problem inte går att lösa med infrastrukturinvesteringar. Här skiljer sig gods- från persontransporterna. Bygger man en ny järnväg och kör tåg som ger kort restid med bra turtäthet, kommer resenärerna att åka och det blir en språngvis ökning oavsett om det är regional- eller fjärr- trafik. För godsflödena är transportkostnaderna avgörande och finns det inte operatörer som kan erbjuda kunderna en lägre trans- portkostnad än med konkurrerande transportmedel uteblir kund- erna. För godstransporterna är det också viktigt att hela trans- 
  
 572 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 portkedjan fungerar, även industrispår och terminaler har således stor betydelse, vilket kräver en helhetssyn. 
  
 Helhetssyn på godstransportsystemet 
  
 När det gäller godstransportsystemet har det tekniskt sett hela tiden haft en inkrementell utveckling. Prestanda har förbättrats successivt ända från de första ångloken till i dag, men ofta har just dragkraften – loken – bestämt vilken standard tågen och infra- strukturen ska ha, se figurerna 8.13 och 8.14. En viktig fråga att ta ställning till är därför hur framtidens godstransportsystem ska dimensioneras i Sverige. Vi har haft en ny standard ungefär vart 50:e år enligt följande: 
  
 1925 kom  
 D-loket 
  och järnvägarna började elektrifieras. Gods- tågen vägde 900 ton, och var 500 m långa, axellasten var 18 ton, hastigheten 70 km/h och rälsvikten 43 kg/m. 
  
 1967 kom  
 Rc-loket. 
  Godstågen vägde 1 600 ton och var 630 m långa, axellasten var 20 ton, hastigheten 90 km/h och rälsvikten 50 kg/m. 
  
 2010 kom  
 TRAXX-loken 
  till Sverige. Godstågen kan väga 2 200 ton och vara 630 m långa, hastigheten 100 km/h, axellasten är 22,5 ton och rälsvikten 60 kg/m. 
  
 Den standard man ska ha åren  
 2030–2050 
  bestäms nu, eftersom det tar cirka  
 40–50 
  år att nå en ny standard. Därför måste vi fråga oss om de prestanda vi har i dag är de som är optimala i framtiden. Sverige har varit föregångare med 25 tons axellast och lastprofil C, men detta är inte utnyttjat fullt ut ännu. Är nästa steg längre och tyngre tåg och ännu högre axellaster? Behövs då tyngre räler och bättre banmatning? Hur ska underhållskostnaderna minimeras i framtiden genom incitament för spårvänliga löpverk? För att svara på dessa frågor krävs ett systemperspektiv på järnvägen där teknik och ekonomi går hand i hand. 
  
 573 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Långsiktig strategi för persontrafiken 
  
 När det gäller persontrafik är kort restid av avgörande betydelse både för valet av transportmedel och för möjligheten att göra längre resor. Därför har hastigheten stor betydelse. För regional- trafik är också turtätheten avgörande men där är även kapaciteten viktig. 
  
 Den största tillåtna hastigheten för persontåg har höjts i takt med att banorna har blivit bättre och fordonens prestanda ökat. 
  
 574 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Redan omkring sekelskiftet kunde man köra 90 km/h med ånglok och med elloken ökade hastigheten på  
 1920-talet 
  till 100 km/h. Elloken tillät också en högre medelhastighet, eftersom de lättare kunde övervinna stigningar. Omkring år 1950 höjdes den största tillåtna hastigheten till 130 km/h. Sedan dröjde det till år 1990, då hastigheten höjdes till 200 km/h när snabbtågen introducerades. Denna hastighet gäller än i dag på stambanorna, dock med den skillnaden att också många regionaltåg kör 200 km/h. 
  
 Det har således skett två systemskiften under  
 1900-talet, 
  dels när elloken kom på  
 1920-talet, 
  dels när snabbtågen kom på 1990- talet. På 100 år höjdes hastigheten från 100 till 200 km/h. Nästa stora systemskifte som kan förutses är introduktionen av hög- hastighetsbanorna för snabba persontåg i 320 km/h omkring år 2030. Det blir också första gången man bygger särskilda järnvägar enbart för persontåg, eftersom hela det nuvarande järnvägsnätet är anpassat för både person- och godstrafik. 
  
 De flesta nya banor och utbyggnader av dubbelspår som byggts sedan år 1990 är dock dimensionerade för 250 km/h och både för person- och godstrafik. Det innebär att banans linjeföring och kontaktledning är anpassad för 250 km/h, medan signalsystemet oftast inte är det. För att köra i 250 km/h måste också banan vara utrustad med det nya Europeiska signalsystemet ERTMS. Den enda bana som är byggd för 250 km/h och som är försedd med ERTMS är Botniabanan. Det är egentligen inte ett tekniskt krav utan ett lagkrav. För närvarande finns inga tåg som kan köra 250 km/h i Sverige, men sådana finns att tillgå på marknaden. 
  
 Andra banor som är byggda för 250 km/h, men som saknar ERTMS, är stora delar av Mälarbanan  
 Stockholm–Västerås–Örebro, 
  Svealandsbanan  
 Stockholm–Eskilstuna–Örebro, 
  delar av västkust- banan, från Öxnered ner till Malmö samt ostkustbanan Stockholm– Gävle. När dubbelspår byggs på ostkustbanan, vilket sannolikt kommer att ske fram till år 2050, kan dessa byggas för 250 km/h liksom Norrbotniabanan, varvid man på lång sikt kan få ett stråk ända från Stockholm till Luleå. 
  
 Likaså kan en ny järnväg mellan Öxnered och Halden byggas för minst 250 km/h, varvid det kan bli möjligt att utnyttja denna från Oslo till Hamburg. Förbindelsen genom Danmark till Fehmarn Bält är nämligen delvis byggd för 250 km/h, varför denna 
  
 575 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 hastighet kan komma att tillämpas på delar av sträckan i Tyskland, men här är inga beslut ännu fattade. 
  
 Ytterligare en möjlighet att tillämpa denna standard är en ny bana mellan  
 Stockholm–Oslo, 
  varvid man kan utnyttja de redan byggda Mälar- och Svealandsbanorna  
 Stockholm–Örebro 
  och sedan fortsätta med en ny länk på Nobelbanan Örebro– Kristinehamn, gå vidare till Karlstad och Arvika och därefter på en ny genande länk mellan Arvika och Mitchell. Med ett tåg för 250 km/h skulle man på denna bana kunna förkorta restiden  
 Stockholm-Oslo 
  från dagens 4:45 till 2:40 med få uppehåll och cirka 3 timmar med uppehåll i de större orterna. Det skulle således både bli snabba ändpunktsförbindelser och många nya regionala kopplingar. 
  
 Det finns således en potential för ett ”grönt”  
 250-nät 
  i Sverige, se figur 8.15, som innefattar de största korridorerna utanför hög- hastighetsbanorna. Dessa banor har en potential för både person- och godstrafik, men trafiken är ändå inte så omfattande att den motiverar separata höghastighetsbanor. För att åstadkomma ett  
 250-nät 
  krävs en medveten strategi och det måste planeras i tid så att operatörerrna kan anskaffa tåg och det är en fördel om det kan ske i ett läge när snabbtågsflottan i Sverige måste förnyas. 
  
 576 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 577 
  
 Bilaga 14 
  
 SOU 2015:110 
  
 Litteraturlista 
  
 Ett urval av tidigare rapporter med marknadsanalys och prognoser från KTH Järnvägsgrupp. 
  
 Godstransporter  
 2014–2030–2050 
  – Analys av godsflöden, järn- vägens produkter och produktionssystem.  
 Ramirez och Taylor (Trafikverket). KTH rapport 2015 Spencer  
 15-003. 
  
 Utvecklingen av rangerbangårdarna i Sverige – Hittillsvarande ut- veckling, samhällsekonomiska kalkyler för rangerbangårdar och prognoser för järnvägens produkter.  
 Ramirez och Taylor (Trafikverket). KTH rapport 2014  
 TRITA-TSC 
  RR  
 14-010. 
  
 Godstransportprognos för åren  
 2015–2018 
  och utvärdering av tidigare prognoser. Taylor (Trafikverket) och Bo- Morgan. KTH rapport 2014  
 TRITA-TSC 
  RR  
 14-009. 
  
 Utveckling av utbud och priser på järnvägslinjer i Sverige 1990– 2015 och Utvärdering av avreglering och konkurrens samt analys av regional utveckling.  
 Ramirez, Walker och Hill, rapport 2015  
 TRITA-TSC-RR 
  
 15-004. 
  
 Järnvägens marknad och banavgifterna – Utvecklingen av järnvägs- sektorn och scenarier för framtida banavgifter.  
 Ramirez och Taylor. KTH rapport 2014  
 TRITA-TSC- 
  RR  
 14-005. 
  
 Effektiva matartransporter till järnväg – Utvecklingen av vagns- lasttrafiken och möjligheter att vidareutveckla matartrans- porterna.  
 Ramirez, KTH rapport 2014.  
 TRITA-TSC- 
  RR  
 14-004. 
  
 Höghastighetståg i korridoren  
 Oslo–Göteborg–Köpenhamn 
  – Marknad och prognoser, för COINCO 8MC.  
 Ramirez, KTH rapport 2014,  
 TRITA-TSC-RR 
  
 14-002 
  
 Gränsöverskridande godstransporter på järnväg  
 Oslo–Göteborg– 
  
 Köpenhamn–Hamburg 
  – Utmaningar och möjligheter, för COINCO II.  
 Ramirez och Long, KTH rapport 2014  
 TRITA-TSC 
  RR  
 14-001. 
  
 578 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 14 
  
 Marknadsanalys av godstransporterna och persontrafiken för år 2014. Taylor. Trafikverket. 
  
 Godstransporter i Östra mellansverige  
 2010–2030–2050 
  – En vision med prognoser för ett utvecklat transportsystem med järnväg. Taylor (Trafikverket) och  
 Ramirez. KTH rapport 2013  
 TRITA-TEC-RR 
  
 13-007. 
  
 Effektiva gröna godståg – Åtgärder för ökad kvalitet, kapacitet och minskad kostnad.  
 B-L 
  Nelldal, KTH Järnvägsgrupp rapport 2013,  
 TRITA-TSC-RR 
  
 13-004. 
  
 Persontrafik och godstransporter  
 2010–2030 
  och kapacitetsanalys för järnväg. Taylor (Trafikverket) och  
 Ramirez. KTH rapport 2012  
 TRITA-TSC-RR 
  
 12-003. 
  
 Höghastighetsbanor i Sverige, Trafikprognoser och samhällseko- nomiska kalkyler med  
 Samvips-metoden 
  för utbyggda stam- banor och separata höghastighetsbanor.  
 Ramirez, Welch och Brooks 2010. KTH rapport Wright 
  
 10-005. 
  
 Stockholm Central 2050 – Prognoser över efterfrågan och kapacitetsbehov.  
 Ramirez, Hill och Ford 2009. KTH rapport  
 TRITA-TEC-RR 
  
 10-006. 
  
 Framtida Järnvägstrafik – Prognoser för Banverkets Framtidsplan och olika organisationsmodeller.  
 Ramirez och Taylor (Banverket), Järnvägsgruppen KTH, Stockholm 2003-  
 11-06. 
  Underlagsrapport till Järnvägsutredningens huvudbe- tänkande SOU 2003:104. 
  
 579 
  
 Bilaga 15 
  
 Godstransportmarknaden på järnväg 
  
 Jones 
  
 Utredningsledare, M.Sc. (Economics) 
  
 Castillo 
  
 Forskningsassistent, M.Sc. (Economics) 
  
 Statens väg- och transportforskningsinstitut 
  
 581 
  
 SOU 2015:110 Bilaga 15 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Referat ........................................................................... 
  
 585 
  
 Förord............................................................................. 
  
 587 
  
 Kvalitetsgranskning.......................................................... 
  
 589 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 591 
  
 Summary ........................................................................ 
  
 593 
  
 1. 
  
 Inledning................................................................ 
  
 595 
  
 1.1. 
  
 Bakgrund ............................................................................... 
  
 595 
  
 1.2. 
  
 Syfte ....................................................................................... 
  
 596 
  
 1.3. 
  
 Arbetssätt .............................................................................. 
  
 597 
  
 2. 
  
 Avregleringen av godstrafiken på järnväg.................... 
  
 598 
  
 2.1. 
  
 Järnvägsföretagen.................................................................. 
  
 598 
  
 2.1.1. 
  
 Fyra grupper av järnvägsföretag som 
  
 genomför godstransporter .................................... 
  
 599 
  
 2.2. 
  
 Marknaden för godstransporter på järnväg ......................... 
  
 602 
  
 2.2.1. 
  
 Intermodal och intramodal konkurrens............... 
  
 602 
  
 2.2.2. 
  
 Internationella godstransporter............................ 
  
 605 
  
 2.3. 
  
 Koncentration ....................................................................... 
  
 602 
  
 2.3.1. 
  
 Tonkm.................................................................... 
  
 606 
  
 2.3.2. 
  
 Nettoomsättning ................................................... 
  
 608 
  
 2.3.3. 
  
 Anställda ................................................................ 
  
 609 
  
 2.3.4.Green Cargos andelar på marknaden 
  
 exkl. LKAB ............................................................ 
  
 610 
  
 2.3.5. 
  
 Herfindahl-Hirschman 
  index (tonkm) ................ 
  
 611 
  
 2.4. 
  
 Rörelseresultat....................................................................... 
  
 612 
  
 2.5. 
  
 Effektivitet............................................................................. 
  
 613 
  
 2.5.1. 
  
 Nettoomsättning per anställd............................... 
  
 613 
  
 2.5.2. 
  
 Tonkm per anställd................................................ 
  
 614 
  
 583 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.6. Priser och kvalitet................................................................. 
  
 615 
  
 2.6.1. 
  
 Prisutveckling per grupp....................................... 
  
 616 
  
 2.6.2.Prisutveckling jämfört med väg- och 
  
 sjötransporter ........................................................ 
  
 617 
  
 2.6.3. 
  
 Kvalitet på transporttjänster................................. 
  
 618 
  
 3. 
  
 Hinder på marknaden för godstransporter på järnväg ... 
  
 619 
  
 3.1. 
  
 Tillgång till marknaden ........................................................ 
  
 619 
  
 3.2. 
  
 Tillgång till gemensamma faciliteter och tjänster............... 
  
 620 
  
 3.3. 
  
 Tillgång till rullande materiel ............................................... 
  
 622 
  
 3.4. 
  
 Administrativa bördor.......................................................... 
  
 624 
  
 4. 
  
 Järnvägsgodsets konkurrenter.................................... 
  
 625 
  
 4.1.Konkurrens mellan person- och godstransporter på 
  
 järnväg ................................................................................... 
  
 625 
  
 4.2.Konkurrens mellan trafikslagen på godstransport- 
  
 marknaden............................................................................. 
  
 629 
  
 5. 
  
 Problem och lösningar för järnvägstransporter............. 
  
 632 
  
 5.1. 
  
 Tillgång till infrastrukturen ................................................. 
  
 632 
  
 5.1.1. 
  
 Brist på kapacitet................................................... 
  
 632 
  
 5.1.2. 
  
 Tilldelning av tåglägen - regelverk ....................... 
  
 632 
  
 5.1.3. 
  
 Bättre utnyttjande av kapaciteten ........................ 
  
 636 
  
 5.1.4. 
  
 Utbyggnad av infrastruktur.................................. 
  
 638 
  
 5.2. 
  
 Bristande tillförlitlighet........................................................ 
  
 639 
  
 5.3. 
  
 Tillgång till lokförare............................................................ 
  
 641 
  
 6. 
  
 Slutsatser ............................................................... 
  
 642 
  
 7. 
  
 Referenser .............................................................. 
  
 646 
  
 584 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Referat 
  
 Denna rapport syftar till att beskriva hur den svenska godstrans- portmarknaden fungerar på järnväg och ge en bild av hur den kan fortsätta att utvecklas. Den är skriven som ett underlag till Utred- ningen om järnvägens organisation (N 2013:02). Rapporten följer upp och utvecklar de frågeställningar och den statistik som pre- senterades i  
 VTI-rapport 
  741 (Le, 2012) men är i allt väsentligt nyskriven. 
  
 Det är 20 år sedan marknaden för godstransporter på järnväg av- reglerades. Rapporten hävdar att det finns en huvudsakligen fun- gerande konkurrens på godstransportmarknaden på järnväg, men att vissa hinder återstår. Green Cargo är fortfarande den dominer- ande aktören men dess marknadsandelar minskar stadigt. Kapa- citeten i järnvägssystemet bedöms vara ett betydande hinder om trafiken ska öka. Att banavgifterna börjat användas som styrmedel är positivt och den utvecklingen bör fortsätta. Banavgifterna bör höjas, speciellt på bandelar där det saknas tillräcklig kapacitet. Pro- cessen kring ansökningar om tåglägen är tidskrävande och byrå- kratisk. En modern tåglägestilldelning skulle kunna öka kapaciteten och göra järnvägen mer flexibel. Tillförlitligheten i järnvägssystemet är låg, speciellt för godstrafiken. En högre tillförlitlighet skulle förbättra järnvägens konkurrenskraft i förhållande till de andra trafikslagen. 
  
 585 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Förord 
  
 År 1996 avreglerades den svenska marknaden för godstransporter på järnväg och år 2007 skedde motsvarande i EU.  
 VTI-rapport 
  741 (2012) följde upp utvecklingen i form av hur antal järnvägsföretag, kostnadseffektiviseringar och innovationer med mera utvecklades till och med 2010. Denna rapport följer upp med utvecklingen fram till år 2014. Ytterligare en målsättning är att svara på frågan hur godstransporterna på järnväg kan förväntas utvecklas och vilken typ av åtgärder som kan behövas för att stärka utvecklingen. 
  
 Castillo och Jones har tagit fram rapporten på uppdrag av Utredningen om järnvägens organisation (N2013:02). Arbetet genomfördes under andra halvåret 2014 och första halvåret 2015. 
  
 Ett stort tack till Saunders, Graham och Flowers på Trafikverket, Kent på Transportstyrelsen och Gibbs Dietrichson på VTI som har varit behjälpliga att ta fram dataunderlag. Vi vill även tacka deltagarna i utredningens projekt- grupp för godstransporter för deras kommentarer och synpunkter på tidigare versioner av rapporten. 
  
 Stockholm, oktober 2015 
  
 Jones 
  
 Projektledare 
  
 587 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Kvalitetsgranskning 
  
 Intern peer review har genomförts 10 september 2015 av Professor  
 Thomas. Författarna har genomfört justeringar av slutligt rapportmanus. Forskningschef Rivera har därefter granskat och godkänt publikationen för publicering 24 september 2015. De slutsatser och rekommendationer som uttrycks är författarnas egna och speglar inte nödvändigtvis myndigheten VTI:s uppfattning. 
  
 589 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Sammanfattning 
  
 Denna rapport syftar till att beskriva hur den svenska godstrans- portmarknaden fungerar på järnväg och ge en bild av hur den kan fortsätta att utvecklas. Den är skriven som ett underlag till Utred- ningen om järnvägens organisation (N 2013:02). Rapporten följer upp och utvecklar de frågeställningar och den statistik som pre- senterades i  
 VTI-rapport 
  741 (Le, 2012) men är i allt väsentligt nyskriven. 
  
