sou 2014 54  
 Vildsvin och viltskador 
 – om utfodring, kameraövervakning och arrendatorers jakträtt 
 Delbetänkande av Jaktlagsutredningen 
 Stockholm 2014 
 SOU 2014:54 
 SOU och Ds kan köpas från Rivera kundtjänst. Beställningsadress: Fritzes kundtjänst, 106 47 Stockholm Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se fritzes.se 
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Rivera Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Svara på remiss – hur och varför. 
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02) 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remiss. 
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet. 
 Omslag: Baker. 
 Tryck: Baker, Stockholm 2014. 
 ISBN  
 978-91-38-24149-3 
  
 ISSN  
  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för 
 Landsbygdsdepartementet 
 Regeringen beslutade den 19 juli 2012 att tillkalla en särskild utre- dare med uppdrag att se över den svenska jaktlagstiftningen med syfte att få till stånd dels en modern lagstiftning med tydlig syste- matik och moderna bestämmelser för en långsiktigt hållbar jakt och viltvård samt djurskydd för de vilda djuren, dels ett förbättrat genom- förande av Sveriges  
 EU-rättsliga 
  åtaganden. I uppdraget ingick att överväga om utfodringen av vilt skulle regleras genom föreskrifter och att se över arrendatorernas rättsliga ställning i förhållande till viltskador. 
 Den 29 november 2012 förordnades f.d. riksdagsledamoten Sanchez som särskild utredare. Utredningen antog namnet Jaktlags- utredningen. 
 Utredningen överlämnade i oktober 2013 ett första delbetän- kande, Viltmyndigheten – jakt och viltförvaltning i en ny tid (SOU 2013:71), vilket bestod av en utvärdering av det nationella myndig- hetsansvaret för jaktfrågor. I detta föreslogs att en ny sammanhållen myndighet för jakt – och viltförvaltning ska bildas. 
 I juni 2013 beslutade regeringen att utredningens uppdrag skulle utvidgas. Utredningen fick i uppdrag att också utreda möjligheten att införa ett undantag från tillståndsplikten enligt kameraövervak- ningslagen för övervakning av vilt. Denna fråga samt frågorna om utfodring av vilt och arrendatorns rättsliga ställning skulle redovisas i ett särskilt delbetänkande senast 30 juni 2014. 
 Som experter att bistå utredningen för detta delbetänkande förord- nades fr.o.m. 4 november 2013 veterinärinspektören Reid (Jordbruksverket), länsassessorn Morris (Länsstyrelsen Stockholm), lantbrukaren Warren (Sveriges jordbruks- arrendatorers förbund), förbundsordföranden Lee (Jägarnas Riksförbund), vilthandläggaren Gutierrez (Natur- vårdsverket), ämnesrådet Mcgee (Landsbygdsdepartemen- 
 tet), advokaten Morgan (Sveriges Jordägareförbund), experten på jakt och vilt Bass (Lantbrukarnas Riks- förbund), ämnesrådet Stanley (Landsbygdsdepartementet) och förbundsjuristen Young (Svenska Jägareförbundet). 
 Hovrättsassessorn Griffin och filosofie doktorn Perkins har fr.o.m. 1 januari 2013 varit utredningens sekreterare. 
 Härmed överlämnas delbetänkandet  
 Vildsvin och viltskador – om utfordring, kameraövervakning och arrendatorers jakträtt  
 (SOU 2014:54). 
 Arbetet har bedrivits i nära samarbete med experterna och kapitel  
 2–5 
  är därför skrivet i  
 vi-form. 
  Utredningens arbete fort- sätter. 
 Rödön juli 2014 
 Sanchez 
 / Griffin 
 Perkins 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 11 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 21 
  
 1.1 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) ................. 
  
 21 
  
 1.2 
  
 Förslag till lag om ändring i kameraövervakningslagen 
  
 (2013:460) ................................................................................ 
  
 23 
  
 1.3 Förslag till förordning om ändring i 
  
 kameraövervakningsförordningen (2013:463)....................... 
  
 27 
  
 1.4 
  
 Förslag till förordning om ändring i jaktförordningen 
  
 (1987:905) ................................................................................ 
  
 29 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg .............................. 
  
 31 
  
 2.1 
  
 Analys av direktiven................................................................. 
  
 31 
  
 2.1.1 
  
 Kameraövervakning ...................................................... 
  
 32 
  
 2.1.2 Utfodring av vilda djur................................................. 
  
 37 
  
 2.1.3 Arrendatorernas rättsliga ställning i frågor 
  
 om jakt och viltskador.................................................. 
  
 39 
  
 2.1.4 
  
 Övrigt ............................................................................ 
  
 41 
  
 2.2 
  
 Utredningens upplägg ............................................................. 
  
 41 
  
 2.3 
  
 Betänkandets disposition......................................................... 
  
 42 
  
 3 
  
 Bakgrund .................................................................. 
  
 45 
  
 3.1 
  
 Artbeskrivningar ...................................................................... 
  
 45 
  
 3.1.1 Vildsvinets (Sus scrofa) historia, spridning 
  
 och antal ........................................................................ 
  
 45 
  
 3.1.2 
  
 Vildsvinens biologi ....................................................... 
  
 49 
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2014:54 
  
 3.1.3 
  
 Bishop (Cervus elaphus) historia, 
  
 spridning och antal........................................................ 
  
 51 
  
 3.1.4 
  
 Bishop biologi .................................................... 
  
 52 
  
 3.1.5 
  
 Dovhjortens (Dama dama) historia, spridning 
  
 och antal......................................................................... 
  
 54 
  
 3.1.6 
  
 Dovhjortens biologi...................................................... 
  
 55 
  
 3.1.7 
  
 Rådjurens (Capreolus capreolus) historia, 
  
 spridning och antal........................................................ 
  
 56 
  
 3.1.8 
  
 Rådjurens biologi .......................................................... 
  
 57 
  
 3.1.9 
  
 Mårdhundens (Nyctereutes procyonoides) 
  
 historia, spridning och antal ......................................... 
  
 59 
  
 3.1.10 Mårdhundens biologi.................................................... 
  
 59 
  
 3.2 Viltets värden och kostnader ................................................... 
  
 60 
  
 3.2.1 
  
 Viltets allmänna värden................................................. 
  
 61 
  
 3.2.2 
  
 Viltets allmänna kostnader ........................................... 
  
 63 
  
 3.2.3 
  
 Vildsvin.......................................................................... 
  
 65 
  
 3.2.4 
  
 Kronhjort....................................................................... 
  
 68 
  
 3.2.5 
  
 Dovhjort ........................................................................ 
  
 69 
  
 3.2.6 
  
 Rådjur ............................................................................ 
  
 69 
  
 3.2.7 
  
 Mårdhund ...................................................................... 
  
 70 
  
 3.3 
  
 Jakt- och viltövervakning......................................................... 
  
 71 
  
 3.3.1 
  
 Olika former av jakt...................................................... 
  
 71 
  
 3.3.2 
  
 Olika former av viltövervakning .................................. 
  
 73 
  
 3.3.3 
  
 Jakt på vildsvin .............................................................. 
  
 74 
  
 3.3.4 
  
 Viltövervakning vildsvin ............................................... 
  
 77 
  
 3.3.5 
  
 Jakt på kronhjort........................................................... 
  
 79 
  
 3.3.6 
  
 Viltövervakning kronhjort............................................ 
  
 80 
  
 3.3.7 
  
 Jakt på dovhjort............................................................. 
  
 82 
  
 3.3.8 
  
 Viltövervakning dovhjort ............................................. 
  
 83 
  
 3.3.9 
  
 Jakt på rådjur ................................................................. 
  
 84 
  
 3.3.10 
  
 Viltövervakning rådjur.................................................. 
  
 85 
  
 3.3.11 
  
 Jakt på björn .................................................................. 
  
 86 
  
 3.3.12 
  
 Viltövervakning björn................................................... 
  
 87 
  
 3.3.13 
  
 Jakt på mårdhund.......................................................... 
  
 88 
  
 3.3.14 Viltövervakning mårdhund........................................... 
  
 89 
  
 3.4 
  
 Kameraövervakning av vilt....................................................... 
  
 90 
  
 3.4.1 
  
 Kameraövervakning av vilt, tekniska 
  
 förutsättningar .............................................................. 
  
 90 
  
 6 
 SOU 2014:54 Innehåll 
  
 3.4.2 Kameraövervakning av vilt, hur kan det 
  
 användas?....................................................................... 
  
 94 
  
 3.4.3 Förväntade fördelar med en förenklad 
  
 administration rörande åtelkameror............................ 
  
 96 
  
 3.5 
  
 Kameraövervakning av vilt, hur vanligt är det?...................... 
  
 99 
  
 3.5.1 Viltövervakning med kamera, hur ser situationen 
  
 ut vid länsstyrelserna? .................................................. 
  
 99 
  
 3.5.2 Viltövervakning med kamera, hur ser situationen 
  
 ut i naturen? ................................................................ 
  
 104 
  
 3.6 
  
 Utfodring av vilt..................................................................... 
  
 104 
  
 3.6.1 
  
 Varför utfodras vilt? ................................................... 
  
 105 
  
 3.6.2 
  
 Typer av utfodring...................................................... 
  
 105 
  
 3.6.3 
  
 Effekter av utfodring.................................................. 
  
 108 
  
 3.6.4 Jägarnas aktiviteter kring och attityder 
  
 till utfodring? .............................................................. 
  
 114 
  
 4 
  
 Juridisk bakgrund..................................................... 
  
 119 
  
 4.1 
  
 Kameraövervakning ............................................................... 
  
 119 
  
 4.1.1 
  
 Bakgrund till kameraövervakningslagen.................... 
  
 119 
  
 4.1.2 
  
 Kameraövervakningslagen i allmänhet ...................... 
  
 120 
  
 4.1.3 Kameraövervakning efter endast anmälan................. 
  
 129 
  
 4.1.4 
  
 Sammanfattning/analys .............................................. 
  
 135 
  
 4.1.5 
  
 Ansökningsavgiften.................................................... 
  
 140 
  
 4.2 
  
 Utfodring – en juridisk analys av regelverket ...................... 
  
 142 
  
 4.2.1 
  
 4 § jaktlagen ................................................................ 
  
 142 
  
 4.2.2 
  
 Grundlagen.................................................................. 
  
 146 
  
 4.2.3 Vad får vilt utfodras med?.......................................... 
  
 152 
  
 4.2.4 
  
 Sammanfattning och analys........................................ 
  
 160 
  
 4.3 
  
 Arrendatorernas rättsliga ställning ....................................... 
  
 161 
  
 4.3.1 
  
 Skyddsjakt ................................................................... 
  
 162 
  
 4.3.2 
  
 Viltskador.................................................................... 
  
 168 
  
 4.3.3 
  
 Sammanfattning/slutsatser......................................... 
  
 171 
  
 5 
  
 Jordbruksarrendatorers situation ................................ 
  
 175 
  
 5.1 
  
 Allmänt om undersökningen ................................................ 
  
 175 
  
 5.2 
  
 Hur ofta förbehåller sig markägaren jakträtten ................... 
  
 175 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:54 
  
 5.3 
  
 Viltskador på arrenderad mark .............................................. 
  
 176 
  
 5.4 
  
 Skyddsjakt............................................................................... 
  
 178 
  
 5.5 
  
 Arrendatorernas rätt till ersättning ....................................... 
  
 178 
  
 5.6 
  
 Diskussion och slutsatser efter SLU:s rapport..................... 
  
 179 
  
 5.7 
  
 Skyddsjakt – beskrivning och undersökning hur ofta det 
  
 förekommer – enkät till länsstyrelserna................................ 
  
 180 
  
 6 
  
 Slutsatser och utgångspunkter ................................... 
  
 183 
  
 6.1 
  
 Kameraövervakning................................................................ 
  
 183 
  
 6.1.1 Skulle antalet utsatta åtelkameror öka? ..................... 
  
 183 
  
 6.1.2 
  
 Övriga effekter ............................................................ 
  
 185 
  
 6.1.3 Skulle jakten effektiviseras om möjligheten att 
  
 använda kameror förenklades? ................................... 
  
 185 
  
 6.1.4 Skulle viltskadorna minska om tillståndsplikten 
  
 i vissa fall ersattes av anmälan?................................... 
  
 187 
  
 6.1.5 Åtelkameror och inventering av vilt .......................... 
  
 189 
  
 6.1.6 Alternativ till dagens åtelkameror.............................. 
  
 189 
  
 6.1.7 
  
 Utredningens slutsatser angående 
  
 kameraövervakning av vilt .......................................... 
  
 189 
  
 6.2 
  
 Utfodring av vilt..................................................................... 
  
 191 
  
 6.2.1 Syften för att utfodra vilt och deras samband. .......... 
  
 191 
  
 6.2.2 Olika metoder att utfodra .......................................... 
  
 193 
  
 6.2.3 Vilka effekter har utfodring på viltet och dess 
  
 omgivande miljö? ........................................................ 
  
 195 
  
 6.2.4 Att förvalta vilt, en avvägning mellan värden 
  
 och kostnader .............................................................. 
  
 197 
  
 6.2.5 Hur kan mängden foder och dess effekter 
  
 begränsas?.................................................................... 
  
 199 
  
 6.2.6 Ett förslag om reglering från 
  
 Jordägareförbundets, Jägareförbundets och 
  
 Jägarnas riksförbunds experter................................... 
  
 201 
  
 7 
  
 Utredningens överväganden och förslag....................... 
  
 203 
  
 7.1 
  
 Allmänna överväganden......................................................... 
  
 203 
  
 7.2 
  
 Kameraövervakning av vilt..................................................... 
  
 207 
  
 8 
  
 SOU 2014:54 Innehåll 
  
 7.2.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 207 
  
 7.2.2 På vilka platser är kameraövervakning av vilt 
  
 särskilt angeläget? ....................................................... 
  
 209 
  
 7.2.3 Vilka myndigheter eller institutioner skulle 
  
 kunna undantas från tillståndsplikten för 
  
 viltövervakning?.......................................................... 
  
 215 
  
 7.2.4 
  
 Ansökningsavgiftens storlek...................................... 
  
 217 
  
 7.3 
  
 Överväganden om utfodring ................................................. 
  
 218 
  
 7.3.1 
  
 Bakgrund utfodring .................................................... 
  
 219 
  
 7.3.2 
  
 Reglering av utfodring................................................ 
  
 221 
  
 7.3.3 
  
 Begreppet utfodring ................................................... 
  
 223 
  
 7.3.4 Förbud mot stödjande utfodring............................... 
  
 224 
  
 7.3.5 Nationella föreskrifter för att reglera utfodring 
  
 av frilevande klövvilt................................................... 
  
 225 
  
 7.3.6 
  
 Regionalt beslutsfattande........................................... 
  
 227 
  
 7.3.7 
  
 Regional tillsyn ........................................................... 
  
 230 
  
 7.3.8 
  
 Förslag från Jordägareförbundets, 
  
 Jägareförbundets och Jägarnas riksförbunds 
  
 experter........................................................................ 
  
 230 
  
 7.4 
  
 Arrendatorernas rättsliga ställning ....................................... 
  
 232 
  
 7.4.1 Hur stora är problemen i praktiken?......................... 
  
 233 
  
 7.4.2 
  
 Orsakssambanden enligt utredningen....................... 
  
 237 
  
 7.4.3 
  
 Utredningens slutsatser.............................................. 
  
 240 
  
 8 
  
 Konsekvensanalys .................................................... 
  
 243 
  
 8.1 
  
 Förutsättningar för konsekvensanalysen.............................. 
  
 243 
  
 8.1.1 Kommittédirektiv och övriga styrdokument för 
  
 konsekvensanalysen.................................................... 
  
 243 
  
 8.1.2 Problemen och utredningens förslag att minska 
  
 dessa............................................................................. 
  
 244 
  
 8.2 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser ...................................... 
  
 247 
  
 8.3 
  
 Finansiella konsekvenser ....................................................... 
  
 252 
  
 8.4 
  
 Konsekvenser för uppfyllelse av miljömålen........................ 
  
 254 
  
 8.5 
  
 Konsekvenser utifrån ett brottsperspektiv........................... 
  
 254 
  
 8.6 
  
 Konsekvenser utifrån ett jämställdhetsperspektiv............... 
  
 255 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:54 
  
 8.7 
  
 Regelförenklingar ................................................................... 
  
 257 
  
 9 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 259 
  
 Särskilda yttranden .......................................................... 
  
 263 
  
 Referenser....................................................................... 
  
 269 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv 2012:77..................................................... 
  
 283 
  
 2 
  
 Kommittédirektiv 2013:66..................................................... 
  
 297 
  
 3 
  
 Tillkännagivande (2011:787) om de  
  
 EU-bestämmelser 
  som kompletteras av lagen (2006:805) om foder och 
  
 animaliska biprodukter .......................................................... 
  
 303 
  
 4 
  
 Enkätundersökning för skyddsjakt på vilt............................ 
  
 307 
  
 5 
  
 Enkätundersökning för kameraövervakning av vilt ............. 
  
 309 
  
 6 
  
 Utfodring och attityder till utfodring i Sverige.................... 
  
 311 
  
 7 
  
 Litteratursammanställning – Effekter av utfodring 
  
 av klövvilt................................................................................ 
  
 321 
  
 8 
  
 Undersökning om jordbruksarrendatorer och vilt .............. 
  
 353 
  
 9 
  
 Ang. Jaktlagsutredningen del II – förslag............................. 
  
 369 
  
 10 
 Sammanfattning 
 Utgångspunkt 
 Uppdraget i detta delbetänkande är att se över tre specifika del- frågor, kameraövervakning av vilt, utfodring av vilda djur och arren- datorernas rättsliga ställning. I grunden hänger de tre frågorna sam- man, utgångspunkten är att många viltarter och då särskilt vildsvin ökar kraftigt i antal och orsakar samhället stora skador. 
 Grunden för dagens jaktlagstiftning utformades i en tid med svaga viltstammar och huvudregeln har varit att allt vilt är fredat. Denna syn har lagt grunden för ett långsiktigt hållbart brukande. Samtidigt kan det ha bidragit till den kraftiga ökningen av vissa klövviltsarter. 
 Vildsvin är en naturligt förekommande art i svensk fauna, men arten utrotades under slutet av  
 1600-talet 
  och återetablerades först så sent som på  
 1980-talet. 
  Lantbrukare var då negativa till arten, medan jägare, forskare och naturvårdsintressen såg positivt på återetable- ringen. Vildsvin har därefter spridit sig geografiskt i mellersta och södra Sverige. Spridningen fortsätter norrut i landet. Stammen har på 30 år ökat från några hundra individer till ca 175 000. Vildsvin har en mycket hög reproduktiv förmåga och nettotillväxten har under det senaste decenniet beräknats till ca 30 procent per år trots om- fattande jakt. Detta innebär en fördubbling av antalet vildsvin på ca tre år. 
 Vildsvin orsakar omfattande skador på jordbruket genom bök- ning, trampning och konsumtion av odlade grödor. Skadorna enbart på jordbruket i Södermanlands län har under 2009 beräknats till 17 miljoner kr. Därtill orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den samhällsekonomiska kostnaden till 98 000 kr per olycka. I nuläget uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafikolyckor för vildsvin uppgår till 290 miljoner kr per år. Där- till kommer att vildsvin kan sprida sjukdomar och parasiter, vilket riskerar att skapa problem för jordbrukets grisproduktion. Slutligen 
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:54 
  
 leder täta vildsvinsstammar till att delar av allmänheten känner rädsla för att möta vildsvin i naturen. 
 Klart är att flera berörda grupper menar att vildsvinen är för många i områden där de etablerat sig. Även en stor andel av jägarna (50 procent) anser att det finns för mycket vildsvin i dessa områden. 
 Även kron- och dovhjortsstammarna har vuxit under senare år och är lokalt mycket stora. Detta har på sina ställen lett till skador för jord- och skogsbruk. Förutom  
 betes-, 
  tramp- och liggskador leder hjortarnas betande även till skogsskador. Vad gäller dovhjort ökar antalet trafikolyckor där dessa är inblandade och kostnaderna uppgår i snitt per olycka till ca 61 000 kronor. Under 2013 rappor- terades 1167 olyckor vilket skulle motsvara en kostnad på ca 70 mil- joner kronor. 
 När det gäller klövviltstammarnas storlek är motsättningarna lokalt stora mellan olika intressegrupper. I grunden handlar det om att de som brukar jord eller skog vill begränsa viltet på grund av vilt- skador medan de som jagar vill se stora viltstammar. Problematiken kompliceras av att det inte går några skarpa linjer mellan intresse- grupperna. De som äger mark brukar många gånger jorden eller skogen, men ägnar sig ofta också åt jakt. Samtidigt finns markägare som inte längre brukar marken utan i stället mer renodlat nyttjar den för jakt, antingen för eget bruk eller för att upplåta den åt annan. I många av dessa fall arrenderas också fastighetens jordbruksmark ut åt en tredje part, dvs. en jordbruksarrendator. I grunden handlar därmed diskussionen om jordbruket/skogsbruket eller jakten ska ha företräde i de fall samförståndslösningar om viltstammarnas storlek inte går att nå. 
 En särskilt utsatt grupp är jordbruksarrendatorer, som brukar annans mark, men som oftast saknar jakträtt. 
 Jag anser att vi på grund av de ökade viltskadorna måste byta perspektiv. I stället för att viltet först och främst ska fredas ska det förvaltas på ett långsiktigt hållbart sätt. Principen bör vara bruka utan att förbruka. Förvaltning innebär såväl stödjande och vårdan- de åtgärder som reducerande åtgärder. Denna grundsyn genomsyrar de tre prioriterade delfrågorna som jag nu fått i uppdrag att utreda. 
 Den första frågan är kameraövervakning av vilt, främst av vildsvin och mårdhund. Genom kameraövervakning skulle jakten på särskilt skadeorsakande vilt kunna effektiviseras. Därutöver ska jag särskilt överväga behovet av att reglera utfodring av vilt i syfte att bromsa viltstammarnas tillväxt och de ökade skador det medför samt analysera arrendatorernas rättsliga ställning. 
 12 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammanfattning 
  
 Kameraövervakning 
 Den 1 juli 2013 trädde den nya kameraövervakningslagen i kraft. Enligt denna lag får kameraövervakning ske om intresset av övervak- ning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål. 
 Övervakning av vilt förhindrar inte omgående brott eller olyckor, men kan ändå i vissa fall vara angelägen. Enligt förarbeten är kamera- övervakning för andra legitima syften möjlig om restriktivitet iakt- tas. Den juridiska förutsättningen för sådan kameraövervakning är att risken för integritetsingrepp är försumbar. 
 Viltövervakning sker oftast på mark som allmänheten har tillträde till. Allmänheten har tillträde till all mark, oavsett ägarförhållanden, om det inte är fråga om avgränsad tomt nära bebyggelse eller mark med planterad gröda som kan skadas när man exempelvis går på den. Det krävs i dag tillstånd för att sätta upp en övervakningskamera på mark som allmänheten har tillträde till. Mitt uppdrag är att under- söka om det finns förutsättningar för att förenkla förfarandet, exem- pelvis genom att ersätta tillståndsförfarandet med anmälan. Det handlar i så fall om att föreslå ett undantag från gällande lag, där de juridiska förutsättningarna redan är givna. 
 Jag ser gärna förenklingar inom kameraövervakningsområdet. Handläggningstiden för ett tillstånd inom länsstyrelsen är förhållande- vis lång, i genomsnitt ca tre månader. En ansökan om tillstånd är också kostsam, avgiften uppgår till 3 700 kronor. Det ska jämföras med att en övervakningskamera för vilt kostar mellan 1  
 000–4000 
  kro- nor. 
 I dag finns ett stort antal uppsatta övervakningskameror i skogen, där tillstånd saknas. Under de senaste tio åren har vid 20 länsstyrel- ser endast kommit in totalt 87 ansökningar, varav 79 från myndig- heter och forskningsinstitutioner. Därmed har endast åtta ansök- ningar lämnats in från privatpersoner, varav hälften bifölls. Initierade bedömare uppskattar att det finns tiotusentals viltkameror uppsatta utan tillstånd. Detta talar starkt för att förenklingar är nödvändiga. Samtidigt är människor enligt grundlagen skyddade mot intrång i den personliga integriteten. Övervakning i skog och mark är sär- skilt integritetskänsligt, eftersom människor inte förväntar sig att bli övervakade där. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:54 
  
 Jag har dragit slutsatsen att kameraövervakning främst skulle effek- tivisera jakten vid åteljakt. Jag menar också att kameraövervakning av vilt utan individuell prövning främst skulle kunna motiveras för vildsvin. Det är denna art som skapar sådana samhällsproblem att det är motiverat med ett undantag i kameraövervakningslagen. 
 Vildsvin är svårjagade, eftersom de är aktiva nattetid. Det är ett relativt nytt vilt i Sverige och olika jaktmetoder är under utveck- ling. De jaktmetoder som används är främst drevjakt och åteljakt. Såväl drevjakt som åteljakt fungerar på större sammanhängande marker. En fungerande drevjakt kräver organisation och samverkan mellan flera jakträttsinnehavare om de enskilda markerna är små medan åteljakt kan bedrivas av enskilda jakträttsinnehavare även på mindre marker. 
 En undersökning visar att 63 procent av vildsvin fällts vid åtel- jakt, 13 procent vid skyddsjakt på åker och 14 procent vid drevjakt med hund. Det finns också en studie som visar att krävs ca 16 tim- mar vaktid per skjutet vildsvin vid åteljakt. 
 Sammantaget menar jag att vildsvinsstammens snabba ökning är ett reellt samhällsproblem. Som framgått fälls i dag i särklass flest vildsvin genom åteljakt. Den vaktid som krävs för detta är emeller- tid oacceptabelt lång. Därför är kameraövervakning av åtelplatser för vildsvin ett välbehövligt hjälpmedel för att ge jägarna bättre kun- skaper om när vildsvinen besöker åtlarna. Det finns därmed starka skäl för att förenkla lagstiftningen för kameraövervakning för åtel- platser för vildsvin om det kan ske med hänsyn till integritetsriskerna. 
 Som framgått måste integritetsriskerna vara försumbara för att kameraövervakning av åtelplatser för vildsvin ska kunna ske. 
 Enligt utredningens bedömning är åtelplatser för vildsvin oftast svårtillgängliga platser, eftersom vildsvin annars kommer att skräm- mas bort. Från Datainspektionen har dock anförts att en åtelplats för vildsvin skulle kunna ligga nära en väg för att fodret ska kunna transporteras fram. Vidare skulle den kunna vara belägen i områden där många människor vistas, eftersom vildsvin är vanligt förekom- mande i södra Sverige. Det kan exempelvis handla om närhet till stigar och rastplatser. En åtelplats är enligt inspektionen inte heller nödvändigtvis uppbökad från början och skulle i sig kunna dra åt sig intresserade människor. 
 En fråga blir om det finns möjlighet att lösa dessa invändningar mot integritetsingreppet. I den nya kameraövervakningslagen anges i 9 § att det vid integritetsbedömningen särskilt ska beaktas hur övervakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den 
 14 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammanfattning 
  
 enskildes personliga integritet används och vilket område som ska övervakas. 
 En viktig faktor vid viltövervakning med kamera är att syftet inte är att fotografera människor. Det handlar i stället om att människor oavsiktligt kan fångas på bild. Kameraövervakningslagens inskränk- ningar beror endast på skydd för människors integritet, andra be- gränsningar saknas. Det bör innebära att integritetsskyddande teknik eller liknande borde vara av särskilt intresse för just viltövervakning. 
 I själva verket är det så att med tillräckligt avancerad integritets- skyddande teknik skulle viltövervakning kunna ske fritt utan krav på tillstånd eller ens anmälan. För att kameraövervakningslagen ska gälla är det en förutsättning att materialet kan användas för person- övervakning. 
 Min bedömning är att det, med hänsyn till den snabba teknikut- vecklingen, med rätt incitament, skulle kunna utvecklas viltkameror som inte omfattas av kameraövervakningslagens krav. Det skulle i så fall lösa problemet med de många olagliga kamerorna på mark- naden. 
 Sammantaget finns starka skäl för att underlätta kameraövervak- ning av vildsvinsåtlar. Jag föreslår därför att sådan övervakning under vissa förutsättningar ska få ske utan individuell tillståndsprövning av länsstyrelsen. Det ska vara tillräckligt med en anmälan. Förutsätt- ningar skulle vara att övervakningen begränsas till ett mindre område som tydligt markeras, att kameraövervakning endast får ske mellan 18.00 och 09.00 och att det används någon form av integritetsskyd- dande teknik. 
 Avgiften för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt sänks från 3700 kronor till 700 kronor för fysisk person. 
 Utfodring av vilt 
 Intresset för utfodring har ökat och kostnaden uppgick i medeltal till ca 2000 kronor per jägare under 2013. Sammantaget utfodrades det i Sverige därmed för ca 340 miljoner kronor detta år. Utfodring sker numera året runt, även under vegetationsperioden. 
 Utredningen har låtit SLU genomföra en studie om effekterna av utfodring för klövvilt. Av denna studie drar jag slutsatsen att regle- ringen av viltstammarna försvåras om omfattande stödjande ut- fodring sker. Vidare leder en omfattande utfodring till ökad över- levnad av årsgamla individer, tidigarelagd reproduktion och fortsatt 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:54 
  
 hög reproduktionsförmåga även under år med sämre biologiska förutsättningar. I synnerhet gäller detta för vildsvin. Dessa effekter av utfodring bidrar alla till växande viltpopulationer vilka i sin tur leder till ökade skador på jord- och skogsbruk samt ett ökat antal viltolyckor. 
 Det finns bred enighet om att stödjande utfodring under vegeta- tionsperioden inte bara är olämpligt utan också oetiskt. Om den naturliga produktionen inte räcker till är det uppenbart att viltföre- komsten är olämpligt hög. Om man bibehåller eller ökar vilttätheter genom utfodring under vegetationsperioden kan detta kräva fortsatt stor utfodring under vintern för att inte viltet ska drabbas av svält. 
 I dag finns ett omfattande regelverk för utfodring av vilt utifrån perspektivet foderhygien. Dessa regelverk beskriver sammanfatt- ningsvis vilka viltarter som omfattas, vad man får utfodra med och vem som får producera foder till utfodring. Trots detta förekom- mer det att vilt utfodras med otillåtet foder. Utredningens slutsats är att det i denna del inte är lagstiftningen som brister utan att detta i stället beror på bristande tillsyn i kombination med ett komplicerat regelverk. 
 Ansvaret för tillsyn, enligt detta regelverk, ligger hos Jordbruks- verket och länsstyrelserna. Jag menar också att det är viktigt att Jordbruksverket i framtiden, för att underlätta förståelsen för detta komplicerade regelverk, meddelar föreskrifter och rekommendationer om vad vilt får utfodras med. 
 Ett annat problem i samband med utfodring är att den lokalt sker i alltför stor omfattning och att det i dag saknas möjligheter för myndigheter att begränsa mängden foder som tillförs. 
 Jag anser att frivillig samverkan inom viltförvaltningen är den bästa vägen för att nå framgång och vill gärna uppmuntra sådana initiativ. Samtidigt kan jag konstatera att frivillig samverkan, av olika skäl, inte alltid sker. LRF har under 2013 dragit sig ur i samverkan på nationell nivå. 
 Jag anser att i de fall samverkan inte fungerar måste myndig- heter ges möjligheter att agera för att undvika oacceptabla problem med växande viltstammar och ökad polarisering mellan olika intressen. 
 Problemet utgör, enligt min uppfattning, i dag den stödjande utfodringen av frilevande klövvilt, särskilt av vildsvin. 
 I nuvarande jaktlagstiftning finns inga definitioner avseende ut- fodring. 
 Jag föreslår att följande definitioner av utfodring införlivas i jakt- förordningen. 
 16 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammanfattning 
  
 Med utfodring avses utplacering av foder till frilevande vilt i syfte att stödja eller avleda. Åtling är inte att betrakta som utfodring. 
 Med stödjande utfodring avses utplacering av foder i syfte att gynna frilevande vilt genom förbättrad överlevnad eller repro- duktion. 
 Med avledande utfodring avses utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepåverkan. 
 Med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till särskilt iordningsställd plats för att underlätta jakt. 
 Utifrån dessa definitioner och den beskrivna problembilden före- slår jag ett entydigt förbud mot stödjande utfodring av klövvilt under vegetationsperioden. Med hänsyn till den enighet som finns om detta kan ett sådant förbud klart uttryckas i jaktförordningen. Däremot bör avledande utfodring fortsatt vara möjligt under denna tid. 
 Den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten ska också i föreskrifter kunna meddela undantag från förbudet. Det kan exem- pelvis finnas behov av att tillåta saltstenar under vegetationsperio- den. Saltsten innefattas formellt i foderdefinitionen. 
 Åtling är att betrakta som en jaktmetod. Naturvårdsverket har redan idag rätt att meddela föreskrifter för åteljakt enligt 15 § jakt- förordningen för vildsvin. Någon ytterligare reglering om åtling är därmed inte nödvändig. Det är viktigt att åtling med en liten mängd foder även fortsättningsvis är tillåtet under vegetationsperioden för att underlätta jakt på vildsvin. 
 Frågan kring stödjande utfodring av klövvilt utanför vegetations- perioden är mer komplicerad. För vissa arter, på vissa områden, under viss tid finns, och kommer finnas, behov av att utfodra vilt i syfte att stödja populationerna. På andra områden, under annan tid, finns inte detta behov. 
 Eventuella behov av att begränsa utfodring utanför vegetations- perioden bör först och främst avgöras av jägare och markägare i samverkan med andra intressen som t.ex. jord- och skogsbruk. Be- gränsningar måste dock också kunna ske av myndigheterer om den frivilliga samverkan inte lyckas hantera dessa frågor. Begränsningar bör dock endast genomföras under begränsad tid och på de om- råden där behoven fastställts. 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:54 
  
 Jag föreslår att regeringen i jaktförordningen ger ett bemyndi- gande till den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten att, efter hörande av Jordbruksverket, meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. Myndigheten bör vid framtagandet av före- skrifterna även meddela allmänna råd. Till hjälp under arbetet bör det nationella klövviltsrådet involveras som stöd genom sin kom- petens inom olika kunskapsområden. 
 Om det visar sig att varken samverkan, eller den genom före- skrifter föreslagna regleringen av utfodring, är tillräckligt för att hantera uppkomna problem av frilevande klövvilt, ska länsstyrelsen kunna meddela enskilda beslut om ytterligare begränsning eller för- bud av utfodring av klövvilt. Dessa beslut kan även innefatta av- ledande utfodring ifall exempelvis antalet utfodringsplatser är så stort att dess effekt blir stödjande. Syftet är att komma till rätta med en alltför långtgående stödjande effekt av utfodringen. 
 Eftersom ett generellt förbud mot stödjande utfodring föreslås under vegetationsperioden i jaktförordningen, menar jag att enskilda beslut av länsstyrelsen om förbud eller begränsningar endast kom- mer att realiseras under särskilda omständigheter. 
 Dessa förbud, eller ytterligare begränsningar, bör fattas på grund- val av exempelvis skador på jord- och skogsbruk, skador på annan privat eller allmän egendom samt viltolyckor i trafiken eller risk för sådana skador eller olyckor. Besluten bör avse begränsade områden under begränsade tider. 
 Tillsynen av förbudet i jaktförordningen mot stödjande utfodring under vegetationsperioden, Naturvårdsverkets föreskrifter om ut- fodring och länsstyrelsernas beslut föreslås skötas av länsstyrelsen. Länsstyrelsen är redan i dag behörig myndighet att utöva kontroll över foderföretag i primärproduktionen. Detta gäller foder enligt förordning (2006:814) om foder och animaliska biprodukter. Läns- styrelsen ges enligt mitt förslag möjlighet att meddela föreläggande och beslut mot otillåten utfodring. Förelägganden och beslut får förenas med vite. 
 Arrendatorernas rättsliga ställning 
 Utredningen har fått i uppdrag att närmare undersöka hur stora problemen egentligen är i praktiken för arrendatorerna. De frågor utredningen ska svara på är dessa fyra: 
 18 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammanfattning 
  
 1. 
  
 Hur vanligt är det att markägaren förbehåller sig jakträtten? 
  
 2. 
  
 Hur stort är problemet med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom? 
  
 3. 
  
 Hur fungerar möjligheterna till skyddsjakt i praktiken? 
  
 4. 
  
 Hur ser arrendatorernas rätt till ersättning ut i praktiken? 
  
 Med svaren som grund är det utredningens uppgift att vid behov föreslå förstärkningar av arrendatorns rättsliga ställning, men för- slagen ska enligt direktiven begränsas till utökade möjligheter till skyddsjakt. 
 För att svara på frågorna har utredningen genomfört två under- sökningar. Den första undersökningen är en enkätundersökning riktad till länsstyrelserna om hur många ansökningar som getts in till varje länsstyrelse om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen under åren  
 2003–2013. 
  
 Resultatet var att det under åren  
 2003–2013 
  endast kom in totalt 20 ansökningar om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen, varav endast en ansökan från en jordbruksarrendator. Under denna tioårsperiod har länsstyrelserna totalt i hela Sverige vidare på eget bevåg beslutat om skyddsjakt vid tre tillfällen. Inget av besluten var specifikt till för- mån för jordbruksarrendatorer. 
 Därmed är fråga 3, hur möjligheterna till skyddsjakt till förmån för jordbruksarrendatorn ser ut, enkel att besvara. I praktiken används inte möjligheterna till skyddsjakt. 
 Utredningen har vidare låtit SLU genomföra en särskild under- sökning riktad mot jordbruk. I den undersökningen ställdes frågor till 1600 jordbruk. Frågorna avsåg vilt, skador och jordbruk. I under- sökningen svarade tolv procent av jordbruksarrendatorerna att de hade full jakträtt på den arrenderade marken och fyra procent att de hade begränsad jakträtt. Därmed är svaret på den första frågan att det är mycket vanligt att markägaren förbehåller sig jakträtten. 
 Den andra frågan utredningen ska svara på är hur stort proble- met är med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egen- dom. 
 Den slutsats utredningen drar av redovisningen är att viltskador är ett problem för jordbruksarrendatorer, eftersom majoriteten upp- gett att de drabbats och många ansåg att det påverkade jordbruket ekonomiskt. Hur stort problemet är, är svårare att bedöma. I under- sökningen uppskattade en mindre andel av arrendatorerna betes 
 ‐ 
 , 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:54 
  
 tramp 
 ‐ 
 , ligg 
 ‐  
 och bökskador av vilt på växande grödor som svåra (sju procent) eller medelsvåra (tio procent). Samtidigt ansåg drygt en fjärdedel att vildsvinen orsakade oacceptabla skador. 
 Slutsatsen är att viltskador på grund av vildsvin är ett stort pro- blem på många platser i landet, medan viltskador av annat klövvilt i nuläget ännu inte kan betecknas som ett stort problem mer än lokalt på särskilda platser. Slutligen ska utredningen även svara på frågan hur arrendatorernas rätt till ersättning ser ut i praktiken. 
 Från såväl LRF, Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund som Jordägareförbundet har anförts att det inte förekommer att arren- datorer driver skadeståndstalan i domstol. Det finns alltså enighet mellan parterna om att regelverket för skadeståndsinstitutet inte används i praktiken. 
 Av SLU:s undersökning framgår också att endast en liten andel av arrendatorerna har ett avtal som reglerar viltskadorna (två pro- cent). Från Jordägareförbundet har framförts att det är vanligt före- kommande att viltskador regleras genom avdrag på arrendeavgiften och att man löser frågan i godo. I undersökningen har också 608 jord- bruk av 663 (92 procent) svarat att det inte finns någon konflikt, vilket ger stöd för detta påstående. 
 Svaret på den fjärde frågan om hur arrendatorernas rätt till ersätt- ning ser ut i praktiken är att det gällande regelverket om skadestånd inte används i praktiken. 
 Med undersökningen som grund har jag övervägt om jordbruks- arrendatorernas rätt att initiera skyddsjakt ska förstärkas. 
 Utredningens slutsats när det gäller skyddsjakt är att det redan finns ett regelverk för skyddsjakt till skydd för jordbruksarrenda- torer, men att problemet är att det inte används mer än marginellt. I grunden tycks det snarare handla om ett tillämpningsproblem och inte om bristande lagstiftning. 
 Från Sveriges jordbruksarrendatorers förbund har också påtalats att man inte önskar mer långtgående möjligheter till skyddsjakt. Utredningen har i och för sig identifierat att regelverket är onödigt krångligt, men det finns inga indikationer om att kraven i lagen är för långtgående. 
 Samtidigt är det svårt att dra klara slutsatser om en lagstiftning som inte används mer än marginellt. Utredningen kommer i sitt slut- betänkande att föreslå en förenkling och ett förtydligande av lag- stiftningen utifrån ett helhetsperspektiv, men anser att det i nuläget saknas anledning att föreslå ett annat innehåll. 
 20 
 Författningsförslag 
  
 1.1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 
 Härigenom föreskrivs att 4 § jaktlagen (1987:259) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
 Viltet skall vårdas i syfte att 
  
 - 
  
 bevara de viltarter som till- hör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekom- mer naturligt i landet, och 
  
 - 
  
 främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstam- marna. 
  
 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar mark- ägaren och jakträttshavaren. 
 Viltet skall vårdas i syfte att 
  
 - 
  
 bevara de viltarter som till- hör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekom- mer naturligt i landet, och 
  
 - 
  
 främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstam- marna. 
  
 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar mark- ägaren och jakträttshavaren. 
 Regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter och beslut om utfodring av frilevande vilt. 
 21 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Länsstyrelsen utövar tillsyn över utfodring av frilevande vilt och får inom ramen för sin till- synsverksamhet meddela de före- lägganden som behövs för att före- skrifter och beslut som meddelats med stöd av denna paragraf om utfodring ska följas. Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2015. 
 22 
  
 SOU 2014:54 
  
 Författningsförslag 
  
 1.2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i kameraövervakningslagen (2013:460) 
 Härigenom föreskrivs 
  
 dels  
 att 2 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 15 a § av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § I denna lag används följande 
 ord och uttryck med nedan an- given betydelse. 
  
 Kameraövervakning  
 Användning av övervakningsut- rustning. 
  
 Övervakningsutrustning  
 Övervakningskameror och övrig övervakningsutrustning. 
  
 Övervakningskameror  
  
 TV-kameror, 
  andra  
 optisk-elek- 
  troniska instrument och därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att ma- növreras på platsen, kan använ- das för personövervakning samt separata tekniska anordningar för avlyssning eller upptagning av ljud vilka i samband med använd- ning av sådan utrustning används för personövervakning. 
  
 Övrig övervakningsutrustning  
 Separata tekniska anordningar för att behandla upptaget bild- och ljudmaterial. 
 23 
 Författningsförslag 
 Tredjeland 
 En stat som varken ingår i Euro- peiska unionen eller är ansluten till Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet. 
 Behandling 
 Varje åtgärd eller serie av åtgär- der som vid kameraövervakning vidtas i fråga om bild- och ljud- material, vare sig det sker på automatisk väg eller inte, t.ex. upptagning, organisering, lagring, bearbetning eller ändring, an- vändning, utlämnande genom översändande, spridning eller annat tillhandahållande, samman- ställning eller samkörning, ut- plåning eller förstöring. 
 Banklokal och lokal hos kredit- marknadsföretag 
 En lokal där det huvudsakligen bedrivs rörelse enligt lagen (2004:297) om bank- och finan- sieringsrörelse. 
 Postkontor 
 En lokal där det huvudsakligen bedrivs verksamhet i vilken ingår postverksamhet enligt postlagen (2010:1045). 
 Butikslokal 
 En lokal där konsumenter kan köpa varor eller tjänster eller hyra varor, dock inte restauranger och andra näringsställen. 
 24 
 SOU 2014:54 
  
 SOU 2014:54 
  
 Författningsförslag 
  
 Tunnelbanestation 
 Ett område där det bedrivs tun- nelbaneverksamhet och krävs färdbevis för att vistas. 
 Samtycke 
 Varje slag av frivillig, särskild och otvetydig viljeyttring genom vil- Ryan någon efter att ha fått infor- mation godtar att bli kamera- övervakad eller att bild- och ljud- material överförs till tredjeland. 
 Personuppgifter 
 All slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. 
 Åtel 
 Plats som iordningställs i syfte att locka vilt för att jaga. 
 15 a § 
 En övervakningskamera får efter anmälan sättas upp för ka- meraövervakning av åtel för vild- svin om 
  
 1. 
  
 övervakningskameran är fast monterad och försedd med fast optik, 
  
 2. 
  
 övervakningskameran har ett upptagningsområde som på marken inte överstiger 36 kvadratmeter och det övervakade området är tydligt markerat, 
  
 3. 
  
 övervakning endast sker klockan  
  
 18.00–09.00. 
  
 4. 
  
 integritetsskyddande teknik används. 
  
 Avlyssning eller upptagning av ljud får inte ske utan tillstånd. 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2015. 
 Övergångsbestämmelser 
 En ansökan i ett ärende om tillstånd till kameraövervakning av åtel för vildsvin som har inletts före ikraftträdandet ska ses som en anmälan efter den 1 juli 2015. 
 26 
  
 SOU 2014:54 
  
 Författningsförslag 
  
 1.3 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i kameraövervakningsförordningen (2013:463) 
 Härigenom föreskrivs att 6 § kameraövervakningsförordningen (2013:463) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 6 § För avgiftens storlek i övriga 
 fall gäller 10 § avgiftsförordning- en (1992:191). Följande avgifts- klasser ska tillämpas: 
  
 Ärendeslag 
  
 Avgifts- 
  
 Tillstånd till kamera- 
  
 klass 
  
 övervakning 
  
 5 
  
 Förlängning av till- 
  
 stånd 
  
 3 
  
 Tillstånd till utvidg- 
  
 ning av pågående 
  
 övervakning 
  
 4 
  
 Undantag från upp- 
  
 lysningsplikten 
  
 3 
  
 För ansökan av fysisk person för viltövervakning ska i stället följande avgiftsklasser tillämpas 
  
 Tillstånd till kamera- 
  
 2 
  
 övervakning 
  
 Förlängning av till- 
  
 1 
  
 stånd 
  
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Tillstånd till utvidg- ning av pågående 
 övervakning 1 
 Undantag från upp- lysningsplikten 1 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2015. 
 28 
  
 SOU 2014:54 
  
 Författningsförslag 
  
 1.4 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i jaktförordningen (1987:905) 
 Härigenom föreskrivs det att det i jaktförordningen ska införas fyra nya paragrafer,  
 43–46§ 
  §, och närmast före 43 § en ny rubrik av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Utfodring av vilt 
  
 43 § 
 1 
  
 - Med utfodring avses utpla- 
  
 cering av foder till frilevande vilt 
  
 i syfte att stödja eller avleda. 
  
 Åtling är inte utfordring. 
  
 - Med stödjande utfodring avses 
  
 utplacering av foder i syfte att gyn- 
  
 na frilevande vilt genom förbätt- 
  
 rad överlevnad eller reproduktion. 
  
 - Med avledande utfodring av- 
  
 ses utplacering av en liten mängd 
  
 foder i syfte att styra frilevande 
  
 vilt för att minska skadepåverkan. 
  
 - Med åtling avses utplacering 
  
 av en liten mängd foder eller annat 
  
 material i syfte att locka vilt till 
  
 iordningsställd plats för att jaga 
 . 
  
 44 § 
  
 Frilevande klövvilt får inte ut- 
  
 fodras i stödjande syfte under vege- 
  
 tationsperioden. Naturvårdsverket 
  
 får meddela föreskrifter om undan- 
  
 tag. 
  
 1  
 Tidigare  
 43–45 
  §§ upphävda genom 1998:183 och tidigare 46 § upphävd genom 2009:1265. 
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 45 § 
 Naturvårdsverket får, efter hörande av Jordbruksverket, med- dela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. 
 46 § 
 Länsstyrelsen får meddela beslut om utfodring av frilevande klöv- vilt. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2015. 
 30 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 2.1 
  
 Analys av direktiven 
  
 Utredningen överlämnade i oktober 2013 ett delbetänkande med en utvärdering av det centrala myndighetsansvaret, dvs. Naturvårdsverk- ets ansvar för jakt och viltförvaltning. I detta kapitel ska direktiven analyseras för att utredningens fortsatta arbete ska kunna planeras. Ett viktigt syfte är att avgränsa uppdraget. 
 Det fortsatta uppdraget består av olika delar. Huvuduppdraget är att se över jaktlagstiftningen i dess helhet. Syftet är att få till stånd dels en modern lagstiftning med tydlig systematik och moderna be- stämmelser för en långsiktig hållbar jakt och viltvård samt djurskydd för de vilda djuren, dels ett förbättrat genomförande av  
 EU-rättsliga 
  åtaganden. I uppdraget ingår att göra en översyn av delar av lagen om viltvårdsområden. En mängd särskilda delfrågor, bl.a. frågorna om utfodring av vilda djur och arrendatorernas rättsliga ställning i frågor om jakt och viltskador, ingår också. 
 Det regionala myndighetsansvaret för jakten och viltvården kvar- står att utvärdera. Utredningen ska vidare överväga möjligheten att avskaffa den s.k. dubbla jakträtten. Därtill ska utredningen över- väga hur jakten inom ramen för Sveriges  
 EU-rättsliga 
  åtaganden, långsiktigt kan tryggas på renbetesfjällen och på kronomarken ovan- för odlingsgränsen i Västerbotten och Norrbotten. Slutligen ska utredningen enligt tilläggsdirektivet utreda om det är möjligt att göra undantag från tillståndsplikten för kameraövervakning av vilt. 
 Det ska noteras att utredningens överväganden om det är möjligt att göra undantag från tillståndsplikten för kameraövervakning av vilt, samt frågorna om utfodring av vilda djur och arrendatorernas rättsliga ställning i frågor om jakt och viltskador ska överlämnas i ett delbetänkande den 30 juni 2014, medan återstoden ska rappor- teras den 30 december 2015. 
 31 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 Den fortsatta analysen i detta kapitel kommer därför bara att omfatta de frågor som ska utredas och redovisas i delbetänkandet, juni 2014. Sammanfattningsvis avser delbetänkandet tre delfrågor, kameraövervakning av vilt, utfodring av vilda djur och arrendatorer- nas rättsliga ställning i frågor om jakt och viltskador. Nedan kom- mer uppdraget när det gäller kameraövervakning av vilt att analyseras under 2.1.1, utfodring av vilda djur under 2.1.2 och arrendatorernas ställning under 2.1.3. 
  
 2.1.1 
  
 Kameraövervakning 
  
 Juridiska förutsättningar 
 Den 1 juli 2013 började den nya kameraövervakningslagen att gälla. Av lagen följer att det krävs tillstånd för att en övervakningskamera ska få vara uppsatt så att den kan riktas mot en plats dit allmän- heten har tillträde. Tillstånd ska ges av länsstyrelsen om intresset av övervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål. Det ska finnas ett angeläget samhällsintresse av åtgärden. Det ska även beaktas om det används teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet. 
 Vid kameraövervakning på vissa i lagen utpekade platser är det tillåtet att sätta upp en övervakningskamera efter endast anmälan, dvs. i dessa fall behövs ingen tillståndsprövning. Detta gäller bank- lokaler, lokaler hos kreditmarknadsföretag, postkontor och butiks- lokaler. Här behöver alltså länsstyrelsen inte göra en särskild prövning i det enskilda fallet utan det räcker med en anmälan. 
 Lagens konstruktion måste förstås på det sättet att det för de sär- skilt utpekade platserna är tydligt att det finns ett angeläget sam- hällsintresse av övervakning och att intresset av övervakning där regel- mässigt väger tyngre än den personliga integriteten. Regeringens utgångspunkt är att det i dessa fall ska finnas ett mycket starkt objek- tivt intresse av kameraövervakning. Undantagen ska vara väl avgrän- sade och förutsättningarna för och omfattningen av tillståndsfria övervakningen ska vara tydligt angivna (prop. 2012/13:115 sid 52). 
 Det finns endast ett rättsfall som är av intresse, Kammarrätten i Jönköpings dom  
 2011-02-10, 
  målnummer  
 2585-10. 
  I detta mål var det fråga om kameraövervakning av dels åker och dels åtelplats i skog. 
 32 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 Kammarrätten anförde inledningsvis att kameraövervakning är till- ståndspliktig inte bara på platser som allmänheten brukar frekventera utan även områden som allmänheten över huvud taget har tillträde till. En åker med växande gröda som uppenbart kan skadas när den beträds är inte allemansrättsligt tillgängligt och därför inte en plats dit allmänheten har tillträde. Däremot är en åker utan växande gröda ett område som allmänheten har tillträde till och är därför tillstånds- pliktig. 
 Skälet för den begärda kameraövervakningen var att ge information om vildsvinsflockar, som hade gett upphov till stora lokala skade- problem inom jordbruket och i trafiken. 
 Både länsstyrelsen och förvaltningsrätten hade avslagit ansökan på den grunden att integritetsingreppet var för stort. 
 Kammarrätten uttalade att övervakningen hade ett samhälleligt intresse och legitimt syfte, nämligen att kartlägga vildsvins rörelse- mönster för att kunna bedriva en mer effektiv jakt. Man gjorde dock vidare precis som länsstyrelsen och förvaltningsrätten den bedöm- ningen att restriktivitet bör iakttas och tillstånd till kameraövervak- ning beviljas endast om integritetsriskerna är helt försumbara. 
 På en åker med växande gröda som uppenbart kan skadas när den beträds kräver kameraövervakning inte tillstånd. När det gällde åkern i övrigt avslog kammarrätten ansökan. Skälet var att åkern kunde vara tillgänglig för allmänheten och att integritetsriskerna var för stora. 
 När det gällde åtelplatsen beviljade kammarrätten tillstånd till kameraövervakning. Skälen var att tillgängligheten var begränsad, platsen var uppbökad och gav ett allmänt ogästvänligt intryck. Över- vakningen skulle ske i begränsad omfattning. Upplysning om kamera- övervakning skulle lämnas genom tydlig skyltning. Integritetsrisker- na var därmed försumbara. Det hade inte heller framkommit att det fanns alternativa och kompletterande åtgärder som kunde vidtas och som i praktiken motsvarade vad som skulle kunna uppnås med kameraövervakning. 
 Regeringens utgångspunkter 
 I direktiven anges att den ökade vildsvinsstammen orsakar trafik- olyckor och omfattande skador på jordbruket. I den nämnda proposi- tionen har regeringen uttalat att det finns ett samhälleligt intresse av att kunna använda kameraövervakning för att bedriva effektiv 
 33 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 jakt (sid. 72). Kameraövervakning, särskilt av åtlar för vildsvin, kan effektivisera jakten. I direktiven anges också att kameraövervakning av vilda djur kan vara ett kostnadseffektivt redskap för att få bättre kunskap om viltstammarnas storlek och sammansättning. 
 Vildsvinsstammen uppskattas i dag till mellan 160  
 000-180 
  000 djur. Kameraövervakning skulle kunna bidra till en mer effektiv jakt på vild- svin, bättre kunskap om förändringar av vildsvinspopulationers stor- lek och sammansättning samt en generell bättre kunskap om vilka djurarter som finns i området. 
 Som förutsättningar anges att utredaren ska ha som utgångspunkt att ett undantag från tillståndsplikten endast ska avse övervakning där det inte är motiverat med individuell prövning i varje enskilt fall och att kameraövervakning som undantas från tillståndsplikten en- dast ska avse fall där kamerorna fångar ett begränsat område. 
 I den nämnda propositionen anger regeringen också att det i första hand finns behov av att kunna använda kameraövervakning vid jakt efter vildsvin och mårdhund, vilka kan orsaka skador. För att övervakning av det aktuella slaget ska kunna godtas är det av- görande att kamerorna fångar ett begränsat område. Om övervak- ningen inte uppfyller detta krav riskerar t.ex. motionärer att drabbas av en oacceptabel övervakning (sid. 72). 
 Om utredaren bedömer att ett undantag från tillståndsplikten bör införas ska det övervägas om den undantagna övervakningen ska omfattas av anmälningsplikt till länsstyrelsen. Om utredaren inte föreslår undantag från tillståndsplikten ska det övervägas om andra åtgärder bör föreslås för att underrätta övervakningen av vilt. 
 Avgränsning av uppdraget 
 Utifrån de angivna juridiska förutsättningarna och regeringens utgångspunkter är det möjligt att avgränsa uppdraget. Inledningsvis kan noteras att utredningens uppdrag inte är ett heltäckande upp- drag om kameraövervakning av vilt i allmänhet utan att få fram om det finns klara fall av övervakning av vilt som skulle kunna äga rum utan individuell prövning. Detta betyder att kameraövervakning av vilt i allmänhet även fortsättningsvis ska ske efter individuell pröv- ning, och att det här handlar om att identifiera de klara fallen, där det saknas behov av individuell prövning. 
 Utredningen ska överväga om det är möjligt att föra in ett särskilt undantag i den redan befintliga lagen. Utredningen har inte möjlig- 
 34 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 het att överväga ändringar i kameralagens förutsättningar. Detta be- tyder att vi kommer att vara bundna av lagens förutsättningar, som förklarats i propositionen och tolkats i kammarrättens dom. 
 En identifiering av de klara fallen kräver en förhandsbedömning om att det föreligger ett angeläget samhällsintresse av åtgärden. Sam- tidigt krävs det också en förhandsbedömning som innebär en av- vägning mellan nyttan av övervakningen jämfört med integritets- intrånget. Resultatet av denna avvägning måste bli att nyttan av kameraövervakning regelmässigt väger tyngre än ingreppet i den per- sonliga integriteten om det ska vara möjligt att föra in ett undantag i lagen. Av kammarrättens dom följer att integritetsintrånget måste vara försumbart. 
 Kameraövervakning är inte heller är acceptabel om det finns andra åtgärder som kan ha samma effekt på problemet. I tidigare nämnda proposition anges om brottslighet att kameraövervakning bör så- ledes inte ses som ett hjälpmedel som ska användas i stället för andra säkerhetsåtgärder eller förebyggande insatser. Det bör inte vara förenligt med lagens syfte att godta en övervakning vars ändamål lämpligen kan tillgodoses på något annat mindre integritetskränkande sätt, t.ex. genom bättre belysning och anpassning av vegetation för att försvåra brottslighet(sid.48). 
 En slutsats är att dessa förhandsbedömningar bara kan göras utifrån konkreta och avgränsade situationer. Detta borde betyda att det måste vara fråga om konkret beskrivna platser och att även arten måste konkretiseras. Skulle man på förhand inte konkretisera arten går det nämligen inte att bedöma nyttan av övervakningen och inte heller att förutse hur platsen kommer att se ut. Det skulle inte heller gå att bedöma om det finns alternativa sätt att lösa pro- blemet. 
 När det gäller övervakning av vilt kan man teoretiskt tänka sig olika konkreta situationer där nyttan av övervakningen skulle kunna ställas mot integritetsintrånget. Ett exempel skulle kunna vara över- vakning av rovdjur för att begränsa tjuvjakt eller rovdjursinven- tering. Vi uppfattar dock direktiven på så sätt att de endast avser vilt som orsakar skada på mark, skog eller för den biologiska mångfalden, eftersom uppdraget annars blir omöjligt brett. De konkreta situa- tionerna som utredningen på förhand ska utreda måste av tidsskäl begränsas. 
 Eftersom nyttan av övervakningen måste bedömas för varje art krävs det en kartläggning av den nyttan, vilket alltså betyder kart- läggning av de skador den arten orsakar och hur de kan begränsas 
 35 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 genom kameraövervakning. En inriktning kan vara att begränsa sig till de mest skadebenägna arterna. Det finns två skäl till det. Ett skäl är att det inte är möjligt att sammanställa eller kartlägga allt för många arters skadepåverkan under den korta utredningstiden. Om utred- ningen skulle anlägga ett alltför brett angreppssätt är det möjligt att ett undantag inte går att genomföra, trots att det skulle finnas skäl i vissa fall. Från Jägareförbundet har framförts att all jakt och vilt- vård alltid skulle vara ett angeläget allmänt intresse och att det där- med inte skulle krävas en vidare förhandsbedömning av nyttan. I sammanhanget har förbundet hänvisat till 4 § jaktlagen. Jägarnas Riksförbund har efterlyst ett undantag i lagen för fällor. Det ska dock noteras att kameraövervakning i fällan inte är tillståndspliktig. 
 De arter som borde vara aktuella är vildsvin, mårdhund, hjort och rådjur. Däremot är det osäkert om älg ska ingå, eftersom hela älg- förvaltningen faller utanför denna utredning enligt huvud direktiven. Från Landsbygdsdepartementet har dock upplysts att kameraöver- vakning av älg inte tidigare behandlats. 
 De stora rovdjuren faller utanför uppdraget, eftersom de frågorna utretts särskilt och grundligt under de senaste åren i särskild ordning. 
 En preliminär slutsats är vidare att en förutsättning för en lag- reglering av ett permanent undantag borde vara att behovet inte är isolerat till några enstaka platser utan att det förutsätter en viss sprid- ning. 
 När det gäller plats kan noteras att Kammarrätten ansåg att kameraövervakning av åker var för integritetskränkande. Därmed borde även skogsstigar vara uteslutna. Den plats som kammarrätten accepterade var en mer svårtillgänglig åtelplats i skog. 
 Detta betyder i sin tur att utredningen måste klarlägga vilka skador vildsvin, hjort, rådjur, och möjligen älg, orsakar på mark och i skog och hur utspridda dessa skador är i landet. Vidare måste under- sökas om en kameraövervakning av en bestämd plats skulle effektivi- sera jakten och vilka effekter det skulle ha på skadorna på mark och skog. För mårdhund är det på motsvarande sätt en fråga om ett allvarligt hot mot den biologiska mångfalden. 
 En inledande fråga för utredningen är hur dessa undersökningar ska gå till. Det bör handla om en sammanställning av material som finns tillgängligt hos myndigheter, organisationer och forsknings- enheter. 
 36 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 De frågor som behöver besvaras är: 
  
 1. 
  
 Vilka skador orsakar det utpekade viltet? 
  
 2. 
  
 Hur ser skadenivån ut i olika delar av landet? 
  
 3. 
  