 Det är snart två decennier sedan marknaden för godstransporter på järnväg avreglerades. Den statligt ägda tidigare monopolisten Ortiz är fortfarande den dominerande aktören, men sedan avregleringen har ett dussin järnvägsföretag tagit sig in på mark- naden och kontinuerligt tagit marknadsandelar. Sedan marknaden avreglerades har effektiviteten ökat, men lönsamheten har varit låg för järnvägsföretagen, speciellt på senare år. Det totala transport- arbetet på järnväg och järnvägens andel av det totala transport- arbetet ligger i dag ungefär på samma nivå som innan avregleringen. 
  
 Vi bedömer att det finns en i stort fungerande konkurrens på godstransportmarknaden men att det kvarstår fortfarande hinder som begränsar marknadens funktionssätt. I dagsläget är flera järn- vägsföretag beroende av Green Cargo för sidotjänster som rang- ering och växling. Förutsättningarna för konkurrensneutrala sido- tjänster bör förbättras och göras mer transparenta. 
  
 Godsmarknaden på järnväg konkurrerar med väg och sjöfart om godset och med persontåg om kapacitet på spåren. När förutsätt- ningarna för gods på järnväg diskuteras är det viktigt att beakta konfliktytan med persontågen. Brist på kapacitet på några viktiga linjedelar bedöms vara det största hindret för järnvägsgodsets fort- satta utveckling. Den snabba ökningen av regional kollektivtrafik och långväga persontåg har tagit mycket kapacitet i anspråk, en utveckling som väntas fortsätta. Med mer differentierade ban- avgifter skulle den begränsade kapaciteten kunna användas på ett mer effektivt sätt. Att höja banavgifterna bedöms vara motiverat, speciellt på sträckor med kapacitetsbrist. Spåren skulle till exempel kunna användas mer effektivt om infrastrukturen och regelverken anpassades till längre tåg. Sverige har i dag kortare maxlängd för tåg än vad Danmark och Tyskland har. 
  
 591 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Godstransporter har ett större behov av flexibilitet än person- transporter. De långa ansökningsperioderna för tåglägen är dåligt anpassade för näringslivet vars produktion kan skifta med kort varsel. Det är få företag förunnat att veta sin produktion och där- med sin transportefterfrågan mer än ett år i förväg. Tågplanen är i dag allt för stelbent. Med en effektivare planering och successiv justering av tågplanen under årets gång skulle ytterligare kapacitet kunna skapas. 
  
 Den låga tillförlitligheten utgör ett problem för godsmarknaden på järnväg, bara 80 procent av alla godståg ankommer i tid. Mindre förseningar är ofta inget problem men längre förseningar riskerar att förstöra de omlopp godstågen går i. På grund av den låga till- förlitligheten går inte tidskänsligt gods på järnväg. 
  
 592 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Summary 
  
 Hernandez report Watts market works and how it might develop in the future. It is written as background material for the Committee Reviewing the Organisation of the Railway Sector. This report follows up on the questions and statistics presented in  
 VTI-rapport 
  741 (Le, 2012), but it is in all relevant aspects newly written. 
  
 It has almost King two decades since the rail freight market was deregulated. The state owned former monopolist Ortiz is still the dominant player, but since the deregulation a dozen firms have entered the market and continuously taken market shares. Since the deregulation the efficiency of the market has increased but the profitability has King low, especially during the last years. The transport performance on rail and the railway’s share of the total transport performance is roughly on the same level as before the deregulation. 
  
 We conclude that there is competition in Ponce market, but that there are still some obstacles which limit the functionality of the market. Several firms are dependent on Green Cargo for ancillary services such as marshalling and shunting. The prerequisites for neutral ancillary services should be improved and made more transparent. 
  
 The rail freight market competes with trucks and ships for the cargo and with passenger trains for railway capacity. When discussing the rail freight market it is important to remember the conflict of interest with passenger trains. Insufficient capacity on a few important lines in the railway system is considered to be the main obstacle for increasing rail freight. The rapid increase of intercity and  
 long-distance 
  passenger trains has taken Elliott; this trend is expected to continue. With more differentiation of the track fees the scarce capacity can be utilized more efficiently. An increase of the track fees is warranted, especially on lines with insufficient capacity. The tracks could be used more efficiently if the infrastructure and regulations Boone altered in order to allow for longer trains. Sweden has a shorter maximum length for its trains than both Denmark and Germany. 
  
 Freight transports need more flexibility than passenger transports. The slow process for handling applications for train 
  
 593 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 slots is  
 ill-suited 
  for needs of the industry whose production can change with short notice. Not many firms know their production and consequently their transport demand a year in advance. The allocation of train slots is too rigid. With a more efficient allocation and  
 on-going 
  adjustments more capacity could be created. 
  
 The low reliability is a problem for the rail freight market, only 80 percent of all freight trains arrive on time. Small delays seldom constitute a problem but as delays grow longer the risk of breaking the daily circulation schedule increases. Due to the low reliability time sensitive goods are generally not transported on rail. 
  
 594 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 1.Inledning 
  
 1.1.Bakgrund 
  
 EU:s direktiv 91/440 EEC om utvecklingen av gemenskapens järn- vägar syftade till att underlätta anpassningen av EU:s järnvägar till marknadens behov; öka dess effektivitet genom att säkerställa för- valtningsmässigt oberoende för järnvägsföretagen; skilja förvalt- ningen av järnvägsdriften och infrastrukturen från transportverk- samheten; förbättra den ekonomiska strukturen hos företagen i järnvägssektorn och säkerställa företagens tillgång till medlems- staternas järnvägsnät. Genomförandet sker genom införandet av rättsakterna i de fyra järnvägspaketen från 2001, 2004, 2007 och 2013.1 År 2012 antogs direktiv 2012/34/EU om inrättandet av ett gemensamt europeiskt järnvägsområde (Single European Railway Area – SERA), som reviderar det första järnvägspaketet. 
  
 I Sverige separerades 1988, tre år före  
 EU-direktivet 
  91/440, SJ från infrastrukturhållaren Banverket (sedan 2010 Trafikverket). År 2001 delades SJ:s operativa del upp i självständiga aktiebolag bl.a. SJ AB, Green Cargo och Jernhusen. 1996 avreglerades den inhemska godstransportmarknaden och mellan 2004 och 2007 öppnades även den internationella godstransportmarknaden för konkurrens. 2010 öppnades också den svenska persontransportmarknaden. 2004 trädde den nya järnvägslagen (2004:519) i kraft som syftar till att öka effektiviteten i järnvägssystemet och järnvägens konkurrens- kraft. Järnvägsinspektionen (sedan 2009 Transportstyrelsen) in- rättades som ny tillsynsmyndighet i samband med avregleringen 1988. Effektivitetsaspekter inom järnvägen har behandlats i ett flertal propositioner, utredningar och forskningsprojekt. De utred- ningar som genomfördes mellan 1992 och 2011 sammanfattas i  
 VTI-rapport 
  741 (Le, 2012). 
  
 1 Genom införandet av rättsakterna i första järnvägspaketet 2001 om tilldelning av infra- strukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg liberaliserades järnvägsmarknaden för internationella godstransporter på det transeuropeiska järnvägsnätet. Ytterligare öppningar av EU:s järnvägar skedde med in- förandet av det andra järnvägspaketet 2004 som avser driftskompatibiliteten hos det trans- europeiska järnvägssystemet och en fullständigt öppen marknad för godstransporter på järn- väg från 2007. Tredje järnvägspaket från 2007 avser framför allt persontransporter. År 2013 presenterade kommissionen ett fjärde järnvägspaket som fortfarande är under förhandling. Det syftar till att förbättra säkerhet och driftskompabilitet; underlätta transporter över gränser; samt förtydliga rollfördelningen mellan infrastrukturförvaltaren och järnvägsföretagen. 
  
 595 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 1.2.Syfte 
  
 Vi ställer oss i denna rapport frågan hur avregleringen av mark- naden för godstransporter på järnväg i Sverige och inom EU har påverkat de svenska transporterna sett ur ett  
 effektivitets-perspek- 
  tiv. Le (2012) följer utvecklingen till 2010. Denna rapport tar avstamp i Le (2012) och förlänger många av dess tidsserier till 2014 men tar sig även an nya frågeställningar och analyser. Slut- satserna uppdateras så att de ska ”kunna bidra till de behov som 
  
 Utredningen av järnvägens organisation (N2013:02) har och kunna svara på frågor som hur godstransporterna på järnväg i Sverige (och internationellt) kan förväntas utvecklas i framtiden och vilken typ av åtgärder som kan behövas för att stärka denna utveckling”.2 
  
 Konkreta frågeställningar är: 
  
 vilka effekter avregleringen av marknaden för godstransporter på järnväg har haft i termer av antal och typ av järnvägsföretag 
  
 hur avregleringen har påverkat kostnadseffektiviteten, tjänster- nas utformning, kvalitet och priser 
  
 hur järnvägsföretagens finansiella resultat har utvecklats 
  
 hur avregleringen har påverkat efterfrågan på järnvägstrans- porter 
  
 om konkurrensen mellan järnvägsföretagen som transporterar gods fungerar tillfredställande eller om det återstår hinder och i så fall vilka dessa är 
  
 hur omfattningen av godstransporter på järnväg förväntas utvecklas på kort och medellång sikt 
  
 vilka andra faktorer som påverkar järnvägstransporter generellt på kort och medellång sikt 
  
 Till skillnad från  
 VTI-rapport 
  741 (Le, 2012) fokuserar förelig- gande rapport inte på internationella jämförelser. 
  
 2 Utredningen om järnvägens organisation (N 2013:02), Uppdragsbeskrivning Jones,  
 2014-09-22. 
  
 596 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 1.3.Arbetssätt 
  
 Frågeställningarna besvaras med stöd av material som har tagits fram av myndigheter, forskare och järnvägsföretag m.m. Årsredo- visningar från de svenskregistrerade järnvägsföretagen samt statistiska uppgifter från Trafikverket och Compton fram till år 2014, som är det mest aktuella helår som vi har uppgifter för, analyseras. Dessutom genomförs intervjuer med några centrala aktörer. 
  
 Rapporten har följande disposition. I kapitel 2 analyseras före- tagen som agerar på järnvägsgodsmarknaden och grundläggande statistik om godstransportmarknaden. I kapitel 3 diskuteras om det finns återstående hinder på denna marknad som begränsar konkur- rensen och effektiviteten. I kapitel 4 diskuteras konkurrensen mellan person- och godstransporterna på järnväg i Sverige och hur godstransporterna på järnväg i, till och från Sverige förväntas ut- vecklas, både i förhållande till persontransporterna på järnväg och i förhållande till godstransporterna på väg och till sjöss. I kapitel 5 diskuteras tillgången till infrastrukturen och lokförare samt tillför- litligheten för järnvägstransporter generellt. I kapitel 6 dras några övergripande slutsatser. 
  
 597 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.Avregleringen av godstrafiken på järnväg 
  
 2.1.Järnvägsföretagen 
  
 Sedan 1991, fem år före avregleringen av den inhemska marknaden för godstransporter på järnväg 1996, blev det möjligt för matar- banor att träffa samarbetsavtal med SJ. 1991/1992 beviljades det statliga gruvföretaget LKAB egen trafikeringsrätt för godstrafik på Malmbanan. År 1996 bildades dotterbolaget Malmtrafik i Kiruna AB (MTAB). Sedan år 2012 heter företaget LKAB Malmtrafik AB, men kommer här kallas LKAB. 
  
 Källa: Transportstyrelsen. Data för antalet företag 2014 fanns inte tillgängligt när rapporten skrevs. 
  
 Sedan 1996 har 28 företag fått tillstånd att befordra gods på järnväg och lika många har lämnat marknaden. 2013 fanns 13 järnvägsföre- tag registrerade med tillstånd att befordra gods, vilket var två färre än under perioden  
 2009–2012. 
  
 Sedan 1 januari 2011 är TGOJ Trafik AB3 – som har bedrivit godstransporter på järnväg och hyrt ut samt underhållit järnvägs- fordon för godstransport – en integrerad del av Green Cargo AB. Mot slutet av 2010 sålde Green Cargo sin andel i CargoNet till NSB.4 Sedan dess ägs CargoNet AS till 100 procent av NSB och är 
  
 3Trafikaktiebolaget  
 Grängesberg-Oxelösunds 
  Järnvägar. 
  
 4CargoNets kärnverksamhet är kombinerade transporter. CargoNet AS ägdes under åren  
 2004–2010 
  till 45 procent av Green Cargo och till 55 procent av den statliga norska järn- vägen NSB. CargoNet AB är den svenska verksamheten av CargoNet AS. CargoNet AB 
  
 598 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 konkurrent till Green Cargo, vilket gör att företaget övergick till den kategorin med fristående aktörer på den svenska marknaden, se Figur 2. Detta innebär att de traditionella järnvägsföretagen (Green  
 Cargo-koncernen) 
  sedan 2011 enbart innehåller Green Cargo AB och Brown Scandinavia AS. Chen Rail samägs sedan 2008 av Green Cargo (49 procent) och DB (51 procent) och tillhandahåller godstransporter mellan Sverige, Danmark och Tyskland. 
  
 År 2012 gick Romero i konkurs. Welch var ett dotterbolag till Peterson Rail AS i Norge. Bolaget transporterade timmer och massa för produktion av papper och wellpapp i Norge. Under 2011 köpte Bush. Samma år lämnade Stena Recycling godstransportmarknaden.5 RushRail AB bildades hösten 2010. Företaget kör bl.a. virkestransporter och kombi- transporter till och från Göteborgs Hamn. I december 2013 ansökte RushRail om företagsrekonstruktion vilken beviljades. Sedan 2014 är Scandinavian Trainpartners AB majoritetsägare. 
  
 2.1.1.Fyra grupper av järnvägsföretag som genomför godstransporter 
  
 För att visa utvecklingen i stora drag på marknaden för godstrans- porter på järnväg 2010, har vi delat upp järnvägsföretagen i fyra grupper: 
  
 1.LKAB Malmtrafik AB (blå). 
  
 2.De traditionella järnvägsföretagen dvs. det statliga järnvägsföre- taget Ortiz och företag som är knutna till Green Cargo (grön). Hänvisas också till som Lawson  
 Cargo-koncernen. 
  I den internationella litteraturen kallas dessa företag incumbents. 
  
 3.Fristående järnvägsföretag med fler än 20 anställda (röd). 
  
 4.Fristående järnvägsföretag med färre än 20 anställda (grå). 
  
 anger t.ex. att man avvecklar sin intermodala verksamhet i Sverige från 2012 pga. dålig punkt- lighet, sviktande resultat och en terminalregim som inte fungerar som avsett för att upp- rätthålla den kvalitet och effektivitet kunderna kräver (CargoNet, 2011). 
  
 5 Stena Recycling AB ingår i den del av Stena Metallkoncernen som bedriver återvin- ningsverksamhet. År 2014 tecknade Mathews ett fyraårigt avtal med Green Cargo som nu kör deras transporter. 
  
 599 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Den schematiska bilden i figur 2 visar att flera avknoppningar, fusioner, konkurser, nystarter och namnbyten har förekommit över tiden. I Tabell 1 ges en översikt över ägandet (statligt/privat/svenskt/utländskt) av företagen. 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 2002 
  
 2003 
  
 2004 
  
 2005 
  
 2006 
  
 2007 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 2014 
  
 LKAB 
  
 MTAB (LKAB) 
  
 LKAB 
  
 SJ 
  
 Green Cargo 
  
 TGOJ 
  
 Brown 
  
 CargoNet AS / CargoNet AB 
  
 CargoNet AS 
  
 TÅGAB 
  
 Moore 
  
 TX Logistik 
  
 Romero 
  
 Schwartz 
  
 Inlandsbana 
  
 Inlandståget 
  
 BK TÅG 
  
 MidCargo 
  
 CFL Cargo 
  
 Shortline Väst 
  
 FalköpingsTerminal 
  
 Tågfrakt Produktion i Sverige 
  
 Skånetåg 
  
 VV Produktion 
  
 Stena Recycling 
  
 Real 
  
 Rail 
  
 Railcare tåg 
  
 Railcare Logistik 
  
 TM 
  
 Rail 
  
 Källa: Trafikverket, Branschföreningen Tågoperatörerna, årsredovisningar. 
  
 I gruppen större fristående järnvägsföretag (fler än 20 anställda) ingår utöver CargoNet AS och Schwartz, som nämns ovan, även: 
  
 Tågåkeriet i Bergslagen AB (TÅGAB) började sin verksamhet 1994 på entreprenad åt SJ. Bolaget bedriver godstransporter och persontrafik samt underhåll och service av järnvägsfordon. Sedan 2003 kör TÅGAB egna godstransporter i Sverige och till och från Norge. Tågåkeriet i Bergslagen AB bör ej förväxlas med regionaltågsystemet Tåg i Bergslagen AB. 
  
 Scott Rail AB bedriver sedan 2004 godstransporter och persontransporter samt därmed förenlig verksamhet främst i Sverige, Norge, Danmark och Tyskland. Företaget ägdes huvud- sakligen av den norska familjen Pearson, en stor internationell 
  
 600 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 aktör inom rederinäringen fram till 2014 då EQT Infrastructure 
  
 II gick in som majoritetsägare. 
  
 TX Logistik AB är ett helägt dotterbolag till TX Logistik AG som grundades år 2004 och har sitt säte i Tyskland. Den itali- enska staten ägde delar av  
 TX-Logistik 
  men har sålt av sin andel till ett tyskt logistikföretag. Transportstyrelsen drog 5 oktober 2015 in TX Logistiks säkerhetstillstånd och företaget får därmed inte fortsätta sin verksamhet. Kammarrätten upphävde tillfälligt Transportstyrelsens beslut men gick sedan på Transportstyrelsens linje att tillståndet ska återkallas (Transportstyrelsen, 2015). Hur situationen kommer att utvecklas är oklart när denna rapport skrivs. 
  
 I gruppen fristående mindre järnvägsföretag (färre än 20 anställda) ingår 
  
 Inlandsbanan AB ägs av de 15 kommunerna efter inlandsbanan, från Mora till Gällivare, och ska utveckla och förvalta spår- anläggningar, fördela rättigheter samt tillhandahålla den bas- service på och längs banan som järnvägstransportföretagen behöver. Med bildandet av dotterbolaget Inlandståget AB får företaget en tydlig skiljelinje mellan infrastrukturförvaltning och tågdragning. Inlandståget AB ska bedriva tågtrafik med såväl godståg som persontåg samt därmed förenlig verksamhet. 
  
 King (tidigare Midcargo, BK TÅG AB och BSM Järnvägar AB) var 1994 ett av de första privatägda järnvägs- företagen som fick tillstånd att köra i privat regi. Företaget utförde spårbundna transporter och landsvägstransporter av personer och gods, bedrev konsultverksamhet, uthyrning av transportmedel och därmed förenlig verksamhet. I dag kör CFL Cargo enbart godstransporter. 
  
 Railcare Logistik AB (tidigare RailCare AB).  
 Railcare-kon- 
  cernen genomför upprustningar och underhåll av järnväg samt godstransporter. 
  
 Tågfrakt AB (tidigare Falköpings terminal och Shortline Väst) ingår i koncernen Tågfrakt Holding AB. Shortline Väst startade sin verksamhet 1994 som matarbolag och bytte namn till Falköpings terminal 2000 och sedan till Tågfrakt 2004. Bolaget 
  
 601 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 bedriver terminalhantering, godstransporter med lastbil och därmed förenlig verksamhet. 
  
 TM Rail är sedan 2014 en aktör på marknaden. Företaget kör bland annat en hamnpendel mellan Örebro och Göteborg. 
  
 Real Rail driver CargoNets intermodala verksamhet. Företaget ägs av Dudley och CargoNet. 
  
 Källa: Årsredovisningar, Allabolag.se, företagens hemsidor . 
  