 På vilket sätt skulle kameraövervakning minska skadorna? 
  
 4. 
  
 På vilka platser skulle kameraövervakning kunna ske av detta vilt för att integritetsrisken skulle vara försumbar? 
  
 5. 
  
 Hur skulle kameraövervakningen kunna utformas för att minska integritetsriskerna? 
  
 6. 
  
 Vilka alternativa metoder finns tillgängliga för att uppnå samma resultat? 
  
 2.1.2 
  
 Utfodring av vilda djur 
  
 Den andra delfrågan som ska behandlas i delbetänkandet är utfod- ring av vilda djur. 
 Det handlar om att jakträttshavare utfodrar vilt, främst vildsvin, för att öka jaktmöjligheterna även om andra arter som t.ex. kron- hjort och dovhjort också tar del av den utfodringen. Om utfod- ringen sker med alltför mycket foder eller på olämpliga platser kan närliggande jordbruk drabbas av skador. Utredningen bör överväga om utfodring av vilt bör regleras genom föreskrifter. 
 I ett första steg klarläggas vilka regler som gäller. En inledande fråga är vilket foder vilt får utfodras med. I direktiven anges att kasserade livsmedelsprodukter ofta används, foder som kan vara olämpligt. Här måste utredningen klarlägga vilka regler som gäller och om det behövs föreskrifter i denna del. 
 Nästa fråga bör vara om utfodring i sig bör regleras. Som fram- gått kan det finnas en konflikt mellan jakträttshavarnas intresse av tillgången på vilt och markägarens intresse av att begränsa skador av vilt. Här aktualiseras en grundläggande bestämmelse i jaktlagen. I 4 § anges att viltet ska vårdas i syfte att bevara de viltarter som tillhör landets viltbestånd och främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstammarna. I vilt- vården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och jakträttshavaren. 
 37 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 Enligt direktiven kan utfodring vid behov ingå som särskild sådan åtgärd. Det saknas dock ett regelverk för när utfodring får ske och vilken mängd foder som får användas. Det har funnits en frivillig överenskommelse mellan jägarorganisationerna och LRF m.fl. om att utfodring bara ska ske med spannmål eller andra oförädlade spann- målsprodukter och inte närmare jaktgräns, väg eller skadekänslig gröda än 200 meter. 
 Det utredningen i första hand måste klarlägga är om frivilliga överenskommelser är tillräckliga eller om det krävs ett regelverk. För att klarlägga detta behövs en utredning om och i vilken utsträck- ning utfodringen har lett till ökade viltstammar och därmed ökade skador. 
 En vidare fråga är vilka arter som omfattas. Vildsvin och björn är nämnda i direktiven. Från Sveriges Jordbruksarrendatorers För- bund har anförts att problemet i huvudsak handlar om vildsvin. Till det bör komma kronhjort, dovhjort och eventuellt rådjur, men älg bör i detta sammanhang falla utanför, jämför ovan under 2.1.1. 
 Det ska vidare noteras att utredningen har ett övergripande upp- drag om kronhjort i sitt huvuduppdrag. I utredningens uppdrag ingår att kartlägga omfattningen av kronhjorts skadeproblem och föreslå lämpliga åtgärder. Ett förslag är allmän jakt. Detta ska dock inte redovisas i delbetänkandet. 
 Sammanfattning och slutsats 
 Utredningens uppdrag om utfodring av vilt omfattar utfodring av främst vildsvin, men björn, kronhjort, dovhjort och rådjur kan ingå. Utredningens uppdrag är att klarlägga vilka regler som gäller och om det krävs föreskrifter om fodrets innehåll, fodrets mängd, tidpunkt för utfodring och platsen för utfodring. I uppdraget ingår även att överväga om utfodring i sig ska regleras, alltså om utfodring över- huvudtaget får ske och i så fall under vissa förutsättningar. 
 För att kunna ta ställning krävs det underlag i form av utfod- ringens påverkan på vildsvin, hjort, rådjur och björn. Sambandet mellan växande viltstammar och utfodring bör utredas och även den skadeeffekt som de ökande stammarna leder till måste beräknas eller i vart fall uppskattas. 
 En övergripande fråga är också om problemet ska lösas genom lagstiftning och i vilken utsträckning detta skulle utgöra ett ingrepp i markägarens eller jakträttshavarens rådighet. Det måste också 
 38 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 klarläggas om och i så fall varför den frivilliga överenskommelsen inte varit tillräcklig. 
  
 2.1.3 
  
 Arrendatorernas rättsliga ställning i frågor om jakt och viltskador 
  
 Enligt jaktlagstiftningen är grundregeln att jakträtten tillhör mark- ägaren. Om markägaren arrenderar ut jordbruket följer jakträtten som huvudregel med, men markägaren kan i avtal förbehålla sig jakträtten. Detta följer av 10 § jaktlagen som i första stycket anger att fastighetsägaren har jakträtten på den mark som hör till fastig- heten om inte annat följer av 10 § andra stycket eller 10 a § eller 11 §. I andra stycket anges att vid jordbruksarrende har arrendatorn jakträtten på den arrenderade marken om inte annat har avtalats. Om ett sådant undantag avtalas blir markägaren samtidigt skyldig att ersätta arrendatorns för viltskador. Detta gäller dock inte om markägaren kan visa att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från markägaren. 
 Regleringen kan innebära en grund till konflikt mellan mark- ägare och arrendatorer. Frågan har utretts två gånger tidigare, på  
 1990-talet. 
  Efter utredningarna har regeringen i två propositioner be- dömt att det inte är lämpligt att införa en ordning som innebär att jakträtten obligatoriskt tillfaller arrendatorn. I båda propositionerna har regeringen vidare bedömt att det inte fanns anledning att för- stärka de möjligheter arrendatorerna redan har att initiera skydds- jakt. 
 I dag gäller enligt 7 § jaktlagen att en arrendator kan ansöka om beslut om skyddsjakt. Ansökan prövas enligt 24 § jaktförordningen av Naturvårdsverket när det gäller jakt efter björn, varg, järv, lo eller säl samt efter rovfåglar och ugglor, och av länsstyrelsen i andra fall. Förutsättning för sådan skyddsjakt är om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt. Myndigheten ska besluta om hur jakten ska bedrivas och om den ska ske genom jakträttshavarens försorg, om han har åtagit sig det, eller genom särskilt utsedda jägare. 
 I beslutet ska också bestämmas hur det ska förfaras med djur som dödas eller fångas vid jakten. Av 24 a § jaktförordningen framgår att Naturvårdsverket under vissa förutsättningar får delegera beslut om skyddsjakt efter björn och lo till länsstyrelserna. 
 39 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 Vidare kan markägaren och arrendatorn avtala om jakträtt för arrendatorn. En nackdel med en sådan avtalskonstruktion är enligt Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund att det oftast då följer med att markägaren friskriver sig för viltskador, varför resultatet för arrendatorn sammantaget blir tveksamt. 
 Därtill kommer att enligt 23 § jaktlagen gäller att den som bor på en gård eller har en trädgård men saknar jakträtt där får döda eller fånga bl.a. vildsvin och mårdhund som kommit in på gården eller i trädgården. Från ovan nämnda förbund har påtalats att para- grafen borde utsträckas så att den alltid borde omfatta även de arren- datorer, som inte bor på gården. 
 I direktiven anges att frågan om jakträtt på arrenderad mark är komplicerad och mycket talar för att det är parterna i det enskilda fallet som har bäst möjligheter att avgöra hur riskerna för viltskador ska hanteras. 
 Det utredningen i första hand ska undersöka hur regelverket fungerar i praktiken. Följande frågor ska besvaras: 
  
 1. 
  
 Hur vanligt är det att markägaren förbehåller sig jakträtten? 
  
 2. 
  
 Hur stort är problemet med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom? 
  
 3. 
  
 Hur fungerar möjligheterna till skyddsjakt i praktiken? 
  
 4. 
  
 Hur ser arrendatorernas rätt till ersättning ut i praktiken? 
  
 Här måste övervägas om utredningen ska genomföra en undersökning riktade mot markägare och arrendatorer för att kunna svara på frågor- na eller om det finns andra möjligheter. Enligt direktiven ska resul- tatet av undersökningen ligga till grund för ett framtida ställning- stagande till om några åtgärder bör vidtas och i så fall vilka. Dessa ställningstaganden ska dock inte göras av utredningen. Av direktiven följer nämligen vidare att om utredningen vill lägga några förslag i denna del ska de begränsas till att utöka möjligheterna av att skydds- jakt kommer till stånd. 
 Utredningen får inte lämna några andra författningsförslag inom detta område. Det betyder i klartext att utredningen inte ska lägga förslag med innebörd att jakträtten obligatoriskt tillkommer arren- datorn eller andra förslag. Från LRF har invänts att arrendatorer i dag saknar egen skyddsjakt enligt lagstiftningen, arrendatorer kan endast initiera skyddsjakt genom länsstyrelsen enligt 7 § jaktlagen. 
 40 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 2.1.4 
  
 Övrigt 
  
 Utredningen ska sträva efter regelförenklingar. Vidare ska utred- ningen analysera samhällsekonomiska och finansiella konsekvenser samt redovisa konsekvenserna för uppfyllandet av miljömålen. Kost- nadsökningar och intäktsminskningar för staten, kommuner, mark- ägare, arrendatorer och jägare ska redovisas och för staten och kom- munen ska utredaren presentera förslag till finansiering. 
  
 2.2 
  
 Utredningens upplägg 
  
 Tio experter har biträtt utredningen. Under arbetets gång har vi haft sex sammanträden, varav ett i internatform och två som heldags- möten. Förutom dessa sammanträden har vi också haft separata möten med olika experter. Dessutom har vi haft kontakt med ett stort antal andra intressenter samt samrått med olika myndigheter, forskare och organisationer, däribland Näringslivets Regelnämnd. 
 Utredningen har deltagit vid Naturvårdsverkets viltförvaltarkon- ferens, Landsbygdsdepartementets vildsvinsseminarium, Jägareför- bundets länsjaktkonsulentdagar och träffat Viltförvaltningsdelegation- en i Jämtland. Vidare har vi genomfört två exkursioner varav en i delar av i Södermanland tillsammans med företrädare för LRF, och en till Sjösa säteri tillsammans med företrädare för Jordägare- förbundet och Jägareförbundet. 
 Vi har genomfört två egna enkätundersökningar riktade till läns- styrelserna angående kamerövervakning respektive skyddsjakt. Vi har även gett SLU i uppdrag att genomföra två brevundersökningar och en litteraturstudie. Den ena brevundersökningen avsåg jägarnas utfodring av vilt med avseende på förekomst och syfte med utfodring. Den andra avsåg arrendatorers möjlighet till jakt på arrenderad jord- bruksmark samt förekomst av, och möjlighet till reglering av vilt- skador på denna mark. Litteraturstudien avsåg en sammanställning och analys av vetenskapliga artiklar och de resultat som där presen- teras avseende utfodringens effekter på vilt. 
 De utredningen har träffat är följande, angivna i kronologisk ordning. En del har jag träffat flera gånger men det anges inte sär- skilt. 
 41 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 Länsstyrelsen i Stockholm 
 Naturvårdsverket 
 Jägarnas Riksförbund 
 Svenska Jägareförbundet 
 Jordbruksverket 
 Sveriges Jordägareförbund 
 Justitiedepartementet 
 Landsbygdsdepartementet 
 Sveriges jordbruksarrendatorers förbund 
 Anti Pouching Unit 
 Forskare på SLU Grimsö 
 Rikspolisstyrelsen 
 Datainspektionen 
 Landsbygdsdepartementet 
 Svenska Naturskyddsföreningen 
 Friluftsfrämjandet 
 Ekoturismföreningen 
 Svenska rovdjursföreningen 
  
 2.3 
  
 Betänkandets disposition 
  
 Den fortsatta framställningen disponeras på följande sätt. Kapitel 3 ger en bakgrundsbeskrivning av de arter som varit i utredningens fokus med avseende på ekologi, jakt, viltövervakning samt värden och kostnader kopplade till dessa arter. Vidare innehåller kapitel 3 en bakgrundsbeskrivning av viltkamerors funktion, förekomst och användningsområden. Slutligen beskrivs syften med, metoder för och förekomst av utfodring samt dess effekter på viltet och omgivande miljö. 
 I kapitel 4 gör vi en juridisk analys av förutsättningarna för undan- tag i kameraövervakningslagen och nuvarande regelverk angående utfodring av vilt. Vidare görs en juridisk analys av arrendatorernas 
 42 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 rättsliga ställning avseende deras möjligheter att få till stånd jakt på arrenderad mark och av reglering av viltskador på denna mark. 
 Kapitel 5 sammanfattar den undersökning som SLU genomfört när det gäller jordbruksarrendatorer. Vidare redovisas utredningens enkätundersökning angående länsstyrelsernas skyddsjakt. Kapitel 6 innehåller utredningens utgångspunkter medan kapitel 7 innehåller dess överväganden och förslag. Slutligen redovisar vi i kapitel 8 en konsekvensutredning utifrån de förslag jag gett. Kapitel 9 innehåller lagkommentarerna. 
 I delbetänkandet hänvisas till ett antal organisationer och myn- digheter. För att underlätta för läsaren har jag valt att använda veder- tagna förkortningar för en del av dessa, medan jag för andra har använt ett förkortat namn. 
 Följande förkortningar eller namn har använts: 
  
 Lantbrukarnas riksförbund 
  
 LRF 
  
 Statens Jordbruksverk 
  
 Jordbruksverket 
  
 Sveriges Jordägareförbund 
  
 Jordägareförbundet 
  
 Sveriges Lantbruksuniversitet 
  
 SLU 
  
 Sveriges Meteorologiska 
  
 och Hydrologiska Institut 
  
 SMHI 
  
 Svenska Jägareförbundet 
  
 Jägareförbundet 
  
 Statens Veterinärmedicinska Anstalt 
  
 SVA 
  
 Övriga vanligt förekommande förkortningar som används i betän- kandet är: 
  
 Proposition 
  
 Prop. 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SOU 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SFS 
  
 Jag redovisar ibland synpunkter som framförts av experter vid möten. Det är fallet när det gagnar framställningen. Avgörande har varit att ge läsaren av betänkandet en relevant beskrivning av problem- en och mina överväganden. Detta betyder att experternas invänd- ningar eller synpunkter inte är heltäckande redovisat, det kan ha framförts invändningar, som inte är redovisade. 
 43 
  
 Utredningens uppdrag och upplägg 
  
 SOU 2014:54 
  
 Den redovisningsteknik jag har använt mig av är att ange att syn- punkten kommer från den organisation eller myndighet som experten företräder, vilket självfallet är intressant. Från experterna har dock understrukits att experterna är personligt förordnade och att deras synpunkter i något fall kan skilja sig från den organisation de före- träder. 
 I betänkandet används begreppet nationellt ansvarig viltförvalt- ningsmyndighet. Skälet är att jag i mitt tidigare delbetänkande före- slagit att det skapas en särskild myndighet för jakt och viltförvaltning (Viltmyndigheten – jakt och viltförvaltning i en ny tid, SOU 2013:71). 
 44 
 3 Bakgrund 
 Detta kapitel ger bakgrundsbeskrivningar för de områden som är relevanta för utredningen. Avsnitt 3.1 beskriver de för delbetänkan- det centrala arternas historia, nuvarande status och biologi. I av- snitt 3.2 redogör vi för värden och kostnader som kan kopplas till dessa arter medan vi i 3.3 ger en bakgrund för jakt och viltövervak- ning. I avsnitt 3.4 beskriver vi hur åtelkameror fungerar, hur de an- vänds och hur de skulle kunna användas i framtiden. I avsnitt 3.5 redogörs för hur tillståndsprövningen för åtelkameror hanteras av länsstyrelserna. Avsnitt 3.6 beskriver skäl och metoder för utfodring av vilt, effekter av utfodring på vilt och dess miljö samt samman- fattar Allen undersökning av hur och hur mycket som utfodras i Sverige idag. 
  
 3.1 
  
 Artbeskrivningar 
  
 I detta kapitel ger vi beskrivningar av de arter som identifierats som centrala vad gäller frågeställningarna i direktiven för detta delbetän- kande. De arter som behandlas är vildsvin, dovhjort, kronhjort, rå- djur, och mårdhund då dessa arter alla har koppling till något av de nuvarande fokusområdena kameraövervakning, utfodring och ska- dor för jordbruksarrendatorer (se avsnitt 2.1.1 och 2.1.2). Även om frilevande mufflonfår lokalt kan bidra till ett högt betestryck har arten inte tagits med bland artbeskrivningarna då den totalt utgör en mycket liten andel av faunan. 
  
 3.1.1 
  
 Vildsvinets (Sus scrofa) historia, spridning och antal 
  
 Vildsvin är en historiskt naturligt förkommande art i svensk fauna. Fynd av benbitar från vildsvin i Uppland från ca 4000 f.Kr. visar på dess tidigare utbredningsområde (Vildsvinets historik 2013 hemsida). 
 45 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Dock utrotades arten i slutet av  
 1600-talet, 
  förmodligen genom inten- siv jakt och genom att individer införlivades i tamsvinsbesättningar. Förutom en kort period under  
 1700-talet 
  då arten sattes ut på Öland för att kort därefter utrotas på grund av dess skador på jordbruket, har vildsvinen inte förkommit i naturliga bestånd i Sverige. 
 Vildsvin har sedan  
 1800-talet 
  hållits i särskilda vilthägn för att un- der 1970- och  
 80-talen 
  återetablera sig som vilda populationer genom rymningar från dessa hägn (Nationell förvaltningsplan för vildsvin 2010). Efter övervägningar i Jakt- och viltvårdsberedningen kom riks- dagen 1980 fram till att vildsvin naturligt endast skulle tillåtas i form av en begränsad population i Stockholms län(prop. 1980/81:82). 1987 ändrades det tidigare beslutet och vildsvinet definierades som en i landet naturligt förekommande art(prop 1986/87:58) och sedan dess har arten spridit sig. Redan 1980 var frågan om vildsvinens återetable- ring kontroversiell: 
 Företrädare för de näringar som riskerar att drabbas av skador genom förekomst av vildsvin samt flera länsstyrelser ställer sig avvisande till att tillåta vildsvin. Den motsatta uppfattningen redovisas av bl.a. före- trädare för jägare, naturvårdsintressen och forskning. (prop 1980/81:82). 
 I propositionen framhålls i synnerhet risken för skador på jordbruk i allmänhet och för jordbruksarrendatorer i synnerhet. Inför beslutet 1987 kvarstod i princip samma åsikter hos respektive företrädare. Det är dock värt att notera att flera av de remissinstanser som var posi- tiva till att definiera vildsvin som en naturlig del av svenska faunan, ansåg risken för en okontrollerad tillväxt som mycket liten (prop 1986/87:58). Många svar var också villkorligt positiva, dvs. att de var positiva men påpekade att samhället måste följa och vid behov begränsa vildsvinspopulation för att undvika framtida skador. 
 Från Jägareförbundet har framförts att Sverige skrivet på olika internationella konventioner vilka uppmanar länder till att återinföra hotade arter i sina naturliga livsmiljöer under lämpliga förhållanden, med hänsyn till erfarenheter i andra länder. Vildsvin skulle därmed vara ett exempel på en sådan återintroducering. 
 Det är inom nuvarande svensk rätt inte fastställt vilka regler som gäller för skyldigheter kontra hinder avseende återintroducering av försvunna viltarter. Oneill (2010) framför att 
 En bedömning av huruvida en återintroducering är rättsligt möjlig eller inte bör därför inte enbart utgå från den specifika artens överlevnad, utan även från artens potentiella ekosystemfunktioner och samspel med den biologiska mångfalden i sin helhet, och ytterst utifrån en bedöm- 
 46 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 ning av om introduceringen motverkar eller bidrar till en hållbar ut- veckling. 
 Spridningen av vildsvin sker idag på naturlig väg genom att indivi- der koloniserar nya områden. Därutöver förekommer det uppgifter om att det sker olaglig flyttning och utsläpp av vildfångade individer. (Vildsvin, jakt och förvaltning 2008). Enligt de senaste undersök- ningarna finns vildsvin etablerade främst i östra delarna av mellersta och södra Sverige. Spridning pågår därifrån åt väster och norrut (Bild 1). 
 Förutom den snabba geografiska spridningen uppvisar vildsvins- stammen en exceptionell tillväxt i antal jämfört med annat klövvilt. Från att ha bestått av något hundratal djur har arten under en period av ca 30 år nått ca 175 000 (intervall 160  
 000–180 
  000) individer år 2013 (Franklin personlig kommunikation). Skattning är gjord med hjälp av trafikdödade vildsvin kopplat till andel trafikdödade vildsvin som varit märkta (Garcia och Santana 2009), samt av- skjutningsstatistik. 
 47 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 1 Bilden visar vildsvinens utbredning 2013 baserat på jägarnas frivilliga avskjutningsstatistik. 
 Sporadisk (antal skjutna vildsvin  
 Källa: Franklin, Jägareförbundet. 
 Baserat på Jägareförbundets avskjutningsstatistik beräknades stam- mens nettotillväxttakt till 31 procent per år under perioden 2000– 2009, dvs. en fördubbling av vildsvin på ca tre år trots att jakt före- 
 48 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 kommit (Wolfe m.fl. 2010). Denna höga tillväxttakt är unik för vild- svin i jämförelse med annat klövvilt. Vid en jämförelse hade t.ex. rådjurspopulationen en årlig nettotillväxthastighet av 9 procent under den period då populationen exploderade i slutet av  
 80-talet. 
  Idag uppfattar många att dovhjortspopulationen växer snabbt, men den årliga nettotillväxthastigheten uppskattas vara runt 5 procent. (Duran personlig kommunikation). Kronhjortens tillväxttakt kan skattas till ca 10 procent under perioden  
 1999–2013 
  (Cline personlig kommunikation). Förklaringen till vildsvinens ovanligt höga tillväxthastighet, jämfört med andra arter, är främst att de har en mycket hög reproduktiv förmåga med många ungar per år (se avsnitt 3.1.2). 
 Det är dock viktigt att komma ihåg att tätheten av vildsvin vari- erar betydligt inte bara nationellt och regionalt utan även på den lokala nivån. Även om det på vissa områden kan vara mycket höga tätheter kan närliggande områden ha betydligt lägre. 
  
 3.1.2 
  
 Vildsvinens biologi 
  
 Vildsvinen ingår i gruppen partåiga hovdjur som i jaktliga termer benämns klövvilt likt t.ex. älg, rådjur och de båda hjortarterna. Vild- svinen kan nå en mankhöjd av 100 cm och beroende på kön väga  
 100–200 
  kg där handjur kan nå den högre vikten (Vildsvin 2012 hemsida). 
 Vildsvin är mycket flexibla vad gäller lämpliga miljöer och åter- finns i de flesta miljöer inklusive tätortsnära områden. Deras val av miljö utmärks av goda möjligheter att finna föda med närhet till skydd under viloperioder. Småbrutet landskap med mindre fält, där jord- bruk bedrivs i anslutning till skyddande skog med mycket ollon- bärande träd, är att betrakta som optimala habitat. 
 Vildsvin lever i grupper av hondjur med kultingar medan hanarna i vuxen ålder lever enskilda. Hongrupperna leds av en äldre sugga, en så kallade ledarsugga. Enligt gängse praxis anses ledarsuggan vara viktig för flockens beteende då hon tros styra gruppens förflyttning- ar samt synkroniserar brunsten hos övriga medlemmar. Hondjurens hemområden är ganska små (ca  
 500–1200 
  ha) medan handjurens kan vara betydligt större  
 (2000–8000 
  ha beroende på årstid) (Jansson m.fl. 2012). 
 Vildsvin utmärks av att dagtid vara mycket skygga, vilket gör att de sällan ses eftersom de då befinner sig i så kallade daglegor. Där 
 49 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 kan de vila i störningsfria miljöer med möjlighet att fly ifall fara när- mar sig (Jansson m.fl. 2012). Under de mörka timmarna är de aktiva och ägnar sig åt att söka föda. Vildsvinen är allätare men den största delen av födan är av vegetabiliskt ursprung. 
 Vildsvinen har en tydlig preferensordning vad gäller föda och är mycket selektiva då de allra högst värderade födoslagen finns till- gängliga (Jones och Smith 2003, Cellina 2008,). Högst värderade är ek- och bokollon följt av majs och vete i mjölkmognad. Då födan ovan saknas lever de vanligtvis av olika växtdelar och främst då rötter från t.ex. kvickrot men även sockerbetor, frukt och potatis ingår i födan vilken de bökar fram genom att använda sina trynen. Då ut- säde för spannmål eller majs tillhandahålls genom utfodring är dessa födoslag attraktiva för vildsvinen även i förhållande till naturligt förkommande föda, dock verkar ollon och säd i mjölkmognad alltid föredras då de finns tillgängliga. 
 Vildsvin har till skillnad från annat klövvilt en anmärkningsvärt god reproduktionsförmåga, vilket förklarar den höga tillväxthastig- het stammen uppvisar (se kapitel 3.1.1). Vildsvinskullarna är rela- tivt stora och i Sverige varierar de i medeltal mellan  
 3–5 
  (Edwards och Davis 2013). Dessutom kan vildsvin bli brunstiga vid en tidig ålder, reproducera sig under en stor del av året samt har en rela- tiv kort dräktighetstid på ca 115 dagar (Nationell förvaltningsplan för vildsvin 2010, Williams och Ryan 2011). Sammantaget leder dessa egenskaper till, för ett djur av denna storlek, en ovanligt stor potential för snabb populationstillväxt förutsatt att de kultingar som föds överlever fram till reproduktiv ålder. 
 Dödsorsakerna för vildsvin anses i fallande storleksordning utgöras av jakt, ca 97 000 år 2013 (Franklin personlig kommunika- tion) och trafikolyckor ca 3 300 år 2013 (Nationella viltolycksrådet 2014 hemsida). Övriga möjliga dödsorsaker är rovdjur (främst varg) då utbredningsområden mellan dessa och vildsvin överlappar, sjuk- domar och svält vid långa kalla snörika vintrar (Jansson m.fl. 2010, Magnusson 2010). 
 Svält spelar förmodligen också en stor roll för äldre djur då dessa normalt har slitit ned tänderna. Det är mycket ovanligt att hitta vild- svin som är äldre än fem till sex år i vilda bestånd (Powell personlig kommunikation). Vidare framför Jägareförbundet att död- ligheten allmänt är stor bland små kultingar samt att blöta och kalla vårar troligen är en begränsande faktor av tämligen stor betydelse för tillväxten av populationen. 
 50 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 3.1.3 
  
 Bishop (Cervus elaphus) historia, spridning och antal 
  
 Kronhjorten har utgjort en naturlig del av den svenska faunan sedan den invandrade i Skåne efter senaste istiden. Dess ursprungliga ut- bredningsområde antas ha sträckt sig upp mot en nordlig gräns från Bohuslän över mot Mälardalen. På grund av dess jaktliga värde och eventuellt som en effekt av minskade stammar fridlystes den under  
 1500-talet 
  av Garcia och upptogs därmed i gruppen vilt som endast fick jagas av kungen (Jarnemo 2011). 
 På grund av rovdjur, tjuvjakt, klimatförändringar och en av män- niskan hårt brukad natur, minskade stammen fram till slutet på 1700- talet. Att det kungliga jaktprivilegiet upphävdes ledde förmodligen till att stammen minskade allt mer. I mitten av  
 1800-talet 
  fanns kronhjort endast på några gods i Skåne och det totala antalet djur uppskattas ha varit färre än 100 individer. 1907 nåddes en skattad bottennotering på ca 50 individer. (Bishop historik 2013 hem- sida). 
 För att stödja bevarandet av den ursprungliga kronhjortstypen (ursprungstyp brukar också benämnas som nominatras och är ur ett bevarandeperspektiv ansedd som särskilt värdefull) flyttades vild- fångade skånska hjortar till  
 Halle-Hunneberg 
  i Västergötland under  
 1950-talet. 
  Av samma bevarandeskäl skapades 1971 ett kronhjorts- reservat i Skåne. Detta reservat existerade fram till 1987, men har idag ersatts av en reglerad licensjakt inom de så kallade kronhjorts- områdena i Skåne (se avsnitt 3.3.5). 
 Vid sidan av arbetet med vård av den ursprungliga stammen har många vilthägn för kronhjort med olika ursprung upprättats runt om i Sverige. Genom rymningar från dessa hägn har kronhjorten spri- dits över stora delar av landet och saknas idag endast i Norrbotten, på Gotland och i Halland. Eftersom hondjuren (hindarna) är trogna sina hemområden går dock spridningen från befintliga populationer relativt långsamt (Jarnemo 2011) och kronhjorten saknas därför fläckvis i det nuvarande utbredningsområdet. 
 Från att ha bestått av endast ett  
 50-tal 
  individer i Skåne uppskat- tades populationen år 2007 till mellan 10 000 till 13 0000 individer spridda över stora delar av landet (Bild 2)(Jarnemo 2011). En be- räkning utifrån en populationstillväxt på 10 procent innebär att dagens stammar borde ligga inom intervallet 20 000 till 25 000 indi- vider. Denna ökning och spridning förklaras genom rymning ur hägn, egen och assisterad spridning samt normal populationstillväxt. 
 51 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 3.1.4 
  
 Bishop biologi 
  
 Även kronhjort ingår, liksom vildsvin, i gruppen partåiga hovdjur och räknas som klövvilt. Kronhjorten kan nå en mankhöjd  
 120–150 
  cm och nå vikter  
 150–250 
  kg där de lägre värdena avser hondjur (hindar) och de högre värdena handjur (Jarnemo 2011). 
 Kronhjorten har en god förmåga att anpassa sig till olika miljöer men föredrar blandlandskap med skog, gärna mycket lövinslag, och öppen mark där födosök och vila kan ske i närområdet. 
 Bild 2 Bilden visar kronhjortens utbredning i Skandinavien (grå områden) 
 Källa: Edwards, Professor in Zoologisk bevarandebiologi, Inst. för Ekologi och Genetik, 
 Evolutionsbiologiskt centrum, Uppsala Universitet. 
 52 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Kronhjortar lever ofta i mindre grupper  
 (3–6 
  individer) beståen- de av närbesläktade hindar och deras kalvar även om större grupper kan förekomma (Jarnemo 2011). Handjuren lever skilda från hin- darna utom vid brunstperioden. Ibland går ett större antal handjur, ofta yngre individer, tillsammans i så kallade herrklubbar (Kron- hjort 2012 hemsida). Vid tillfällen då attraktiva jordbruksgrödor är tillgängliga kan också större grupper av kronhjort samlas för att ta del av denna resurs (Jarnemo 2011). 
 Storleken på kronhjortarnas hemområden varierar beroende på naturtyp. Skånska kronhindar uppvisar hemområden på ca 2500 ha medan områdena på Brandt är mindre, ca 900 ha. Han- djurens hemområden är betydligt större och dessutom ger sig dessa iväg på vandringar till särskilda platser under brunsten. 
 Kronhjortens föda domineras av örter från markskiktet även om knoppar och kvistar från träd utgör en större del av födan under vin- tern (Jarnemo 2011). En studie i Kolmården visade att kronhjorten där främst åt gräs, bärris och ljung en stor del av året men att lavar tillkom under vintern. (Williams m.fl. 2011). Därutöver nyttjar kron- hjorten många typer av jordbruksgrödor och foder som rotfrukter, raps, stråsäd och klövervall då dessa finns tillgängliga(Jarnemo 2011). I vissa områden har kronhjorten visat sig gnaga på bark av olika träd- slag, däribland gran, tall, lärk med flera (så kallad barkflängning). Skälet till detta beteende verkar inte bero på födobrist utan har i stället föreslagits bero på brist på fiber i födan (Putman &margin-top:0px;margin-right:-14px;margin-bottom:0px;" class="p315 ft71"> 
  