 2.2.Marknaden för godstransporter på järnväg 
  
 2.2.1.Intermodal och intramodal konkurrens 
  
 Detta kapitel behandlar huvudsakligen godstransportmarknaden på järnväg, men inledningsvis jämförs järnvägen med de andra trafik- slagen. Trafikslagen är både konkurrerande och kompletterade till varandra. Som Figur 3 visar har fördelningen mellan  
 väg-, 
  järnväg- och sjötransporter mätt i tonkilometer6 varit stabil under mät- perioden. Järnvägens marknadsandel är 24 procent (2014), väg- transporterna och sjötransporterna har knappt 40 procent vardera. 
  
 6 Nettotonkilometer avses. Nettoton är lastens vikt. Bruttoton är lastens, lokens och vagn- arnas vikt. Approximativt är nettovikten halva bruttovikten. 
  
 602 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Anm. Staplar: Andel för trafikslagen på vänstra axeln. 
  
 Linjer: totalt transportarbete i miljarder nettotonkm på högra axeln. 
  
 Källa: Trafikanalys. 
  
 Figuren visar också det totala transportarbetet för alla trafikslag och för järnvägen. Det samlade godstransportarbetet på järnväg i Sverige ökade med cirka tio procent under perioden  
 1997–2014. 
  Godsmarknaden på järnväg ökade till och med finanskrisen 2008, därefter har trenden varit nedåtgående. Sedan 2010 har det totala transportarbetet minskat med 12 procent. Dessa förändringar är i linje med hur industriproduktionen utvecklats under perioden. 
  
 Uppgifterna i Figur 3 baseras på den officiella statistiken som tas fram av Trafikanalys. Regeringen har gett Trafikanalys i upp- drag att bl.a. redovisa ett samlat kunskapsunderlag om godstrans- porterna i Sverige och att lämna förslag till hur godstransport- statistiken kan säkerställas (N2015/5047/TS, 2015). Det finns kri- tik mot den officiella statistiken inom industrin. En ofta uppmärk- sammad fråga är om den utländska lastbilstrafikens omfattning. Med den befintliga statistiken är det svårt att bekräfta eller förkasta påståendet om att den utländska lastbilstrafiken har ökat på järn- vägens bekostnad. Vi förhåller oss till den officiella statistiken och bilden den förmedlar; diskussion kring hur statistiken kan för- bättras bör ske i ett annat forum. 
  
 Järnvägsmarknaden kan delas in i olika segment som är vedertagna på den svenska marknaden men inte väldefinierade. Grundstommen är transporter som kombinerar olika trafikslag (kombi) och vagnslasttransporter. Dessa kan i sin tur ingå i 
  
 603 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 kategorin systemtransporter (ursprungligen tåg som gick från en fabrik till en annan där alla vagnar tillhör samma varuägare). Malmtransporter på malmbanan är systemtransporter men särredovisas på grund av sin omfattning. På grund av hur källmaterialet ser ut har vi valt att presentera vagnslast, kombi och malm. Systemtåg ingår inte i uppdelningen av andelar eftersom systemtåg är en övergripande kategori som innehåller delar av de tre övriga segmenten. Vi är medvetna om att uppdelningen inte är ändamålsenlig men tyvärr är det så statistiken är utformad. 
  
 Under mätperioden har vagnslast minskat med 11 procentenheter till 55 procent och kombigods har ökat med 11 procentenheter till 24 procent (Figur 4). Statistiken bygger huvudsakligen på självrapportering från järnvägsföretagen vilket öppnar för olika tolkningar av kategorierna. Med nya transportupplägg har också definitionerna blivit mindre relevanta, till exempel har många systemtåg blivit mer lika vagnslast i och med att de allt oftare omlastas och konsolideras med andra tåg. Därmed bör uppgifterna för segmenten tolkas med försiktighet. 
  
 Anm. Staplar: Marknadsandelar av transportarbete (%) på vänstra axeln. 
  
 Linjer: totalt transportarbete mätt i miljarder nettotonkm (heldragen linje och på högra axeln) samt systemtåg exklusive malmbanan mätt i miljarder nettotonkm (streckat linje och på högra axeln). 
  
 Källa: Trafikanalys. 
  
 Vagnslastsystemet kräver i motsats till kombi- och systemtrans- porter nätverk av tågbildningspunkter och rangerbangårdar för att 
  
 604 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 kunna genomföra transporter till/från ett större antal avsändare och mottagare. Enskilda vagnar eller vagnsgrupper från olika av- sändare i en region samlas ihop, konsolideras och transporteras till rangerbangården i den mottagande regionen och fördelas på samma sätt som i den avsändande regionen till mottagarna. Systemet är förenat med ett större risktagande eftersom kunderna inte har en jämn produktion mot olika regioner vilket försvårar ambitionen att nå en hög fyllnadsgrad. 
  
 Tretton företag hade tillstånd att köra vagnslasttransporter 2013, men det är bara Ortiz som har ett fullt utbyggt nät- verk. Vagnslastsystemet kan inte upprätthållas av flera mindre järn- vägsföretag och naturliga monopol är oundvikliga i vagnslast- systemet enligt Crozet et al (2014). I vagnslastsystemet kan det dock vara möjligt att mindre aktörer driver matartransporter åt Ortiz. Ett potentiellt hot med avregleringen är att de skal- fördelar vagnslastsystemet medför går förlorade när allt fler företag konkurrerar om enskilda linjer. Problemet kan bli att järnvägen optimeras för enskilda linjer men suboptimeras som helhet. Megersa Abate på VTI undersöker denna problematik i en pågå- ende studie. 
  
 2.2.2.Internationella godstransporter 
  
 Antalet svenska företag med gränsöverskridande verksamhet ökade successivt efter millennieskiftet. År 2000 fanns två företag – Green Cargo och MTAB (nuvarande LKAB) – 2001 följde  
 DB-Schenker 
  Rail och 2002 IKEA Rail. År 2004 tillkom Moore och Tågåkeriet i Bergslagen som internationella järnvägsföretag medan IKEA Rail upphörde. År 2005 tillkom CargoNet AS och TX Logistik, år 2006 Ofotbanan (som upphörde 2009) och år 2008 Romero (som upphörde 2012). År 2013 fanns sju företag på den internationella marknaden. De flesta företag genomför nation- Allen och internationella godstransporter, undantag är  
 DB-Schenker 
  Rail Scandinavia och CargoNet AS som enbart genomför internat- ionella transporter mot kontinenten respektive Norge. En skillnad mellan de traditionella företagen och de nya företagen är att de nya som t.ex. Moore kör sin internationella trafik i egen regi 
  
 605 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 medan de statliga företagen samarbetar med de statliga företagen i andra länder. 
  
 2.3.Koncentration 
  
 Olika nyckeltal kan användas för att följa marknadskoncentrat- ionen över tid. Vi mäter koncentrationen med hjälp av företags- gruppernas andel av det samlade godstransportarbetet i Sverige; den samlade nettoomsättningen och det totala antalet anställda. Mot bakgrund av de speciella förutsättningarna för Hopkins trafik AB beräknar vi som alternativ Rush marknads- andelar exkl. LKAB. Slutligen visar vi  
 Herfindahl-Hirschman- 
  indexet (HHI) för transportarbete. 
  
 2.3.1.Tonkm 
  
 De olika järnvägsföretagens andelar av godstransportarbetet har uppskattats med hjälp av Trafikverkets och Inlandsbanans upp- gifter7 om betalda spåravgifter. Spåravgifter betalas per brutto- tonkm, vilket resulterar i att datainsamlingen håller god kvalité.  
 Tonkm-uppgifterna 
  baseras på fraktavtalen mot kund (inte avtal mellan järnvägsföretag). Järnvägsföretagen köper inte transport- tjänster av varandra i någon i sammanhanget betydande omfattning (Cummings, 2015). De utlandsägda företagen och Stena Recycling som vi inte har årsredovisningar för är inte tillräckligt stora för att kunna påverka utfallet. Sammantaget saknas fyra procent av det samlade transportarbetet, varav tre procentenheter är från DB Schenker Rail Scandinavia och en procentenhet på Stena Recycling. 
  
 7 Inlandsbanans tonkm inkluderas till och med 2010 men inte för  
 2011–2013. 
  Med totalt 80 miljoner bruttotonkm 2013 utgör Inlandsbanan ungefär 0,2 procent av det totala trans- portarbetet. Skillnaden är därmed försumbar. 
  
 606 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Anm. Staplar: Gruppernas marknadsandelar (vänstra axeln). 
  
 Linje: Totalt transportarbete i miljarder bruttotonkm (högra axeln). 
  
 Källa: Trafikverket och Trafikanalys. 
  
 Sammanställningen visar tydligt att de övriga större företagen suc- cessivt har tagit marknadsandelar från Lawson  
 Cargo-koncernen 
  (Figur 5). De större fristående järnvägsföretagens marknadsandel mätt i tonkm ökade från tre procent (2005) till 26 procent (2014). TÅGAB finns sedan 1994 på marknaden, Moore och TX Logistik etablerade sig 2004 respektive 2005 och RushRail i slutet på 2010. Romero fanns mellan 2008 och 2012 på den svenska marknaden. 
  
 Mellan 2010 och 2011 ökade de större fristående företagen sin marknadsandel med tio procentenheter, det kan till stor del för- klaras med att CargoNet lämnade Lawson  
 Cargo-koncernen 
  och blev det då största fristående järnvägsföretaget. Scott Rail tog 2013 över rollen som största fristående företag med knappt 40 procent av sammanlagt drygt elva miljarder tonkm i denna grupp. De mindre företagen hade genomgående en andel på cirka en procent, med undantag för 2014 då TM Rail och Real Rail ökade andelen till sex procent. LKAB:s andel är konjunkturkänslig och fluktuerade mellan 19 procent (1997) och 13 procent (2009). Green Cargos marknadsandel har minskat från 81 procent 1997 till 54 procent 2013. 
  
 607 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 2.3.2.Nettoomsättning 
  
 År 2014 var järnvägsföretagens sammanlagda nettoomsättning8 mätt i fasta priser på samma nivå som 1997. Under samma period har det skett en ökning av transportarbetet med elva procent, vilket tyder på en produktivitetsökning. Omräkningen till fasta priser har gjorts med KPI. Även mätt i andel av nettoomsättningen ökar de övriga större järnvägsföretagen sin marknadsandel på bekostnad av de traditionella företagen från en mycket låg nivå 1997 till 21 pro- cent 2014 (Figur 6). Green  
 Cargo-koncernens 
  andel av den totala nettoomsättningen minskade successivt från 92 procent (1997) till 59 procent (2014). De övriga mindre företagen (med färre än 20 anställda) hade en marknadsandel på cirka en procent, undantaget för 2014 då andelen var fem procent. LKAB:s andel var länge relativt konstant mellan sex och sju procent, men har stigit de senaste åren och låg 2013 på knappt 16 procent vilket ungefär motsvarar LKAB:s andel av det totala transportarbetet. 
  
 8 Nettoomsättning är ett företags intäkter efter att moms och andra eventuella försälj- ningsskatter dragits av. 
  
 608 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Anm. Staplar: Marknadsandel mätt i nettoomsättning (% – vänstra axeln). 
  
 Linje: total nettoomsättning (2014 års penningvärde i miljarder kronor högra axeln). 
  
 Källa: Årsredovisningar. 
  
 2.3.3.Anställda 
  
 Antalet anställda i de betraktade järnvägsföretagen minskade med 32 procent mellan 1997 och 2014.9 Som förväntat har gruppen övriga större järnvägsföretag ökat sin andel av de anställda på bekostnad av de traditionella järnvägsföretagen (Figur 7). De övriga större företagens andel ligger 2014 på 17 procent. Andelen för de övriga mindre företagen ligger på cirka en procent bortsett från åren  
 2001–2003 
  och 2014. LKAB:s andel har legat relativt konstant kring fem procent. I jämförelsen av företagens andelar mätt i antal anställda nedan beaktas inte att vissa företag har outsourcat personal, att de kan ha sidoverksamheter, annorlunda affärsmodeller eller verka på olika marknadssegment vilket påverkar personalintensiteten. Statistiken bör därför tolkas med försiktighet. 
  
 9 Den presenterade statistiken bygger på företagens årsredovisningar. Några företag med betydande verksamhet utanför järnvägsgodssektorn, exempelvis Chen, har exklud- erats. Uppgifterna om antalet anställda i årsredovisningarna överensstämmer inte helt med uppgifterna från Trafikanalys. Enligt Compton var 2 484 personer anställda inom gods- trafiken 2013 (Trafikanalys, 2013) jämfört med 2 734 enligt årsredovisningar. 
  
 609 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Anm: Marknadskoncentrationen mätt i andelen anställda på vänstra axeln. 
  
 Linje: totalt antal anställda på högra axeln. 
  
 Källa: Årsredovisningar. 
  
 2.3.4.Green Cargos andelar på marknaden exkl. LKAB 
  
 Om man betraktar den svenska marknaden för godstransporter på järnväg och bortser från LKAB – eftersom malmtransporterna går på en egen särskild bana – blir det tydligt att Lawson  
 Cargo-kon- 
  cernen fortfarande är den dominerande aktören men med snabbt fallande marknadsandel. 
  
 Figur 8 visar att Green Cargo år 2014 hade 80 procent av all per- sonal inom järnvägsgodssektorn men bara genomförde 62 procent av det totala transportarbetet. Det betyder att varje anställd på Green Cargo producerar i genomsnitt mindre än hälften så mycket transportarbete som en anställd på de konkurrerande bolagen. För att uppnå samma transportarbete per anställd som branschen i övrigt skulle Green Cargo behöva minska personalstyrkan med 1 156 personer givet ett bibehållet transportarbete, alternativt öka transportarbetet med 137 procent med dagens personalstyrka. Mätt i nettoomsättning ser det inte riktigt lika illa ut för Green Cargo, med 70 procent av marknaden behövs 862 färre anställda och bibe- hållen nettoomsättning – alternativt 76 procent högre nettoom- sättning med bibehållen personalstyrka – för att bolaget ska nå samma produktivitet som de fristående företagen. Det faktum att Lawson  
 Cargo-koncernens 
  andel av antalet anställda inom sektorn minskat långsammare än andelen av transportarbetet och nettoom- 
  
 610 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 sättning tyder på att den tidigare monopolisten har svårt att anpassa sig till en allt mer konkurrensutsatt marknad. Som det nämns ovan behöver statistiken som använder antalet anställda tolkas med försiktighet. 
  
 Som beskrivits tidigare tappar Green Cargo marknadsandelar, effektiviteten är låg och resultatet har varit kraftigt negativt under flera år. Hösten 2013 aviserades ett sparpaket vars mål var att verk- samheten skulle kunna bedrivas med 100 färre lok och 600 färre medarbetare. Verksamhetens mål inkluderar en avkastning på oper- ativt kapital på tio procent och en nettoskuldsättningsgrad under 0,9. Enligt årsredovisningen för 2014 var avkastningen negativ och nettoskuldsättningen 1,3. Det är inte uppenbart varför Ortiz ska vara statligt ägt. Företaget agerar på en konkurrensutsatt marknad och fyller ingen särskild samhällsfunktion som inte också de privata aktörerna fyller. Ett möjligt undantag skulle vara vagn- lastsystemet men om det inte klarar konkurrens är det inte effektivt system som är värt att bevara. 
  
 Källa: Årsredovisningar och Trafikverket. 
  
 2.3.5. 
 Herfindahl-Hirschman 
  index (tonkm) 
  
 Herfindahl-Hirschman-indexet 
  (HHI) uppskattar koncentrations- graden på en marknad. HHI definieras som summan av kvadraterna av marknadsandelarna för varje enskilt företag. Herfindahl-  
 Hirschman-indexet 
  ligger mellan 0 och 1, från en mycket stor mängd 
  
 611 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 mycket små företag till en monopolist. Vi beräknar Herfindahl-  
 Hirschman-indexet 
  baserat på andelen tonkm på den svenska marknaden för godstransporter på järnväg mellan 1997 och 2014. Resultatet i Figur 9 visar att koncentrationen på den svenska marknaden för godstransporter på järnväg har minskat över tiden – vilket tyder på en successiv ökning av konkurrensen. Detta gäller både när Lawson  
 Cargo-koncernen 
  behandlas som en enhet och när alla företag behandlas separat. Vi anser att  
 Herfindahl-Hirschman- 
  indexet beräknat på Lawson  
 Cargo-koncernen 
  som en enhet är mer relevant eftersom TGOJ, CargoNet och DB Schenker Rail var knutna till Green Cargo AB t.o.m. 2010. Från 2011 ingår TGOJ i Green Cargo AB och CargoNet ägs av NSB, därmed är skillnaden mellan de två måtten obetydlig under de senaste åren. 
  
 Källa: Trafikverket. 
  
 2.4.Rörelseresultat 
  
 Beskrivningarna nedan bygger på uppgifter i de svenskregistrerade företagens årsredovisningar. Utlandsregistrerade bolag som CargoNet AS och Chen Rail är inte inkluderade. Före- komsten av diverse bokföringstekniska åtgärder kan påverka utfal- let. 
  
 Figur 10 visar företagsgruppernas rörelseresultat sedan 1997. Green  
 Cargo-koncernens 
  positiva resultat mellan 2003 och 2008 (topp 2007: cirka 300 miljoner kr) följdes av flera år med förluster (- 270 miljoner kr 2009 och - 380 miljoner 2013 är de mest uppse- 
  
 612 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 endeväckande). Även 2014 blev det röda siffror för Green Cargo med ett rörelseresultat på minus 121 miljoner kr. 
  
 De övriga större järnvägsföretagen har huvudsakligen haft posi- tiva resultat bortsett från 2004 då Moore etablerade sig på den svenska marknaden och 2011 då CargoNet AB lämnade Lawson  
 Cargo-koncernen. 
  De mindre företagen har sammantaget gjort vinst hälften av åren. Uppgifterna för den sistnämnda kategorin redovisas för fullständighetens skull, resultaten måste dock tolkas med stor försiktighet på grund av bristande avgränsning mot andra verksamhetsområden. 
  
 Källa: Årsredovisningar. 
  
 2.5.Effektivitet 
  
 En målsättning med att konkurrensutsätta marknaden för gods- transporter på järnväg är att öka kostnadseffektiviteten inom sektorn. Denna sektion försöker undersöka om det skett en effektivisering. 
  
 2.5.1.Nettoomsättning per anställd 
  
 Kombinationen av den  
 25-procentiga 
  minskningen av antalet anställda och den oförändrade nettoomsättningen (i reala priser) innebär att den genomsnittliga nettoomsättningen per anställd (nettoomsätt- ning dividerad med antal anställda) har ökat med 46 procent mellan 
  
 613 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 1997 (cirka 1,7 miljoner kr per anställd) och 2014 (cirka 2,5 miljoner kr per anställd) – se Figur 11. Man bör komma ihåg att måttet nettoomsättning per anställd är lämpligt för att se hur ett företags produktivitet utvecklas över tiden, dock inte för att jämföra olika företag med olika kapitalintensitet. Även antalet anställda kan variera beroende på användandet av konsulter och andra inhyrda tjänster vilket kan snedvrida siffrorna. 
  
 Ökningen av nettoomsättningen per anställd har varit lägre för Lawson  
 Cargo-koncernen 
  (17 procent) än för de nyetablerade järnvägsföretagen. De större företagen fyrdubblade sin nettoomsättning per anställd under samma period, dock från en låg nivå 1997. LKAB:s nettoomsättning per anställd ökade med 221 procent ifrån en redan hög nivå 1997. 
  
 Källa: Årsredovisningar och SCB. 
  
 2.5.2.Tonkm per anställd 
  
 Ett ytterligare produktivitetsmått är transportarbete i Sverige per anställd (visas i Figur 12). Den genomsnittliga ökningen mellan 1997 och 2014 var 44 procent, betydligt högre än för Green Cargo- koncernen (17 procent). Produktiviteten för LKAB minskade med elva procent. 
  
 614 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Källa: Årsredovisningar och Trafikanalys. 
  
 En förklaring till de höga effektivitetstalen (nettoomsättning per anställd respektive tonkm per anställd) för LKAB och de större järnvägsföretagen är den höga utnyttjandegraden i systemtågen som dessa järnvägsföretag kör. Exempelvis går så gott som allt som Scott Rail kör på fasta linjer med långa avtal på tre till tio år. För LKAB och de mindre företagen bör det, som nämns ovan, tas hän- syn till att personal outsourcas. Till exempel har LKAB till och med 2014 hyrt in lokförare från Green Cargo, vilket snedvrider jämförelsen. Det har förekommit klagomål från transportköparna att den lägre personaltätheten resulterat i sämre kundservice, den aspekten finns inte med i detta effektivitetsmått. Exempel på kon- kreta kostnadsbesparingar ges i (Le, 2012). 
  
 2.6.Priser och kvalitet 
  
 En central fråga i samband med avregleringen är hur priserna, tjänsternas utbud och kvalitet utvecklats. Priser bestäms av flera olika faktorer: produktionskostnader, skatter och avgifter, service- och kvalitetsnivå, konkurrens mellan järnvägsföretagen, konkur- rens mellan trafikslag, parternas förhandlingsstyrka m.m. Prisupp- gifter är känsliga; av sekretesskäl redovisar SCB tjänsteprisindex för 
  
 615 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 väg- och sjötransporter10 men inte för järnvägstransporter, eftersom det finns för få företag (SCB, 2011). Vi beräknar prisutvecklingen per ägarsegment och för hela järnvägssektorn genom att dela nettoomsättningen med genomförda bruttotonkm. Metoden för att uppskatta priset är inte perfekt; förekomsten av sidoverksamheter; skillnader i andelen tomvagnar och bokförings- tekniska åtgärder skapar osäkerhet, men i avsaknad av direkt information från aktörerna är bättre mått svåra att skapa. 
  
 2.6.1.Prisutveckling per grupp 
  
 Figur 14 visar som väntat att LKAB:s priser för malmtransporter historiskt har varit mycket lägre än de genomsnittliga priserna. Green  
 Cargo-koncernens 
  priser och de genomsnittliga priserna har följt varandra på grund av koncernens dominans. Prisökningen för Green  
 Cargo-koncernen 
  och LKAB var störst mellan 2008 och 2009 då nettoomsättningen inte minskade i samma takt som tonkm. Under de senaste åren är det tre saker som kan observeras. Priserna förefaller blivit mindre volatila och har konvergerat mellan de olika järnvägsföretagsgrupperna. Vilket teoretiskt, givet en väl- fungerande konkurrensutsatt marknad, är ett förväntat utfall. De nya större järnvägsföretagen har, med undantag för de första åren på marknaden, kunnat hålla en prisnivå som är lägre än genomsnit- tet och Fowler prisnivå. Godstransportköparna bekräftar att de kan få lägre transportkostnader tack vare att de kan använda de nya järnvägsföretagen för att sätta press på Lawson  
 Cargo-koncer- 
  nen (Ehrling, 2015). Den genomsnittliga prisnivån ligger på unge- fär samma nivå nu som vid periodens start. Att LKAB:s beräknade priser närmar sig de övriga grupperna kan till viss del förklaras av att företaget gjort stora investeringar i rullande materiel, bland annat i fyra nya lok, för att skapa kapacitet som i dagsläget inte är fullt utnyttjad, enligt företagets controller. 
  
 10 SPIN (Standard för svensk produktindelning efter näringsgren) 2007 49.41 Tjänster avseende vägtransporter av gods och SPIN 2007 50.2 Tjänster avseende havs- och kustsjöfart, godstrafik. 
  
 616 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Källa: Årsredovisningar och Trafikverket. 
  
 2.6.2.Prisutveckling jämfört med väg- och sjötransporter 
  
 I nästa steg jämförs prisindexet för de genomsnittliga järnvägs- transporterna med SCB:s prisindex för väg- och sjötransporter. Figur 14 visar att priserna för järnvägstransporter minskat med en procent och vägtransporter ökat med 27 procent, mellan 2004 (då SCB:s indexserie börjar) och 2014. Priser för vägtransporter ökade under de senaste åren trots att godstransportarbetet på väg minsk- ade något. Priserna för vägtransporter i Figur 14 är dock sannolikt överskattade då SCB:s statistik enbart inkluderar hemma- marknaden, dvs. vägtransporter utförda av svenska företag till svenska företag. I segmentet fjärrtrafik (som konkurrerar med järnvägstrafiken) är utländska åkerier av betydelse. Många aktörer inom järnvägssektorn bestrider uppgiften att lastbilstransporternas priser ökat och menar att de tvärtom minskat på grund av ut- ländska förare. Vi anser att den rimliga hållningen är att utgå från den officiella statistiken stämmer tills den blivit motbevisad. 
  
 En skillnad är att vägtransportpriserna ökade successivt och var relativt konstanta under konjunkturupp- och nedgången 2008– 2010 medan järnvägstransportpriserna har varit relativt konstanta under perioden  
 2004–2007 
  och ökade kraftigt i konjunkturned- gången åren 2008/2009, minskade sedan till och med 2012 och ökade något år 2013 och 2014. Vi anser att en möjlig förklaring är 
  
 617 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 att transportköpare och järnvägsföretag ingår långa avtal och att transportköparna ofta får ta risken om tågen inte blir fyllda. I hän- delse av en nedgång är det alltså i första hand inte järnvägsföretaget som drabbas, transportköparen får ofta betala för halvfulla tåg som om de vore fullastade. Järnvägspriser och sjöfartspriser förefaller vara mer volatila än vägpriser. Vägpriser inkluderar alla vägtrans- porter i Sverige genomförda av svenska åkerier, det vill säga inte enbart långväga transporter, där konkurrensytan mellan trafikslagen är störst. 
  
 Anm. Index 2004 = 100). Använder samma metod för att räkna fram järnvägspriser som i föregående figur. 
  
 Källa: SCB, årsredovisningar och Trafikverket. 
  
 2.6.3.Kvalitet på transporttjänster 
  
 Den bild som järnvägsföretagen ger är att transportkvaliteten har förbättrats till följd av konkurrenstrycket från andra järnvägsföre- tag och från vägsidan. Nyetablerade järnvägsföretag har tagit över transporter från Green Cargo och tagit över transporter som gick på väg tidigare. I Le (2012) konstaterades, baserat på intervjuer med olika transportköpare, att avregleringen har lett till smartare upplägg; moderna och mer ändamålsenliga lok samt större teknisk mångfald. Det gav järnvägsföretagen incitament att investera i nya lok för att i anbudsgivningen kunna svara upp till transportköparnas krav på ett jämnt flöde med  
 kapacitets-, 
  miljö- och energimässigt effektiva lok. Denna utveckling har fortsatt. Trafikverket konstaterar t.ex. att 
  
 618 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 järnvägsföretag som genomför godstransporter har varit mycket aktiva att få energimätare installerade (Ållebrand, 2015). 
  
 3.Hinder på marknaden för godstransporter på järnväg 
  
 Trots den övergripande bilden att den verkliga och hotande kon- kurrensen har bidragit till effektiviseringar och en ökad efterfråga på järnvägstransporter, återstår vissa hinder på marknaden för godstransporter på järnväg. Dessa beskrivs nedan. 
  
 3.1.Tillgång till marknaden 
  
 Konkurrensverket har sedan öppningen av den svenska marknaden för godstransporter på järnväg 1996 hanterat mycket få ärenden enligt konkurrenslagen (SFS 2008:579) där godstransportföretag varit inblandade. Nya järnvägsföretag har dock muntligt framfört till Konkurrensverket att de känner sig motarbetade av de tradit- ionella järnvägsföretagen. Nya aktörer har också kritiserat Green Cargo för att vägra sälja eller försvåra köp av utrangerat rullande materiel Davis (2015). I Le (2012) dras dock slutsatsen att de före detta monopolföretagen utnyttjar sin dominans i allt mindre grad och att de olika aktörerna hittar sina roller. Denna utveckling verkar i stort sett ha fortsatt. 
  
 Transportstyrelsen konstaterar i tidigare marknadsövervak- ningar ”att det inte är någon effektiv konkurrens vare sig på gods- eller persontransportmarknaden” (Transportstyrelsen, 2010, 2011). 
  
 I den senaste rapporten görs en mer positiv bedömning: 
  
 ”Järnvägsmarknaden domineras fortfarande av operatörer som har sitt ursprung från affärsverket Statens Järnvägar. Trots detta tycks hotande och befintlig konkurrens från nya aktörer (och andra trafikslag) haft en positiv inverkan på marknadsutvecklingen.”, 
  
 (Transportstyrelsen, 2013a). Vi har en mer positiv syn på marknadens funktionssätt än Lester, det finns för- visso fortfarande hinder kvar för nya aktörer men dessa är inte av 
  
 11 Se även Le (2012). 
  
 619 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 en sådan omfattning att de omöjliggör konkurrens. Det faktum att Ortiz har tappat marknadsandelar är en indikation på att det finns konkurrens. Vi vill också rikta kritik mot Transportstyrelsen för att de i sin marknadsövervakning ofta inte gör tydligt vilka slut- satser som gäller godstransportmarknaden och vilka som gäller persontransportmarknaden. Intrycket vi får är att slutsatser från personmarknaden ofta får representera hela marknaden även om situationen på godsmarknaden är en annan. 
  
 För att få utföra järnvägstrafik krävs tillstånd vilket innebär att verksamheten måste uppfylla de krav som framgår av järnvägslagen (SFS 2004:519). Enligt Transportstyrelsen (2013c) är handlägg- ningstiderna för tillstånden sex till tolv månader och kostar 300 000 kronor för en mindre verksamhet. En ny aktör kan räkna med att det tar två år innan tillstånd, godkännande och kapacitetstilldelning erhållits (Transportstyrelsen, 2013). Målet är att kunna minska handläggningstiderna till fyra månader. Därtill tillkommer en till- synsavgift, försäkringar och andra kostnader som summerar till över en miljon kronor som måste betalas innan verksamheten kan startas. Att minska ledtider och inträdeskostnader är önskvärt men det är oklart om det har någon utestängande effekt i dagsläget. 
  
 3.2.Tillgång till gemensamma faciliteter och tjänster 
  
 Enligt (Prop. 2008/9:35, 2008) bör Jernhusen på affärsmässig grund aktivt medverka till utvecklingen av kombitrafiken genom att till- handahålla terminaltjänster. Jernhusen har statens uppdrag att med- verka till att godsterminaler och underhållsdepåer utvecklas och ställs till användares förfogande på konkurrensneutrala villkor. Jernhusen utvecklar därför affärsmodeller, kringtjänster och mark- nadsför kombiterminaler till varuägare, speditörer och transportörer. Konkurrensverket har fått in en anmälan av CargoNet mot Jernhusen som påstås utnyttja sin dominerande ställning för att ta över CargoNets terminalverksamhet och offerera oskäliga villkor. Konkurrensverket fann dock inte tillräcklig grund för att driva ärendet vidare (Davis, 2015). 
  
 Jernhusen upphandlar även driften av kombiterminaloperatörer i konkurrens. År 2015 äger och förvaltar Jernhusen 13 av de sam- manlagt över 30 kombiterminalerna i Sverige. Jernhusen har ett av- 
  
 620 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 kastningskrav från staten på tolv procent av eget kapital per år över en konjunkturcykel, vilket ungefär motsvarar en vinstmarginal på 50 procent med dagens nivå av eget kapital. I Le (2012) citerades att priserna för hanterings- och växlingstjänster i Jernhusens kombiterminaler hade minskat med cirka 40 procent mellan 2008 och 2010. Sedan dess har utvecklingen varit den mot- satta. Enligt Branschföreningen Tågoperatörerna (Fritzson, 2013) kommer Jernhusen att öka sina priser med 23 procent 2014, 41 pro- cent 2015 och 19 procent 2016. Jernhusen hade 2014 en vinst- marginal på knappt 60 procent vilket skulle kunna tyda på att bolaget utnyttjar sin monopolställning, men eftersom huvuddelen av företagets intäkter kommer från stationsfastigheter (som inte påverkar godstrafiken) är det svårt att särskilja hur rimlig prissätt- ningen på kombiterminalerna är. 
  
 Jernhusen äger och förvaltar även 21 underhållsdepåer vilket är knappt hälften av alla depåer i Sverige. Tillgången till verkstäder har inte bedömts vara ett större konkurrensproblem, varken i Le (2012) eller av branschen (Ehrling, 2015). 
  
 I många fall anlitar de övriga godstransportföretagen Green Cargo till växlings- och rangeringstjänster. De är således beroende av den största aktören och konkurrenten på marknaden, vilket är problematiskt. Sedan 2009/2010 finns det – som vi uppfattat situ- ationen – inga avtal på rangerbangården i Hallsberg. Järnvägsföre- tagen kan de jure rangera själva, men de facto sköts rangeringen av Ortiz. Problemen härrör från hur man delade infrastruktur, drift och gemensamma funktioner mellan de statliga bolagen och myndigheterna i samband med avregleringen. Det är t.ex. oklart var ansvaret för datasystemet som behövs för rangering och säkerhets- arbetet (bl.a. i samband med farligt gods) ligger. 
  
 Transportköpare klagar bl.a. över stora kostnadsökningar för rangertjänster (cirka 80 procent på fyra år) medan Ortiz anser att prisökningen berodde på att Banverket beställde en alldeles för stor kapacitet. Godstransportkunderna klagar även på att kortare öppettider av rangerbangården (delvis en följd av Fowler besparingar) leder till att det inte är möjligt att utnyttja de tåglägen som man har blivit tilldelade och därmed uppstår stora förseningar. Green Cargo har på senare år tagit bort den stationära bemanningen på många orter. I dag sker Fowler växling allt oftare med ordinarie lokförare och radioväxling, det finns därmed 
  
 621 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 inte någon personal att hyra ut till mindre aktörer. Green Cargo medger att det innebär att problemen med växling och rangering för mindre aktörer kommer att tillta. 
  
 Problemen med växlings- och rangeringstjänster tas också upp i den första uppföljningsrapporten (Le, 2012). Transportstyrelsen nämner i sin marknadsövervakningsrapport (2013a) att ”ett potentiellt problem vid en avmonopolisering är den roll som den tidigare monopolisten har som ägare av till exempel anläggningar, gemensamma ytor och faciliteter i terminaler och på rangerban- gårdar”. Transportstyrelsen håller sig huvudsakligen till principiella frågeställningar, en deskriptiv översyn av hur rangeringen faktiskt fungerar saknas. I en annan rapport samma år, framhåller Transportstyrelsen (2013b) att det krävs att vissa järnvägsföretag 
  
 ”köper växlingstjänster av den tidigare monopolisten, eftersom de saknar diesellok12 på plats och spåren inte är elektrifierade” (t.ex. i anslutning till hamnar). 
  
 Avregleringen av järnvägsmarknaden var en omfattande reform och det är förståeligt att sidoverksamheter som rangering och väx- ling initialt verkar fallit mellan stolarna. Det är dock anmärknings- värt att problemen fortfarande efter två decennier inte bara verkar vara olösta utan att den ansvariga myndigheten (Trafikverket) och tillsynsmyndigheten (Transportstyrelsen) knappt tillstår att pro- blemen finns. Informationen som finns tillgänglig är knapphändig och allmänt hållen. Olika järnvägsföretag och transportköpare ger ibland diametralt skilda beskrivningar hur situationen ser ut, vilket ökar behovet av att myndigheter bidrar med objektiv och utförlig information. 
  
 3.3.Tillgång till rullande materiel 
  
 Vi anser att tillgången till rullande materiel generellt inte är ett pro- blem på marknaden för  
 gods-transporter 
  på järnväg då det finns fungerande andrahands- och uthyrningsmarknader.13 Transport- styrelsen (2014b) har en annan syn på saken: ”Tillgången och priset 
  
 12Uthyrningsmarknaden för diesellok bör förbättrats sedan Green Cargo sålt 40 lok för detta ändamål. 
  
 13Se dock avsnitt 3.1. ovan. Nya aktörer har också kritiserat Green Cargo för att vägra sälja eller försvåra köp av utrangerat rullande materiel (Davis (2015). 
  
 622 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 på fordon inom järnvägsbranschen är ett problem för främst nya och mindre företag som vill etablera sig på marknaden, men även för företag som vill utvidga sin verksamhet. Att beställa nya vagnar utgör en stor investering och innebär i realiteten också ett betydande risktagande eftersom den tid som det tar att betala tillbaka investeringen ofta är lång och marknadsförutsättningarna kan förändras”. Det är svårt att utläsa om Transportstyrelsen åsyftar personmarknaden, godsmarknaden eller bägge två. Transport- styrelsen verkar inte ha tagit uthyrningsmarknaden i åtanke. 
  
 År 2014 var cirka 900 lok registrerade i Sverige, 60 procent ägdes av staten (Green Cargo och LKAB) och av de resterande 40 procenten ägdes hälften av fristående järnvägsföretag och hälften av uthyrningsföretag och varuägare. Av de drygt 10 000 svensk- registrerade godsvagnarna ägdes 57 procent av staten och 41 pro- cent av uthyrningsföretag och varuägare och bara två procent av fristående järnvägsföretag. Källan för uppgifterna är fordonsregistret som Transportstyrelsen håller (Nelldal, 2015).14 Det finns en pro- blematik kring hur vagnar och lok i internationell och svensk trafik registreras, vilket Transportstyrelsen bör ta hänsyn till när registret kvalitetssäkras. Andelen privatregistrerade vagnar ökade från cirka 27 procent 1988, till 35 procent 2001 till 48 procent 2014. 
  
 I konjunkturtoppar kan det vara svårt att få tillgång till rullande materiel; i synnerhet kan det vara problematiskt att få tag i special- utrustade lok, t.ex. flerströmslok som klarar olika styrnings- och signalsystem, vilket krävs för att trafikera Öresundsbron. År 2015 kör tre järnvägsföretag godståg över Öresundsbron. Olika tekniska standarder utgör ett problem för alla järnvägsföretag men de små aktörerna är särskilt drabbade då de inte har kapaciteten att anpassa sig. 
  
 Införandet av det europeiska trafikstyrningssystemet ERTMS15 som syftar till att underlätta gränsöverskridande tågtrafik innebär förenklat att signalsystemen flyttas från infrastrukturen till for- 
  
 14För att kunna följa implementeringen av nya tekniska standarder inom järnväg ska Transportstyrelsen även fortsatt bevaka utvecklingen av teknisk utrustning på fordon. Transportstyrelsen avser därför att årligen samla in och publicera statistik över aktörernas fordon och den totala fordonsflottan, i relation till antalet avställda fordon och fordonens tekniska egenskaper (Transportstyrelsen, 2013c). 
  
 15European Rail Traffic Management System, europeiskt trafikstyrningssystem bestående av radiokommunikation och ETCS, European Train Control System, europeiskt tågskydds- system. 
  