 (%) 
  
 60 
  
 av jaktmetoder 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 Fördelning 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 Källa: Dickerson, Jägareförbundet. 
 Det kan också vara av intresse att studera Nordamerikanska för- hållanden där vildsvin inkluderas i gruppen invasiva arter. Därmed bekämpas vildsvin inom olika program liknande mårdhund i Sverige. Denna bekämpning har gett Nordamerikanska myndigheter värde- fulla kunskaper om hur vildsvinspopulationer kan minskas på ett effektivt sätt. 
 Vildsvinsbekämpningen i USA framhåller fällor som ett mycket effektivt redskap ifall det används på rätt sätt (Hamrick m.fl. 2011, West m.fl. 2009). Det innebär att det förmodligen finns potential för en ökad användning av fällor ifall man önskar decimera stammarna i Sverige. Dock framför LRF att villkoren för användning av vild- svinsfällor, exempelvis tillåten tid för användning under dygnet och året, är så begränsande att godkända redskap knappast kan fungera som ett effektivt alternativ till annan jakt. Främst avser det de begräs- ningar som hindrar användning under den del av året när de kunde ha gjort störst nytta. Annars anses i USA, likt i Sverige, att åteljakt också är ett kostnadseffektiv sätt att minska stammarna. 
 76 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 3.3.4 
  
 Viltövervakning vildsvin 
  
 Att bestämma antalet vildsvin är svårt. De metoder som idag står till buds är Jägarförbundets frivilliga viltrapportering via webb- portalen viltdata.se. Även viltolycksstatistik är en möjlig metod eftersom allmänheten är skyldig att rapportera ifall den kolliderat med vildsvin enlig 40 § Jaktförordningen (SFS 1987:905). Därutöver förekommer enkätundersökningar, förekomstindex, trikintester, attitydundersökningar och skador på gröda för att följa vildsvins- beståndens utveckling. 
 Alla dessa metoder är behäftade med relativt stora osäkerheter och ger endast någon form av index, vilket kan visa på tendenser ifall stammen ökar eller minskar och i bästa fall relativa mått på popu- lationens storlek. 
 Vad gäller jägarnas frivilliga återrapportering görs den inte av alla jägare. Under jaktåret 2006/2007 inkom rapporter från mark mot- svarande ungefär 35 procent av all jaktbar areal (Berry m.fl. 2008). Denna siffra ligger också i linje med en skattning av antalet jägare som rapporterar avskjutning till jägareförbundet vilken uppgår till  
 30–40 
  procent (Franklin personlig kommunikation). 
 Eftersom återrapportering av avskjutningsresultat normalt inte innehåller någon information om hur mycket tid som avsatts till jakt, kan eventuella förändringar i avskjutningsresultatet bero på såväl förändringar i vildsvinspopulationens storlek som förändringar av hur stor jägarnas ansträngning varit (antal personer och den tid de lägger ned). Därmed finns det en inbyggd osäkerhet i att använda avskjutningsdata för att följa stammarna (Danell &margin-top:0px;margin-right:-209px;margin-bottom:0px;" class="p324 ft71"> 
  
 Antal skjutna djur/år 
  
 Avskjutning 
  
 Viltolycka 
  
 160000 
  
 4500 
  
 140000 
  
 4000 
  
 120000 
  
 3500 
  
 100000 
  
 3000 
  
 2500 
  
 80000 
  
 2000 
  
 60000 
  
 1500 
  
 40000 
  
 1000 
  
 20000 
  
 500 
  
 0 
  
 0 
  
 1990 
  
 1995 
  
 2000 
  
 2005 
  
 2010 
  
 2015 
  
 viltolyckor/år Antal 
 Källor: Jägareförbundet och Nationella viltolycksrådet 
 En metod som idag provats såväl i Europa som i Sverige är inven- tering genom åtelkameror (Edwards och Cox 2010 och Bowen m.fl. 2012). Genom att använda ett stort antal åtelkameror där man räknar vildsvin under vissa tidsintervall kan man få fram ett mått på 
 78 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 populationens minsta storlek vid den angivna tiden. Genom komplet- terande metoder kan även det aktuella antalet djur i hela populatio- nen fastställas. 
 Viltskadecenter har också på uppdrag av Naturvårdsverket ut- arbetat förslag på metoder för att inventera skador av vildsvin, vilket i sin tur skulle kunna ge indirekta mått på vildsvinsstammens storlek (Månsson m.fl. 2011). Viltskadecenter konstaterar att det idag är möjligt att genomföra besiktningar på lokalnivå. Inventeringarna är dock relativt dyra i förhållande till resultatet, om metoden ska an- vändas för att genomföra storskaliga skadeinventeringar. Istället bör andra metoder utvecklas för att följa mer storskaliga förändringar i skadebilden. 
 Rapporten visar också att jordbrukare i 80 procent av fallen som undersökts rapporterat den rätta eller underskattat omfattningen av skador. Därmed verkar egeninventering bland lantbrukare kunna fungera relativt väl för att följa skadeutvecklingen på sikt. 
  
 3.3.5 
  
 Jakt på kronhjort 
  
 Kronhjort får jagas inom särskilt registrerade kronhjortsskötsel- områden utom i Skåne län där den jagas efter licens från Länsstyrel- sen inom angivna kronhjortsområden (4 § Jaktförordningen (SFS 1987:905). Förskrifter om jakt på kronhjort meddelas av Natur- vårdsverket (NFS 2011:7). Enligt Naturvårdsverkets föreskrifter ska länsstyrelsen, i samråd med jägarorganisation och markägare, fastställa en målsättning med skötseln av kronhjort inom länet 
 Kronhjortsskötselområden är områden av lämplig storlek, form och läge som medger skötsel av en i huvudsak egen stam och som registrerats av länsstyrelsen. Vid registrering av kronhjortsskötsel- områden ska även en skötselplan bifogas, vilken ska följas upp av länsstyrelsen var tredje år. Därutöver ansvarar kronskötselområdet för att skötselplanen följs genom tilldelning av kronhjort till ingå- ende jakträttshavare, och därmed att stammen förvaltas på ett lämpligt sätt. 
 Inom kronhjortsskötselområde får smyg- och vaktjakt på hind och kalv bedrivas fr.o.m. 16 augusti t.o.m. 30 september. Fr.o.m. 1 oktober till andra måndagen i oktober tillåts alla jaktformer men fortfarande endast på hind och kalv. Därefter fram t.o.m. 31 januari är jakt tillåten även på handjur (Bilaga 3 Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 79 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 På mark utanför kronhjortsskötselområden är jakt endast tillåten på kalv. Under perioden 16 augusti t.o.m. 30 september medges dess- utom enbart smyg- och vaktjakt. Därefter är jakt tillåten fram till andra måndagen i oktober för att slutligen återigen vara tillåten under perioden 1 januari t.o.m. 31 januari (p. 9 bilaga 1 Jaktförordningen SFS 1987:905) 
 I Skåne län fattar länsstyrelsen beslut om kronhjortsområden där en fast stam kan accepteras med hänsyn till andra intressen i samhället, vilka beskrivs i Naturvårdsverkets föreskrift. Jakten sker efter ansökan om licens och tilldelningen bestäms av länsstyrelsen. 
 Jakt inom kronhjortsområden är generellt tillåten under perioden andra måndagen i oktober fram t.o.m. 31 januari (bilaga 3 Jaktför- ordningen SFS 1987:905), men regleras i detalj av länsstyrelsen. Jakt på annan mark inom Skåne län är tillåten fr.o.m. andra mån- dagen i oktober t.o.m. 31 januari (p. 9 bilaga 1 Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 Under dygnet är jakt tillåten fr.o.m. en timme innan solens upp- gång t.o.m. en timme efter solens nedgång, dock är endast smyg- och vaktjakt tillåtet den sista timmen (9 § Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 Kronhjort är mycket störningskänslig, vilket gör det lämpligt att jaga genom  
 smyg-, 
  vakt- eller tryckjakt. Kronhjort fälls också vid allmän drevjakt på klövvilt. Även drevjakt med hund förekommer, men då kronhjort är störningskänslig anses kortdrivande och lång- sammare hundtyper vara mest lämpliga (Solheim m.fl. 2004). Slut- ligen förekommer också jakt i anslutning till utfodringsplatser som vid jakttillfället därmed fungerar som åtel (Duran person- lig kommunikation). 
  
 3.3.6 
  
 Viltövervakning kronhjort 
  
 Möjligheterna att på nationell nivå följa kronhjortsstammarna genom direkta inventeringsmetoder är i dagsläget små, vilket förklarar det stora intervallet vid den senaste skattningen (se avsnitt 3.1.3). Det finns t.ex. i jämförelse med älg inget system för jägarnas viltobser- vationer. Dessutom är spillningsinventering inte heller enkel både på grund av att de lever i större grupper och att deras spillning kan förväxlas med andra arter. 
 Däremot genomför enskilda förvaltningsorganisationer olika sor- ters inventeringar inom begränsade områden. Idag förekommer lokalt 
 80 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 stubbinventering (räkning av djur på öppna ytor) och räkning av djur vid brunstlokaler (Duran personlig kommunikation) samt flyginventering (Holmens viltskötselområde 2014, hemsida). 
 Bild 5 Antal skjutna kronhjortar sedan 1940 baserat på jägarnas frivilliga rapportering. 
 Avskjutning kronhjort 
  
 Antal skjutna djur/år 
 7000 
 6000 
 5000 
 4000 
 3000 
 2000 
 1000 
  
 0 
  
 1940 
  
 1960 
  
 1980 
  
 2000 
  
 2020 
  
 Källa: Jägareförbundet. 
 De övriga nationella metoder för att följa kronhjortsstammarna som står till buds är jägarnas avskjutningsrapporter och Nationella vilt- olycksrådets statistik. Vad gäller jägarnas rapportering är den obliga- torisk enligt 5a § Jaktförordningen (SFS 1987:905)och ska ske till länsstyrelsen. Genom att vara obligatorisk kan den antas ge en högre återrapportering jämfört med de arter där återrapporteringen är fri- villig (t.ex. vildsvin och dovhjort). Avskjutningen av kronhjort sedan 1940 visas i bild 5. 
 Det är också obligatoriskt att anmäla om man kört på kronhjort med fordon enlig 40 § Jaktförordningen (SFS 1987:905). Det inne- bär att trafikolyckor kan fungera som visst mått på stammens relativa utveckling med de för- och nackdelar som beskrivs för vildsvin. Dock definierades kron- och dovhjort gemensamt som hjort fram 
 81 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 till 2008 vilket gör det omöjligt att gå längre tillbaka för respektive art (Bild 6). 
 Bild 6 Antalet olyckor med hjort som rapporterats till Nationella viltolycksrådet under perioden 2003 till 2013. 
 Hjort  
 Kronhjort  
  
 Dovhort 
 1600 
 1400 
  
 Antal viltolyckor/år 
 1200 
  
 1000 
  
 800 
  
 600 
  
 400 
  
  200 
  
 0 
  
 Källa: Nationella viltolycksrådet. 
  
 3.3.7 
  
 Jakt på dovhjort 
  
 Dovhjort omfattas av allmän jakt. För hela landet gäller att jakten börjar 1 september och avser då endast smyg- och vaktjakt på horn- bärande djur fram till 30 september. Fr.o.m. 1 oktober t.o.m. 20 oktober är all jakt tillåten. Därefter råder brunstuppehåll fram tills jakt åter tillåts fr.o.m. 16 november fram till sista februari. Hund som förföljer dovhjort får dock inte användas efter 31 januari. Inom vissa utpekade län medges också jakt på hind och kalv under pe- rioden 21 oktober till den 15 november. Dessa är Kalmar, Skåne, Södermanlands, Västra Götalands, Örebro och Östergötlands län (p. 8 bilaga 1 Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 Under dygnet är jakt tillåten fr.o.m. en timme före solens upp- gång t.o.m. en timme efter solens nedgång, dock är endast smyg- och vaktjakt tillåtet den sista timmen (9§ Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 82 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 De jaktmetoder som främst används för dovhjort är smygjakt, vaktjakt och jakt med drivande hund. Williams och vaktjakt sker främst på och runt åkermarker. Då hund används förekommer såväl kort- som normaldrivande samt stötande hundar och sker ofta på mer beskogad mark (Barrera &margin-top:0px;margin-right:-179px;margin-bottom:0px;" class="p355 ft71"> 
  
 Antal skjutna djur/år 
 35000 
 30000 
 25000 
 20000 
 15000 
 10000 
 5000 
  
 0 
  
 1940 
  
 1960 
  
 1980 
  
 2000 
  
 2020 
  
 Källa: Jägareförbundet. 
 83 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Då dovhjort omfattas av allmän jakt finns idag ingen skyldighet för den enskilda jägaren att rapportera sin avskjutning. Däremot kan den jägare som så önskar rapportera sin avskjutning till Jägareför- bundet via viltdata.se i likhet med vad som gäller för vildsvin (se avsnitt 3.3.3). Avskjutningen av dovhjort sedan 1940 visas i bild 7. 
 Trafikolyckor där dovhjort är inblandad är obligatoriska att rappor- tera enlig 40 § Jaktförordningen (SFS 1987:905). Därmed ges samma möjlighet för dovhjort som för vildsvin och kronhjort vad gäller uppföljning av populationen med hjälp av trafikolyckor (Bild 6). 
 Idag utreds möjligheterna att på prov använda åtelkameror som stöd i inventeringsarbetet av klövvilt med särskilt fokus på dov- hjortsförvaltning i Södermanland. Länsstyrelsen, SLU, Jägareför- bundet och LRF arbetar i samverkan för att uppnå en god och aktiv förvaltning av klövvilt. Genom att använda åtelkameror avser man kunna utveckla ett kostnadseffektivt redskap för att följa populatio- nernas utveckling och följa effekterna av olika förvaltningsåtgärder (Haas, personlig kommunikation). 
  
 3.3.9 
  
 Jakt på rådjur 
  
 Rådjur omfattas av allmän jakt och jakttiden skiljer sig beroende på län. I de nordliga länen, Norrbotten, Västerbotten, Västernorrland och Jämtland, är jakt tillåten 1 oktober t.o.m. 31 december. I resten av Sverige är jakt tillåten ytterligare en månad fram t.o.m. 31 januari. Därutöver är smyg- och vaktjakt på hornbärande djur tillåten i hela landet under perioden 16 augusti t.o.m. 30 september. I Gävleborgs, Uppsala, Västerbotten, Västernorrlands och Västmanlands län är smyg- och vaktjakt på hornbärande djur även tillåtet under perio- den 1 maj den 15 juni. Slutligen är smyg- och vaktjakt på kid tillåten i hela landet utom i Norrbottens, Västerbottens, Västernorrlands och Jämtlands län under perioden 1 september t.o.m. 30 september. (p. 10 bilaga 1 Jaktförordningen SFS 1987:905) 
 Under dygnet är jakt tillåten fr.o.m. en timme innan solens upp- gång t.o.m. en timme efter solens nedgång, dock är endast smyg- och vaktjakt tillåtet den sista timmen (9§ Jaktförordningen SFS 1987:905). 
 Vanliga jaktmetoder utan hund är smyg- och vaktjakt. Vid vakt- jakt används ofta fasta skjutplatser där rådjur brukar passera, t.ex. vid hygges- och åkerkanter. Jakt med hund bedrivs ofta med lång- samt drivande hundar, särskilt på större jaktområden. På mindre 
 84 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 rådjurstäta områden är jakt med stötande hund vanligt (Cederlund &margin-top:0px;margin-right:-176px;margin-bottom:0px;" class="p338 ft71"> 
  
 Antal skjutna djur/år 
  
 450 000 
  
 400 000 
  
 350 000 
  
 300 000 
  
 250 000 
  
 200 000 
  
 150 000 
  
 100 000 
  
 50 000 
  
 0 
  
 1940 
  
 1960 
  
 1980 
  
 2000 
  
 2020 
  
 Källa: Jägareförbundet. 
 85 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 9 Antal rapporterade viltolyckor med rådjur sedan 2003 baserat på jägarnas frivilliga rapportering. 
 Viltolyckor med rådjur 
  
 Antal viltolyckor/år 
  
 40 000 
  
 35 000 
  
 30 000 
  
 25 000 
  
 20 000 
  
 15 000 
  
 10 000 
  
 5 000 
  
 0 
  
 2002 
  
 2004 
  
 2006 
  
 2008 
  
 2010 
  
 2012 
  
 2014 
  
 Källa: Nationella viltolycksrådet. 
  
 3.3.11 
  
 Jakt på björn 
  
 Jakt på björn sker genom licens- eller skyddsjakt. Licens kan ges av Naturvårdsverket eller av länsstyrelsen efter delegering av Natur- vårdsverket. 2013 medgavs länsstyrelserna i Norrbotten, Västerbotten, Jämtland, Västernorrland, Dalarna och Gävleborgs län rätt att själva administrera licensjakten på björn. Därutöver beslöt Naturvårds- verket om licensjakt på björn i Värmlands län. I de fall licensjakt delegerats till länsstyrelserna styrs dess genomförande av Natur- vårdsverkets föreskrifter och allmänna råd (NFS 2010:7). 
 Licensjakt på björn kan medges under perioden 21 augusti t.o.m. 15 oktober utom i Norrbotten väster om odlingsgränsen. Där ska jakten avslutas senast 30 september. Under dygnet är jakt på björn tillåten fr.o.m. en timme innan solens uppgång t.o.m. två timmar innan solen går ned. Jakt är inte tillåten på hona med åtföljande ungar eller ungar som följer hona. Vidare är endast tillåtet att använda två hundar samtidigt. Då tilldelat antal björnar fällts eller avräknats på grund av påskjutning ska jakten avbrytas. 
 86 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Vid björnjakt används främst ställande hundar men på senare tid har amerikanska plotthundar börjat användas vilka både kan ställa och driva björn. Det fälls också björn i samband med älgjakt. An- vändning av åtel är fr.o.m. 2014 tillåtet vid björnjakt och regleras i Naturvårdsverkets föreskrifter och allmänna råd för länsstyrelsens beslut om licensjakt efter björn (NFS 2010:7). Innan åteljakt tilläts genomfördes under perioden  
 2010–2012 
  ett försök i Dalarna, Gävleborgs och Västerbottens län med syfte att undersöka framtida möjligheter och problem med att tillåta åteljakt på björn (Jakt på björn 2013 hemsida, Zedrosser m.fl. 2013). 
  
 3.3.12 
  
 Viltövervakning björn 
  
 Naturvårdsverket har det övergripande ansvaret för den nationella övervakningen av björnstammen medan det praktiska arbetet genom- förs av länsstyrelserna och Jägareförbundet. En viktig del av över- vakningen är den rapportering, besiktning, provtagning och under- sökning av samtliga björnar som fälls under licens- och skyddsjakt i Sverige, vilket görs av länsstyrelserna och SVA i samverkan. 
 För att bestämma björnpopulationens storlek genomför länssty- relserna i samverkan med Jägareförbundet spillningsinventeringar, där frivilliga framför allt jägarkåren samlar in och levererar spillning till länsstyrelsen. Länsstyrelsen sköter vidare hantering och distri- bution till laboratorium för  
 DNA-analys. 
  Utifrån resultaten från  
 DNA-analysen 
  genomför Skandinaviska björnprojektet statistiska analyser för att skatta den totala björnpopulationens storlek i det område där inventeringen har utförts (Nationell förvaltningsplan för björn 2013). Spillningsinventering med  
 DNA-analys 
  har hittills genomförts med några års mellanrum i länen. Vissa län har hittills dock endast inventerats en enda gång på detta sätt. 
 Som ett komplement till spillningsinventering använder länssty- relserna den så kallade Sanford (startades av Jägareförbundet 1998), där jägare rapporterar alla björnobservationer under den första älgjaktsveckan till Jägarförbundet. Dessa observationer, som ut- mynnar i ett årligt index, kan sedan såväl kalibreras mot spillnings- inventering samt användas för att följa björnpopulationens utveck- ling. 
 Också de observationer som görs av länsstyrelsens fältpersonal registreras i databasen Rovbase, men dessa är relativt få och insam- lade på ett mindre strukturerat sätt. Även allmänheten kan rappor- 
 87 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 tera observationer till länsstyrelsen, men sådana observationer är generellt få och av ganska liten relevans för björnförvaltningen utöver att det ger viss information om spridning av björn till nya områden. 
 I samarbete med Norge håller Naturvårdsverket på att se över övervakningsprogrammet för björn. Arbetet som pågår ska utmynna i bl.a. en gemensam metodik. 
  
 3.3.13 
  
 Jakt på mårdhund 
  
 Mårdhunden är en i svenska naturen ovälkommen art som hotar den biologiska mångfalden. Därför betraktas jakt på mårdhund som nödvändig för att minimera dess negativa effekter. Jakt på mård- hund är därmed tillåten under hela året. Därutöver finns undantag som tillåter jakt på gård för den som bor där men saknar jakträtt en- ligt 23 § Jaktlagen (SFS 1987:259). Fast belysning uppsatt för annat ändamål än jakt får också användas vid jakt på mårdhund. 
 Idag fångas och skjuts mårdhund främst i Norrbotten. Utöver de djur som fälls av jägare inom den allmänna jakten pågår också riktad jakt inom Mårdhundsprojektet. Allmänhetens och projektets jakt bedrivs såväl genom ordinär jakt som genom användning av fångst- redskap. 
 Inom projektet genomförs också jakt med hjälp av så kallade  
 judas-individer. 
  Dessa är ensamma vuxna djur som fångats, sterili- serats och försetts med  
 GPS-sändare. 
  Då de släpps fria söker de aktivt efter en ny partner som sedan kan fångas och avlivas genom projek- tets jägare. (Technical report 2012). 
 Under perioden  
 2010-09-01 
  till  
 2013-08-31 
  avlivades totalt 290 in- divider varav 72 av allmänheten och 218 genom Mårdhundspro- jektet. Fördelningen av hur många mårdhundar som avlivas genom respektive metod visas i bild 10. Utöver det hittade allmänheten ytterligare 29 individer som dött av olika skäl, t.ex. trafikolyckor (Tucker personlig kommunikation). 
 88 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Bild 10 Antalet mårdhundar som avlivats genom olika metoder. 
  
 Allmänhet 
  
 Mårdhundsprojektet 
  
 jaktmetoder 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 djur) 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 Fördelning av 
  
 (Antal 
  
 40 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 Källa: Mårdhundsprojektet 2013. 
 Från Jägarnas riksförbund har framförts att ett införande av skott- peng vore ett mer kostnadseffektivt sätt att hålla en nödvändigt hög avskjutningsnivå. Från Jägareförbundet framförs, i motsats till Jägarnas riksförbund, att många studier visar att skottpengar för in- vasiva främmande arter snarast verkar i motsatt riktning. Det skapar ett incitament att bibehålla populationen istället för att utrota den genom att det sätts ett värde på arten. Närheten till Finland inger också oro, där tiotals mårdhundar kan skjutas eller fångas under en helg. Risken finns att det istället börjar transporteras skjutna mård- hundar från Finland till Sverige. 
  
 3.3.14 
  
 Viltövervakning mårdhund 
  
 Övervakning av mårdhundens populationsutveckling och spridning sker idag genom Mårdhundsprojektet vilket utvecklats genom ett EU  
 LIFE-projekt 
  i samarbete mellan finländska, danska och svenska myndigheter och jägarorganisationer. Projektet koordineras av Jägare- förbundet medan Naturvårdsverket är huvudman. Även Norska 
 89 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 myndigheter, trots att de idag har få bekräftade mårdhundsobserva- tioner, ingår i samarbetet och har delfinansierat arbetet med mård- hundsbekämpning utan att ta del av  
 EU-finansieringen. 
  
 Övervakningen sker dels genom ett nät av fast placerade åtel- kameror i närheten av så kallade doftåtlar dit mårdhundar lockas och därmed kan fångas på bild. Därutöver arbetar projektet med fällor,  
 judas-individer 
  och flyttbara åtelkameror för att hitta individer. En viktig del för övervakningen av mårdhund är allmänhetens deltagan- de. Genom information och utbildning av allmänheten samt ett jour- nummer får projektet in allmänhetens rapporter om mårdhunds- observationer. 
 Det har dock visat sig att dessa rapporter inte alltid är korrekta utan att andra arter som t.ex. grävling och rödräv ibland tas för att vara mårdhundar. För att kvalitetssäkra rapporterade observationer använder personal från projektet tre metoder: 
  
 1) 
  
 vanlig spårning och analys av spårstämplar 
  
 2) 
  
 flyttbara åtelkameror och doftåtel 
  
 3) 
  
 DNA-analys 
  
  av spillning 
 På så sätt säkerställs kunskap om mårdhundens utbredning och antal. 
  
 3.4 
  
 Kameraövervakning av vilt 
  
 Nedan beskriver vi vad åtelkameror är och hur de fungerar samt hur de skulle kunna användas vid jakt och viltövervakning. Med viltövervakning avser vi arbetet med att såväl bestämma förekomst av olika arter som möjligheten att bestämma populationernas storlek och förändring av denna. Slutligen beskriver vi på vilket sätt en förenklad administration kring åtelkameror skulle kunna inverka på jakt och viltövervakning. 
  
 3.4.1 
  
 Kameraövervakning av vilt, tekniska förutsättningar 
  
 Genom den snabba tekniska utvecklingen har möjligheterna att över- vaka olika objekt på distans ökat. Ett växande marknadssegment för sådan utrustning utgör de så kallade åtelkamerorna, vilka tillhanda- hålls av de flesta försäljare av jaktutrustning. Med en åtelkamera avses 
 90 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 normalt en batteridriven, vattenskyddad och temperaturtålig kamera som kan placeras på lämplig plats utomhus. 
 Som framgår av kapitel 4.1 krävs det för närvarande tillstånd för att sätta upp åtelkameror på platser dit allmänheten har tillträde. En teknisk förutsättning är att bilderna blir så pass tydliga att de kan användas för personövervakning, jämför 4.1.2. Även för platser dit allmänheten inte har tillträde gäller särskilda regler för att övervak- ning ska tillåtas, se vidare avsnitt 4.1.2 
 I en åtelkamera är utlösningsmekanismen kopplad till en rörelse- sensor som gör att kameran tar en bild när ett objekt rör sig fram- för kameran (bild 11a). Den tagna bilden sparas sedan på ett digitalt minneskort. Vissa modeller har också möjlighet att skicka bilden till önskat mobilnummer i form av ett MMS (Multi Messaging Service). Många av dagens kameror har dessutom möjlighet att ta bilder i mörker (bild 11b), endera genom en inbyggd blixt eller genom att de använder  
 IR-teknik 
  där ingen synlig blixt används. Förutom att ta stillbilder finns även modeller vilka även kan spela in videosekven- ser med ljudupptagning. 
 En översiktlig sammanställning av de åtelkameror som idag finns tillgängliga på marknaden visar på ca 15 olika märken, de flesta inom ett prisintervall från ca 1000 till 4000 kronor, beroende på märke och funktionalitet. 
 91 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 11 a) Vildsvin fotograferade med åtelkamera under dagtid, b) Vildsvin fotograferade med åtelkamera i mörker. 
 a) 
 b) 
 Källa: Powell. 
 92 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Förutom specialiserade åtelkameror är det också möjligt att använda andra typer av bevakningskameror, exempelvis värmekameror. Det förutsätter att man löser strömförsörjning, kommunikation och väderskydd. 
 Bild 12 Bild av hjort (art okänd) tagen med värmekamera. 
 Källa: Wikimedia commons. 
 Fast placerade värmekameror kan fungera som åtelkameror men tek- niken är dyrare jämfört med åtelkameror. En översikt av marknaden pekar på att priset på värmekameror för fast placering ligger från 25 000 kronor och uppåt. Dessa kameror ger inte bilder i ordets van- liga bemärkelse utan baserar sig på objektets avgivande värmestrål- ning. Tekniken innebär sämre skärpa och upplösning jämfört med vanlig bildteknik (bild 12). Detta får till följd att viltets art eller kön kan vara omöjligt att fastställa varför dessa kamerors värde ur vilt- övervakningssynpunkt är starkt begränsad. 
 Ett annat alternativ som kan diskuteras är programvaror för bild- analys vilka upptäcker människor på bilder. Ifall en människa upp- täcks skulle programvaran kunna radera eller avidentifiera personen på bilden. Idag finns programvara som kan känna igen såväl ansikten som människokroppar i hel eller halvfigur. 
 Tekniken är relativt robust och fungerar med stor träffsäkerhet då ansikten tas rakt framifrån oavsett bakgrund. För att upptäcka 
 93 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 människokroppar fungerar det bra då bakgrunden är homogen som t.ex. inomhus i ett rum. Tekniken är dock behäftad med större osäkerhet då bilder på ansikten tas från olika vinklar eller för att upptäcka människokroppar då bakgrunden är heterogen som den ofta är i naturen. Det finns då en påtaglig risk att bildanalyspro- grammen missar att det förekommer människor på bilder (Berg personlig kommunikation). 
 De beskrivna bildanalysprogrammen och leverantörer av dessa finns idag tillgängliga på marknaden. Kravet på nödvändig datorkapa- citet uppfylls också av många av dagens mobiltelefoner. Därmed är det troligt att den rent tekniskt skulle gå att inkludera sådan pro- gramvara i åtelkameror ifall en efterfrågan fanns (Berg personlig kommunikation). 
 Ett alternativ till att utesluta bilder på människor är att skapa program som känner igen vilt och därmed endast sparar bilder där vilt förekommer. Sådan teknik utvecklas idag av t.ex. bilindustrin som skydd mot viltolyckor. Dock kräver sådan programvara ett be- tydande utvecklingsarbete och kommer därmed leda till högre kost- nader jämfört med befintliga programvaror som beskrivits ovan. 
 Det finns idag inga åtelkameror vilka har utrustats med pro- gramvaror för avidentifiering beskrivna ovan. 
  
 3.4.2 
  
 Kameraövervakning av vilt, hur kan det användas? 
  