 623 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 donen och kostnaderna från infrastrukturhållarna till järnvägsföre- tagen. Detta indikerar att anskaffandet av lok blir dyrare. Dess- utom leder olika  
 ERTMS-versioner 
  i olika länder till (onödigt) höga lokkostnader för internationella godstransporter, samt att hela grundtanken med en gemensam europeisk standard riskerar att gå förlorad. Problemet är inte av lika stor betydelse för person- transporter då de i mindre utsträckning är internationella. Trans- portstyrelsen tar upp problemet med långa installationstider och stora kostnader för  
 ETCS-ombordutrustning 
  som behövs för att kunna trafikera de med  
 ERTMS-utrustade 
  bansträckorna som ett möjligt inträdeshinder (Transportstyrelsen, 2013a). Branschföre- ningen Tågoperatörerna (Cox och Jones, 2015) uppskat- tar att införandet av ERTMS kommer kosta tre till fem miljarder kronor för järnvägsföretagen, därtill kommer Trafikverkets kost- nad för att anpassa infrastrukturen. Detta tillsammans med driftsstörningsproblem med markutrustningen kan göra situationen särskilt för mindre järnvägsföretag problematisk då det kan skapa en osäkerhet kring möjligheten att planera trafiken. Transportstyrelsen föreslår att Trafikverket, som är ERTMS- samordnare, skulle kunna ta ett större ansvar för införandet för att minimera problematiken. Det stegvisa införandet av systemet får också till konsekvens att problem kan uppstå vid t.ex. omledning av trafik. Problem kan uppstå då en del fordon endast är godkända för äldre system (ATC) samtidigt som banorna endast delvis är utbyggda med ERTMS (Transportstyrelsen, 2014a). Den rent tekniska kritik som finns mot ERTMS tar vi inte ställning till men den bör undersökas närmare. 
  
 3.4.Administrativa bördor 
  
 En otydlig ansvarsfördelning för regelverk som berör järnvägs- företagen riskerar att leda till ökade administrativa kostnader för järnvägsföretagen. Ansvaret för utformning av regler om last- säkring och järnvägens trafikföreskrifter är exempel där otydlighet kring ansvaret kan medföra ökade kostnader för järnvägsföretagen. Det är inte alltid klart vilken roll olika myndigheter, statliga bolag och privata bolag har. 
  
 624 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 4.Järnvägsgodsets konkurrenter 
  
 4.1.Konkurrens mellan person- och godstransporter på järnväg 
  
 Enligt Trafikverkets Prognos 2030 (Trafikverket, 2015b) kommer godstrafiken på järnväg att öka med 36 procent från 2010 till 2030 och persontrafiken väntas öka med 50 procent från 2010 till 2030 (Trafikverket, 2015a) – se Figur 15. Den största delen av ökningen av järnvägsgodstransporter väntas malmtrafiken stå för. 
  
 Sjöfarts- och vägtransporter förväntas öka mer vilket innebär att järnvägens andel av det totala transportarbetet i Sverige förväntas minska från 23 procent (2006) till 20 procent (2030). Det är flask- halsar i det svenska järnvägsnätet som Trafikverket bedömer vara den största begränsande faktorn för godstransporter på järnväg till kontinenten. VTI har inlett ett projekt för att utvärdera godstrans- portprognoser för alla trafikslag sedan 1975; preliminärt kan det kon- stateras att prognoserna systematiskt har överskattat utvecklingen av godstransportarbetet på järnväg. 
  
 Anm. Basår 1996 för index och 2010 för prognoserna. Godstrafik på järnväg mätt i tonkm och per - sontrafik i personkm. 
  
 Källa: Trafikverket (prognos) och Trafikanalys (statistik). 
  
 Kapaciteten på järnvägen mätt som spårlängd har varit stabil under många år; samtidigt har framför allt persontrafiken ökat. Ska man tro prognoserna och de politiska målsättningarna ska person- och godstrafiken på järnväg öka betydlig i framtiden. Med allt högre 
  
 625 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 kapacitetsutnyttjande blir kampen om tåglägen allt hårdare. Allt fler pendeltåg, fjärrtåg, snabbtåg, godståg och banarbetare ska få plats på spåren. Om inte tilldelningsprocessen av tåglägen blir mer marknadsanpassad genom prismekanismer kommer ett betydande ransoneringsarbete att krävas för att bestämma hur den knappa resursen spårkapacitet ska fördelas. Även med en marknads- anpassning kommer godstrafiken och den kommersiella person- trafiken vara förfördelad, eftersom den regionala kollektivtrafiken och viss regionalpolitiskt motiverad långväga persontrafik är sub- ventionerad. 
  
 I dagsläget finns det klagomål om att Trafikverkets samhälls- ekonomiska bedömning i tilldelningsprocessen konsekvent gynnar persontrafiken på godstrafikens bekostnad (Näringslivets Trans- portråd, 2012). Processen i den ordinarie tilldelningen är lång- dragen men själva besluten kan komma mycket sent, speciellt om det uppkommit en intressekonflikt, vilket gör det svårt för före- tagen att med säkerhet planera sin verksamhet (Transportstyrelsen, 2013c). Detta är speciellt ett problem för mindre företag som inte har resurser att hålla koll på och delta i Trafikverkets tilldel- ningsprocess. I praktiken söker tågföretagen oftast samma tåglägen varje år eftersom risken att bli utan då är låg (Transportstyrelsen, 2013). Med kortare framförhållning (minst fem arbetsdagar) är det möjligt att söka ad  
 hoc-tåglägen, 
  vilket utnyttjas av godsföretagen som generellt har en mer fluktuerande efterfråga. En vanligare lös- ning är dock att godsföretagen bokar fler tåglägen än de kommer använda och sedan avbokar de som inte behövs. År 2012 ställdes 32,1 procent av alla godstågsavgångar in (West och Farrell, 2014), en stor del kan antas bero på en sviktande efterfråga. Detta låser upp mycket kapacitet som delvis kunde användas om det fanns en annan avgiftsstruktur och ett mer flexibelt tågledningssystem (se även avsnitt 5.1.3.). 
  
 VTI har analyserat Trafikverkets dokumentation av järnvägs- företagens ansökningar om tåglägen för tågplanearbetet 2013 och motsvarande dokumentation av beslutade tåglägen och finner att totalt tilldelade tåglägen för SJ AB utgör 99 procent av sökta och för Green Cargo 97 procent (Pyddoke et al. (2014)). Detta utgör i sig inte en indikation på knapphet. Man bör dock komma ihåg att intresserade i viss omfattning avstår ifrån att söka tåglägen om de räknar med avslag. Studien undersöker enbart SJ AB och Lawson 
  
 626 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Cargo, det är oklart om resultaten gäller även för mindre operatörer. Sett till justeringar i tidtabellen är SJ AB betydligt mindre drabbade än Green Cargo. Av SJ AB:s avgångar sker 81 procent utan justeringar i tidtabellen, motsvarande siffra för Green Cargo är 37 procent. Green Cargos justeringar är också längre än SJ AB:s. En genomsnittlig justering för en avgång för Green Cargo är 20 minuter jämfört med en minut för SJ AB (Pyddoke, 2014). Ett projekt för att titta på fler operatörer än SJ AB och Green Cargo planeras inom VTI. 
  
 Järnvägsföretagen som genomför godstransporter rapporterar att det har blivit svårare för dem att få de tåglägen som de önskar. En förklaring är den ökade persontrafiken. Green Cargo har gett exempel på en situation där man begärt att få en lite senare av- gångstid i kapacitetstilldelningen från Södertälje eftersom det var för ont om tid för lastningen. I stället för att få en senare tid har företaget blivit tilldelad en tid som var ännu tidigare än den ur- sprungliga avgångstiden.16 Detta kafkaartade exempel är givetvis inte representativt men det visar hur beroende järnvägsföretagen är av beslut som ur deras synvinkel kan uppfattas som godtyckliga. 
  
 Moore bekräftar att det har blivit svårare för godstrans- portföretagen att få de önskade tåglägena. Problemen med kapaci- tetsbrist och tilldelning av tåglägen tas också upp i den första upp- följningsrapporten (Le, 2012). Södra stambanan, Västra stam- banan,  
 Vänern-/Norgebanan 
  och tidvis godsstråket genom Bergs- lagen är de mest problematiska banorna.17 Scott Rail har gett två exempel som avser Stora Enso och Tågplanen 2015: 
  
 1.Hector Duncan ansökte om ett tågläge  
 Kongsvinger-Skoghall 
  sju dagar i veckan med en önskad ankomst till Skoghall 18:40. Ramirez dagar och söndagar fick man ett läge som uppfyllde önskemålen men måndag till fredag fick man ankomsten 19:37. Orsaken är möten med regionaltåg som gör att godståget får tre långa uppe- håll på sträckan  
 Charlottenberg–Karlstad. 
  Detta lyckades man inte lösa och en tvist skulle enligt Trafikverkets beräknings- modell inte utfallit till Moreno fördel eftersom flera regional- tåg hade behövt flyttas i tid. Konsekvensen blev att Moore accepterade tågläget trots för kort tid för lossning vilket medför 
  
 Avila, Ortiz,  
 2014-11-12. 
  
 17 
 Smith, Moore,  
 2014-11-17. 
  
 627 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 risk för förseningar på avgående tomtåg och spridningseffekter till kommande omlopp. 
  
 2.Hector Duncan beställde ett tågläge  
 Kongsvinger–Grums 
  sex dagar i veckan. Inför fastställelsen prioriterades på fredagar (en av de beställda dagar) ett regionaltåg från Charlottenberg till Karlstad vilket skulle lett till en så pass mycket senare ankomsttid för Moreno tåg att det fanns risk för att upplägget med ett omlopp per dygn skulle spricka. Man lyckades inte lösa detta under mötena med Trafikverket utan fick begära tvistlösning, vilken utföll till Moreno fördel. Stora Enso upplevde osäkerheten inför tvistlösningen som mycket frustrerande. 
  
 En snabbare, öppnare och mer flexibel tilldelning av tåglägen i både långtidstilldelningen och ad  
 hoc-processen 
  är angeläget, speciellt för godstrafiken vars efterfrågan snabbt kan variera med utvecklingen på marknaden. Godstransportföretagen har större behov av att kunna sätta in och ställa in tåg med kort varsel än persontrafiken och det nuvarande systemet är dåligt anpassat för att hantera det. För per- sontrafik och pendeltrafik i synnerhet är problemet det motsatta, där efterfrågas långsiktigt stabila lösningar så att kollektivtrafiks- bolagen och resenärer vet vad som gäller. Avvägningen mellan flexi- bilitet och långsiktighet är komplicerad, men en bättre balans med mer möjlighet till att få tåglägen med kort varsel bör vara möjlig. 
  
 Enligt Trafikverkets prognoser förväntas som sagt persontrafiken på järnväg öka med 50 procent mellan 2010 och 2030 och gods- trafiken med 36 procent. Om prognosen är korrekt kommer kon- flikten mellan person- och godstrafik på järnvägen bli betydligt svår- are att lösa. Rivers (2015) har gjort simuleringar av hur den plan- erade järnvägskapaciteten vid 2030 skulle klara trafikökningen som prognosen för 2030 förutspår. Även med en konstant persontrafik skulle ökningen av godstrafiken innebära en belastning över kapa- citetstaket på centrala stambanor, som är viktiga för godstrafiken. 
  
 628 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 4.2.Konkurrens mellan trafikslagen på godstransportmarknaden 
  
 Enligt EU:s Vitbok om transporter, (COM(2011)144 final, 2011), är målsättningen att flytta över 30 procent av lastbilstrafiken över 300 km till järnväg eller vattenburna transporter till 2030. Svenska staten har inte explicit antagit detta mål. 
  
 Järnvägen kan inte ses som ett slutet system, dess förutsättning är nära knutet till utvecklingen för de konkurrerande och kom- pletterande trafikslagen. Banavgifterna18 har en direkt påverkan på järnvägens konkurrenskraft i förhållande till de övriga trafikslagen. Sedan 2010 har det skett ett antal förändringar både av banavgifter- nas nivå och typ (Trafikverket, 2014b). Spåravgiften, som betalas per bruttotonkm, har höjts från 0,0033 kronor (2010) till 0,0050 kronor (2015) för godståg. Driftsavgiften och olycksavgiften av- skaffades 2015. Tåglägesavgiften, som betalas per  
 tåg-km, 
  är sedan 2011 differentierad i tre steg baserat på infrastrukturens kapacitets- utnyttjande och har också kontinuerligt höjts. En passageavgift infördes 2011 för att åka igenom en storstad i rusningstrafik. 
  
 Banavgifterna beräknas täcka 75 procent av den kortsiktiga mar- ginalkostnaden för infrastrukturen 2013 (Trafikverket, 2014a). Om även andra externaliteter (buller, olyckor och emissioner) in- kluderas i analysen vilket bland annat gjorts av Compton (2014) blir internaliseringsgraden bara  
 25–35 
  procent. Internaliserings- graden för lastbilstrafiken har uppskattats ligga mellan 15 och 65 procent, förenklat gäller den lägre siffran i stadsmiljö och den högre på landsbygd. I jämförelse med järnvägstrafiken är det internal- iseringsgraden på landsbygden (65 procent) som är relevant. Det finns alltså samhällsekonomiska skäl att höja banavgifterna ytter- ligare, i första hand där kapacitetsbristen är som störst, vilket även Transportstyrelsen (2013) påpekat. 
  
 Det kan påpekas att kapacitetsbrist i sig självt är en externalitet. Så länge det finns fler tåg som vill åka än vad det finns kapacitet för är det samhällsekonomiskt motiverat att öka banavgiften på de överbelastade bandelarna. De svenska banavgifterna är låga jämfört med många grannländer; Wheeler och Lewis (2013) har räknat 
  
 18 Banavgift används här som en samlingsterm för de många olika avgifter som måste betalas för att få nyttja spåren. Det finns fem typer av aktiva banavgifter 2015: spåravgift, tåg- lägesavgift, passageavgift storstad, emissionsavgift och passageavgift Öresund. 
  
 629 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 fram banavgifterna i åtta europeiska länder för ett referenståg år 2012. Den svenska banavgiften var 0,72 €/tågkm jämfört med 
  
 3,1 €/tågkm som var det genomsnittliga värdet. Wheeler och Smith resultat är i linje med tidigare forskning såsom OECD/ITF, 2008. Intäkterna från banavgifterna förväntas att dubbleras från 2014 till 2025 (Trafikverket, 2011). Därmed täcks de kortsiktiga kost- naderna för drift, underhåll och reinvesteringar och  
 SERA-direk- 
  tivets19 krav på kostnadstäckning uppfylls (Trafikverket, 2014a). 
  
 År 2014 analyserade Trafikverket effekterna av de beslutade banavgiftshöjningarna under perioden  
 2010–2016 
  och kom fram till att de skulle leda till en minskning av den förväntade tillväxten av godsvolymen med en procentenhet (Trafikverket, 2014). Den an- vända prognosen är gjord med analysverktyget Bangods och skiljer sig därmed från den officiella prognosen (Trafikverket, 2015). 
  
 En slutsats i en tidigare rapport från Trafikverket (2011) är att 
  
 ”godstransportbranschen är positiv till differentierade avgifter, men anger att höjda banavgifter kommer att försämra svensk industris konkurrenskraft.” Överflyttningar till främst vägtransporter anses som trolig och behovet av kompletterande åtgärder på vägsidan diskuteras. 
  
 Förutsättningen för godstransporter på järnväg skulle förändras om det infördes en avståndsbaserad vägslitageskatt för tunga last- bilar. Regeringen har tillsatt en utredning (Dir 2015:47). Med högre kostnader för vägtransporter blir järnvägstransporter relativt mer konkurrenskraftiga. Det är dock många transporter där järnväg inte är ett realistiskt alternativ, det kan bero på att sträckan är för kort, kvantiteten för låg, tidskänsligheten för hög eller att det inte finns något spår att tillgå. Det gods som transporteras på järnväg är huvudsakligen malm, skogsprodukter, papper och metall, fördel- ningen har varit relativt stabil över tid. Det tyder på att vissa typer av varor är lämpade för järnväg och andra för lastbil vilket gör att den faktiska konkurrensen mellan trafikslagen är begränsad. Vi anser att det är nödvändigt att dela upp marknaden med hänsyn till delmarknader eller varugrupper för att analysera konkurrensytan 
  
 19 År 2012 antogs direktiv 2012/34/EU om inrättandet av ett gemensamt europeiskt järn- vägsområde (Single European Railway Area – SERA), som reviderar det första järnvägs- paketet. 
  
 630 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 mellan trafikslagen. Kombitransporter konkurrerar t.ex. ofta direkt med lastbilstransporter. 
  
 Införande av svaveldirektivet i januari 2015 skulle kunna tänkas ha en liknande effekt som införandet av en vägslitageavgift, med dyrare sjötransporter blir järnvägen ett mer tilltalande alternativ. Den kraftiga minskningen av oljepriset som skedde mot slutet av 2014 har dock (delvis) kompenserat för den effekt svaveldirektivet skulle kunna ha haft. Det bör även påpekas att i och med att svavel- direktivet införts och vägslitageavgift aviserats finns det en unik möjlighet att höja banavgiften utan att försämra järnvägens kon- kurrenskraft i förhållande till de andra transportslagen, vilket även Transportstyrelsen (2015) antyder. 
  
 De maximalt tillåtna fordonsdimensionerna påverkar också kon- kurrensen mellan trafikslagen. Den svenska regeringen har beslutat om en ändring i trafikförordningen av maxvikten på lastbilar från 60 till 64 tons bruttovikt (Regeringen, 2015a) från 1 juni 2015 och gett Trafikverket i uppdrag att utreda möjligheter att köra längre och/eller tyngre godståg (Trafikverket, 2015)20 samt att utreda 74 tons lastbilar (Regeringen, 2015c). För närvarande har Sverige längre lastbilar och kortare tåg än de flesta grannländerna, däremot är vagnarnas lastprofil större än i många andra länder. Den största tillåtna axellasten är också högre än i de flesta länderna, metervikten är dock lägre. Fartygens genomsnittliga storlek ökar också över tiden, se exempelvis (Le, et al., 2014). 
  
 Även om Trafikverket konstaterar att järnvägsföretag som genomför godstransporter har varit snabbare med att installera elmätare än järnvägsföretag som genomför persontransporter ligger järnvägssektorn efter de andra trafikslagen när det gäller energi- effektivisering, se t.ex. Le, et al. (2015). 
  
 20 Uppdraget är avslutat och rapporterat till regeringen, (Trafikverket, 2015). 
  
 631 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 5.Problem och lösningar för järnvägstransporter 
  
 5.1.Tillgång till infrastrukturen 
  
 5.1.1.Brist på kapacitet 
  
 Järnvägsnätets kapacitet begränsar järnvägens möjlighet att kon- kurrera med andra trafikslag och att växa. Det finns ett ransoneringsproblem vars omfattning är svår att bedöma eftersom processen kring tåglägestilldelningen inte är helt transparent. Pro- blemet ökar tentativt med ökande person- och godstransportvolym (se prognoserna i avsnitt 4.1). Vi har inte fått den bilden som Transportstyrelsen har att begränsad tillgänglighet till spåren på områden som har ett högt kapacitetsutnyttjande i dag utgör ett inträdeshinder för nya järnvägsföretag (Transportstyrelsen, 2010), däremot är det ett hinder för järnvägsmarknaden som en helhet. 
  
 Enligt Trafikverkets rapport (2015) om kapaciteten på järnvägen framgår det att det är kring storstäderna kapacitetsbristen är som värst men det är på de större stråken, där mycket av godstrafiken går, den största ökningen av antalet mycket högt utnyttjade linjedelar skett. Sedan 2012 har antalet mycket högt utnyttjade linjedelar ökat från fyra till nio på de större stråken. Här åsyftar mycket högt ut- nyttjade kapacitetsutnyttjandet över hela dygnet, ser man istället på rusningstid finns det många fler mycket högt utnyttjade linjedelar men dessa bör i alla fall till viss del kunna undvikas av godstågen om banavgifterna speglar kapacitetsbristen. Antalet passager som gjorts på landets 990 bandelar ökade med 21 procent mellan 2006 och 2014. Persontågens passager ökade med 36 procent, tjänste- tågen ökade med 21 procent och godstågen minskade med 20 pro- cent (Trafikverket, 2015). 
  
 5.1.2.Tilldelning av tåglägen – regelverk 
  
 Enligt Järnvägslagen (SFS2004:519) ska tilldelningen av infrastruktur- kapacitet ske på ett konkurrensneutralt och icke diskriminerande sätt mot avgift. Om ansökningarna om kapacitet inte kan samordnas ska infrastrukturförvaltaren tilldela kapacitet med hjälp av avgifter eller i enlighet med prioriteringskriterier som medför ett samhälls- ekonomiskt effektivt utnyttjande av infrastrukturen. Sedan 2004 
  
 632 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 kan järnvägsföretag eller infrastrukturförvaltare skjuta tvister avse- ende kapacitetstilldelning, tillhandahållande av tjänster och uttag av banavgifter för prövning till Järnvägsstyrelsen (Transportstyrelsen sedan 2009). 
  
 Trafikverkets rumsliga och tidsmässigt differentierade banavgift (Trafikverket, 2011a), (Trafikverket, 2014a) ska bidra till ett effektivare utnyttjande av spårkapaciteten och därmed minska alternativt lösa ransoneringsproblemet. Eftersom det fortfarande finns ett knapphetsproblem är det tydligt att differentieringen inte är tillräckligt omfattande. 
  
 Det är positivt att Trafikverket börjat differentiera ban- avgifterna, det arbetet bör fortsätta och utvecklas vidare. Att tåg- lägesavgiften betalas på  
 tåg-km 
  är klokt då det ger incitament till att använda tyngre och längre tåg vilket är effektivt ur kapacitets- synvinkel. 
  
 Järnvägsföretagen uttrycker också ett visst missnöje med att de inte får de tåglägen som de önskar i förhandlingarna om tidtabellen med Trafikverket och att banarbeten inrapporteras sent (Hultén, 2011). Trafikverket har börjat arbeta med servicefönster för att göra underhållsarbetet mer förutsägbart, men det finns problem även med det. Delbetänkandet Koll på anläggningen, (SOU 2015:42, 2015) har en mer utförlig diskussion om behovet av tid i spåret för underhållsarbete i relation till den reguljära trafikens behov. Vi anser att detta inte är hinder för konkurrensen mellan järnvägs- företagen, däremot en konkurrensnackdel i förhållande till väg- och sjötransporter. 
  
 Enligt (Transportstyrelsen, 2010) upplever järnvägsföretagen generellt att processen kring kapacitetsdelningen har förbättrats genom att Järnvägslagen från 2004 har tydligare regler avseende tilldelningen och kräver att infrastrukturförvaltarna beskriver järn- vägsnäten. Vi ser två alternativa lösningar på tilldelningspro- blematiken: att auktionera ut tåglägen till högstbjudande företag eller höja banavgiften på överbelastade bandelar och tider tills efter- frågan är i nivå med infrastrukturkapaciteten. 
  
 633 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Gränsöverskridande godstransporter 
  
 Också i andra länder nämns den begränsade spårkapaciteten som ett centralt problem för godstransporter på järnväg (London Eco- nomics och PwC, 2013). Som ytterligare problem tas upp hinder för gränsöverskridande transporter till följd av olika spårbredd, energi- och signalsystem som leder till extrakostnader, illojal kon- kurrens från forna monopolister, otillräcklig personal på ranger- bangårdar (särskilt nattetid) och ofullständig implementering av  
 EU-direktiven. 
  Informationen bör dock tolkas försiktigt eftersom den bygger på enbart 14 intervjuer med aktörer i Österrike, Tyskland, Nederländerna, Tjeckien, Rumänien, Frankrike, Storbritannien och Sverige. 
  
 År 2012 antogs direktiv 2012/34/EU om inrättandet av ett ge- mensamt europeiskt järnvägsområde (Single European Railway Area – SERA), som reviderar det första järnvägspaketet. Utöver förenkling och ökad öppenhet är det påstådda syftet med SERA- direktivet en ändamålsenlig finansiering och avgiftsuppbörd för järnvägsinfrastrukturer, effektiva  
 icke-diskriminerande 
  konkur- rensvillkor på järnvägsmarknaden och nödvändiga organisatoriska reformer för att säkerställa en lämplig marknadstillsyn. EU:s regel- verk avseende allokering av spårkapacitet och implementering av ramavtal diskuteras för närvarande i en  
 SERA-undergrupp. 
  
 I förordningen om ett europeiskt järnvägsnät för konkurrens- kraftig godstrafik, godskorridorförordningen (EU 913/2010) fastställs regler för inrättande och organisation av internationella järnvägskorridorer för konkurrenskraftig godstrafik i syfte att utveckla ett europeiskt järnvägsnät för konkurrenskraftig gods- trafik. En översyn av godskorridorförordningen är planerad. 
  
 Förordningen EU 1315/2013 innehåller riktlinjer för utbygg- naden av det transeuropeiska transportnätet  
 (TEN-T). 
  Samtliga trafikslag ingår och det skiljs mellan ett core network som ska vara färdigställt år 2030 och ett comprehensive network som ska vara klart år 2050. Core network måste uppfylla vissa infrastruktur- standarder, t.ex. möjliggöra en hastighet på 100 km/h, en största tillåten axellast på 22,5 ton och användningen av 750 m långa tåg. Förordningen EU 1316/2013 avser inrättandet av en fond för ett sammanlänkat Europa. Korridorerna används för att främja sam- arbetet mellan regeringar, infrastrukturhållare och företag t.ex. för 
  
 634 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 att synkronisera investeringar i olika länder, dock inte för att reglera flöden i infrastrukturen. 
  
 När denna rapport skrivs är det inte uppenbart hur de ovan nämnda direktiven kommer att påverka godstransportföretagens möjligheter att få tillgång till de tåglägen som de önskar. Olika EU- medlemsstater har olika förutsättningar. Sverige är beroende av spår- kapacitet i  
 ScanMed-korridoren 
  som går mellan Stockholm och Palermo21 och näringslivet uttrycker oro för att flexibiliteten och tillgången till kapacitet riskerar att försämras om kapaciteten ska för- delas med ramavtal (Näringslivets Transportråd, 2012). I Danmark utgörs godstransporter på järnväg i första hand av transit- transporter och det finns enligt danska Trafikstyrelsen tillräckligt med kapacitet för dessa transporter (Selsmark, 2015). 
  
 Sex stycken core network corridors går igenom Tyskland där 25 procent av tågen är godståg. Enligt Goodman, ansvarig för tågplaner på infrastrukturhållaren Brown, slöts cirka 70 000 avtal avseende tåglägen inför tågplanen 2015 (Patterson, 2015): 
  
 I cirka 12 500 fall löstes konflikter i godo (en del konflikter uppstår eftersom enbart järnvägsföretag får söka tåglägen). 
  
 I 19 fall bestämde Brown efter följande prioriteringsregler: 1) Taktfahrplan 2) gränsöverskridande transporter, 3) gods- transporters prioritering baseras delvis på ramavtal som ger vissa tidsfönster. I dag finns cirka 23 000 ramavtal för person- transporter och 68 för godstransporter. Om lika, prioriteras tåg- läget som ger mest banavgiftsintäkter. 
  
 Auktioner användes inte. 
  
 Goodman, Brown, betonar att han helst ville optimera trafiken i hela järnvägsnätet och att korridorer kan vara ett störande inslag (Patterson, 2015). Han nämner också att enbart omkring åtta procent av tågen på Hudson korridoren går hela sträckan mel- lan Rotterdam och Genua. 
  
 21 För mer information om  
 Scandinavian-Mediterranean 
  Neal (ScanMed) se (European Commission, 2014), för mer information om ScanMed Rail Freight Corridor se http://uk.bane.dk/visArtikel_eng.asp?artikelID=19862 
  
 635 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 5.1.3.Bättre utnyttjande av kapaciteten 
  
 Ett problem som leder till ett underutnyttjande av spårkapaciteten är möten med så kallade spöktåg, tåg som fått tåglägen men inte utnyttjar dessa. Spöktågen gör att andra tåg får vänta i onödan vid mötesplatser på spöktåg som aldrig kommer. En undersökning (Joborn, 2014) visar att mellan  
 25–35 
  procent av stoppen i Norr- land kan klassas som tidtabellagda onödiga stopp. Längre söderut med en högre andel dubbelspår är problemen mindre. Med en annan avgiftsstruktur och/eller mer flexibel trafikledning kunde dessa onödiga stopp undvikas och viss kapacitet frigöras på banan. I dag betalas en del av tåglägesavgiften vid avbokningar. Vid mindre än 24 timmars varsel betalas hela tåglägesavgiften, med 1 till 14 dygns varsel betalas 20 procent, med 15 till 59 dygns varsel betalas 10 procent och vid mer än 60 dagar inget alls. Andelen av tåglägesavgiften som betalas vid avbokningar är dubbelt så hög för persontåg som för godståg. Antalet spöktåg bör kunna reduceras om incitamenten att avboka avgångar i tid stärks och om tågled- ningen blir mer flexibla i sitt arbete. Om möjligheten till ad hoc- tåglägen förbättrades är det möjligt att avbokningarna blir färre, eftersom företagen då inte behöver ansöka om ett normalt tågläge när behovet är osäkert utan istället kan förlita sig på att de får ett ad  
 hoc-tågläge 
  vid behov. 
  
 Det finns klagomål inom branschen om att Trafikverkets tåg- plan inte lyckas utnyttja den existerande kapaciteten till fullo på grund av allt för stelbenta planeringsregler. Med mer datorstöd och optimering skulle planen kunna tas fram snabbare och vara effek- tivare. Flera parter, inklusive Trafikverket, har lyft fram behovet av en successiv uppdatering av tågplanen för att kunna ta till vara på tåglägen som avbokas. Med en effektivare tågplan skulle kapa- citeten i järnvägsnätet kunna öka till nästan ingen kostnad. Simu- leringar av järnvägstrafiken visar ofta att kolonnkörning med gods- tåg förbättrar kapaciteten. Det är en möjlighet som bör undersökas på de större stråken. 
  
 Historiskt har banavgifter huvudsakligen betalats per brutto- tonkm, vilket gett begränsade incitament för att köra med tyngre eller längre tåg. Ur kapacitetssynvinkel är det bättre att ta betalt per tågkm. Moderna lok kan dra betydligt tyngre tåg än de  
 30–40 
  år 
  
 636 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 gamla lok som dominerar den svenska vagnparken22 och i många fall är infrastrukturen den begränsande faktorn. För att internalisera det slitage på banan varje tåg medför är det däremot bättre att ta betalt per bruttotonkm. Dagens banavgifter tas både ut per bruttotonkm och tågkm vilket är klokt. Om fördelningen mellan bruttotonkm och tågkm motsvarar de respektive externaliteterna bör klargöras och vid behov uppdateras. 
  
 Med en utbyggnad av mötesplatserna bör spårkapaciteten kunna ökas till en relativt låg kostnad. Den nuvarande ökningen från 630 meter till 750 meter tillåter ytterligare cirka sex godsvagnar per tåg. 750 meter är minimilängden som förordningen EU 1315/2013 föreskriver i core network från 2030. Se avsnitt 5.1.2. En förbättring av bromstalen är också en förutsättning för längre tåg (Banverket, 2004). Dåvarande Banverket har beräknat positiva samhällseko- nomiska effekter för investeringar som möjliggör användningen av tyngre, längre och bredare godståg (Banverket, 2008). Beräkning- arna tar inte hänsyn till att mer gods kan transporteras med de befintliga tågen. Kostnadsbesparingarna som varuägarna och hela samhället realiserar utanför Sverige om flaskhalsar i Sverige upp- lösas inkluderas inte heller. VTI ser ett behov att ta fram mellan trafikslagen likformiga och välgrundade riktlinjer för nyttor kopp- lade till gränsöverskridande transporter. I dag inkluderas nyttor som uppstår för varuägarna och hela samhället utanför Sverige för sjö- och flygtransporter dock inte för väg- och järnvägstransporter (Vierth et al., 2015). 
  
 Det nyligen färdigställda regeringsuppdraget (Trafikverket, 2015) om möjligheten att köra längre och tyngre tåg innehåller endast en rudimentär genomgång av de möjliga nyttorna. För att kunna ta ställning till förslagen om längre tåg behövs bättre underlag för olika åtgärder både i avseende på kostnader och på nyttor. Vi ser ett behov att mer utförligt undersöka kostnadseffektiviteten i att bygga ut infrastrukturen för olika tåglängder. Den nuvarande utbyggnaden från 630 m till 750 m bör jämföras med en utbyggnad till 835 m vilket är standard i Danmark. Fröidh (2013) utvecklar att dagens svenska standard med upp till 750 m tåglängd sannolikt är kortare än optimal och skulle omprovas till förmån för tåg på 1 000 
  
 22  
 TRAXX-lok 
  kan dra 20 procent tyngre tåg (Nelldal, 2013). 
  
 637 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 m och 2 000 m. Inom ramen för  
 EU-projektet 
  Martin genomfördes framgångsrika test med multipla godståg. Det är viktigt att den svenska järnvägen är kompatibel med internationell standard för att undvika onödiga och kostnadsdrivande omlast- ningar. 
  
 I ELVIS – demonstrationsprojektet för längre och tyngre tåg – föreslås som en temporär lösning att utnyttja infrastrukturen effektivare. Lösningen innebär användning av dedikerade kanaler för längre godståg i specifika korridorer som t.ex.  
 Gävle–Malmö, 
  där vissa investeringar i 750 meter långa mötesspår redan är gjorda (Carlsson et al, 2014). Tilldelningen av tåglägen i dessa kanaler kan ske under den ordinarie tilldelningsprocessen men det skulle krävas ett åtagande av Trafikverket att fördela tåglägen effektivt. 
  
 5.1.4.Utbyggnad av infrastruktur 
  
 Även om den befintliga infrastrukturen utnyttjas optimalt finns, med hänsyn till den prognostiserade tillväxten av järnvägstrafiken åtminstone på längre sikt behov att bygga ut infrastrukturen. Byg- gandet av den fasta Fehmarn Bält förbindelsen fram till början på  
 2020-talet 
  innebär förkortade avstånd till kontinenten och införan- det av delvis nya standarder som möjliggör högre lastkapaciteter och hastigheter för godstransporter på järnväg mellan Skandinavien och Tyskland. Här är det viktigt att man kommer överens om ur ett internationellt perspektiv optimala standarder avseende tågens dimensioner, bromsregler mm.24 
  
 I Sverige planeras en utbyggnad av nya stambanor för hög- hastighetståg mellan Stockholm och Göteborg/Malmö och ökad till- gänglighet i storstäderna fram till mitten på  
 2030-talet 
  (Regeringen, 2014). De nya stambanorna ska avlasta Västra och Södra stambanan och öka tillgängligheten i järnvägssystemet till nytta för den järn- vägsburna gods- och regionaltrafiken. Vi har inte information om hur stora förbättringarna för godstrafiken antas vara. Eventuella nya stambanors kostnadseffektivitet bör jämföras med kostnaden för att bygga ut kapaciteten på de linjedelar som faktiskt saknar 
  
 23 
 http://www.marathon-project.eu 
  
 24För detaljer se (Fletcher, 2012). 
  
 638 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 kapacitet. Stora delar av sträckorna  
 Stockholm-Göteborg/Malmö 
  är inte överbelastade enligt Trafikverkets rapport om järnvägens kapacitet (2015). Det förefaller vara svårt att ekonomiskt motivera varför nya stambanor ska byggas på de sträckningar där det redan finns ledig kapacitet. 
  
 Ett problem har varit att mindre projekt som efterfrågats från näringslivet inte blivit byggda eller tagit mycket lång tid att ge- nomföra. Dessa projekt anses ofta ha en hög samhällsekonomisk lönsamhet. Trafikverket har skapat potter för att kunna finansiera dessa mindre projekt men medfinansierade storprojekt har förskjutit de små projekten till slutet av åtgärdsplanen (Riksrevisionen, 2012). 
  
 5.2.Bristande tillförlitlighet 
  
 Att det finns problem med tillförlitligheten i tågtrafiken kan knap- past någon ha undgått. I tidningarna skrivs det mest om passagerare strandsatta på perronger, men tillförlitligheten är betydligt lägre för godståg än för persontåg. För persontågen var 91,2 procent av tågen mindre än fem minuter sena till sin slutstation under 2013, motsvarande siffra för godståg var 80 procent (Trafikverket 2014). I förseningsstatistiken ingick tills nyligen inte inställda tåg eller tåg som tagit en annan rutt än den planerade. Enligt Transportstyrelsen (2013) var det 2012 15 procent av den totala tågtrafiken som inte nådde sin slutdestination, vilket kan bero på att tågen tvingats ställas in men också på att järnvägsföretagen valt att ställa in avgången på grund av bristande efterfråga. 
  
 Tillförlitligheten är ett stort problem för varuägarna men det är huvudsakligen de riktigt stora förseningarna som skapar problem. Förseningar under en timma utgör sällan något problem. Gods som är tidskänsligt transporteras generellt med lastbil. Kunskapsläget om vilka faktorer och åtgärder som påverkar sannolikheter för för- seningar och vilka kostnader som uppstår i de fallen där gods som fraktas helt eller delvis på järnväg är dåligt. Det nuvarande kalkyl- värdet för förseningar i ASEK:s rekommendationer25 är så pass lågt 
  
 25 ASEK står för Arbetsgruppen för samhällsekonomiska kalkyl- och analysmetoder inom transportområdet, se  
 http://www.trafikverket.se/Foretag/Planera-och-utreda/Planerings-- 
  
 och-analysmetoder/Samhallsekonomisk-analys-och-trafikanalys/ASEK---arbetsgruppen- 
  
 for-samhallsekonomiska-kalkyl--och-analysmetoder-inom-transportomradet/ 
  
 639 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 att Trafikverket sällan ens inkluderar det i sina kalkyler.26 Det finns kritik från bl.a. Näringslivets Transportråd att de samhälls- ekonomiska kalkylerna som ligger till grund vid tvistlösningar med avseende på tåglägen och vid prioriteringen av infrastrukturprojekt, inte inkluderar alternativt undervärderar de för godstransporter relevanta nyttorna (Le och Dixon, 2013). Då passagerare gynnas i större grad av snabbare transporter (tidsvinster) än varuägare är en förbättrad tillförlitlighet relativt sett viktigare för varuägare. Dess värdering är dock komplicerad med hänsyn till godstransporternas heterogenitet och att större förseningar och inställda tåg med stora konsekvenser förekommer relativt sällan. Ytterligare en aspekt som tas upp är att enbart tåg med last ingår i de samhällsekonomiska kalkylerna. Tomvagnar prioriteras också lågt av trafikledningen. Detta kan medföra att lastningen kan för- dröjas på grund av brist på vagnar, vilket i sin tur leder till för- seningar eller produktionsproblem för varuägaren eller mottagaren. 
  