 Det finns olika anledningar till varför jägare och andra grupper som arbetar med viltförvaltningsfrågor (t.ex. markägare, tjänstemän, forskare) är intresserade av att använda åtelkameror. Ett skäl är att kunna fastställa förekomst av en viss art på en given plats. 
 Ett exempel när kameror används på detta sätt är Mårdhunds- projektet (se avsnitt 3.3.14). Projektet använder kameror för att effek- tivt kvalitetssäkra allmänhetens mårdhundsobservationer. Genom att placera en kamera vid en så kallad doftåtel försöker projektets per- sonal att locka eventuella mårdhundar inom området. Om åtel- kamerabilden visar att mårdhund finns i området åker projektets personal dit för att avliva den. 
 Denna metod kräver möjlighet att med mycket kort varsel lägga ut en doftåtel med tillhörande åtelkamera. Kameran lämnas sedan under några veckor för att se om mårdhunden finns kvar i området. Därefter flyttas kameran till annan plats efter tips om mårdhunds- förekomst (Tucker personlig kommunikation). 
 94 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Ett annat tänkbart och föreslaget behov är att identifiera förekomst av lodjur i södra Sverige. Lodjur är skygga och svåra att observera. Idag sker inventering av lodjur genom spårning i snö under vintern. Arbetet görs främst genom länsstyrelsens personal men länsstyrel- sen kan också kvalitetssäkra rapporter om lodjursspår från allmän- heten. Metoden förutsätter goda spårningsförhållanden och i områden där det är dåligt med snö försvåras därför bestämning av lodjurs- förekomster och föryngringar. Åtelkamera skulle därför kunna vara ett effektivt verktyg för att fastställa lodjursförekomster och föryng- ringar i områden med lite snö. Idag används åtelkameror för lodjurs- inventering av länsstyrelsen i Jönköpings län med giltigt tillstånd. 
 Även i Norge används kameror för att följa lodjurspopulatio- nernas utveckling. Där ingår bilder av familjegrupper av lodjur från kameror i forskningsinstitutioners regi. Även allmänheten deltar i inventeringen genom att registrera bilder från privata åtelkameror i Skandobs databas (Skandobs 2014 hemsida, Registrering av familie- grupper av gaupe 2013). Värdet av allmänhetens bilder anses i fram- tiden stort för att fastställa antalet lodjursföryngringar, i synnerhet i snöfattiga områden (Perez personlig kommunikation). 
 Åtelkameror har också föreslagits för att förbättra uppföljningen av andra viltpopulationers utveckling, och i kombination med andra metoder kunna användas för att bestämma populationernas storlek. Redan idag används åtelkamera inom svensk förvaltning av vissa arter efter tillstånd från länsstyrelsen. I fjällänen använder t.ex. läns- styrelsen själv kameror för att bevaka järvlyor vilket ger möjlighet att bestämma kullstorleken vid respektive lya. I de fallen fattas be- slut ofta av annan länsstyrelse än den som ansöker. 
 I utredningens analys (se avsnitt 2.1.1) framgår att vårt uppdrag gäller undantag från kameraövervakningslagen avseende vissa klöv- viltsarter och mårdhund och de skador som är förknippade med dessa vilt. Det innebär att utredningen inte kommer att utreda undantag för kameraövervakning i samband med lodjurs- och järvförvaltningen. Dessutom ges redan tillstånd för sådan verksamhet. 
 Åtelkameror ger jägare goda möjligheter att studera djurs bete- enden. Vildsvin av olika åldrar och kön utvecklar ofta vanor där de besöker åtlar vid olika tidpunkter. Genom att använda åtelkamera som lagrar bilder kan jägaren lära sig när det är störst sannolikhet att individer lämpliga att jaga dyker upp vid åtelplatser. På så sätt kan jägaren lättare planera för en effektiv jakt på vildsvin. 
 Åtelkameror har också, på begränsade områden, använts i forsk- ningssammanhang för att studera populationsförändringar hos klöv- 
 95 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 vilt, räv och skogsfågel. Genom kalibrering gentemot andra meto- der antas kameror i framtiden även kunna användas för absoluta populationsskattningar av arterna ovan. Förutsättningarna är att det placeras ut tillräckligt många kameror, vilket i sin tur kan vara be- roende av hur tillståndsplikten är utformad. Antalet varierar beroende av biotop och djurslag. För att bestämma populationerna på ett om- råde med ytan 10 000 har en kamera per 100 ha angetts som en lämplig täthet för södra Sverige (Duran personlig kom- munikation). 
 De kameror som utöver att de kan ta och lagra bilder även kan skicka meddelande till jägaren då bilden tas, medför ökade använd- ningsområden. De kan t.ex. användas för att meddela jägare när vilt gått i deras fällor. Vildsvinsfällor måste enligt Naturvårdsverkets typgodkännande innehålla någon form av elektronisk larmanordning som meddelar ägaren då fällan slagit igen. Detta för att minska stress hos fångade individer (Förteckning över godkända fångstredskap 2014). 
 Åtelkamera kan fungera som denna sorts larmanordning. Som kommer att framgå av avsnitt 4.1.4 är det i dag möjligt för en fysisk person att sätta upp en övervakningskamera inne i en fälla utan till- stånd förutsatt att bildområdet kan begränsas till insidan av fällan. Sker det däremot av en juridisk person eller en av fysisk person med syfte att sprida bilder krävs dock att kameraövervakningslagens vill- kor är uppfyllda. 
 Viltskadecenter har också analyserat möjligheten att avliva pro- blembjörnar i renbetesland. Genom att placera doftåtel och kamera i område där problembjörn befinner sig skulle denna kunna identi- fieras. Då kamerameddelandet mottagits finns färska spår i närheten vilka skulle kunna användas av jägare för att, med hjälp av hund, spåra och avliva en sådan björn (Carter personlig kommuni- kation). 
  
 3.4.3 
  
 Förväntade fördelar med en förenklad administration rörande åtelkameror 
  
 Nuvarande lagstiftning och administration för tillståndsgivning be- skrivs i avsnitt 4.1 och en undersökning av dagens situation vad gäller tillståndsgivning hos länsstyrelserna redovisas i avsnitt 3.5. 
 Vad kan förenklad administration innebära utifrån dagens regel- verk? I detta delbetänkande undersöker vi möjligheterna att göra 
 96 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 undantag från kameraövervakningslagen. Frågan är om kameror under vissa förutsättningar skulle kunna placeras i naturen utan tillstånd. I stället skulle tillståndsförfarandet ersättas med anmälan. 
 Andra former av förenklingar skulle kunna vara förkortad hand- läggningstid, möjlighet för samverkansorganisationer att söka tillstånd för flera kameror på större områden. Dessa typer av förenklingar ligger dock utanför utredningens uppdrag. 
 Från Jägareförbundet har framförts att det borde kunna räcka med att utplacerad kamera är märkt med ägarens namn och kon- taktuppgifter istället för anmälan för att på så sätt underlätta såväl för länsstyrelsen och deras arbete som för jägare som önskar sätta upp kamera. 
 Det vanligaste förekommande argumentet för att förenkla admi- nistrationen av åtelkameror är att jakten, främst på vildsvin, skulle förenklas. Idag är åteljakt den viktigaste formen av jakt på vildsvin (se avsnitt 3.3.2). 
 Det är rimligt att användning av åtelkamera effektiviserar jakten genom att minska antal vakttimmar jämfört med jakt utan åtelkamera. Som framgått av avsnitt 3.3.2 finns idag inga studier av hur lång tid som i medeltal krävs för att fälla ett vildsvin vid åteljakt i Sverige. En studie från Portugal visar dock att det krävs runt 16 timmar för att fälla ett vildsvin där. Även om den siffran inte är direkt översätt- bar till svenska förhållanden kan man utgå från att åteljakt även här kräver flera timmars väntan. 
 En effektivisering av åteljakt genom minskad vaktid innebär dock inte automatiskt att det skjuts fler vildsvin. En ökad avskjutning som en följd av effektiviserad jakt skulle kräva att den jakttid som sparats genom användande av åtelkamera också fortsatt används till jakt. En ökad avskjutning skulle kunna ske om att jägaren jagar fler dagar p.g.a. att tiden för respektive jakttillfälle minskat, eller att jägaren kan och vill jaga på flera parallella åtlar genom den effekti- visering som uppnåtts. 
 Det finns idag därmed ingen möjlighet att uppskatta en even- tuellt ökad jakt, och därmed ökat uttag av vildsvin, som en effekt av förenklad administration av åtelkameror. Dock bedömer utredningen att åtelkamera som hjälpmedel underlättar åteljakt på vildsvin. 
 Från Mårdhundsprojektet framhålls värdet av åtelkameror för att kvalitetssäkra allmänhetens tips. Arbetet kräver att det ska vara möjligt att med kort varsel sätta ut kameror i närheten av de platser där mårdhund uppges ha observerats. Idag råder oklarhet om dessa kameror behöver tillstånd då de placeras på ett sätt som i princip 
 97 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 omöjliggör att allmänheten ovetandes kan hamna på bild eftersom de sätts väldigt nära marken, byggs in med ris och förses med en skylt. Efter diskussioner med länsstyrelsens tjänstemän används kamerorna i projektets regi idag utan tillstånd. Från Mårdhunds- projektets företrädare har uppgetts att det medför en osäkerhet kring dessa kameror. Optimalt för projektet vore en dispens över hela lan- det (gällande för projektet, ej allmänheten) för att sätta ut kameror vid behov, och då även placerade på andra sätt som mer effektivt kan avgöra ett djurs arttillhörighet, t.ex. högt uppsatt i ett träd riktad neråt. Att det gäller för hela landet är viktigt då projektet även hanterar tvättbjörnsförekomst i Sverige på uppdrag av Naturvårds- verket (Tucker personlig kommunikation). 
 En förenklad administration för åtelkameror med syfte att för- valta vilt mer generellt, t.ex. vildsvin, skulle förmodligen leda till att fler privatpersoner rapporterade sina observationer av mårdhund och andra främmande arter (t.ex. tvättbjörn). Därmed skulle möjlig- heten att motverka de främmande arternas negativa inverkan på miljön  
 öka(P-A 
  Lawson personlig kommunikation). 
 Vad gäller åtelkameror för allmän inventering av vilt råder ingen tvekan om att de utgör ett tids- och kostnadseffektivt alternativ till andra tillgängliga metoder. För att kameror ska kunna användas syste- matiskt i inventeringsarbetet krävs dock en genomtänkt strategi vid utplacering samt goda kunskaper i statistik för analys av data. Det innebär att data från kameror bör samlas in från större geografiska områden för analys. Detta kräver i sin tur utvecklade administrativa rutiner, något som idag saknas i Sverige. 
 En förenklad administration med fler privata kameror innebär inte per automatik förbättrad kunskap om viltstammarnas storlek. Detta eftersom det är först då resultaten samlas in, sammanställs, analyseras och kvalitetssäkras som bilderna verkligen kan bidra till populationsskattningar. 
 Att därefter bedöma eventuella positiva effekter av bättre kunskap om viltpopulationernas storlek för viltförvaltningens framgång är än mer osäkert. Det är tänkbart att objektiva och gemensamma data insamlade av allmänheten kan leda till ökad känsla av deltagande och tillit. Såväl deltagande som tillit är viktiga byggstenar för en lyckad adaptiv förvaltning (Santana och Garcia 2010) Eventuellt skulle privatpersoners åtelkameror därmed kunna bidra till bättre förvaltning av vilt. 
 98 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 3.5 
  
 Kameraövervakning av vilt, hur vanligt är det? 
  
 Syftet med detta kapitel är att uppskatta omfattningen av länssty- relsernas tillståndsgivning för kameraövervakning av vilt. Därutöver försöker vi beskriva hur vanligt det är med kameraövervakning av vilt utan tillstånd, dvs. olaglig kameraövervakning. 
  
 3.5.1 
  
 Viltövervakning med kamera, hur ser situationen ut vid länsstyrelserna? 
  
 Länsstyrelsen är den myndighet som får ansökningar och fattar be- slut om kameraövervakning. Enligt gällande lagstiftning krävs det i dag alltid tillstånd för att sätta upp en övervakningskamera för vilt. Undantag gäller endast för övervakning av vilt på platser som all- mänheten inte har tillträde till, exempelvis en åker med gröda, som kan skadas eller en avgränsad tomtnära ett hus (avsnitt 4.1). För att få en bild av mängden och typen av ansökningar, har utredningen genomfört en enkätundersökning (se Bilaga 5). Undersökningen inne- fattar perioden  
 2003–2013 
  och avser vem som ansökt, för vilket vilt och av vilket skäl ansökan gjorts, samt hur många ansökningar som beviljats. 
 99 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 13 Antalet ansökningar för kameraövervakningstillstånd av vilt från myndigheter och forskning samt privat personer under perioden  
 2003-2013. 
  
 Ansökningar från privatpersoner 
  
 Ansökningar från myndigheter och forskning 
  
 35 
  
 år 
  
 30 
  
 25 
  
 / 
  
 ansökningar 
  
 20 
  
 Antal 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 2005 
  
 2009 
  
 2011 
  
 2013 
  
 2003 
  
 2007 
  
 Årtal 
 Av 21 länsstyrelser har 20 besvarat enkäten. Undersökningen visar att det under denna tioårsperiod kommit in totalt 87 ansökningar. Enligt utredningens bedömning är därmed antalet ansökningar om övervakning av vilt få, innebörden är att det i hela landet i snitt endast kommer in knappt nio ansökningar om året. Det ska noteras att tillstånden som huvudregel löper tillsvidare, vilket betyder att övervakningen skulle kunna pågå under lång tid utifrån ett tillstånd. Antalet ansökningar har också ökat fortlöpande under perioden. De som söker tillstånd är myndigheter, forskningsinstitutioner och privatpersoner (bild 13). Under 2013 nåddes toppnoteringen med 27 ansökningar från myndigheter och forskningsinstitutioner och fyra från privatpersoner. 
 De som söker tillstånd för övervakning av vilt är främst myndig- heter och forskningsinstitutioner. Av det totala antalet tillstånd som 
 100 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 söktes under tioårsperioden kom 79 av 87 från myndigheter och det under den senaste tioårsperioden endast kommit in åtta ansök- ningar från privatpersoner om övervakning av vilt. 
 Om man ser till myndigheter och forskning så avser dessa ansök- ningar (79 stycken) främst inventeringsändamål och oftast är det rovdjur som är i fokus (Bild 14). Under övrigt vilt och annat syfte finns t.ex. undersökningar för att mäta i vilken grad uttrar använder vägtunnlar. Ansökningar från privatpersoner (åtta stycken) avser främst möjlighet till effektiv jakt och då på vildsvin (Bild 15). 
 Ärendehanteringstiden för viltkameror varierar mellan år och mel- lan länsstyrelser. I medeltal rapporteras hanteringstiden vara 94 dag- ar. Den längsta rapporterade handläggningstiden var 382 dagar medan den kortaste var nio dagar. 
 Vad gäller utfallet för ansökningar är frekvensen som bifölls 87 procent för myndigheter och forskningsändamål, medan av ansök- ningar från privatpersoner bifölls 50 procent. Det skulle i sin tur betyda att det i dag endast skulle finnas högst fyra tillstånd bland privatpersoner för övervakning av vilt i Sverige. 
 De ansökningar som behandlats av länsstyrelsen kan ibland avse flera kameror. Det innebär att antalet bifallna tillstånd inte motsvarar antalet kameror som idag används. Men med ett antagande om att tillstånden i medeltal avser högst tio kameror ger detta en summa av högst 700 kameror vilka idag har tillstånd. 
 101 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 14 Bilderna visar fördelningen av 79 st. ansökningar  
 (2003-2013) 
  gjorda av myndigheter och forskning avseende: a) vilttyp och b) syfte med övervakning. 
  
 a) 
  
  Vildsvin  
  
  Övrigt klövvilt  
  Mårdhund  
  
  Rovdjur  
  Övrigt vilt 
  
 b) 
  
 Effektiv jakt 
  
 Inventera vilt 
  
 Annat 
  
 102 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Bild 15 Bilderna visar fördelningen av 8 stycken ansökningar (2003- 2013) gjorda av privatpersoner avseende: a) vilttyp och b) syfte med övervakning. 
  
 a) 
  
  Vildsvin 
  
 Övrigt klövvilt  
  Mårdhund  
  Rovdjur  
  Övrigt vilt 
  
 b) 
  
 Effektiv jakt 
  
 Inventera vilt 
  
 Annat 
  
 103 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 3.5.2 
  
 Viltövervakning med kamera, hur ser situationen ut i naturen? 
  
 Det råder en allmän uppfattning bland utredningens experter att antalet kameror som idag är utplacerade i skogen är avsevärt fler än de som används efter tillstånd. Att försöka skatta antalet med någon form av precision är omöjligt. Vid samtal med en av de ledande åter- försäljarna anger denna att de säljer ca 2000 kameror per år och att totala antalet kameror förmodligen kan räknas i flera tiotusental och att intervallet ligger mellan 20 000 0ch 50 000 stycken(personlig kommunikation Jenkins). Från Jägarförbundet och LRF har uppgetts att denna uppskattning är rimlig. Det har framhållits att många människor i dag inte känner till att det krävs tillstånd för att sätta upp en övervakningskamera. 
 Vid besök på olika jakthemsidor är förekomsten av åtelbilder vilka anges komma från Sverige stor. Från Mårdhundsprojektet meddelas att många privatpersoner skickar bilder för att fråga om det är mård- hund som syns på deras bilder. Enligt LRF används också kameror redan idag för att underlätta åteljakt. Sammantaget anser vi att an- vändningen av åtelkameror idag är utbredd bland allmänheten trots att endast åtta ansökningar gjorts under perioden  
 2003–2013 
  och av vilka fyra har beviljats. 
  
 3.6 
  
 Utfodring av vilt 
  
 I avsnitt 3.6.1 och 3.6.2 beskriver vi olika skäl för utfodring samt vilka de vanligaste tillvägagångsätten är. Därefter redogör vi i av- snitt 3.6.3 för rapporterade effekter av utfodring på viltet och dess omgivande miljö. Parallellt med vårt arbete har vi också låtit SLU genomföra en litteraturstudie över utfodringens effekter på vilt och miljö (bilaga 7). SLU har också genomfört en brevundersökning där de försökt att kvantifiera graden av, och jägarnas attityder till ut- fodring (bilaga 6) Resultat från denna undersökning presenteras sammanfattat i avsnitt 3.6.4. 
 104 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 3.6.1 
  
 Varför utfodras vilt? 
  
 Att utplacera foder avsett för vilt är en vanligt förekommande akti- vitet. Skälen för detta kan variera men i grunden finns tre orsaker: 
  
 att stödja en eller flera arter för att behålla eller öka antalet indi- vider inom ett givet område samt ibland minska viltets lidande under ogynnsamma förhållanden 
  
 att avleda vilt från vissa marker med syfte att minska viltskador för i första hand de areella näringarna samt att minska antalet vilt- trafikolyckor 
  
 att locka och koncentrera vilt till en viss plats för att de lättare ska kunna jagas eller beskådas där eller i dess närhet (så kallad åtling) 
  
 Härefter kommer vi att benämna skälen för att utplacera foder som  
 stödjande  
 utfodring,  
 avledande  
 utfodring och  
 åtling  
 av vilt enligt ordningen ovan. Skälen för att utplacera foder kan vara ett eller en kombination av flera av dessa skäl. Dock framhålls i de flesta rekom- mendationer och råd kring utfodring att man inte bör kombinera avledande utfodring och åtling. Anledningen är att jakt har en av- skräckande effekt och därmed motverkar syftet med avledande ut- fodring.(Riktlinjer för utfodring av vilt 2009, Vildsvinsförvaltning i samverkan 2009). 
 Då SLU frågat personer som utfodrar vilt av vilken anledning de gör det så framkommer i fallande prioritetsordning följande skäl: Öka överlevnad (36 procent), minska lidande (27 procent), minska skador (14 procent), öka reproduktion (12 procent) och förenkla jakt (10 procent) (Bradshaw personlig kommunikation). 
 Det finns idag ett antal olika typer av utfodring vilka regelbun- det används och ofta med inriktning på ett eller några viltslag men som även kan ha effekter på andra. 
  
 3.6.2 
  
 Typer av utfodring 
  
 Nedan redogör vi för de vanligaste typerna av viltutfodring som sker idag och vilka arter som är i fokus för de olika typerna. 
 105 
  
 Bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bild 16 Övre bilden visar en utfodringsplats med upplag av ensilage och betor medan den nedre bilden en utfodringsplats med foderspridare. 
 Källa: Lee. 
 106 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bakgrund 
  
 Utfodring på särskilt iordningställd plats 
 I många fall sker en aktiv utplacering av foder på särskilt iordning- ställda platser. Det rör sig då om olika lösningar att tillhandahålla foder på olika sätt. Exempel på sådan utfodring är foderhäckar och ensilagebalar för hjortdjur, frukt- och rotsaksupplag samt foder- automater för vildsvin (bild 16). Även foderautomater för fälthöns och utläggning av slaktavfall för t.ex. kråkfågel, räv, björn, örn och fjällräv förekommer. 
 Även om utfodring ofta sker med inriktning på en eller flera arter kan arter som inte är i fokus för utfodringen dra nytta av fodret. Olika utfodringsmetoder och fodertyper är också mer eller mindre selektiva i förhållande till olika viltarter. Foderhäckar och ensilage riktar sig främst till hjortdjur medan utkörning av rotfrukter, frukt och grönsaker gynnar de flesta klövvilt och där potatis i synnerhet uppskattas av vildsvin (Stödutfodring av vilt 2013). 
 Spridning av spannmål, foderärter och majs riktar sig också till klövvilt och sker såväl för hand som genom foderautomater. Genom att använda timerförsedda foderautomater kan utfodringen lättare styras, såväl vad gäller tillförd mängd per tidsenhet, som under vilken tid på dygnet som utfodring sker. Priset för sådana automatiska spri- dare varierar från någon tusenlapp upp till 15 000 kronor. 
 Genom att sprida fodret och ibland även lägga ut saltsten på foder- platsen kan tiden som djuren (främst vildsvin) använder för att söka foder utökas. Tanken bakom dessa åtgärder är att förlänga den tid djuren söker föda på foderplatsen med syfte att undvika att de söker föda på produktiv jordbruksmark eller förenkla jakten. (Vildsvins- förvaltning i samverkan 2009). 
 Skälen för att anlägga utfodringsplatser innefattar stöd och avled- ning. Utifrån respektive skäl rekommenderas särskilda riktade stra- tegier, metoder och lokalisering (Stödutfodring av vilt 2013). Om möjligt bör planeringen av utfodringen samordnas över större ytor och i samverkan med alla berörda parter för att uppnå de önskade effekterna (Geisser &margin-top:0px;margin-right:-116px;margin-bottom:0px;" class="p450 ft71"> 
  
 gynna art (%) 
  
 100 
  
 önskarsomAndel 
  
 50 
  
 0 
  
 Källa:  
 SLU-rapport, 
  bilaga 6 
 117 
 4 Juridisk bakgrund 
 I detta kapitel ska den juridiska bakgrunden beskrivas och analyse- ras. I avsnitt 4.1 behandlar vi kameraövervakning, i 4.2 beskriver vi de nuvarande reglerna om utfodring och i 4.3 arrendatorernas rättsliga ställning. 
  
 4.1 
  
 Kameraövervakning 
  
 4.1.1 
  
 Bakgrund till kameraövervakningslagen 
  
 I FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter finns i artikel 17 en bestämmelse som föreskriver skydd mot godtyckligt eller olagligt ingripande i någons privat- och familjeliv. Enligt arti- kel 8 i Europakonventionen har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv. Denna rättighet får bara inskränkas med stöd av lag och om det är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till före- byggande av ordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers  
 fri-och 
  rättigheter. 
 Reglerna ska vara så tydliga att tillämpningen blir förutsägbar. Det ska föreligga ett angeläget samhälleligt behov av åtgärden. I detta ligger en begränsning som innebär att åtgärden inte får gå längre än vad som är nödvändigt med beaktande av proportionalitetsprincipen, dvs. begränsningen ska stå i rimlig relation till det intresse åtgärden är avsedd att tillgodose. 
 I EU:s stadga bekräftas Europakonventionen och i 6.1 i EU– fördraget anges att stadgan ska ha samma rättsliga värde som för- dragen. Även i Sveriges regeringsform finns grundläggande bestäm- melser om skydd för den personliga integriteten. Av 2 kap. 6 § andra stycket RF följer att var och en gentemot det allmänna är skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten om det sker utan samtycke och innebär övervakning. Begränsningar i denna rätt får 
 119 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 endast göras i lag. Av 2 kap. 19 § framgår att lag inte får meddelas i strid med Europakonventionen (prop. 2012/13: 115 sid.  
 22–25). 
  
 4.1.2 
  
 Kameraövervakningslagen i allmänhet 
  
 2008 tillsatte regeringen en utredning med uppdrag att göra en över- syn av den då gällande lagen om allmän kameraövervakning. Utred- ningen presenterade i november 2009 sitt betänkande,  
 En ny kamera- övervakningslag  
 (SOU 2009:87). Inom Justitiedepartementet utarbe- tades därefter en promemoria med kompletterande beredningsunder- lag. Därefter föreslog regeringen i proposition 2012/13:115 en ny kameraövervakningslag. Den trädde i kraft den 1 juli 2013 (Betän- kande 2012/13: JuU22 ). 
 Den nya lagen är i mycket ett förtydligande av den tidigare lagen om allmän kameraövervakning. Den tidigare lagen var enligt rege- ringen i huvudsak en väl fungerande lag. Det fanns därför inte skäl att ändra på lagens grundvalar eller att göra några genomgripande förändringar. Flertalet av bestämmelserna fördes över oförändrade eller med redaktionella ändringar. De bestämmelser som inte be- handlades i den nya propositionen skulle alltså gälla oförändrade (prop. 2012/13:115 sid. 34). 
 I princip all kameraövervakning omfattas av kameraövervaknings- lagen, men kraven på den som utför övervakningen varierar bero- ende på plats. För att det ska anses vara fråga om kameraövervak- ning är det tekniska kravet att det är fråga om  
 TV–kameror, 
  andra  
 optisk-elektroniska 
  instrument och därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan an- vändas för personövervakning (lagens 2 §). 
 Avgörande för om en övervakningskamera kan användas för per- sonövervakning är att användningen gör identifiering av personer möjlig. Syftet i sig är därmed utan betydelse. Det innebär att även om syftet med övervakningen är annat än att övervaka personer så krävs tillstånd för kamera om personövervakning är möjlig. Med detta avses inte bara att en person som fångats på bild kan kännas igen direkt genom ansiktet. En person kan även kännas igen genom utmärkande kläder, speciella kroppsrörelser eller särskild kropps- konstruktion. För att möjligheten till identifiering ska anses före- ligga krävs att sådana kännetecken kan iakttas och att man därmed utan större osäkerhet kan skilja personen från andra personer (prop. 
 120 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 89/90:119 sid. 40 och Kammarrättens dom i Stockholm  
 2007-11-07 
 6613-07). 
  
 Kameraövervakningslagen gäller inte vid hemlig kameraövervak- ning enligt rättegångsbalken eller lagarna om att förhindra särskilt allvarliga brott eller utreda vissa samhällsfarliga brott (4 § kamera- övervakningslagen). 
 Den enda övervakning som därutöver faller utanför kameraöver- vakningslagen är övervakning som sker på en plats dit allmänheten inte har tillträde och om övervakningen bedrivs av en fysisk person som ett led i en verksamhet av rent privat natur. Skälet för detta är att det förekommer kameror som t.ex. webbkameror och kameror som används för övervakning av småbarn och husdjur. Enligt rege- ringen är utformningen av lagen inte anpassad för denna övervak- ning för privat bruk då det blir för långtgående och dessutom inte är möjlig att övervaka. 
 Samtidigt menar dock regeringen att även sådan övervakning kan vara integritetskränkande. Detta bör regleras i annan ordning enligt regeringen (prop. 2012/13:115. sid. 44). Vad regeringen syftade på var att det numera finns en straffbestämmelse om kränkande foto- grafering i Brottsbalkens 4 kapitel. Det betyder att om en privat- person övervakar ett område som allmänheten inte har tillträde till som ett led i en verksamhet av ren privat natur krävs inget tillstånd eller anmälan för att sätta upp kameran. Personen kan dock straffas om övervakningen kan anses kränkande. Däremot är kameraöver- vakningslagen tillämplig om övervakning sker i näringsverksamhet som en fysisk person bedriver i sin privatbostad. 
 Det är viktigt att notera att det endast är fysiska personers över- vakning som är undantagen från kameraövervakningslagens tillämp- ningsområde. Detsamma gäller om övervakningen utförs av en juri- disk person för en fysisk persons räkning, exempelvis om en enskild villaägare ger en larmcentral i uppdrag att övervaka en avgränsad trädgård. Inte heller i det fallet gäller kameraövervakningslagen. En ytterligare förutsättning för att inte omfattas av kameraövervak- ningslagen är att övervakningen inte är ett led i en verksamhet som innebär att bilderna sprids till ett obegränsat antal personer, t.ex. genom publicering på internet. Spridningssyftet måste finnas i för- väg (a.a. sid.  
 44–45). 
  