 Ett problem var tills nyligen att banarbeten inplanerades med kort varsel och därmed drastiskt minskade kapaciteten på järn- vägen. Trots att järnvägsföretagen långt i förväg sökt och fått ett tågläge tilldelat kunde det ibland inte utnyttjas. Denna problematik har ändrats i och med införandet av servicefönster under 2015. Det finns en oro för att underhåll tar restkapacitet i anspråk och in- kräktar på godstågens möjlighet att få ad  
 hoc-tåglägen. 
  I delbe- tänkandet Koll på anläggningen (SOU 2015:42) påtalades behovet av att utvärdera servicefönster och att se till att underhållet i första hand faktiskt sker på de angivna tiderna. Detta ska inte tolkas som att det är fel att genomföra underhåll, men det är viktigt att mini- mera den direkta störning underhållet medför och göra störningen så förutsägbar som möjligt. 
  
 Ett lovande initiativ är kvalitetsavgifter, principen att den som orsakar ett stopp ska betala för de kostnader som uppstår för andra aktörer. Kvalitetsavgifterna infördes 2012 (Trafikverket, 2014a). Under 2014 omsatte kvalitetsavgiftssystemet bara 94 miljoner kro- nor, Trafikverket ansågs vara den vållande parten för två tredjedelar av beloppet (Trafikverket, 2014). Kvalitetsavgifter har potentialen att rätta till skeva incitamentsstrukturer men systemet behöver 
  
 26 En möjlig lösning för att förbättra tillförlitligheten är att skjuta till mer pengar till under- håll och reinvesteringar, vilket regeringen gjorde i vårbudgeten 2015 
  
 640 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 utvecklas innan det kan förväntas ha någon betydelsefull påverkan, bland annat behöver orsakskodning förbättras (Transportstyrelsen, 2014). I dagsläget bedöms kvalitetsavgifter inte ha någon styrande effekt. 
  
 VTI har på uppdrag av Järnvägstrafikutredningen (Ju 2013:13) studerat olika aspekter av att införa regress27 i järnvägssektorn (Farrell, et al., 2015). VTI konstaterar att om parterna i branschen skulle ges möjlighet att ställa regresskrav måste ramförutsättning- arna vara sådana att detta kan göras till lägsta möjliga systemkost- nad. Detta förutsätter ett väl fungerande system för att registrera störningar och dess orsaker; i frånvaro av kvalitetssäkrad inform- ation av denna art finns en risk att regresskrav skapar tvister som i förlängningen kan avgöras i domstol. Därför behöver kvaliteten förbättras på Trafikverkets registrering av orsaker till att tåg är sena, ställs in eller leds andra vägar än vad som ursprungligen planerats. VTI:s samlade bedömningar är att Trafikverkets system med information om förseningar och dess orsaker kan ge en grund för att implementera system för regress, men orsakskodningen behöver även här förbättras. 
  
 5.3.Tillgång till lokförare 
  
 Tillgång till personal riskerar att bli ett problem för järnvägsföre- tagen. För få lokförare utbildas varje år för att klara den ökande trafiken. Enligt Branschföreningen Tågoperatörernas uppskattning utbildas ungefär hälften så många lokförare som krävs för att er- sätta pensionsavgångarna. Därtill krävs det fler lokförare för att klara trafikökningen. Ett bidragande problem som uppmärksam- mats medialt i samband med en facklig konflikt är att lokförarnas avtal omöjliggör en beläggning i närheten av en normal heltidsan- ställning. Till skillnad från lastbilschaufförer måste lokförare på grund av säkerhetsföreskrifter vara svenskspråkiga vilket försvårar rekrytering från utlandet. Eftersom arbetslösheten bland lokförare är obefintlig måste företagen ofta ”beställa” lokförare från Yrkes- högskolorna, vilket tar minst 2,5 år från beställning till jobbstart. 
  
 27 Regress innebär att den som drabbas ekonomiskt av förseningar som förorsakas av någon annan ges möjlighet att kräva ersättning för sina kostnader från den som förorsakat stör- ningen. 
  
 641 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Både ur ett branschperspektiv och ur ett nationellt arbetslöshets- perspektiv är det angeläget att utbilda fler lokförare. 
  
 6.Slutsatser 
  
 När denna rapport skrivs är det 19 år sedan den svenska marknaden för godstransporter på järnväg öppnades för konkurrens. På de fyra år som gått sedan denna rapports föregångare (Le, 2012) skrevs har mycket hänt på marknaden. Green  
 Cargos-koncernens 
  mark- nadsandel har minskat med 19 procentenheter, räknat på det totala transportarbetet på järnväg. Huvudförklaringen är att CargoNet AS lämnat Lawson  
 Cargo-koncernen 
  och agerade som ett fristående företag på den svenska marknaden. RushRail har tillkommit och Romero har gått i konkurs. Många indikatorer pekar på att marknaden har blivit mer lik en typisk konkurrensutsatt marknad. Green Cargo är fortfarande det klart största järnvägsföretaget men dess marknadsmakt begränsas till stor del av den allt hårdare kon- kurrensen. 
  
 Det finns en stor samstämmighet bland aktörerna inom hela järn- vägssektorn kring några punkter. Avregleringen har huvudsakligen haft en positiv inverkan, med lägre priser och effektivare transport- lösningar. Järnvägsföretagens lönsamhet är generellt låg. Järnvägs- transporternas potential begränsas i första hand av bristande kapacitet på viktiga stambanor samt av den låga tillförlitligheten. 
  
 Samstämmigheten är inte lika stor när det gäller de återstående hindren på marknaden för godstransporter på järnväg. Här har det i vissa fall varit svårt för oss att få grepp om vilka problem som finns och om dessa utgör ett hinder för utvecklingen av godstransporterna på järnväg. Det finns problem att lösa med tillgången till gemen- samma faciliteter och funktioner som rangering och växling. Systemet kring rangering befinner sig i ett juridiskt och organisa- toriskt vakuum. Trafikverket bör snarast skapa en lösning i samråd med branschen som kan garantera säker och konkurrensneutral rangering. Om detta bör ske i egen regi av Trafikverket; av en upp- handlad aktör eller av en gemensam branschorganisation tar denna rapport inte ställning till. Andra gemensamma tjänster som bör ordnas är t.ex. lastsäkringen, trafikföreskrifter och det inter- 
  
 642 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 nationella arbetet inom UIC. Det är av stor vikt att det är tydligt vilken roll olika myndigheter, statliga bolag och privata bolag har. 
  
 Sedan finanskrisen har Fowler årsredovisningar präglats av röda siffror. Kombinationen av hårdare konkurrens och en minskande marknad har krävt ett omvandlingstempo som företaget inte kunnat leva upp till. Green Cargos effektivitet per anställd har varit nästan konstant sedan avregleringen, samtidigt som de nya järnvägsföretagen och LKAB radikalt förbättrat sin effektivitet. Om inte Ortiz lyckas anpassa sig till de nya förutsättning- arna kan det krävas att bolaget omstruktureras, eftersom ett kapi- taltillskott från staten inte är förenligt med en fungerande konkur- rens. 
  
 Järnvägsföretagen konkurrerar inte bara med varandra, ofta ut- gör lastbilstrafiken den hårdaste konkurrenten. Rapportförfattarna vill understryka att det är viktigt att de olika trafikslagen behandlas lika. Järnvägens externa kostnader är inte fullt internaliserade, där- med finns det utrymme för höjda banavgifter, vilket också planeras. Det bör dock påpekas att inte heller väg- och sjötrafiken bär sina kostnader. Om höjda banavgifter samordnas med t.ex. införandet av en vägslitageavgift skulle internaliseringen kunna ske på ett sätt som inte snedvrider den intermodala konkurrensen i Sverige. Pris- sättningen är en del av internaliseringen av trafikens externa effekter, vilket är en av de tre pelarna inom den svenska och euro- peiska  
 transport-politiken.28 
  
 Järnvägstransporternas bristande tillförlitlighet är ett problem för transportföretagen och varuägarna. För godstransporter som är tidskänsliga väljs järnväg ofta bort som ett alternativ. Kunskaps- läget om a) vad som påverkar sannolikheter för förseningar, b) hur olika typer av åtgärder påverkar risken för förseningar och c) vilka kostnader som uppstår på grund av förseningar, är dåligt och be- höver förbättras. Ett steg i rätt riktning är de nyligen införda kvalitetsavgifterna. Grundprincipen att den som orsakar ett stopp ska betala för de kostnader som uppstår för andra aktörer är klok. Kvalitetsavgifter har potentialen att rätta till skeva incitaments- strukturer men systemet behöver utvecklas innan det kan förväntas ha någon betydelsefull påverkan, bland annat behöver registrer- 
  
 28 De andra två pelarna är en avvägd investeringspolitik och vidtagandet av förutsättnings- skapande åtgärder till exempel med avseende på konkurrens. 
  
 643 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 ingen av orsakerna till att tåg är sena, ställs in eller leds andra vägar än vad ursprungliga planerats förbättras. Detta är också en förut- sättning för att ge partnerna en möjlighet att ställa regresskrav. 
  
 Järnvägens kapacitet och därmed tillgången till tåglägen be- gränsar järnvägens potential. Den snabbt ökande persontrafiken, speciellt den subventionerade regionala kollektivtrafiken, har tagit allt mer kapacitet i anspråk och den utvecklingen förväntas fort- sätta. Vi gör ingen värdering av detta, vi konstaterar bara att så länge persontrafiken fortsätter att öka, kapaciteten i stort hålls oförändrad och Trafikverket fortsätter att generellt prioritera per- sontrafiken, har godstrafiken svårt att öka. Att Trafikverket börjat differentiera banavgifterna baserat på banornas kapacitetsutnytt- jande är positivt. Den differentieringen bör fortsätta för att under- lätta en effektiv allokering av tåglägen. Som komplement eller alternativ kan en auktionsmodell införas för att fördela tåglägen. Med banavgifterna går det att skapa incitament för att använda längre och tyngre tåg genom att ta betalt per tågkilometer i stället för per tonkilometer. Simuleringar av järnvägstrafiken visar ofta att kolonnkörning med godståg förbättrar kapaciteten, det är en möj- lighet som bör undersökas på de större stråken. 
  
 Att öka kapaciteten genom att bygga nytt kan vara den enklaste men inte nödvändigtvis den mest kostnadseffektiva lösningen. Åt- gärder som syftar till att utnyttja den befintliga infrastrukturen (förhindring av spöktåg m.m.) och fler mindre investeringar som t.ex. att bygga ut mötesplatser för längre tåg är i många fall effektivare. 
  
 Marknaden för godstransporter på järnväg är mer internationell än persontransportmarknaden. Mycket gods transporteras land- vägen till grannländerna eller via Öresundsbron och hamnarna till kontinenten eller ut i världen och vice versa. Gränsöverskridande trafik ställer högre krav på regelverkens, fordonens och infra- strukturens interoperabilitet. Det finns flera välmenande reformer på gång vars konsekvenser riskerar bli sämre än sin intention. Tanken bakom ERTMS, ett gemensamt signalsystem i EU, är mycket lovvärd men oklarheter kring de praktiska detaljerna och de ekonomiska förutsättningarna riskerar att stjälpa projektet. 
  
 Även internationellt kännetecknas järnvägssektorn av en brist- ande infrastrukturkapacitet, ett problem som förväntas öka. När denna rapport skrivs är det inte uppenbart hur skapandet av inter- 
  
 644 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 nationella godskorridorer å ena sidan och en möjlig utökad använd- ning av ramavtal vid fördelningen av tåglägen kommer att påverka framkomligheten för godstransporter på järnväg i och utanför Sverige. 
  
 Många aktörer beskriver en frustration över samarbetet med ansvariga myndigheter, främst Trafikverket men också Transport- styrelsen. Det är svårt att hitta rätt kontaktpersoner och förståelsen för hur Trafikverket är organiserat är bristfällig. Det förekommer otaliga anekdoter om hur förslag på smärre investeringar kan ta årtionden att genomföra. 
  
 En sista övergripande slutsats är att tillgången och kvaliteten på data och information är bristfällig. Detta gäller bland annat avsak- naden av: 
  
 en fullständig beskrivning av godstransportmarknadens funkt- ionssätt i Transportstyrelsens marknadsövervakning 
  
 moderna definitioner av godstransportmarknadens segment 
  
 tydlighet beträffande vilken av Trafikverkets två  
 icke-samstäm- 
  miga prognoser för godstransporter på järnväg som gäller 
  
 tillförlitlig information om de utländska lastbilstransporternas omfattning 
  
 transparens i Trafikverkets tåglägestilldelning 
  
 lättillgänglig information om tågens punktlighet och samhällets kostnad på grund av försenade och inställda godståg 
  
 Följden av den undermåliga informationen är att det är svårt att utvärdera godstransportmarknadens funktionssätt. Mer alarm- erande tyder det också på att myndigheterna inte har skaffat sig till- räckligt underlag för att kunna utvärdera sina egna verksamheter. 
  
 645 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 7.Referenser 
  
 Davis,  
 S.-A., 
  2015. [Intervju] (29 6 2015). 
  
 Banverket, 2004. Förstudie om möjligheter till förbättringar för gods- tåg i dagens trafikstyrningssystem., u.o.: u.n. 
  
 Banverket, 2008. Tunga. långa och breda godståg, Utredning inför åtgärdsplaneringen , u.o.: Banverket (Rapport  
 2008-12-16) . 
  
 West, Meadows och Farrell,  
 J.-E., 
  2014. En granskning av information över tågförseningar år 2012, Linköping: VTI. 
  
 Fletcher, Smith, 2012. The Oresund and Fehmarnbelt Rails Link Engineering Standards (Presentation  
 2012-12-12). 
  u.o.:u.n. 
  
 Robertson, A; Phillips, Owens, I, 2014. Nuvarande förutsättningar och försök med längre godståg mellan Gävle och Malmö, u.o.: VTI (VTI rapport 828/2014). 
  
 Anderson final, 2011. Smith, Roadmap to a Single European Transport Area – Towards a competitive and resource efficient transport system. u.o.:European Commission. 
  
 Crozet, Y; Haucap, Johnson; Gallagher, B; Musso, A; Vandervoorde, E; Vanelslander, T; Woodburn, A, 2014. Development of rail freight in Europe: What regulation can and cannot do, Brussels: Centre on Regulation in Europe (CERRE). 
  
 Dir 91/440 EEC, 1991. Council Directive 91/440/EEC of 29 July 1991 on the development of the Community's railways. Brussels: The Council of the European Communities. 
  
 Stephens, G., 2015. [Intervju] (30 5 2015). 
  
 EU nr 913/2010, 2010. Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 913/2010 av den 22 september 2010 om ett europeiskt järnvägsnät för konkurrenskraftig godstrafik. u.o.:u.n. 
  
 European Comission, 2014.  
 TEN-T 
  Network Corridors: Scandinavian Mediterenian Corridor (Draft Final Report, Status 07.11.2014) , u.o.: u.n. 
  
 Jones, C., 2013. Jernhusens avgiftsjusteringar för sin järnvägs- infrastruktur. Stockholm: Tågoperatörerna. 
  
 646 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Fröidh, O., 2013. Godstrafik på järnväg – åtgärder för ökad kapacitet på järnväg, Underlagsrapport till statens offentliga utredning om fossilfri fordonstrafik, Stockholm: KTH Architektur och sam- hällsbyggnad . 
  
 Wheeler, Luna, Å., 2013. Banavgifter i ett urval av EU- länder och Schweiz, u.o.: VTI  
 (2013-05-16). 
  
 Joborn, M., 2014. Oplanerade stopp och potential för målpunkt- styrande system, u.o.: u.n. 
  
 Joborn, M., Jones, M. och Rowe, Hayes, 2015. Tågplan 2030: Går det att uppfylla transportprognoserna och miljömålen. u.o., u.n. 
  
 Kuligowska, I., 2015. Regulatory Bodies in Martinez Corridors Analysis of and report o current topics in developing rail freight corridors (Presenation 10th Rail Forum, Florence 18 May 2015). u.o.:u.n. 
  
 London Economics och PwC, 2013. Study on "The cost of non- Europe: the untapped potential of the European Singel Market", u.o.: u.n. 
  
 N2015/5047/TS, 2015. Uppdrag att redovisa ett samlat kunskaps- underlag och en nulägesanalys om transporter av gods. u.o.: Regeringen. 
  
 Nelldal,  
 B-L, 
  2013. Effektiva gröna godståg – Åtgärder för ökad kvalitet, kapacitet och minskad kostnad, Stockholm: KTH. 
  
 Nelldal,  
 B.-L., 
  2015. Fordon vid Sveriges järnvägar 2014, u.o.: Bilaga 13 i SOU 2015:110. 
  
 Farrell,  
 J.-E., 
  West, Meadows, Benton, Reed och Le, I., 2015. 
  
 Regress – en god idé i järnvägssektorn?, u.o.: VTI (VTI rapport 850). 
  
 Näringslivets Transportråd, 2012. Remissyttrande: Införande av ramavtal. TRV 2012/48987, u.o.: u.n. 
  
 Pyddoke, R. Waters  
 M.-R. 
  Hayden, 2014. Trängsel och knapphet på väg, järnväg och i kollektivtrafik: delstudie inom SAMKOST, u.o.: u.n. 
  
 Regeringen, 2014. Dir 2014:106, Utbyggnad av nya stambanor samt åtgärder för bostäder och ökad tillgänglighet i storstäderna. u.o.: Regeringen. 
  
 Regeringen, 2015a. Två beslut för längre och tyngre fordon. [Online] Available at: http://www.regeringen.se/sb/d/19809/a/257678 
  
 647 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Regeringen, 2015b. Uppdrag att utreda möjligheter att köra längre och/eller tyngre godståg (N2015/3436/TIF). u.o.: Regeringen. 
  
 Regeringen, 2015c. Regeringsuppdrag till Trafikverket för tyngre lastbilar på vägnätet. [Online] Available at: http://www.regeringen.se/pressmeddelanden/2015/05/regerings  
 uppdrag-till-trafikverket-for-tyngre-lastbilar-pa-vagnatet/ 
  
 Riksrevisionen, 2012. Citybanans regionala medfinansiering, u.o.: u.n. 
  
 SCB, 2011. Priser och konsumtion, Producentprisindex för tjänster (TPI) efter produktgrupp SPIN 2007. År  
 1995–2010. 
  [Online] Available at: http://www.statistikdatabasen.scb.se/pxweb/sv/ssd/ START__PR__PR0801/TPI2005Ar07/?rxid=d0b84a6d-  
 95d1-4f0b-95e0-ff6d7a0a0931 
  
 Selsmark, N., 2015. Trafikstyrelsen [Intervju] (6 5 2015). Cummings, Long, 2015. [Intervju] (11 5 2015). 
  
 SOU 2015:42, 2015. Koll på anläggningen, u.o.: u.n. 
  
 Trafikanalys, 2014. Transportsektorns samhällsekonomiska kostnader 
  
 – rapport 2014:4, u.o.: u.n. 
  
 Trafikverket, 2011. Höjda banavgifter och deras effekter i ett trafik- slagsövergripande perspektiv, u.o.: Trafikverket (Rapport 2011:080). 
  
 Trafikverket, 2014a. Banavgifter för ökad kund- och samhällsnytta – Slutredovisning  
 2014-05-16, 
  u.o.: Trafikverket. 
  
 Trafikverket, 2014. Banavgifter för ökad kund- och samhällsnytta – Slutredovisning  
 2015-05-16, 
  u.o.: Trafikverket. 
  
 Trafikverket, 2014. Underlagsrapport PM Effektbeskrivningar av förslag till nya avgifter för T16, u.o.: u.n. 
  
 Trafikverket, 2014. Utfall för kvalitetsavgifter 2014. [Online] Available at:  
 http://www.trafikverket.se/Foretag/Trafikera-och- 
  
 transportera/Trafikera-jarnvag/Fakturering-av-avgifter-enligt- 
  
 jarnvagsnatsbeskrivningen/Kvalitetsavgifter/utfall-for- 
  
 kvalitetsavgifter-2015/Utfall-for-kvalitetsavgifter-2014/ 
  
 Trafikverket, 2015a. Prognos för persontransporter 2030 – Trafik- verkets basprognos 2015, u.o.: Trafikverket. 
  
 Trafikverket, 2015. Järnvägens kapacitet 2014, u.o.: u.n. 
  
 Trafikverket, 2015. Möjligheter att köra längre och/eller tyngre gods- tåg, u.o.: u.n. 
  
 648 
  
 SOU 2015:110 
  
 Bilaga 15 
  
 Trafikverket, 2015. Prognos för godstransporter 2030 – Trafikverkets basprognos 2015, u.o.: u.n. 
  
 Trafikverket, 2015. Tågantal per bandel. u.o.:u.n. 
  
 Trafikverket, u.d. Höjda banavgifter och deras effekter i ett trafik- slagsövergripande perspektiv, u.o.: Trafikverket. 
  
 Transportstyrelsen, 2010. Branschanalys av järnvägsföretag 2008– 2009 (PJ 10 002), Borlänge: Transportstyrelsen. 
  
 Transportstyrelsen, 2011. Nyckeltalsanalys av järnvägsföretag 2009 (PVJ11 010), Borlänge: Transportstyrelsen. 
  
 Transportstyrelsen, 2013a. Transportstyrelsens marknadsövervak- ning 2013, u.o.: Transportstyrelsen (https://www.transportstyrelsen.se/globalassets/global/ nyhetsarkiv/alla_trafikslag/ts_marknadsovervakning_2013_01_00. pdf). 
  
 Transportstyrelsen, 2013b. Etablering av verksamhet på den svenska marknaden för järnvägstransporter – En översikt, u.o.: Transport- styrelsen. 
  
 Transportstyrelsen, 2013b. Etablering av verksamhet på den svenska marknaden för järnvägstransporter – En översikt, u.o.: Transport- styrelsen. 
  
 Transportstyrelsen, 2013c. Tillgång och rörlighet av järnvägsfordon, Etablering på järnvägsmarknaden, u.o.: u.n. 
  
 Transportstyrelsen, 2013. Etablering av verksamhet på den svenska marknaden för järnvägstransporter, u.o.: u.n. 
  
 Transportstyrelsen, 2014a. Transportmarknaderna, u.o.: Transport- styrelsen 
  
 (https://www.transportstyrelsen.se/sv/Om- transportstyrelsen/Projekt/Marknadsovervakning). 
  
 Transportstyrelsen, 2014b. Transportmarknaderna, Transport- styrelsens samlade bedömningar och planerade åtgärder T2 2014, u.o.: Transportstyrelsen (https://www.transportstyrelsen.se/sv/  
 Om-transportstyrelsen/Projekt/Marknadsovervakning). 
  
 Transportstyrelsen, 2014. Uppdrag om avgifter som syftar till att minska störningar i järnvägssystemet – Transportstyrelsens tillsyn av, u.o.: u.n. 
  
 649 
  
 Bilaga 15 
  
 SOU 2015:110 
  
 Transportstyrelsen, 2015. Transportmarknaderna – Transportstyrelsens årsrapport 2014, u.o.: u.n. 
  
 Transportstyrelsen, 2015. Uppdaterad: Transportstyrelsen återkallar tillståndet för TX Logistik. [Online] 
  
 Available at: https://www.transportstyrelsen.se/sv/Nyhetsarkiv/  
 transportstyrelsen-aterkallar-tillstandet-for-tx-logistik/ 
  [Använd 27 10 2015]. 
  
 Patterson, Reed, 2015. Vereinfachte Darstellung Zuweisungsverfahren Netzfahrplan und Grundsätze Rahmenverträge [Intervju] (27 5 2015). 
  
 Cox, Alexander och Jones, Long, 2015. [Intervju] (27 5 2015). 
  
 Le, I., 2012. Uppföljning av avregleringen av godstrafiken på järnväg, Linköping: VTI  
 (VTI-apport 
  741/2012). 
  
 Le, I. o.a., 2015. Elanvändning för längre och tyngre tåg: sam- manfattning av resultat, erfarenheter och lärdomar från ELVIS- demonstrationsprojekt, u.o.: VTI. 
  
 Le, I.,  
 Jussila-Hammes, 
  Fernandez och Poole, V., 2014. Översiktlig strukturanalys för sjötransporter, u.o.: VTI (VTI.rRapport 840/2014). 
  
 Le, Mcdowell, Fernandez, 2013. Godstransporter och samhällseko- nomiska kalkyler, Stockholm: VTI (VTI Notat  
 2013-13). 
  
 Le, Silva, Martin, Dougherty, White, Shaw och Hovi, Wright, 2015. 
  
 Samhällsekonomiska kalkyler för, u.o.: VTI  
 (VTI-rapport 
  846/2015). 
  
 Ållebrand, B., 2015. [Intervju] (4 5 2015). 
  
 650 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.Deltagande med väpnad styrka 
  
 iutbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. Fö. 
  
 2.Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor. Fi. 
  
 3.Med fokus på kärnuppgifterna. En angelägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. Ju. 
  
 4.Ett svenskt tonnageskattesystem. Fi. 
  
 5.En ny svensk tullagstiftning. Fi. 
  
 6.Mer gemensamma tobaksregler. 
  
 Ett genomförande av tobaksprodukt- direktivet. S. 
  
 7.Krav på privata aktörer i välfärden. Fi. 
  
 8.En översyn av årsredovisningslagarna. Ju. 
  
 9.En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. Ju. 
  
 10.Gränser i havet. UD. 
  
 11.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansiering för ökad säkerhet. M. 
  
 12.Överprövning av upphandlingsmål 
  
 m.m.Fi. 
  
 13.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. A. 
  
 14.Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem 
  
 ihälso- och sjukvården. S. 
  
 15.Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. N L. 
  
 16.Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. N. 
  
 17.För kvalitet – Med gemensamt ansvar. S. 
  
 18.Lösöreköp och registerpant. Ju. 
  
 19.En ny ordning för redovisningstillsyn. Fi. 
  
 20.Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. S. 
  
 21.Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. S. 
  
 22. Rektorn och styrkedjan. U. 
  
 23.Informations- och cybersäkerhet 
  
 iSverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. Ju Fö. 
  
 24.En kommunallag för framtiden. Del A + B . Fi. 
  
 25.En ny säkerhetsskyddslag. Ju. 
  
 26.Begravningsclearing. Ku. 
  
 27.Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? Fi. 
  
 28.Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. N. 
  
 29.En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. U. 
  
 30.Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. Fi. 
  
 31.Datalagring och integritet. Ju. 
  
 32.Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  S. 
  
 33.Uppgiftslämnarservice för företagen. N. 
  
 34.Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. Fi. 
  
 35.Service i glesbygd. N. 
  
 36.Systematiska jämförelser. För lärande 
  
 istaten. S. 
  
 37.Översyn av lagen om skiljeförfarande. Ju. 
  
 38.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. A. 
  
 39.Myndighetsdatalag. Ju. 
  
 40.Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. Ju. 
  
 41.Ny patentlag. Ju. 
  
 42.Koll på anläggningen. N. 
  
 43.Vägar till ett effektivare miljöarbete. M. 
  
 44.Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. S 
  
 45.SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. U. 
  
 46. Skapa tilltro. Generell tillsyn, enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. S. 
  
 47.Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. Ju. 
  
 48.Bostadsmarknaden och den ekono- miska utvecklingen. Fi. 
  
 49.Nya regler för revisorer och revision. Ju. 
  
 50.Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. A. 
  
 51.Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. N. 
  
 52.Rapport från Bergwallkommissionen. Ju. 
  
 53.The Welfare State and Economic Performance. Fi. 
  
 54.Europeisk kvarstad på bankmedel. Ju. 
  
 55.Nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. U. 
  
 56.Får vi det bättre? 
  
 Om mått på livskvalitet. Fi. 
  
 57.Tillsyn över polisen och Kriminalvården. Ju. 
  
 58.EU och kommunernas bostadspolitik. N. 
  
 59.En ny regional planering – ökad samordning och bättre bostads- försörjning. N. 
  
 60.Delrapport från Sverigeförhandlingen. Ett författningsförslag om värdeåterföring. N. 
  
 61.Ett stärkt konsumentskydd vid telefon- försäljning. Ju. 
  
 62.UCITS V. En uppdaterad fond- lagstiftning. Fi. 
  
 63.Straffrättsliga åtgärder mot terrorismresor. Ju. 
  
 64.En fondstruktur för innovation och tillväxt. N. 
  
 65.Om Sverige i framtiden – en antologi om digitaliseringens möjligheter. N. 
  
 66. En förvaltning som håller ihop. N. 
  
 67.För att brott inte ska löna sig. Ju. 
  
 68.Tjänstepension – tryggandelagen och skattereglerna. Fi. 
  
 69.Ökad trygghet för hotade och förföljda personer. Fi. 
  
 70.Högre utbildning under tjugo år. U. 
  
 71.Barns och ungas rätt vid tvångsvård. Förslag till ny LVU. S. 
  
 72.Skärpt exportkontroll av krigsmateriel 
  
 – DEL 1 + 2, bilagor. UD. 
  
 73.Personuppgiftsbehandling på utlän-  
 nings-och 
  medborgarskapsområdet. Ju. 
  
 74.Skydd för vuxna i internationella situa- tioner – 2000 års Haagkonvention. Ju. 
  
 Neal rymdstrategi för nytta och tillväxt. U. 
  
 76.Ett tandvårdsstöd för alla. Fler och starkare patienter. S. 
  
 77.Fakturabedrägerier. Ju. 
  
 78.Upphandling och villkor enligt kol- lektivavtal. S. 
  
 79.Tillsyn och kontroll på hälso- och miljöområdet inom försvaret. Fö. 
  
 80. Stöd och hjälp till vuxna vid ställnings- taganden till vård, omsorg och forsk- ning. S. 
  
 81.Mer tid för kunskap – förskoleklass, förlängd skolplikt och lovskola. U. 
  
 82.Ökad insyn i fristående skolor. U. 
  
 83.Översyn av lex Laval. A. 
  
 84.Organdonation. En livsviktig verksamhet. S. 
  
 85.Bostäder att bo kvar i. Bygg för gemen- skap i tillgänglighetssmarta boende- miljöer. S. 
  
 86. Mål och myndighet. En effektiv styr- ning av jämställdhetspolitiken. + Forskarrapporter till Jämställdhets­ utredningen. U. 
  
 87.Energiskatt på el. En översyn av det nuvarande systemet. Fi. 
  
 88.Gestaltad livsmiljö – en ny politik för arkitektur, form och design. Ku. 
  
 89.Ny museipolitik. Ku. 
  
 90. Utbildning för framtidens arbetsmarknad. Fi. 
  
 91.Digitaliseringens transformerande kraft – vägval för framtiden. N. 
  
 92.Utvecklad ledning av universitet och högskolor. U. 
  
 93.Översyn av ersättning till kommuner och landsting för s.k. dold mervärdes- skatt. Fi. 
  
 94.Medieborgarna  medierna. 
  
 En digital värld av rättigheter, skyldig- heter – möjligheter och ansvar. Ku. 
  
 95.Migration, en åldrande befolkning och offentliga finanser. Fi. 
  
 96. Låt fler forma framtiden! Forskar- antologi. Bilaga till betänkande. Ku. 
  
 97.Välja yrke. U. 
  
 98.Träning ger färdighet. Koncentrera vården för patientens bästa. S. 
  
 99.Planering och beslut för hållbar utveckling. Miljöbalkens hushållningsbetämmelser. M. 
  
 100.Kroppsbehandlingar. Åtgärder för ett stärkt konsumentskydd. S. 
  
 101.Demografins regionala utmaningar. Fi. 
  
 102.Fråga patienten. Nya perspektiv i klagomål och tillsyn. S. 
  
 103.Ett utvidgat straffrättsligt skydd för transpersoner m.m. Ku. 
  
 104.Långtidsutredningen 2015. Huvud- betänkande. Fi. 
  
 105.Plats för fler som bygger mer. S. 
  
 106.Sveriges ekonomi – scenarier fram till år 2060. Fi. 
  
 107.Forskning, innovationer och ekonomisk tillväxt. Fi. 
  
 108.Strandskyddet i praktiken. Slutrapport­ från Strandskyddsdelegationen nationell arena för samverkan. N. 
  
 109.Bättre samarbete mellan stat och kommun. Vid planering för byggande. N. 
  
 110.En annan tågordning – bortom järnvägsknuten. + Bilagedel med underlagsrapporter. N. 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. [13] 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. [38] 
  
 Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. [50] 
  
 Översyn av lex Laval. [83] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor [2] Ett svenskt tonnageskattesystem. [4] En ny svensk tullagstiftning. [5] 
  
 Krav på privata aktörer i välfärden. [7] 
  
 Överprövning av upphandlingsmål m.m. [12] 
  
 En ny ordning för redovisningstillsyn. [19] 
  
 En kommunallag för framtiden. Del A + B. [24] 
  
 Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? [27] 
  
 Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. [30] 
  
 Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. [34] 
  
 Bostadsmarknaden och den ekonomiska utvecklingen. [48] 
  
 The Welfare State and Economic Performance. [53] 
  
 Får vi det bättre? 
  
 Om mått på livskvalitet. [56] 
  
 UCITS V. En uppdaterad fondlagstiftning. [62] 
  
 Tjänstepension – tryggandelagen och skattereglerna. [68] 
  
 Ökad trygghet för hotade och förföljda personer. [69] 
  
 Energiskatt på el. En översyn av det nuvarande systemet. [87] 
  
 Utbildning för framtidens arbetsmarknad. [90] 
  
 Översyn av ersättning till kommuner och landsting för s.k. dold mervärdesskatt. [93] 
  
 Migration, en åldrande befolkning och offentliga finanser. [95] 
  
 Demografins regionala utmaningar. [101] 
  
 Långtidsutredningen 2015. Huvud- betänkande. [104] 
  
 Sveriges ekonomi – scenarier fram till år 2060. [106] 
  
 Forskning, innovationer och ekonomisk tillväxt. [107] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Deltagande med väpnad styrka 
  
 i utbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. [1] 
  
 Tillsyn och kontroll på hälso- och miljö- området inom försvaret. [79] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Med fokus på kärnuppgifterna. En ange- lägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. [3] 
  
 En översyn av årsredovisningslagarna. [8] 
  
 En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. [9] Jordan och registerpant. [18] 
  
 Informations- och cybersäkerhet 
  
 i Sverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. [23] 
  
 En ny säkerhetsskyddslag. [25] Datalagring och integritet. [31] 
  
 Översyn av lagen om skiljeförfarande. [37] Myndighetsdatalag. [39] 
  
 Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. [40] 
  
 Ny patentlag. [41] 
  
 Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. [47] 
  
 Nya regler för revisorer och revision. [49] Rapport från Bergwallkommissionen. [52] Europeisk kvarstad på bankmedel. [54] 
  
 Tillsyn över polisen och Kriminalvården. [57] 
  
 Ett stärkt konsumentskydd vid telefonförsäljning. [61] 
  
 Straffrättsliga åtgärder mot terrorismresor. [63] 
  
 För att brott inte ska löna sig. [67] 
  
 Personuppgiftsbehandling på utlännings- och medborgarskapsområdet. [73] 
  
 Skydd för vuxna i internationella situationer – 2000 års Haagkonvention. [74] 
  
 Fakturabedrägerier. [77] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Begravningsclearing. [26] 
  
 Gestaltad livsmiljö – en ny politik 
  
 för arkitektur, form och design. [88] Ny museipolitik. [89] 
  
 Medieborgarna  medierna. En digital värld av rättigheter, skyldigheter 
  
 – möjligheter och ansvar. [94] 
  
 Låt fler forma framtiden! Forskarantologi. Bilaga till betänkande. [96] 
  
 Ett utvidgat straffrättsligt skydd för transpersoner m.m. [103] 
  
 Miljö- och energidepartementet 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansie- ring för ökad säkerhet. [11] 
  
 Vägar till ett effektivare miljöarbete. [43] 
  
 Planering och beslut för hållbar utveckling. Miljöbalkens hushållningsbetämmelser. [99]. 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. [15] 
  
 Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. [16] 
  
 Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. [28] 
  
 Uppgiftslämnarservice för företagen. [33] Service i glesbygd. [35] 
  
 Koll på anläggningen. [42] 
  
 Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. [51] 
  
 EU och kommunernas bostadspolitik. [58] 
  
 En ny regional planering – ökad samordning och bättre bostads- försörjning. [59] 
  
 Delrapport från Sverigeförhandlingen. Ett författningsförslag om värdeåterföring. [60] 
  
 En fondstruktur för innovation och tillväxt. [64] 
  
 Om Sverige i framtiden – en antologi om digitaliseringens möjligheter. [65] 
  
 En förvaltning som håller ihop. [66] 
  
 Bostäder att bo kvar i. Bygg för gemenskap i tillgänglighetssmarta boendemiljöer. [85] 
  
 Digitaliseringens transformerande kraft – vägval för framtiden. [91] 
  
 Strandskyddet i praktiken. Slutrapport­ från Strandskyddsdelegationen nationell arena för samverkan. [108] 
  
 Bättre samarbete mellan stat och kommun. Vid planering för byggande. [109] 
  
 En annan tågordning – bortom järnvägs- knuten. + Bilagedel med underlags­ rapporter. [110] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Mer gemensamma tobaksregler. Ett genomförande av tobaks- produktdirektivet. [6] 
  
 Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem i hälso- och sjukvården. [14] 
  
 För kvalitet – Med gemensamt ansvar. [17] 
  
 Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. [20] 
  
 Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. [21] 
  
 Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  [32] 
  
 Systematiska jämförelser. För lärande i staten. [36] 
  
 Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. [44] 
  
 Skapa tilltro. Generell tillsyn, 
  
 enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. [46] 
  
 Nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. [55] 
  
 Barns och ungas rätt vid tvångsvård. Förslag till ny LVU. [71] 
  
 Ett tandvårdsstöd för alla. Fler och starkare patienter. [76] 
  
 Upphandling och villkor enligt kollektiv- avtal. [78] 
  
 Stöd och hjälp till vuxna vid ställningsta- ganden till vård, omsorg och forskning. [80] 
  
 Organdonation. En livsviktig verksamhet. [84] 
  
 Träning ger färdighet. Koncentrera vården för patientens bästa. [98] 
  
 Kroppsbehandlingar. Åtgärder för ett stärkt konsumentskydd. [100] 
  
 Fråga patienten. Nya perspektiv i klagomål och tillsyn. [102] 
  
 Plats för fler som bygger mer. [105] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Rektorn och styrkedjan. [22] 
  
 En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. [29] 
  
 SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. [45] Högre utbildning under tjugo år. [70] 
  
 En rymdstrategi för nytta och tillväxt. [75] 
  
 Mer tid för kunskap – förskoleklass, för- längd skolplikt och lovskola. [81] 
  
 Ökad insyn i fristående skolor. [82] 
  
 Mål och myndighet. En effektiv styrning av jämställdhetspolitiken. 
  
 + Forskarrapporter till Jämställdhets- utredningen. [86] 
  
 Utvecklad ledning av universitet och högskolor. [92] 
  
 Välja yrke. [97] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Gränser i havet. [10] 
  
 Skärpt exportkontroll av krigsmateriel 
  
 – DEL 1 + 2, bilagor. [72]