 Detta betyder att kameraövervakningslagen gäller för all kamera- övervakning som utförs för egen räkning av en juridisk person, som en förening eller ett bolag, även om det bara avser övervakning av egen mark på område dit allmänheten inte har tillträde. Detsamma 
 121 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 gäller all övervakning som utförs av en privatperson om bilderna sprids till obegränsat antal personer. 
 Om kameraövervakningslagen gäller enligt ovan varierar kraven beroende på vilken plats som avses. En skiljelinje går mellan platser dit allmänheten har tillträde och platser dit allmänheten inte har till- träde. För platser dit allmänheten inte har tillträde krävs inte tillstånd eller anmälan om den som övervakas samtyckt eller om övervakning- en behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra berättigade ändamål och övervakningen väger tyngre än integritetsintresset. Här läggs ansvaret för att övervakning- en sker i enlighet med lagen direkt på den som utför övervakningen. 
 Med platser dit allmänheten har tillträde till avses inte bara platser som allmänheten brukar frekventera utan även områden som all- mänheten över huvud taget har tillträde till (prop. 1989/90:119, sid. 17). 
 Exempel på platser dit allmänheten normalt inte har tillträde är bl.a. gemensamma utrymmen i flerfamiljshus medan utrymmen i affärer, varuhus, banker m.fl. anses utgöra platser dit allmänheten har tillträde, såvida det inte handlar om utrymmen för personal, lagring av varor, kontor, underhåll, drift m.m. I de fall endast en bestämd krets av personer har tillgång till sådana utrymmen har allmänheten naturligtvis inte tillträde till dem. Personkretsen kan antingen ut- göras av den egna personalen eller av utomstående som på grund av avtal har att leverera varor eller utföra arbete. Om däremot vem som helst har tillträde till lokalerna, kan de inte betraktas som förbe- hållna en begränsad personkrets (se SOU 1987:74, sid. 113 ff.). 
 Kammarrätten i Stockholm har i två domar den 2 juli 2009 (mål nr  
 9450-08 
  och  
 9452-08) 
  funnit att det förhållandet att vissa ytor av ett hotell endast var avsedda för hotellets gäster inte innebar att de var undantagna från tillståndsplikt, eftersom det inte förelåg något hinder (såsom krav på rumsnyckel eller passerkort) för personer som inte var gäster att nå de övervakade områdena. Även Kammarrätten i Sundsvall (mål nr  
 1179-11) 
  och HFD (RÅ 2010 ref. 35) har vid bedömningen av om allmänheten har tillträde till en plats bl.a. tagit fasta på om det förelegat något fysiskt hinder för utomstående att ta sig in på det kameraövervakade området. 
 Länsrätten i Stockholms län har i dom den 15 december 2008 (mål nr  
 12150-07) 
  ansett att den omständigheten att lokalerna (som avsåg kundtjänst och reception på ett försäkringsbolag) var stängda för allmänheten vissa tider inte kan medföra att platserna ska ses som områden dit allmänheten inte har tillträde under dessa tider 
 122 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 och att kamerorna under dessa tider inte skulle vara tillståndsplik- tiga. Det innebär att det räcker att en plats utgör en plats dit allmän- heten har tillträde endast någon gång under dygnet för att den alltid ska anses utgöra en sådan plats. 
 Kammarrätten i Sundsvall ansåg att ett gym/träningslokal är en  
 plats dit allmänheten har tillträde  
 även när endast medlemmar med  
 passer-/medlemskort 
  har tillträde. 
 När det gäller platser belägna utomhus är allemansrätten av be- tydelse. Även privat mark som är allmänrättsligt tillgänglig är en plats som allmänheten har tillträde till (a.a. Gordon). Undantag gäller dock för  
 tomt, plantering eller annan äga som kan skadas 
 . Med tomt menas mark främst kring boningshus, inbegripet fritidshus. Omges det av vegetation eller bergspartier kan man gå ganska nära – kanske  
 30–40 
  meter, medan tomten kring friliggande hus har ansetts gå längre, sällan dock mer än ca 70 meter från huset.  
 Plantering  
 kan vara sådana delar av trädgårdar och parker som är känsliga för beträdan- de, liksom plantskolor. 
 Frågan vilka  
 andra ägor  
 som är skyddade får bedömas med hän- syn till skaderisken i det konkreta fallet, bl.a. med hänsyn till års- tiden. Är marken frusen får de flesta ägor beträdas, medan man sommartid normalt får gå i varje fall på skogs- och betesmark men inte t.ex. på sådda åkrar (Perez, Bjällås, Grimes, Jensen, Miljöbalken, En kommentar till 7 kap. 1 § version 1 januari 2013 hemsida). 
 Som framgått i 2.1.1 finns det ett rättsfall som direkt berör vilt- övervakning i naturen. Kammarrätten i Jönköpings dom  
 2011-02- 
  10, mål nummer  
 2585-10. 
  I detta mål var det fråga om kameraöver- vakning av dels åker och dels åtelplats i skog. 
 Kammarrätten anför inledningsvis att kameraövervakning är till- ståndspliktig inte bara på platser som allmänheten brukar frekven- tera utan även på områden som allmänheten över huvud taget har tillträde till. En åker med växande gröda som uppenbart kan skadas när den beträds är inte allemansrättsligt tillgängligt och därför inte en plats dit allmänheten har tillträde. Däremot är en åker utan växan- de gröda ett område som allmänheten har tillträde till och är därför tillståndspliktig. 
 Det ska noteras att kammarrätten här anför att det ska avse gröda som  
 uppenbart  
 kan skadas, innebörden är att det inte räcker att det kan skadas, det ska vara tydligt att ett beträdande ger skador. Från LRF har anförts att höstgrödor, som ofta sås tidig höst är känsliga oavbrutet fram till skörd under hösten, året därpå, särskilt vid milda 
 123 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 vintrar. Bell är enligt förbundet i princip känslig året runt, utom precis efter en skörd (numera skördas vallen flera gånger per år), då är vallen inte så känslig. Bell brukas i  
 2–4 
  år innan den bryts. LRF har också hänvisat till Brottsbalkens 12 kap. Brottsbalken 12 kap. 4 §. I den anges att den som tager olovlig väg över tomt eller plantering eller annan äga, som kan skadas därav, dömes för tagande av olovlig väg. 
 Från Jordägareförbundet har också anförts att kammarrättens uppenbarhetskrav inte helt stämmer överens med ett rättsfall från Högsta Domstolen, NJA 1996:495. I det fallet ansåg Högsta Gray stolen att: 
 Allemansrätten är en rätt för den enskilde att i sitt umgänge med naturen nyttja annan tillhöriga mark- och vattenområden; rätten är emellertid begränsad på det sättet att nyttjande av annans mark inte får ske så att det medför nämnvärd skada eller olägenhet för fastighets- ägaren eller annan rättsinnehavare. 
 För platser som allmänheten har tillträde till är huvudregeln att det krävs tillstånd. Från denna huvudregel finns det sedan tre olika kate- gorier av undantag. Dessa är klart preciserade i lagen. 
 Den första kategorin är viss övervakning som i huvudsak bedrivs av särskilda myndigheter som polisen eller försvaret och anges i 10 §. Tillstånd (eller anmälan) krävs inte: 
  
 1. 
  
 vid övervakning som sker med en övervakningskamera som för säkerheten i trafiken eller arbetsmiljön är uppsatt på ett fordon, en maskin eller liknande för att förbättra sikten för föraren eller användaren, 
  
 2. 
  
 vid övervakning som bedrivs av Trafikverket 
  
 a. 
  
 i form av vägtrafikövervakning, 
  
 b. 
  
 vid en betalstation som avses i bilagan till lagen (2004:629) om trängselskatt och som sker för att samla in endast uppgifter som behövs för att beslut om trängselskatt ska kunna fattas och för att kontrollera att sådan skatt betalas, 
  
 3. 
  
 vid sådan trafikövervakning i en vägtunnel som avses i lagen (2006:418) om säkerhet i vägtunnlar och som bedrivs av någon annan tunnelhållare än Trafikverket, 
  
 4. 
  
 vid övervakning som en polismyndighet bedriver vid automatisk hastighetsövervakning, 
  
 124 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 5. 
  
 vid övervakning som sker för att skydda en byggnad, en annan anläggning eller ett område som enligt 4 § 4, 5 §  
  
 1–4 
  eller 6 § första stycket skyddslagen (2010:305) har förklarats vara skyddsobjekt, om övervakningen endast omfattar skyddsobjektet eller ett om- råde i dess omedelbara närhet, 
  
 6. 
  
 vid övervakning som Försvarsmakten bedriver från fordon, fartyg eller luftfartyg som ett led i en militär insats eller militär övning eller som behövs för att prova utrustning för sådan övervakning, 
  
 7. 
  
 vid övervakning i ett kasino som avses i kasinolagen (1999:355), om övervakningen har till syfte att förebygga, avslöja eller utreda brott eller lösa tvister om spel mellan spelare och den som an- ordnar spelet. 
  
 Den andra kategorin omfattar vissa myndigheters möjlighet att be- driva tidsbegränsad övervakning under vissa förutsättningar utan tillstånd eller anmälan. Det följer av 11 §. I denna anges följande: 
 Kameraövervakning får i följande fall ske under högst en månad utan att ansökan om tillstånd har gjorts vid: 
  
 1. 
  
 övervakning som bedrivs av en polismyndighet eller den som är räddningsledare enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, om övervakningen är av vikt för att avvärja en hotande olycka eller för att begränsa verkningarna av en inträffad olycka, 
  
 2. 
  
 övervakning som bedrivs av den som är räddningsledare enligt lagen om skydd mot olyckor, om övervakningen är av vikt för att efterforska en försvunnen person, 
  
 3. 
  
 övervakning som bedrivs av en polismyndighet, om det av särskild anledning finns risk för att allvarlig brottslighet som innebär fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom kom- mer att utövas på en viss plats och syftet med övervakningen är att förebygga eller förhindra brott. 
  
 Den tredje kategorin som är undantagen från tillståndsplikten är banklokaler, lokal hos kreditmarknadsföretag, postkontor, butiks- lokal, tunnelbanevagn, tunnelbanestation och parkeringshus. På dessa platser får övervakning ske utan tillstånd under vissa förutsättningar. I stället krävs en anmälan till länsstyrelsen. Som huvudregel gäller vidare att avlyssning av ljud inte får ske utan tillstånd vilket följer av  
 12–15 
  §§ kameraövervakningslagen. 
 125 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Om övervakningen inte faller in under någon av dessa kategorier av undantag krävs alltså alltid tillstånd för att bedriva övervakning på platser dit allmänheten har tillträde. 
 Sådant tillstånd ska ges om intresset av sådan övervakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Vid bedöm- ningen ska särskilt beaktas om övervakningen behövs för att före- bygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål. Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli övervakad ska det särskilt beaktas hur övervakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet används och vilket område som ska övervakas (9 §). 
 I den tidigare lagen var det också så att det för tillstånd, krävdes att intresset för övervakning vägde tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad, och även enligt den skulle beaktas om över- vakningen behövs för att förebygga brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål. Det föreligger alltså här ingen ändring i sak. 
 I propositionen (prop. 97/98:64)till den tidigare lagen, lag (1998:150) om allmän kameraövervakning framgår: 
 Frågan om tillstånd till allmän kameraövervakning bör i stället avgöras med tillämpning av en allmän bestämmelse där övervakningsintresset får vägas mot integritetsintresset. För att tillstånd skall meddelas skall sökanden visa att övervakningsintresset väger över integritetsintresset. Om syftet med övervakningen är att förebygga brott eller att förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål, bör detta särskilt be- aktas. Vidare skall behovet av övervakningen beaktas. Även när syftet med övervakningen är ett annat än att förebygga brott eller förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål bör det inte vara uteslutet att intresset av övervakningen skall kunna väga över hänsynen till inte- gritetsskyddet. Som tidigare har berörts bör, om integritetsriskerna är helt försumbara, även andra legitima syften godtas. I sådana fall bör dock restriktivitet iakttas. Grundtanken bakom lagen är att övervak- ningskameror skall kunna användas när det finns ett samhälleligt intresse av övervakning. Utrymmet för övervakning enbart t.ex. i syfte att öka försäljningen är därför ytterst begränsat(avsnitt 5.4). 
 Med hänsyn till att lagregleringen om detta är samma i både den nya och gamla lagen och uttalandet i den nya propositionen på sid. 34 ff. om att lagens grundvalar ska gälla oförändrat, gäller detta uttalande i den tidigare propositionen fortfarande. 
 Det som däremot har utvecklats något i den nya lagen är använ- dandet av integritetsvänlig teknik. I den nya lagen har särskilt förts in att det vid tillståndsbedömningen ska beaktas om teknik som 
 126 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 främjar skyddet av enskildas personliga integritet används. Skälet är förstås teknikutvecklingen. Regeringen anför följande: 
 På senare år har det, som SKL framhåller, utvecklats teknik som kan öka skyddet för den personliga integriteten. Sådan teknik kan innebära att personer maskeras så att det inte går att identifiera dem som syns i bild, t.ex. genom att endast siluetter syns. Beroende på vilken teknik som används kan bilderna avmaskeras i efterhand. Vidare kan teknik som krypterar det upptagna ljud- och bildmaterialet användas. Om den som övervakar inte själv har möjlighet att dekryptera bilderna kan detta minska integritetsintrånget avsevärt. 
 Det är angeläget att de fördelar för integritetsskyddet som teknik- utvecklingen innebär kan tas till vara. Regeringen delar därför SKL:s uppfattning att användningen av integritetsfrämjande teknik bör till- mätas vikt vid avvägningen mellan övervaknings- och integritetsintresset. Av 6 § LAK framgår att det sätt på vilket övervakningen ska utföras ska beaktas vid bedömningen av integritetsintresset vilket – språkligt sett – även omfattar den teknik som ska användas. Frågan om använ- dandet av integritetsvänlig teknik har emellertid inte berörts i bestäm- melsens förarbeten. Såvitt framkommit har användandet av sådan teknik inte heller i rättstillämpningen beaktats vid bedömningen av integri- tetsintresset. Det kan antas att tekniken inom det nu aktuella området kommer att utvecklas i integritetsvänlig riktning. I takt med en sådan utveckling bör integritetsintrången vid kameraövervakning minska genom ökad användning av den integritetsvänliga tekniken. 
 För att säkerställa att de nya tekniska möjligheterna beaktas vid tillståndsprövningen, föreslår regeringen att det uttryckligen anges i lagtexten att användandet av integritetsvänlig teknik ska beaktas vid bedömningen av integritetsintresset. Förslaget innebär att möjligheter- na att meddela tillstånd kan utökas i vissa situationer. Så kan exem- pelvis vara fallet om kameraövervakning med traditionell teknik innebär ett för stort integritetsintrång i förhållande till övervakningsintresset, men användandet av integritetsvänlig teknik medför att övervaknings- intresset överväger. Syftet med förslaget är också att uppmuntra an- vändandet av integritetsvänlig teknik i de situationer där det är möjligt. 
 I de fall användandet av integritetsvänlig teknik har betydelse vid tillståndsprövningen bör teknikanvändningen också uttryckligen reg- leras i tillståndsvillkoren. Om tillståndshavaren avviker från sådana villkor kan detta medföra både skadeståndsansvar och straffrättsligt ansvar enligt kameraövervakningslagen. 
 I detta sammanhang bör också framhållas att krav på införande av integritetsvänlig teknik kan ställas med stöd av de bestämmelser om säkerhet som enligt regeringens förslag ska införas i den nya lagen (se avsnitt 11.4) (prop. 2012/13:115 sid. 49). 
 Ansökan om tillstånd söks skriftligen hos länsstyrelsen i det län över- vakningen ska ske. En ansökan ska innehålla uppgift om vem som ska bedriva övervakningen och en beskrivning av ändamålen, utrust- 
 127 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 ningen, platsen och omständigheter av betydelse i övrigt. Innan läns- styrelsen fattar beslut ska kommunen yttra sig om när det inte är onödigt. Ett beslut om tillstånd ska förenas med villkor om hur övervakningen får anordnas. Sådana villkor ska avse övervakningens ändamål, den utrustning som får användas och det område som får övervakas. Ett tillstånd får meddelas för begränsad tid (19 §). 
 Från länsstyrelserna har också uppgetts att huvudregeln är att sökande vid bifall får ett tillstånd som gäller tills vidare. Om det kommer signaler på att det inte sköts så kan det bli det ett tillsyns- ärende. 
 Länsstyrelsens beslut kan överklagas till länsrätten och kammar- rätten. Prövningstillstånd krävs i kammarrätten (47 §). 
 Upplysning om kameraövervakning ska lämnas genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Upplysning ska också lämnas om vem som bedriver övervakningen om det inte framgår av förhållandena på plats (25§). 
 Den som bedriver kameraövervakning ska ersätta den övervakade för skada och kränkning av den personliga integriteten som kamera- övervakning i strid med lagen orsakat. Till böter eller fängelse döms den som avsiktligen eller av vårdslöshet bryter mot bestämmelserna om bl.a. tillstånd, anmälningsplikt eller upplysningsplikt. I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Övervakningsutrustning som använts vid brott enligt denna lag ska förklaras förverkad, om det inte är oskä- ligt  
 (44–46 
  §§). I rättspraxis har kameraövervakning av vilt med en kamera utan tillstånd bedömts som ringa och den tilltalade har där- med gått fri från ansvar. Däremot har användningen av två kameror ansetts som ett brott med dagsböter som påföljd. I sistnämnda fall förklarades också kamerorna förverkade (Dom  
 2011-02-01 
  från Lycksele tingsrätt i mål B 26/11 och dom  
 2009-06-05 
  från Västmanlands tingsrätt i mål B 1040/09). 
 Datainspektionen har enligt kameraövervakningsförordningen det centrala ansvaret för tillsynen enligt kameraövervakningslagen. I detta ingår att utvärdera rättstillämpningen, utvärdera, följa upp och samordna den operativa tillsynen, ge råd och stöd till länssty- relserna, och ge information och råd till allmänheten och till dem som tillhandahåller och använder övervakningsutrustning. 
 I propositionen till den nya kameraövervakningslagen disku- terades också om Datainspektionen skulle ges en föreskriftsrätt på kameraövervakningsområdet. Regeringen framhöll att det som gäller för allmän kameraövervakning framgår av lag och att det inte var nödvändigt med en föreskriftsrätt (prop. 2012/13:115 sid. 132). 
 128 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Datainspektionen utövar också tillsyn över kameraövervakning av platser dit allmänheten inte har tillträde och får överklaga ett be- slut om kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde för att ta till vara allmänna intressen. 
 Länsstyrelsen utövar tillsyn över kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde. 
  
 4.1.3 
  
 Kameraövervakning efter endast anmälan 
  
 Redan i den tidigare lagen var det tillåtet att på vissa särskilda utpeka- de platser sätta upp en övervakningskamera endast efter anmälan till länsstyrelsen. Vid en anmälan gjorde länsstyrelsen inte någon prövning av övervaknings- och integritetsintresset i det enskilda fallet. De aktuella platserna var banklokaler, lokaler hos kreditmarknads- företag, postkontor och butikslokaler. När detta infördes i den tidi- gare lagen anförde den dåvarande regeringen vissa utgångspunkter för bedömningen av vilka platser som skulle undantas från krav på tillstånd. Den uttalade att tillståndsplikten bör tas bort när det finns ett mycket stort objektivt intresse av kameraövervakning för att förebygga brott eller att förhindra olyckor. Det var viktigt att väl avgränsa undantagen och att tydligt ange förutsättningarna för, och omfattningen av, den tillståndsfria övervakningen. 
 Dåvarande regeringen uttalade också att för att en särreglering ska vara motiverad krävs att de grupper som undantas från kraven på tillstånd generellt har ett starkt intresse av att kunna använda över- vakningsutrustning, samt att särregleringen täcker in en stor del av de fall av övervakning som den utvalda kategorin kan ha intresse av att bedriva. Den nuvarande regeringen uttalade i propositionen till den nya kameraövervakningslagen att dessa uttalanden fortfarande utgör en lämplig utgångspunkt för bedömningen av om kamera- övervakning ska undantas från tillståndsplikten (a.a. sid  
 51–52). 
  
 Som framgått får alltså butikslokaler övervakas efter endast an- mälan. I propositionen diskuteras om övervakning får ske i hela lokalen eller om det endast får omfatta kassan och in- och utgång. Regeringen anförde att det kan konstateras att gärningsmän oftast rör sig över stora ytor i butiker och att tillgrepp inte bara sker vid kassorna. Regeringen gjorde bedömningen att det borde vara tillåtet med övervakning i hela butikslokalen, men att vissa utrymmen skulle undantas som omklädningsrum, provhytter, toaletter och liknande utrymmen (a.a. sid.  
 62–63). 
  En annan fråga var om kameraöver- 
 129 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 vakningen efter anmälan även skulle omfatta områden utanför in- och utgång till butikerna. Om detta anförde regeringen följande: på sid. 64. 
 Kameraövervakning av områden utanför in- och utgångar till butiker syftar i stor utsträckning till att förebygga rån brottslighet. I de fall rånare är maskerade sker maskering och demaskering ofta i nära an- slutning till butikers in- och utgångar. Den brottslighet som övervak- ningen avser att förebygga är alltså av allvarligt slag. Vidare kan kon- stateras att anställda som arbetar ensamma i butiker under kvälls- och nattetid ofta befinner sig i en särskilt utsatt position. Det finns alltså fall där intresset av övervakning av området utanför butikers in- och ut- gångar är mycket starkt och därför kan väga tyngre än integritets- intresset. 
 Alla butiker som omfattas av lagens butiksbegrepp torde dock inte ligga i riskzonen för den allvarliga brottslighet som beskrivs ovan. I detta avseende skiljer sig butiker från banklokaler där det får anses finnas en generell risk för rån. 
 När det gäller övervakning av området kring in- och utgångar till butiker gör sig vidare integritetsintresset starkare gällande än inne i butikslokaler. Även personer som inte besöker butikslokalen och som därmed inte är beredda på att övervakas kan omfattas av övervakning- en. En omfattande övervakning utanför butiker skulle, som framhölls i förarbetena till den nuvarande lagen, kunna medföra att stora delar av centrala stadsmiljöer blir föremål för övervakning och att det blir svårt att röra sig i sådana områden utan att bli övervakad. 
 Enligt regeringen bör därför övervakning utanför in- och utgångar till butiker inte generellt undantas från tillståndsplikten. Att i lagen peka ut en viss typ av butiker där övervakningsintresset är särskilt starkt låter sig inte heller göras. Det bör alltså även i fortsättningen göras en prövning i varje enskilt fall om övervakningsintresset väger tyngre än integritetsintresset vid övervakning utanför butiker. Genom att det sker en prövning i det enskilda fallet kan länsstyrelsen bestämma vill- kor som är anpassade efter förhållandena i det enskilda fallet. Ett starkt behov av kameraövervakning kan som ovan nämns finnas i butiker som har varit utsatta för allvarlig brottslighet. Detsamma gäller butiker med omfattande kontanthantering där en eller få personer arbetar under kvälls- och nattetid. Risken för integritetskränkningar kan minskas genom att t.ex. det övervakade området begränsas och att övervakning endast tillåts under och i anslutning till butikernas öppettider. Vidare kan användningen av teknik som främjar skyddet av den personliga inte- griteten innebära att integritetsintrånget begränsas. Exempelvis kan teknik användas som innebär att ett begränsat område omfattas av övervakningen eller att det inspelade materialet krypteras. 
 Med anledning av  
 Svea hovrätts  
 synpunkter kan konstateras att regeringens bedömning i detta avsnitt tar sikte på kameraövervakning av området  
 utanför  
 butikers in- och utgångar. Själva in- och utgångarna 
 130 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 får både enligt gällande rätt och enligt regeringens förslag kameraöver- vakas utan tillstånd (12 § LAK och prop. 1997/98:64 s. 39). 
 I propositionen till den nya kameraövervakningslagen diskuterades även om kameraövervakning kunde ske efter anmälan på andra platser än banklokaler, lokaler hos kreditmarknadsföretag, postkontor och butikslokaler. Regeringen ansåg att kameraövervakning efter an- mälan även kunde vara acceptabelt för övervakning av tunnelbane- vagnar och tunnelbanestationer. Förutsättningen var att det enda syftet var att förebygga, avslöja eller utreda brott eller att förhindra eller begränsa verkningar av brott. Vidare ska gälla att övervaknings- kameror som används ska vara fast monterade och försedda med fast optik samt att avlyssning eller upptagning av ljud inte ska få ske utan tillstånd. 
 Skälet för regeringens förslag var att övervakningsintresset var mycket starkt med hänsyn till att tunnelbanestationer oftast är brottsutsatta och att kameraövervakning dessutom behövs för att förhindra eller begränsa olyckor. Enskilda kunde också förvänta sig att bli övervakade på dessa platser. De som övervakas är normalt de som skyddas av övervakningen. Övervakning efter anmälan skulle dock bara få ske av själva stationen. Detta innebar att kameror en- dast fick riktas mot själva stationsområdet och inte t.ex. mot vägar och bostadsområden utanför stationen (a.a. sid.  
 65–67). 
  
 Under lagstiftningsprocessen till den nya kameraövervaknings- lagen hade det även framförts propåer från vissa remissinstanser om att det även fanns ett starkt intresse att övervaka även andra typer av allmänna kommunikationsmedel och hållplatser. Här anförde dock regeringen följande: 
 Såväl intresset av kameraövervakning som integritetsskyddsintresset gör sig emellertid gällande med varierande styrka för olika typer av hållplatser och kommunikationsmedel. Vissa hållplatser är ofta utsatta för brott medan andra inte är det. Integritetsintresset kan göra sig starkare gällande vid övervakning av t.ex. busshållplatser och spårvägsstationer som ligger i direkt anslutning till trottoarer där många människor som inte färdas med de allmänna kommunikationsmedlen skulle omfattas av övervakningen. När det gäller allmänna transportmedel är vidare in- tresset av att övervaka i brottsförebyggande syfte normalt sett större i lokalbussar och pendeltåg som färdas kortare sträckor än när det gäller bussar och tåg som färdas längre sträckor, t.ex. SJ 2000. Vid kamera- övervakning av allmänna transportmedel och hållplatser finns det alltså i många fall ett behov av att göra en prövning i det enskilda fallet. Sådan övervakning bör därför inte generellt undantas från kravet på tillstånd (a.a.  
 sid.67–68). 
  
 131 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 En annan plats som diskuterades i samma proposition och där rege- ringen accepterade övervakning efter bara anmälan var parkerings- hus. Däremot ansåg regeringen inte att parkeringsplatser utomhus kunde undantas från tillståndsplikten. Skälet för att det skulle räcka med bara en anmälan i parkeringshus var att det hade framkommit att övervakning i ett parkeringshus har en brottsförebyggande effekt. Det fanns därför starka skäl för övervakning för att förebygga brott. Övervakning i parkeringshus skulle också vara vanligt, de flesta män- niskor vistades där endast kortvarigt och platsen var inte sådan att den enskildes personliga integritet gör sig gällande med samma styrka som på många andra platser. Återigen var också syftet att skydda de som övervakades (a.a. sid.  
 68–70). 
  
 När det gällde parkeringsplatser utomhus anförde regeringen följande: 
 Även i fråga om parkeringsplatser utomhus kan ett starkt övervak- ningsintresse finnas. Sådana platser kan dock vara belägna så att det är svårt att undvika att omgivningarna omfattas av övervakningen. Vidare är parkeringsplatser ofta belägna i centrala stadsdelar där många per- soner rör sig. Integritetsintresset kan alltså variera beroende på vilken plats det är fråga om. Det är dessutom svårt att utforma ett undantag så att det avgränsas till de parkeringsutrymmen utomhus där övervak- ningsintresset är starkare än integritetsintresset. Övervakning av sådana platser bör därför även i fortsättningen bli föremål för en prövning i varje enskilt fall och alltså omfattas av tillståndsplikten. På så vis kan länsstyrelsen fastställa villkor för övervakningen som är anpassade till den aktuella platsen (a.a. sid  
 70–71). 
  
 Regeringen ansåg slutligen att det inte fanns skäl att göra undantag från tillståndsplikten för övriga platser. 
 De övriga platser som föreslagits var bl.a. restauranger och hotell. Från Sveriges Hotell - och Restaurangföretagare hade anförts att före- komsten av hot, stöld och skadegörelse ökat kraftigt under senare år och är lika omfattande som för butiker. Många anställda skulle uppleva att arbetsmiljön var otrygg. Regeringen anförde dock om detta, att integritetsskyddet här vägde tyngre än i butiker och parke- ringshus. Restauranger skulle vara en plats där man inte förväntade sig övervakning. Även i de fall övervakningsintresset vägde tyngre än integritetsintresset skulle det vara av stort intresse hur övervak- ningen utförs. Därför menade regeringen att det var lämpligt att det i varje enskilt fall görs en avvägning och att lämpliga villkor därmed kan meddelas för övervakningen. Det skulle alltså även fortsätt- ningsvis gälla tillståndsplikt för hotell och restauranger. 
 132 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Det hade det även kommit fram synpunkter om övervakning av vilt. Av propositionen till den nya kameraövervakningslagen framgår följande om detta: 
 Svenska Jägareförbundet anser att lagen bör ändras så att kravet på tillstånd inte gäller för övervakningskameror som med markägares till- stånd sätts upp av jakträttshavare eller forskare i syfte att övervaka vilt. Jägarnas Riksförbund anför att användning av kameror i anslutning till åtling, dvs. jakt med dött jaktlockbete, och vid nyttjande av godkänd fälla för levandefångst inte bör vara tillståndspliktig. Om tillståndskrav bedöms nödvändigt bör ansökningskostnaden, enligt förbundet, hållas på en rimligt låg nivå. Stockholms universitet anför att det kan över- vägas om Datainspektionen ska ges rätt att genom föreskrifter ersätta tillståndskravet med en anmälningsplikt för vissa former av övervak- ning, t.ex. övervakning som sker i syfte att inventera rovdjur och s.k. åtelkameror 
  I första hand finns det ett behov av att använda kameraövervak- ning vid jakt efter arter som t.ex. vildsvin och mårdhund, vilka kan orsaka skador för jordbruket och den biologiska mångfalden. För att övervakning av det aktuella slaget ska kunna godtas är det avgörande att kamerorna fångar ett begränsat område. Om övervakningen inte uppfyller detta krav riskerar t.ex. motionärer och andra som vistas i skog och mark i rekreationssyfte att bli föremål för övervakning i en utsträckning som inte kan anses acceptabel. Det bör framhållas att män- niskor normalt inte förväntar sig att bli övervakade på sådana platser. 
 Regeringen anser att det finns skäl att utreda om det är möjligt att göra undantag från tillståndsplikten för övervakning av vilt. Det finns dock inte förutsättningar att behandla denna fråga närmare i det aktuella lagstiftningsärendet. Regeringen avser därför att återkomma till frågan i ett annat sammanhang (a.a. sid.  
 71–72). 
  
 Därefter har alltså regeringen gett oss i uppdrag att utreda frågan. Av direktiven följer att utgångspunkt ska vara att ett undantag från tillståndsplikten endast ska avse övervakning, där det inte är moti- verat med individuell prövning i varje enskilt fall. Ett undantag ska således vara avgränsat till kameraövervakning där intresset av över- vakning regelmässigt väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Det ska endast avse fall där kamerorna fångar ett begränsat område. 
 En anmälan om övervakning ska precis som en ansökan om till- stånd inges skriftligen till länsstyrelsen. I en anmälan ska det bl.a. anges vem som ska bedriva övervakningen och vilken typ av verk- samhet som det är frågan om. 
 Som framgått tidigare i detta avsnitt och i 2.1.1 finns ett rättsfall som direkt berör åtelplats, Kammarrätten i Jönköpings dom 2011- 
 133 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 02-10, 
  mål nummer  
 2585-10. 
  Som framgår där var det fråga om kameraövervakning av dels åker och dels åtelplats i skog. Skälet för den begärda kameraövervakningen var att ge information om vild- svinsflockar, som hade gett upphov till stora lokala skadeproblem inom jordbruket och i trafiken. 
 Både länsstyrelsen och förvaltningsrätten hade avslagit ansökan på den grunden att integritetsingreppet var för stort. 
 Kammarrätten uttalade att övervakningen hade ett samhälleligt intresse och legitimt syfte, nämligen att kartlägga vildsvins rörelse- mönster för att kunna bedriva en mer effektiv jakt. Man gjorde dock vidare precis som länsstyrelsen och förvaltningsrätten den bedöm- ningen att restriktivitet bör iakttas och tillstånd till kameraövervak- ning beviljas endast om integritetsriskerna är helt försumbara. 
 Skälet till att kammarrätten uttrycker sig så är det ovan citerade uttalandet från den tidigare propositionen om att även när syftet med övervakningen är ett annat än att förebygga brott eller förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål bör det inte vara uteslutet att intresset av övervakningen skall kunna väga över hänsynen till integritetsskyddet. Som tidigare har angetts bör, om integritets- riskerna är helt försumbara, även andra legitima syften godtas, men då är förutsättningen att integritetsrisken är försumbar. Detta följer också av kammarrättens dom. Som framgått drog alltså kammar- rätten slutsatsen att för en särskild åker med växande gröda som uppenbart kunde skadas när man gick på den krävs inget tillstånd för kameraövervakning. När det gällde åkern i övrigt avslog kammar- rätten ansökan. Skälet var att åkern kunde vara tillgängligt för all- mänheten och att integritetsriskerna var för stora. 
 När det gällde åtelplatsen beviljade kammarrätten tillstånd till kameraövervakning. Skälen var att tillgängligheten i det konkreta fallet var begränsad, platsen var uppbökad och gav ett allmänt ogästvän- ligt intryck. Övervakningen skulle ske i begränsad omfattning. Upp- lysning om kameraövervakning skulle lämnas genom tydlig skyltning. Integritetsriskerna var därmed försumbara. Det hade inte heller framkommit att det fanns alternativa och kompletterande åtgärder som kunde vidtas och som i praktiken motsvarade det som skulle kunna uppnås med kameraövervakning. 
 134 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 4.1.4 
  
 Sammanfattning/analys 
  
 Vad gäller för viltövervakning i dag? 
 En första uppgift är att försöka bena ut vad som gäller för viltöver- vakning i dag med hänsyn till gällande kameraövervakningslag. 
 Som framgått ovan omfattas inte övervakning som sker på en plats dit allmänheten inte har tillträde om övervakningen bedrivs av en fysisk person som ett led i en verksamhet av rent privat natur av kameraövervakningslagen. Det innebär att en privatperson kan sätta upp en övervakningskamera för att övervaka en plats som allmän- heten inte har tillträde om det sker för privat bruk. Vilka områden skulle det kunna vara? 
 Även enskild mark är tillgänglig för allmänheten. Som framgått av de ovan beskrivna rättsfallen ska allmänhetens tillträde tolkas extensivt. Undantag gäller endast för avgränsad tomt nära bebyg- gelse och mark som kan skadas om den beträds. Som framgått ovan menade Kammarrätten i det redovisade rättsfallet att det skulle vara uppenbart att marken kunde skadas för att allmänheten inte skulle ha tillträde till den. Som påpekats finns det samtidigt rättsfall och lagstiftning som anger att markägaren inte behöver acceptera mer än nämnbar skada på sin mark. Om det finns någon motsägelse i detta är enligt utredningens uppfattning i viss mån osäkert. Kammar- rättens dom handlar om allmänhetens tillträde och den enskildes insikt om tillträde, brottsbalkens straffbestämmelse och Högsta dom- stolens dom om vad markägaren behöver acceptera. 
 Vår utgångspunkt är att en åtelplats normalt är tillgänglig för allmänheten. En annan plats som skulle kunna vara aktuell för kamera- övervakning är insidan av en fälla. Fällan i sig bör förstås inte vara tillgänglig för allmänheten, men markområdet runt fällan kan vara det. 
 Innebörden är att en privatperson kan sätta upp en övervaknings- kamera för vilt mycket nära sitt hus eller i vart fall under vegeta- tionsperioden på en åker. Denne kan även sätta en kamera inne i en fälla, men inte på området runt fällan om den är belägen på mark som allmänheten har tillträde till. Detta regleras inte av kameraöver- vakningslagen. Om en juridisk person som ett bolag eller förening gör samma sak, eller om en privatperson sprider bilderna via exem- pelvis internet är det inte lika enkelt. I de fallen gäller kameraöver- vakningslagen. Kameran får då bara sättas upp om det behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra 
 135 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 berättigade ändamål och övervakningsintresset väger tyngre än inte- gritetsintresset. Det krävs dock inte tillstånd eller anmälan utan den som sätter upp kameran ansvarar för att lagen är uppfylld. 
 Kameraövervakning av vilt på annan mark, som allmänheten har tillträde till, kräver enligt dagens lagstiftning alltid tillstånd av läns- styrelsen. Rent tekniskt krävs för övervakning att det är en kamera som kan användas för personövervakning. Att syftet inte är att över- vaka personer utan vilt saknar betydelse. Avgörande är om de per- soner som kan fångas på bild går att identifiera antingen genom att man kan se ansiktet eller genom utmärkande kläder, speciella kropps- rörelser eller särskild kroppkonstruktion. Det ska vara möjligt att utan större osäkerhet kunna skilja personen från andra personer. Det bör betyda att vissa s.k. värmekameror, där bilden inte möjlig- gör en identifiering av en människa, faller utanför kameraövervak- ningslagen 
 Uppdraget 
 Som framgått tidigare i detta avsnitt och av utredningens analys i 2.1 är det vårt huvuduppdrag att överväga om det är möjligt att undanta viss övervakning av vilt från tillståndsplikten. I så fall ska utredningen också överväga om den ska omfattas av en anmälan. 
 Det som är viktigt att notera är att utredningen inte har mandat att föreslå andra större ändringar av kameraövervakningslagen. Det betyder att ett förslag om viltövervakning måste anpassas till den gällande lagen. Det gör saken betydligt mer komplicerad. Vad utred- ningen kan överväga är om viss övervakning av vilt skulle kunna passa i den redan befintliga katalogen som befriar platser som bank, butiker, tunnelbana och parkeringshus från tillståndskravet och er- sätter det med en anmälan. 
 Därmed är utredningen bunden av de juridiska, ganska långtgå- ende förutsättningarna som redan finns i kameraövervakningslagen. Innebörden är alltså att utredningen för att kunna föreslå kamera- övervakning av vilt först och främst måste anse att det finns sakskäl för detta och att dessa är så pass starka att de utgör skäl för en lagändring. Den bedömningen kommer vi att redovisa i våra över- väganden. Därutöver måste utredningen vidare komma fram till slut- satsen att övervakning av vilt skulle uppfylla de redan ställda kraven som finns i kameraövervakningslagen. 
 136 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Inledningsvis är ett krav för tillstånd av kameraövervakning att intresset av övervakningen ska väga tyngre än integritetsintresset. Det bör noteras att Kammarrätten i sin dom menade att integritets- riskerna skulle vara försumbara. Särskilt ska beaktas om övervakning- en behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller därmed jämförliga ändamål. För de fall som befriats från tillståndskravet med enbart anmälan gäller det i än högre grad. Som framgår ovan genom propositionen är det regeringens uppfatt- ning att tillståndsplikten bör tas bort när det finns ett mycket stort objektivt intresse av kameraövervakning för att förebygga brott eller att förhindra olyckor. Det är viktigt att väl avgränsa undantagen och att tydligt ange förutsättningarna för och omfattningen av den tillståndsfria övervakningen. 
 Från Jägareförbundet har framförts att utredningen även borde utreda länsstyrelsernas egen tillståndsgivning. Idag gäller att om läns- styrelse vill använda sig av kameraövervakning av vilt måste läns- styrelsen söka tillstånd för det. Tillståndsfrågan prövas då vanligen av annan länsstyrelse. Det som då i första fall skulle kunna vara aktuellt är att överväga om länsstyrelsen skulle kunna undantas från tillstånd enligt 10 § på samma sätt som exempelvis polisen eller försvaret. 
 I våra direktiv anges också att en utgångspunkt ska vara att ett undantag från tillståndsplikten endast ska avse övervakning där det inte är motiverat med individuell prövning i varje enskilt fall. Ett undantag ska således vara avgränsat till kameraövervakning där in- tresset av övervakning regelmässigt väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad. Innebörden är därmed att ett un- dantag från tillståndskravet kräver att övervakningsintresset med råge väger tyngre än integritetsintresset. 
 En viktig sak är att det av kammarrättens dom om åtelplats följer att övervakning av vilt  
 inte  
 är ett jämställt ändamål med att förhindra brott eller olyckor. Övervakning av vilt är därmed inte ett av kamera- övervakningslagens kärnändamål som anges i 9 §. Från Datainspek- tionen har anförts att skälet till det kan vara att vilt visserligen skapar trafikolyckor, men att kameraövervakningens syfte inte är att direkt förhindra olyckor utan att det mer skulle vara ett led i att få kon- troll över stammen. Detta skulle kunna förhindra olyckor, men först på sikt. 
 Denna slutsats får dock stora konsekvenser. Det innebär att kameraövervakning av vilt endast kan ske om integritetsriskerna är helt försumbara. Restriktivitet ska iakttas. En slutsats skulle där- med vara att om utredningen ska föreslå att kameraövervakning av 
 137 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 vilt ska kunna ske efter endast anmälan måste det avse platser där integritetsriskerna med råge är försumbara. Det kan framstå som det skulle vara mycket svårt att finna sådana platser. Det ska dock beaktas att vid bedömningen av integritetsrisken ska hänsyn tas till om integritetsskyddande teknik använts. 
 Utredningen har undersökt i vilken utsträckning integritetsskyd- dande teknik redan finns tillgänglig eller är möjlig att utveckla för kameror avsedda för viltövervakning. Detta redovisas i avsnitt 3.4.1. 
 Som anförs under 2.1.1 är kameraövervakning inte heller accepta- belt om det finns andra åtgärder som kan ha samma effekt på pro- blemet. Det utredningen därmed måste klarlägga för att föreslå en lagändring är varför inte värmekameror skulle vara tillräckliga. Från Jägareförbundet har anförts att bilder från värmekameror inte är tillräckligt tydliga för viltövervakning, det går exempelvis inte att skilja en mårdhund från en grävling eller hund. För vildsvinen är problemet att det inte går att köns- eller åldersbestämma vildsvin. I avsnitt 3.4 finns exempel på bilder från såväl övervakningskamera som värmekamera. 
 Det som skulle tala emot ett undantag för övervakning av vilt är som också angavs i propositionen att människor inte förväntar sig att bli övervakade i skog och mark. Som framgår ovan i propositionen avslog regeringen propåerna om övervakning i hotell och restaurang just på denna grund. Regeringen menade att det var viktigt hur över- vakningen utformades, vilket bäst kunde ske i ett tillståndsförfarande. 
 En slutsats som redan dras i 2.1.1 är att dessa förhandsbedöm- ningar bara kan göras på konkreta och avgränsade situationer. Av det som anförts ovan om kameraövervakningslagen följer att det måste vara fråga om en konkret beskriven plats. Hela kameraöver- vakningslagen är uppbyggd kring olika platser. De undantag som finns där tillståndskravet är ersatt med anmälan är också alla kon- kreta platser som bank, butik osv. 
 Denna konkreta plats bör vidare vara begränsad så att kameran bara fångar detta begränsade område. Som framgår ovan för parke- ringsplatser utomhus och kollektivtrafik ville regeringen inte undanta dessa platser, eftersom det fanns risk för att övervakningen om- fattade även kringområden. 
 138 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Skillnader ansökan och anmälan 
 Som framgått ska både en anmälan och en ansökan om kameraöver- vakning upprättas skriftligen och ges in till länsstyrelsen. En an- sökan ska innehålla uppgift om vem som ska bedriva övervakningen och en beskrivning av ändamålen, utrustningen, platsen och om- ständigheter av betydelse i övrigt. En anmälan ska ange i vart fall vem som ska bedriva övervakningen och vilken typ av verksamhet den avser. 
 Innebörden är att själva ansöknings- eller anmälningsförfarande är likartat, även om anmälningsförfarandet kräver färre uppgifter. Det finns också en prisskillnad En ansökan om kameraövervakning kostar idag 3 700 kr, medan en anmälan kostar 700 kronor. Att en anmälan kostar 700 kronor följer av kameraövervakningsförordning- ens 5 §. I denna förordning anges också i 6 § att för avgiftens storlek i övriga fall gäller 10 § avgiftsförordningen (1992:191). När en ansökan kommer in till länsstyrelsen ska den göra en prövning. Sökandens behov av övervakning ska vägas mot integritetsintresset på platsen och i prövningen beaktas bl.a. vilket område som ska övervakas, vilka som riskerar att träffas av övervakningen, vad sökan- den har visat i form av brottsutsatthet eller risk för olyckor osv. Innan länsstyrelsen fattar beslut ska kommunen yttra sig om det inte är onödigt. 
 Vid en anmälan däremot sker ingen egentlig prövning, utan läns- styrelsen kontrollerar att alla uppgifter som ska anges finns med. Om så är fallet registrerar länsstyrelsen anmälan och en bekräftelse skickas ut till sökanden. Länsstyrelsen utövar dock vidare tillsyn även över kameror som satts upp efter enbart anmälan enligt lagens 39 §. Det innebär exempelvis besiktning av platsen och kontroll att samtliga krav följs. 
 Därmed är en slutsats att en anmälan innebär en arbetsbesparing för länsstyrelsen jämfört med en ansökan. Vidare skulle sökanden slippa att behöva vänta på att tillståndet ska beviljas. Dock skulle effekten av att anmälan endast behövs kunna leda till att antalet an- mälningar ökar mer än antalet ansökningar minskar. Därmed skulle det kunna leda till en ökad total tidsåtgång för ärendehantering på länsstyrelserna, i synnerhet då antalet ansökningar från privat- personer idag är mycket få (se kapitel 3.5). 
 139 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 4.1.5 
  
 Ansökningsavgiften 
  
 Från utredningens experter har framförts att ansökningsavgiften på 3 700 kronor för kameraövervakning är mycket hög för en privat- person. 
 För att ansökningsavgift ska få tas ut krävs att riksdagen har be- slutat att verksamheten ska bedrivas och att den ska vara avgifts- belagd. Riksdagen kan bemyndiga regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att besluta om avgifternas storlek. 
 I kameraövervakningslagens 49 § står att regeringen eller den my- ndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om av- gifter för en ansökan eller en anmälan som enligt denna lag ska hand- läggas av länsstyrelsen. I kameraövervakningsförordningen anges i  
 4–6 
  § att avgifter enligt kameraövervakningslagen (2013:460) tas ut av länsstyrelsen för anmälan och tillstånd, förlängning av tillstånd, utvidgning av tillstånd och undantag av upplysningsplikten. Avgiften för anmälan om kameraövervakning är 700 kronor. För avgiftens storlek i övriga fall gäller 10 § avgiftsförordningen (1992:191). 
 Av avgiftsförordningen framgår att Ekonomistyrningsverket (ESV) är ansvarig myndighet för förordningen och att samråd ska ske med verket om avgifter. I 10 § finns tio olika avgiftsklasser. I avgiftsklass 1 är avgiften 250 kronor och i klass 10 38 000 kronor. Ansökan om kameraövervakning är placerad i klass 5, vilket mot- svarar 3 700 kronor. Avgiftsnivåerna i 10 § avgiftsförordningen be- slutas av regeringen. ESV gör med några års mellanrum en översyn av beloppen och föreslår vid behov att regeringen ändrar avgifterna med hänsyn till kostnadsutvecklingen(Avgifter för prövning av ärenden, En handledning, ESV 2003:29). 
 Av 25 § följer att en myndighet får disponera avgiftsinkomster endast efter ett särskilt bemyndigande. Enligt uppgift från länssty- relsen får ingen disponering ske av dessa avgifter. 
 Syftet med regleringen i avgiftsförordningen och uppdelningen i särskilda avgiftsklasser är att förenkla administrationen. Ekonomi- styrningsverket har gett ut en handledning för bl.a. särskilda utre- dare om Avgifter för prövning av ärenden, ESV 2003:29. Av denna följer att: 
 När en myndighet har att utföra något slags prövning av ärenden är den första frågan som inställer sig om prövningen ska avgiftsbeläggas eller vara avgiftsfri. 
 Avgiftsbeläggning i statlig verksamhet har två huvudsyften: att ersätta annan finansieringskälla eller att påverka efterfrågan. De vanli- 
 140 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 gaste argumenten för att införa en ansökningsavgift kan sammanfattas i nedanstående punkter. 
 Det är rimligt att den som ansöker om tillstånd eller dylikt också får betala för det. Det kan uppfattas som orättvist att en verksam- het som utnyttjas av en viss grupp ska bekostas av allmänna medel. 
 En avgift kan ge en statsfinansiell effekt genom att ersätta skatte- finansiering. 
 Det är önskvärt att ansökan om tillstånd eller motsvarande inte görs i onödan. 
 När en avgiftsbeläggning övervägs, är det viktigt att tänka på att nega- tiva effekter kan uppstå. Följande argument kan tala mot att införa en ansökningsavgift. 
 Det finns risk för att antalet ansökningar minskar mer än vad som är önskvärt. Detta kan innebära att syftet med myndighetens verk- samhet inte uppnås om t.ex. verksamhet ändå bedrivs trots att tillstånd saknas. 
 Om man bedriver en verksamhet, trots att tillstånd saknas, kan en utebliven ansökan få till följd att verksamheten varken blir föremål för prövning eller eventuell tillsyn. Sett från samhällets synpunkt kan detta vara allvarligt. 
 De administrativa kostnaderna för att ta ut avgiften kan bli så höga att det inte lönar sig att ta ut någon avgift(sid 2). 
 Om man sedan kommer fram till att verksamheten bör avgiftsbeläggas blir nästa fråga om avgiften bör tas ut enligt 10 § avgiftsförordningen (1992:191), där avgifterna baseras på en genomsnittlig timkostnad för prövning av ärenden i statsförvaltningen, eller om avgifterna bör beräk- nas utifrån myndigheternas egna kostnader. Syftet med avgiftsförord- ningen är att förenkla administrationen Om 10 § avgiftsförordningen väljs bestäms avgiftsklassen utifrån genomsnittlig handläggartid för att pröva ett normalärende (a.a. Sid.  
 4–8 
  och tabell 3). 
 Det är möjligt att göra avsteg från placering i den avgiftsklass som motsvarar den ungefärliga kostnaden. Av rapporten framgår vidare följande på sid.  
 9–10: 
  
 Ett skäl till undantag kan vara att målgruppens betalningsvilja eller betalningsförmåga bedöms som svag och att det därför finns en risk för att man skulle avstå från att ansöka om tillstånd. Detta skulle all- varligt kunna motverka syftet med verksamheten och då kan lösningen på problemet vara att låta prövningen vara avgiftsfri eller tillämpa en lägre avgiftsklass än vad som annars skulle vara motiverat. Som exem- pel kan nämnas ansökan om tillstånd att inom ett avstånd av 50 meter från ett vägområde sätta upp skyltar för reklam eller liknande ändamål. 
 141 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Här tillämpades tidigare avgiftsklass 4 men nu tillämpas, efter förslag från Vägverket, avgiftsklass 2. Skälet till detta är att antalet ärenden minskade påtagligt under ett par år och detta ansågs bero på att av- giften var för hög. Skyltar sattes upp utan tillstånd, vilket var till nackdel både för trafiksäkerheten och landskapsbilden 
  Avgiftsdifferentiering inom ett ärendeslag förutsätter att myn- digheten redan vid ansökningstillfället kan identifiera vilken kategori inom ärendeslaget som ärendet tillhör och därmed vilken avgift sökanden ska betala. En alltför långtgående avgiftsdifferentiering kan få till följd att det blir svårt att placera ärendet i rätt avgiftsklass och att det går åt resurser för att avgöra vilket ärendeslag det rör sig om. 
 Nuvarande avgifter för kameraövervakningsärenden redovisas i tabell 3. 
 Tabell 3 Tabellen anger de olika avgifterna som gäller avseende kameraövervakning enligt 10 § avgiftsförordningen. 
  
 Ärendeslag 
  
 Avgiftsklass 
  
 Nuvarande avgift enligt 10 § 
  
 avgiftsförordningen (SEK) 
  
 Tillstånd till kameraövervakning 
  
 5 
  
 3 700 
  
 Förlängning av tillstånd 
  
 3 
  
 1 350 
  
 Tillstånd till utvidgning av 
  
 4 
  
 2 300 
  
 pågående övervakning 
  
 Undantag från upplysningsplikten 
  
 3 
  
 1 350 
  
 Enligt Ekonomistyrningsverket motsvarar avgiftsklass fem, dvs. ansö- kan om tillstånd för kameraövervakning, en genomsnittlig handlägg- ningstid på fyra och en halv timme. En anmälan om kamera mot- svarar avgiftsklass två vilken bedömts motsvara en handläggningstid på 55 minuter. 
 En slutsats av det anförda är att det är möjligt att överväga en lägre avgift för kameraövervakning av vilt, se vidare 7.2. 
  
 4.2 
  
 Utfodring – en juridisk analys av regelverket 
  
 4.2.1 
  
 4 § jaktlagen 
  
 I jaktlagen berörs i 4 § utfodring. I paragrafen anges att 
 Viltet skall vårdas i syfte att 
  
 - 
  
 bevara de viltarter som tillhör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekommer naturligt i landet, och 
  
 142 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 - 
  
 främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstammarna. 
  
 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och jakträtts- havaren. 
 Från Jägareförbundet har anförts att paragrafen innebär att mark- ägaren eller jakträttshavaren är skyldig att utfodra vilt under exem- pelvis kalla vintrar. Vilt ska jagas och inte svältas. Från LRF:s sida har anförts att det med hänsyn till de stora viltstammarna i dag saknas behov av utfodring. I direktiven till vår utredning anges att enligt 4 § kan det ingå att vid behov att utfodra viltet. 
 Det finns alltså en oenighet om innebörden av paragrafen i stort. Från Jägareförbundet har framförts att det inte finns en tydlig kopp- ling mellan utfodring och viltstammarnas storlek och därmed inte heller mellan utfodring och skador på grödor och skog, eftersom en avskjutning kan balansera eventuella positiva effekter som utfodring ger. Enligt förbundet är det inte heller så att det går att hävda att viltstammarna generellt ökat, eftersom det 1987 fanns 50 procent mer rådjur och 33 procent mer älg. Däremot var stammarna av vildsvin, dovhjort och kronhjort mindre då än vad de är i dag. 
 Vidare har Jägareförbundet hävdat att jakten som näring bör utvecklas och att utfodring därför är viktigt. 
 Från LRF har invänts att Jägareförbundets resonemang bygger på att man ska gynna (öka) viltet, så att man sen kan minska problemet genom att skjuta ner samma viltbestånd som man gynnat. Detta är måhända rimligt i ett snävt jägarperspektiv, där det handlar om nöje och antal skottillfällen, eller för dem som bedriver kommersiell jakt, och måste ha maximalt antal vilt per ytenhet. Men eftersom gyn- nandet drabbar andra, kan detta synsätt inte accepteras. 
 LRF har också anfört att oavsett hur man tolkar alla undersök- ningar om effekter av viltutfodring, jämför SLU:s undersökning, som redovisats i kapitel 5, så är ett av de odiskutabla resultaten som SLU poängterar – att viltutfodring medför koncentrationer av vilt och skador i närområdet. Det är därför enligt LRF inte ens nödvändigt att beakta utfodringens effekter på överlevnad, könsmognad, repro- duktion mm. Det är tydligt att utfodring ger en lokal effekt, bara därför att viltet koncentreras till utfodringens närområde. Det räcker för att man ska förstå att detta leder till skador för andra än den som gynnar vilt. 
 143 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Enligt LRF har utredningen inget uppdrag som kan tolkas som ett uppdrag att gynna jakten som näring på bekostnad av andra näringar i samma trakt, dvs.  
 jord-, 
  skogsbruk och trädgårdsnäring. 
 Som framgår är motsättningarna om 4 § stora och innebär i grun- den en diskussion om jordbruket/skogsbruket eller jakten ska ha företräde. Utredningen har i sitt tidigare delbetänkande anfört att den ser positivt på att utveckla jakt som landsbygdsnäring och föreslagit att en framtida viltmyndighet skulle få i uppdrag att främja jakt som näring. Samtidigt poängterades att konflikterna och polariseringen inte fick öka. Det förutsattes också att den framtida myndigheten i ökad utsträckning skulle balansera jakten mot de areella näringarna (Viltmyndigheten – jakt och viltförvaltning i en ny tid, SOU 2013:71 sid.  
 130–131). 
  
 Utredningen kommer att behandla 4 § i dess helhet i slutbetän- kandet i samband med att hela jaktlagstiftningen ses över. I nuläget, i detta delbetänkande, är utredningens enda uppdrag att ta ställning till tre konkreta frågor, som handlar om kameraövervakning, arren- datorns rättsliga ställning och i detta sammanhang om  
 utfodring ska regleras genom föreskrifter.  
 Av direktiven följer att med reglera avses begränsa mängden foder och/eller bestämma innehållet i fodret. 
 Syftet med denna juridiska analys är enbart att klarlägga regel- verket om utfodring för att få fram vilket regelverk som redan finns tillgängligt och vilket juridiskt behov av nya paragrafer som skulle uppstå om utredningen skulle vilja föreslå en sådan reglering. För- slaget i sak kommer att presenteras i avsnitt 7.3. 
 Som framgått finns det olika uppfattningar om utfodring i sig och om innebörden av formuleringen i viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd. 
 Fjärde paragrafens lydelse kom till redan 1987 när den nya jakt- lagen trädde i kraft. Därefter har även en formulering för fåglar lagts till. I propositionen motiveras paragrafen på följande sätt: 
 Till ledning för tolkningen av lagens övriga bestämmelser erinras i paragrafens första stycke om de mål som gäller för viltvården. Målbe- skrivningen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1). Paragrafens andra stycke har närmast sin motsvarighet i 1 § andra och tredje styckena nuvarande jaktlag. Bestämmelsen syftar på – förutom en väl anpassad jaktutfodring, utplantering av vilt och olika slag av an- läggningsarbeten för att förbättra förhållandena för viltet, exempelvis iordningställande av viltvatten och viltåkrar. Markägarnas och jakt- rättshavarnas skyldighet att anpassa jakten och vidta olika åtgärder skall självfallet ha samma inriktning som all annan viltvård. Av paragrafens första stycke följer att starka och livskraftiga viltbestånd skall efter- 
 144 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 strävas men också att alltför individrika viltstammar som orsakar skada i bl.a. jordbruket och skogsbruket inte är önskvärda. Några direkta tvångsmedel för att förmå markägarna och jakträttshavarna att upp- fylla sina skyldigheter föreslås inte. En alltför överdriven viltvård kan emellertid leda till att den därtill utsedda myndigheten beslutar om jakt med stöd av bestämmelsen i 7 § (prop.1986/87:58 sid.68). 
 Den juridiska innebörden av paragrafen tycks därmed vara att värna om viltbeståndet i stort. Det skulle kunna betyda att det inte skulle finnas en juridisk skyldighet för markägaren eller jakträttshavaren att utfodra sådana arter där viltbestånden är starka och livskraftiga, vilket i vart fall är fallet på många platser för exempelvis vildsvin, kronhjort och dovhjort. Som framgår av kommentaren finns det inte några tvångsmedel för att tvinga fram utfodring. 
 En mer relevant fråga är snarare om det är möjligt att begränsa den utfodring som sker i dag av vissa arter. Som framgår av kapitel 3 är viltstammarna av hjort och vildsvin både starka och livskraftiga. Problemet är i stället att viltet, som beskrivits tidigare, orsakar ska- dor. Innehållet i 4 § om utfodring måste därför i stället analyseras utifrån ett rättighetsperspektiv. Ger 4 § markägaren en ovillkorlig rätt att utfodra vilt? Redan av paragrafens ordalydelse framgår att rätten inte är ovillkorlig, viltstammarna ska utvecklas med hänsyn till allmänna och enskilda intressen. Av propositionen framgår dock vidare att ansvaret för att viltstammarna inte skulle växa sig för stora i första hand skulle vila på samhället. Tanken var att länsstyrelserna vid alltför stora viltstammar med skador som följd skulle besluta om skyddsjakt med stöd av bestämmelsen i 7 §. Så har dock inte blivit fallet. 
 Det ska noteras att det finns ett regelverk om vad vilt får ut- fodras med. Detta kommer att redovisas nedan under 4.2.3. När det gäller om utfodring får ske och i så fall med hur stora mängder utgör dock 4 § i grunden regleringen. 
 Naturvårdsverket har i en rapport (Redovisning av regeringens uppdrag att utarbeta en nationell förvaltningsplan för vildsvin m.m.),  
 2010-04-29, 
  Dnr  
 429-8643-08, 
  sid. 2) anfört att Naturvårdsverket har regeringens bemyndigande att reglera foder och fodermängd vid åtel av vildsvin, men att det saknas för andra foderplatser. Det som avses är att det i 30 § jaktlagen bl.a. anges att vid jakt endast får användas de jaktmedel som regeringen föreskriver. Av 52 § framgår att regeringen får överlåta åt en förvaltningsmyndighet att meddela sådana föreskrifter som bl.a. följer av 30 §. En åtling ses som ett jaktmedel. Bemyndigandet framstår som något oklart. I jaktförord- 
 145 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 ningens 15 § anges att Naturvårdsverket får meddela föreskrifter om åtling för jakt efter vildsvin för vid ändamålet anordnade åtel- platser för vildsvin (åteljakt). 
 Naturvårdsverket föreslog i sin rapport att Jordbruksverket och Naturvårdsverket bemyndigas att inom respektive myndighets an- svarsområde föreskriva om utfodring för vildsvin och annat klövvilt. 
 Sammantaget får 4 § i nuvarande utformning anses vara för vag för att utgöra stöd för att kunna begränsa utfodring. En begränsning av rätten att utfodra skulle därmed vid behov kräva en lagändring. Det som i så fall skulle kunna övervägas vore ett tillägg i 4 § i form av att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter som begränsar utfodring. Därefter skulle det i jaktförordningen krävas ett bemyndigande för Naturvårdsverket och/eller Jordbruksverket och/eller länsstyrelserna. 
  
 4.2.2 
  
 Grundlagen 
  
 En vidare fråga är om det kan finnas juridiska hinder för ett sådant tillägg. Skulle det kunna vara ett alltför ingripande intrång i mark- ägarens eller jakträttshavarens rätt? 
 Markägaren är skyddad av grundlagen. Det regleras i 2 kap rege- ringsformen. I 15 § anges detta: 
 Vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expro- priation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. 
 Den som genom expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för för- lusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det all- männa inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Ersättningen ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. 
 Vid inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som sker av  
 hälsoskydds-, 
  miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller dock vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. 
 Alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten oberoende av vad som föreskrivits ovan. 
 146 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Skulle då en begränsning att utfodra vilt kunna vara i strid med grund- lagen? 
 Av förarbeten följer att det som avses är att det allmänna in- skränker användningen av mark och byggnader (rådighetsinskränk- ningar). Inskränkningar i rätten att använda lös egendom faller där- emot utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Enligt förarbetena omfattar bestämmelsen om rådighetsinskränkningar exempelvis bygg- nadsförbud, användningsförbud och beslut om naturreservat (prop. 1993/94:117 s. 49). 
 Vad som utgör rådighetsinskränkningar har nyligen redovisats av Betänkandet av Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränk- ningar i SOU 2013:59. Av betänkandet följer bl.a. detta: 
 Utgångspunkten är att den enskilde är fri att råda över sin egen- dom på önskat sätt. En  
 rådighetsinskränkning  
 i grundlagens mening föreligger därmed om det allmänna, utan att ta egendomen i anspråk, hindrar en viss användning av densamma, t.ex. genom förbud, före- lägganden eller krav om tillstånd. Från rådighetsinskränkningar skiljer man expropriation. Här handlar det inte om en inskränkning utan om ett tvångsövertagande med förmögenhetsöverföring. 
 Inte alla ingrepp är heller rådighetsinskränkningar i lagens mening. Det krävs en viss kvalifikation på ingreppet, mer bagatellartade åt- gärder faller utanför. Att t.ex. tillsynsmyndigheter måste ha tillträde är inte en rådighetsinskränkning. Inte heller förstörelse av egendom på grund av smitta är rådighetsinskränkningar. Även exempelvis lagen om avgift på gödselmedel faller utanför. 
 Inskränkningen måste handla om inskränkningar i det fysiska utnyttjandet av mark eller fastighet. Till fastigheten hör också anlägg- ningar som stängsel, ledningar, cisterner och annat som anbragts inom fastigheten för stadigvarande bruk, även vatten ingår. Av sär- skilt intresse är vidare att det anges att bestämmelser som i första hand tar sikte på användningen av egendom som enligt jordabalkens definition inte kan anses utgöra mark eller byggnad faller därmed utanför, även om effekten av bestämmelsen eller åtgärden innebär en inskränkning i användningen av mark eller byggnad. Som exempel på detta anges t.ex. 4 a § djurskyddslagen (rätteligen bör 4 § 2 st. avses) eller 8 kap. 1 § alkohollagen. I djurskyddslagens handlar det i så fall om villkor eller förbud mot viss djurhållning och paragrafen i alkohollagen handlar om utskänkningstillstånd (sid.  
 40–45). 
  
 Det finns även en dom från Högsta domstolen om fiskeförbud och rådighetsinskränkning från 2014 (HD  
 2014-04-23 
  i mål T 5628/12). I det målet var det frågan om regeringens förordning 
 147 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 FIFS 1997:12, som bl.a. föreskriver att allt fiske med fasta redskap samt allt fiske efter lax och öring med nät under vissa tider var för- bjudet. I målet var klagandena yrkesfiskare eller personer som hade fiske som binäring. Samtliga bedrev sitt fiske i Torne älvs havsfiske- område. Rätten att fiska i fiskeområdet följde av äganderätten till fastigheterna. De yrkade att det skulle fastställas att staten är ersätt- ningsskyldig för den ekonomiska förlust som kan ha uppkommit till följd av det fiskeförbud som infördes genom 1997 års förordning. Som grund för sin talan har de åberopat att förordningen utgjorde en sådan rådighetsinskränkning avseende användningen av mark som ger rätt till ersättning, varvid de hänvisat till 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen i dess lydelse före den 1 januari 2011. 
 HD anförde bl.a. följande: 
 Generellt sett måste en enskild tåla inskränkningar i sin fiskerätt till följd av fiskevårdande föreskrifter. Till grund för fiskerestriktionerna i Torne älv låg angelägna miljöskäl. Restriktionerna syftade dock när- mast till att bevara miljön, inte till att avvärja risker mot denna. I det aktuella området hade fiske bedrivits sedan lång tid tillbaka utan några omfattande begränsningar. Klagandena och deras familjer hade i prak- tiken blivit mer eller mindre beroende av fisket för sin försörjning och inrättat sina liv efter detta. Någon möjlighet för dem att förutse ett fiskeförbud som detta fanns inte när fastigheterna en gång i tiden för- värvades. 
 Fiskerestriktionerna utgjorde en så väsentlig begränsning i den verk- samhet som klagandena hade byggt upp med användning av sina en- skilda mark- och vattenområden att det måste anses råda ett klart missförhållande mellan det allmännas fördel av rådighetsinskränkning- en och den belastning som denna medförde för klagandena. Vid en intresseavvägning framstår det därmed – också med beaktande av den principiella utgångspunkten att ersättning normalt inte utgår vid in- skränkningar av miljöskyddsskäl – inte som rimligt att inskränkningen av klagandenas rådighet till sina områden ska kunna göras utan att någon ersättning utgår för den förlust som restriktionerna har orsakat dem. Hänsynen till klagandenas intressen kräver sålunda att de får ersättning för rådighetsinskränkningen. 
 Inledningsvis ska anmärkas att rättsfallet avsåg regeringsformen i dess lydelse före 1 januari 2011. Vid den tid som avses i domen angavs i 2 kap. 18 § regeringsformen att varje medborgares egendom är tryggad bl.a. genom att ingen kan tvingas tåla att det allmänna in- skränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Vidare angavs att den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad så att pågående markanvändning avsevärt försvåras eller 
 148 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på fastigheten ska ha rätt till ersättning enligt grunder som anges i lag. 
 Enligt förarbetena till grundlagsbestämmelsen skulle inskränk- ningar av t.ex. hälsoskydds- och miljöskyddsskäl inte ge rätt till er- sättning. HD konstaterar också i sin dom att enskilda generellt sett måste tåla inskränkningar i fiskerätten till följd av fiskevårdande föreskrifter. Men HD har nu tolkat bestämmelsen så att det i ett enskilt fall ändå kan bli aktuellt med ersättning om en inskränkning drabbar den enskilde särskilt hårt. HD anser i domen att de regler som gällde under den aktuella perioden drabbade fiskerättshavarna orimligt hårt och att de därför ska ha rätt tillersättning för ekono- miska förluster. 
 Den grundlagsbestämmelse som gällde under den tid som HD:s dom avser har numera ändrats. Till bestämmelsen, som sedan 2011 betecknas 2 kap. 15 §, har lagts till ett stycke i vilket det anges att det när det gäller ersättning vid inskränkningar av  
 hälsoskydds-, 
  miljö- skydds- eller säkerhetsskäl gäller vad som följer av vanlig lag. Det innebär att det bör övervägas om en rätt till ersättning ska införas när man stiftar lag som ger möjlighet till inskränkning av användningen av mark eller byggnad av t.ex. miljöskyddsskäl. Sammantaget har därmed regelverket förtydligats, ersättning ska som huvudregel inte utgå för hälsoskydds- miljöskydds- eller säkerhetsskäl om det inte följer av lag. Eftersom utredningen ser på frågan om rådighets- inskränkning från ett lagstiftningsperspektiv bedömer vi dock att förändringen inte har större betydelse för vår bedömning. 
 Det ska dock noteras att här handlade om en direkt inskränkning av marken, i det här fallet vattnet, inte om en indirekt inskränkning och därför bedömdes det också som en rådighetsinskränkning. Även en inskränkning av jakt kan förstås vara en rådighetsinskränkning (jämför NJA 1989 sid. 20, där frågan om grundlagen dock inte togs upp av, beroende på hur käranden hade utformat sin talan). 
 Enligt utredningens uppfattning är det svårt att uppfatta en be- gränsning i utfodring av vilt som en rådighetsinskränkning. Inled- ningsvis är det ju så att som redan nämnts att utfodringen redan är begränsad genom lagen om foder och animaliska produkter och till- hörande  
 EU-förordningar, 
  jämför 4.2.2. Detta regelverk handlar om vad vilt får utfodras med. Det vi nu överväger är behovet om även mängden foder bör kunna regleras. Syftet med att kunna reglera ut- fodring av vilt som viltsvin och hjort skulle vara att minska de skador som stora stammar av detta vilt orsakar. Utfodring av vilt sker genom spridning av foder med en foderautomat eller att foder som ensilage 
 149 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 eller potatis utplaceras. En begränsning av utfodring berör därmed inte direkt marken eller fastigheten. En bestämmelse skulle i första hand inte ta sikte på användning av egendom som enligt jordabalkens definition utgör mark eller byggnad 
 Även om en begränsning av utfodring skulle kunna ses som en rådighetsinskränkning, skulle åtgärden ändå kunna vara tillåten i för- hållande till grundlagen, eftersom åtgärden krävs för att skydda ange- lägna allmänna intressen. Med allmänna intressen avses i samman- hanget vad som kan anses acceptabelt från rättsäkerhetssynpunkt i ett modernt och demokratiskt samhälle. Det kan vara fråga om sam- hällets behov av mark för bl.a. naturvårds- och miljöintressen, total- försvarsändamål, bostadsbyggande, trafikleder och rekreation (prop. 1993/94:117 s. 48). 
 I praktiken blir det en fråga om en proportionalitetsbedömning mellan den enskildes intresse av att utfodra vägs mot det allmännas intresse. Om rådighetsinskränkningen motiveras av  
 hälsoskydds-, 
  miljöskydds- eller säkerhetsskäl utgår som huvudregel ingen ersätt- ning till den enskilde. (Betänkandet Ersättning vid rådighetsinskränk- ning, SOU 2013:59 sid. 12). Med miljöskäl avses även djurskydds- skäl. Även vissa bestämmelser som syftar till att skydda natur, fiske och vilt inkluderas (a.a. sid. 59). 
 Av den tidigare refererade domen från 2014 framgår visserligen att HD genom den domen gjort vissa inskränkningar av tidigare praxis om att miljöskäl oftast har företräde framför den enskildes rätt. Samtidigt betonas i domen att det handlar om särskilt ömmande för- hållanden. Det anförs att det i det aktuella området hade fiske be- drivits sedan lång tid tillbaka utan några omfattande begränsningar och att klagandena i praktiken blivit mer eller mindre beroende av fisket för sin försörjning och inrättat sina liv efter detta. Någon möjlighet för dem att förutse ett fiskeförbud som detta fanns inte när fastigheterna en gång i tiden förvärvades. 
 När det gäller exempelvis vildsvin har vi i avsnitt 7.2 bedömt att den stora ökningen av vildsvinsstammen med dess stora effekter på jordbruk, skog och trafik är ett så stort samhällsproblem att det finns skäl för en integritetsingripande åtgärd som kameraövervakning. Som framgår av 7.1 har vildsvinstammen på 30 år ökat från några 100 individer till ca 175 000. Vildsvin har en mycket hög reproduk- tiv förmåga och nettotillväxten har under det senaste decenniet be- räknats till ca 30 procent per år trots omfattande jakt. Detta innebär en fördubbling av antalet vildsvin på ca 3 år. 
 150 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Som vidare framgår av 7.1 orsakar vildsvin omfattande skador på jordbruket genom bökning, trampning och konsumtion av odlade grödor. Skadorna enbart på jordbruket i Södermanlands län under 2009 har beräknats till 17 miljoner kronor. Därtill orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den samhällsekonomiska kost- naden till 98 000 kronor per olycka. I nuläget uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafikolyckor för vildsvin upp- går till 290 miljoner kronor per år. Därtill kommer att vildsvin kan sprida sjukdomar och parasiter, vilket kan skapa problem för gris- produktionen. 
 Även kron- och dovhjortsstammarna har vuxit under senare år och är lokalt mycket stora. Det har på sina ställen lett till skador för jord- och skogsbruk (avsnitt 3.2.4 och 3.2.5). Förutom  
 betes-, 
  tramp- och liggskador leder hjortarnas betande även till skogsskador. 
 Ett särskilt bekymmer är kronhjortarnas barkgnagande (så kallad barkflängning). Genom att dra av långa remsor av bark på granar kan dessa skadas av röta vilket leder till stora ekonomiska konsekvenser för skogsägaren. Det finns idag inga utförliga skogsinventeringar med syfte att beräkna de ekonomiska kostnaderna för dessa skador. Vad gäller dovhjort ökar antalet trafikolyckor där dessa är inblan- dade och kostnaderna uppgår i snitt per olycka till ca 61 000 kronor. Under 2013 rapporterades 1167 olyckor vilket skulle motsvara en kostnad på ca 70 miljoner kronor (avsnitt 3.3.8). 
 Sammantaget menar utredningen att grundlagen inte utgör hinder för att även begränsa mängden utfodring av vilt. I grunden är en möjlighet för myndigheter att begränsa utfodring av klövvilt inte en rådighetsinskränkning. Även om det skulle kunna tolkas på annat sätt så menar jag att de stora klövviltsstammarna medför stora miljö- och säkerhetsproblem. Det handlar som framgått om stora jord- och skogsskador, trafikskador och smittorisker. Av avsnitt 3.6.3 samt 7.3 följer att stödjande utfodring gör att vildsvinsstammen kan öka. Mot det finns markägarens intresse av att genom utfodring hålla stora viltstammar, för att sedan kunna jaga. Det handlar inte om en begränsning av jakträtten i sig utan om att viltet på grund av restrik- tioner av utfodring kan minska i antal och att därmed påverka jakten. Vid denna avvägning menar jag att det är tydligt att samhällsintressena överväger. 
 151 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 4.2.3 
  
 Vad får vilt utfodras med? 
  
 Lagstiftning 
 För utfodring gäller lagen (2006:805) om foder och animaliska bi- produkter med förordning (2006:805). Lagen är en ramlag. Det finns därutöver en stor mängd  
 EU-bestämmelser, 
  lagen kompletterar dessa. Det framgår av Svensk författningssamling 2011:787. I den tillkänna- ges de  
 EU-bestämmelser 
  som kompletteras av lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter, se  
 bilaga 3. 
  
 I 1 § anges lagens syfte, som är att säkerställa en hög skyddsnivå för djurs och människors hälsa när det gäller foder och animaliska produkter. 
 Enligt 3 § gäller lagen för utfodring av alla djur utom för utfod- ring av sällskapsdjur i enskilda hem (4§). 
 I propositionen till lagen, prop. 2005/06:128 sid. 237 anges vidare följande om definition av djur: 
 I den nuvarande lagen görs ingen begränsning av till vilka djur som fodret är avsett. Enligt förarbetena (prop. 1997/98:92 s. 25) gäller lagen även för foder som används vid utfodring av icke hägnat vilt. 
 I 2 § lagen anges att uttrycket foder har samma betydelse som Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 178/2002 om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaran- den i frågor som gäller livsmedelssäkerhet. 
 I artikel 3.4 i denna förordning definieras foder som alla ämnen eller produkter, inbegripet tillsatser, oberoende av om de är bearbe- tade, delvis bearbetade eller obearbetade, som är avsedda för utfodring av djur. Denna definition tillämpas även i andra  
 EU-förordningar 
  som reglerar frågor om foder. 
 Definitionen innehåller inte någon begränsning i fråga om vilka djur som fodret skall vara avsett för.  
 EU-förordningens 
  definition ska således tillämpas på allt foder som är avsett för utfodring av djur, dvs. foder till såväl livsmedelsproducerande djur som till andra djur- slag. 
 Livsmedelsproducerande djur definieras bl.a. i EU:s förordning 767/2009 om utsläppande på marknaden och användning av foder. 
  
 Livsmedelsproducerande djur  
 betyder djur som utfodras, föds upp eller hålls för att användas som livsmedel. Även djur som inte används som livsmedel men hör till en ras som normalt används som 
 152 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 livsmedel inom gemenskapen räknas som livsmedelproducerande djur. I Sverige konsumeras kött från bl.a. vildsvin och hjort och så sker även inom gemenskapen i övrigt. 
 Icke livsmedelsproducerande djur  
 är enligt samma förordning djur som utfodras, föds upp eller hålls men inte används som livsmedel, t.ex. pälsdjur, sällskapsdjur, laboratoriedjur, zoodjur och cirkusdjur. 
  
 Innebörden är därmed att såväl vildsvin som hjort är livsmedels- producerande djur. Enligt Jordbruksverket ska också vildsvin ses som livsmedelsproducerande djur, jämför rapport, Redovisning av regeringens uppdrag om åtgärder med anledning av vildsvinsföre- komst,  
 2009-06-24, 
  Dnr  
 39–14151/08, 
  sid.7. 
 Naturvårdsverket delar denna uppfattning, jämför rapport Redo- visning av regeringens uppdrag att utarbeta en nationell förvaltnings- plan för vildsvin m.m.,  
 2010-04-29, 
  Dnr  
 429-8643-08, 
  sid. 2. 
 Livsmedelsverket anför på sin hemsida att som livsmedelspro- ducerande djur räknas huvudsakligen nöt, svin, får, get, hästdjur, ren, hjort, fisk, skaldjur, bin och fjäderfä inklusive struts (Läkemedels- rester – fördjupning 2013 hemsida. 
 Från Jägareförbundets sida har anförts att det är olyckligt att vilda djur ses som livsmedelsproducerande djur, eftersom hela tanken med foderregleringen är att ha kontroll över djuren och det foder de äter. När det gäller vilda djur är det osäkert vilket foder det kommer att välja och även om djuret kommer att konsumeras. Därmed haltar lagstiftningen. 
 Kommissionen har vidare besvarat en fråga om tolkningen av förordning (EG) nr 767/2009. Frågan löd så här så här: 
 I Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 767/2009 fast- ställs krav för utsläppande på marknaden av foder. Det innehåller detaljerade bestämmelser för märkning, förpackning och presentation av djurfoder, där olika krav gäller beroende på om fodret är avsett för icke livsmedelsproducerande djur eller livsmedelsproducerande djur. Jag fick nyligen reda på att en belgisk tillverkare av två typer av foderblandningar för exportmarknaden, en för turturduvor och en för dvärgkaniner, måste följa olika bestämmelser om märkning beroende på om djurfodret är avsett för den inhemska marknaden eller för andra  
 EU-medlemsstater. 
  Dessa bestämmelser ska ha att göra med en skill- nad i tolkningen av lagstiftningen. I Belgien betraktas en dvärgkanin som ett husdjur att kela med och en turturduva som en burfågel, eftersom ingen av dem normalt föds upp i syfte att konsumeras. Båda dessa djur faller således inom ramen för kategorin icke producerande djur. I andra medlemsstater, t.ex. Nederländerna, är tolkningen en annan, vilket har lett till att bestämmelserna om märkning skiljer sig. 
 153 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Kommissionen svarade så här: 
 Regulation (EC) 767/2009(1) lays down rules for placing animal feed on the market. Different rules apply for the labeling of feed for non-  
 food-producing 
  and for  
 food-producing 
  Bailey, as the animal holders knowledge about feeding and their aims for feeding animals vary signi- ficantly. The rules for the labeling of a specific feed do not depend on the region or Member State where it is placed on the market but on the target animal species for which the feed is addressed. The defini- tion of food producing Bailey in Regulation (EC) 767/2009 is appli- cable for the whole EU. It includes animals of species that are used for human consumption in at least one part of the Union. Williams be- longing to the species Oryctolagus cuniculus (this includes domestic dwarf rabbits) fall into the overall definition of food producing animals for the purposes of feed labeling, even though certain breeds within the species are kept as pets. And while turtle doves (Streptopelia turtur) are a different species than the commonly eaten domestic pigeons (Columba livia f. domestica), they are still considered as food pro- ducing animals because they are used for human consumption in at least one part of the Union (Parliamentary Burnett 2012 hemsida)). 
 Av svaret följer att målet för arten i stort är avgörande och att det räcker om arten används som livsmedel i någon del av EU. Samtidigt ska betonas att detta är ett yttrande som inte är rättsligt bindande  
 (EU-lagstiftning 
  2014 hemsida). Utredningen menar dock att det står klart att vilt som vildsvin och hjort är livsmedelsproducerande djur, det följer direkt av definitionen i förordningen 767/2009. 
 Därmed gäller inte bara alla begränsningar i lagen utan även de direkt gällande bestämmelserna i  
 EU-förordningarna 
  som avser livs- medelsproducerande djur. 
 Av lagens  
 6–7 
  §§ följer att det i de  
 EU-bestämmelser 
  som kom- pletteras av lagen finns förbud mot att som foder använda djur, djurdelar eller varor som framställs av djur. I 6 § 2 stycket medges det ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att meddela föreskrifter om att djur eller delar av djur får användas som foder i enlighet med undantagsbestämmel- serna i artikel 18 i förordningen 1069/2009 om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter och därav framställda produkter som inte är avsedda att användas som livsmedel. 
 Av 7 § framgår att vilda djur som inte omfattas av  
 EU-bestäm- 
  melserna får användas som foder endast om djuren har avlivats, styckats och därefter veterinärbesiktigas. Detta gäller även delar av sådana djur, fodermjöl eller andra varor som framställts av djuren 
 154 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 eller delar av djuren. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela undantag. 
 Av  
 EU-förordningen 
  nr 767/2009 om utsläppande på marknaden och användning av foder, punkten 3 i bilaga III, framgår av artikel 4 att foder bara får användas om det är säkert och det inte har direkta negativa effekter på miljön eller djurs hälsa. Av artikel 5 följer att foder inte får innehålla eller bestå av vissa råvaror som är angivna i en förteckning. Exempel på sådana råvaror är frön, som efter skörd genomgått behandling med växtskyddsmedel eller fast hushållsavfall. Det finns omfattande krav om märkning. 
 I  
 EU-förordningen 
  nr 183/2005 om foderhygien framgår av arti- kel 2 att förordningen omfattar bl.a. verksamhet som bedrivs av foderföretagare i alla led från och med primärproduktion av foder till och med utsläppande av foder på marknaden och  
 utfodring av livsmedelsproducerande djur 
 . 
 Däremot ska förordning inte tillämpas på bl.a. privat enskild pro- duktion av foder för livsmedelsproducerande djur för konsumtion inom privathushåll, utfodring av livsmedelsproducerande djur för kon- sumtion inom privathushåll eller för de verksamheter som anges i artikel 1.2 c i förordning Craig och producentens direktförsälj- ning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruks- företag. Inte heller ska den tillämpas på privat enskild produktion av foder för icke- livsmedelsproducerande djur, på utfodring av icke- livsmedelsproducerande djur eller på detaljhandeln med foder för sällskapsdjur. 
 De verksamheter som anges i artikel 1.2 c i förordning Craig är producenters direkta leveranser av små mängder primärproduk- ter till konsumenter eller till lokala detaljhandelsföretag som leve- rerar direkt till konsumenter. Med primärprodukter avses enligt artikel 2.1 b i samma förordning produkter från primärproduktion, däribland produkter från jorden, från boskapsuppfödning, från jakt och från fiske. 
 Det betyder att från förordningens tillämpningsområde undan- tas bl.a. foder som produceras och utfodras till djur inom privat- hushåll och som i förekommande fall skall konsumeras inom dessa hushåll. Den gäller inte heller för producenters direktförsäljning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruksföretag för användning i dessa företag. Slutligen omfattas inte heller utfodring av  
 icke-livsmedelsproducerande 
  djur eller detaljhandel med foder för sällskapsdjur (DS 2005:31 sid. 173). 
 155 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Vidare bör undantaget om små mängder primärprodukter inne- bära att även utfodring av vilt, där köttet eller pälsen sedan säljs som primärprodukter i begränsad utsträckning direkt till konsumenter eller till lokal detaljhandel är undantaget. 
 I artikel 4 anges allmänna skyldigheter. I andra stycket står det att jordbrukare vid utfodring av livsmedelsproducerande djur ska vidta åtgärder för att se till att risken för biologisk, kemisk och fysisk kontaminering av foder, djur och animalieprodukter är så låg som rimligen är möjlig. 
 Enligt uppgift från Jordägareförbundet har LRF i diskussioner menat att det skulle kunna betyda att det inte skulle vara möjligt med utlagt foder för exempelvis vildsvin som de kan trampa på, efter- som det skulle kunna innebära en risk för kontaminering. Från ut- redningens sida menar vi att en sådan tolkning är för långtgående, eftersom skyldigheten i lagtexten är begränsad till vad som rimligen är möjligt. 
 I artikel 5 anges särskilda skyldigheter. Av artikeln framgår att det finns olika särskilda skyldigheter för foderföretagare och jord- brukare. Foderföretagare ska uppfylla särskilda mikrobiologiska kri- terier punkt 3 a. Dessa ska antas av Kommissionen. Jordbrukare ska enligt punkt 5 följa särskilda bestämmelser vid utfodring av livs- medelsproducerande djur. Bl.a. ska foder hanteras på ett sådant sätt att det garanteras att kontaminering inte sprids(bilaga 3, punkt 2 under rubriken Utfodring). Under rubriken Krav på stall och utfod- ringsutrustning i samma bilaga anges i sista stycket att Foder och strö som används i djurproduktionsenheten ska bytas ut ofta och inte tillåtas bli mögligt. 
 I artikel 9 behandlas offentliga kontroller, anmälan och registre- ring. Av punkten 2 följer att foderföretagare ska till behörig myn- dighet anmäla alla anläggningar som de ansvarar för och är verk- samma inom något steg av produktionen, bearbetningen, lagringen, transporten eller distribution av foder på det sätt som den behöriga myndigheten begär med tanke på registreringen. Av punkten 3 följer att den behöriga myndigheten ska föra ett eller flera register över anläggningar. Med foderföretagare avses enligt artikel 3 punkt b de fysiska eller juridiska personer som ansvarar för att kraven i denna förordning uppfylls i det foderföretag de driver. 
 I 178/2002 definieras foderföretag. Av artikel 3 framgår bl.a. följande: 
 156 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Foderföretag 
 : varje privat eller offentligt företag som med eller utan vinstsyfte bedriver någon av de verksamheter som hänger samman med produktion, framställning, bearbetning, lagring, transport eller distribu- tion av foder, samt alla producenter som producerar eller lagrar foder för utfodring av djur på sin egen jordbruksanläggning. 
  
 Foderföretagare 
 : de fysiska eller juridiska personer som ansvarar för att kraven i livsmedelslagstiftningen uppfylls i det foderföretag de driver. 
 Definitionen av foderföretag är vid och omfattar enligt sin orda- lydelse all eller den mesta hanteringen av foder, dvs. produktion, framställning, bearbetning, lagring, transport eller distribution. Enbart artikel 9 ger därför intryck av att all eller den mesta hanteringen med foder skulle kräva en registrering. 
 Från Jägareförbundet har framförts att definitionen av foder- företag inte är tillämplig på den som utfodrar vilda djur. I huvudsak menar man att ordet distribution i definitionen av foderföretagare ovan inte betyder utfodring och att enbart utfodring av djur på egen jordbruksanläggning omfattas, dvs. där man har djuren under kon- troll inom jordbruket. Detta skulle betyda att exempelvis en jägare som utfodrar vilda djur inte alls omfattas av regelverket. Distribu- tion skulle syfta på kommersiell hantering. 
 Jordbruksverket har i ifrågasatt denna tolkning och menat att enbart utfodring kräver registrering. Som stöd för sin tolkning har verket hänfört sig till en rapport från mötet den  
 17–18 
  januari 2013 med Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa. Vid det mötet påminde Sverige om den tidigare frågeställning avseende utfodring av vilda djur (stödutfodring, möjlighet att se djuren, jakt etc.) som utförs av andra än markägaren. Hur ställer sig Kommis- sionen och övriga medlemsländer till en registrering av denna verk- samhet? Kommissionen anger att det omfattas av foderhygienför- ordningen men när det gäller enstaka tillfällen av privatpersoner så bedömer man att det går under benämningen små kvantiteter och ska därmed inte behöva registreras. 
 Enligt utredningens uppfattning är det fortfarande oklart om utfodring är distribution och det är därmed också oklart om enbart den som utfodrar är att betrakta som foderföretagare. Av praktisk betydelse är dock i det här sammanhanget i första hand vidare de omfattande undantagen som finns i artikel 2. För de verksamheter som är undantagna där gäller inte förordningen och därmed inte heller artikel 9. Slutsatsen blir att livsmedelsproducerande vilt som hjort och vildsvin som huvudregel bara får utfodras med foder från 
 157 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 en foderföretagare som är registrerad enligt foderhygienförordning- en. Med foderföretagare kan även den som enbart utfodrar vilt avses, avgörande om utfodring här är att betrakta som distribution. Den som tillverkar foder för att utfodra vilt som ska konsumeras inom hushållet omfattas inte av förordningen, för denne finns inget registrerings- krav. Den som köper och utfodrar sådant vilt för konsumtion inom hushållet behöver inte heller vara registrerad. Inte heller omfattas producenters direktförsäljning av små mängder primär producerat foder till lokala jordbruksföretag för användning i dessa företag. Motsatsvis betyder det att de som säljer större mängder foder för ut- fodring av vilt måste vara registrerade. Även de som enbart utfodrar vilt för jakt och försäljning av viltkött kan behöva (här är regel- verket oklart) vara registrerade om det inte är frågan om en begränsad direktförsäljning till konsumenter/detaljhandeln. 
 Jordbruksverket har uppgett att verket i dag inte för ett sådant register över de som bara utfodrar vilda djur. 
 I lagen om foder och animaliska biprodukter 8 § anges att det utöver vad som följer av de  
 EU-bestämmelser 
  är förbjudet att an- vända eller på marknaden släppa ut foder om det kan antas ha en skadlig inverkan på miljön, om det bryter mot bestämmelserna i 7 § (vilda djur som foder) eller om användandet eller utsläppandet bryter mot särskilda föreskrifter. 
 Av 9 § följer sedan att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter eller i enskilda fall besluta om villkor för eller förbud mot införsel, utförsel, tillverkning, utsläp- pande på marknaden, användning och bortskaffande av samt annan befattning med foder eller ett visst parti av foder. Det är alltså för- bjudet att använda foder i strid med sådana föreskrifter (8§). 
 I 7 § förordningen har sedan regeringen vidarebefordrat detta bemyndigande till Jordbruksverket. 
 9 § i lagen om foder och animaliska biprodukter och 7 § i till- hörande förordning innebär att Jordbruksverket får ge föreskrifter om foder och även i enskilda fall besluta om villkor för användning och bortskaffande av foder. Några inskränkningar framgår inte av paragrafens ordalydelse. 
 Av lagens 12 § framgår vidare att offentlig kontroll av efterlev- naden av lagen och  
 EU-bestämmelser 
  som kompletteras av lagen utövas av Jordbruksverket, länsstyrelserna, andra statliga myndig- heter och kommunerna i enlighet med vad regeringen bestämmer. Jordbruksverket samordnar övriga kontrollmyndigheters verksam- het. Av förordningens 12 a § framgår att länsstyrelserna är behöriga 
 158 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 myndigheter att utöva offentlig kontroll över foderföretag inom primärproduktionen av foder. Som framgått ovan avses med foder- företag alla som utfodrar vilt. Med primärproduktionen avses enligt EU:s förordning 183/2005, produktion av jordbruksprodukter, sär- skilt odling, skörd, mjölkning, uppfödning av djur (före slakt) eller fiske som enbart resulterar i produkter som inte genomgår någon hantering efter det att de har skördats, insamlats eller fångats, med undantag av enkel fysisk behandling. 
 Sammantaget är Jordbruksverket enligt lagen i huvudsak ansvarig myndighet för foder. Lagen gäller i alla led från och med primär- produktionen av foder till och med utsläppande av foder på markna- den eller utfodring av djur. Därmed är Jordbruksverket i huvudsak även ansvarig för en enskild jägares utfodring. Som framgått har dock kontrollansvaret för primärproduktionen överlåtits på länssty- relserna. Därmed är det i första hand länsstyrelserna som är ansvarig för enskilds utfodring av vilt. Enligt lagens 23 § får kontrollmyn- dighet meddela förelägganden och förbud som behövs och de får förenas med vite. Det finns möjligheter att få hjälp av polismyn- dighet och dessutom finns det straffbestämmelser 
 Det omfattande regelverk som finns ger Jordbruksverket och länsstyrelserna ett ansvar för kontroll av utfodring och även långt- gående bemyndiganden för att kunna utföra kontroll. Därmed finns det omfattande möjligheter och skyldigheter för myndigheterna att ingripa i enlighet med lagens syfte, att säkerställa en hög skydds- nivå för djurs och människors hälsa när det gäller foder och anima- liska produkter. Däremot är det mer tveksamt om bemyndigandet i lagens 12 § kan användas för att begränsa utfodring i syfte att minska viltstammarnas skadepåverkan, även om själva lagtexten inte inne- håller någon begränsning. I propositionen till lagen sägs också att ändamålsbestämmelsen har särskild betydelse för straffbestämmel- serna och kontrollbestämmelserna i 11 respektive 29 § (sid. 362). Därmed kan det vara så att det i dag saknas möjligheter för Jordbruks- verket eller Naturvårdsverket att begränsa utfodring i sig. Som framgått ovan under 4.2.1 har verken också själva dragit den slut- satsen och efterlyst ett bemyndigande. 
 159 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 4.2.4 
  
 Sammanfattning och analys 
  
 I 4 § jaktlagen anges att markägaren och jakträttshavaren svarar för att viltet får skydd och stöd. Enligt direktiven kan detta innebära utfodring. Av propositionen tycks följa att det handlar om viltbestån- det i stort. Vid paragrafens tillkomst förutsattes det att länsstyrel- serna skulle agera genom skyddsjakt om viltstammarna blev för stora och orsakade skada. Så har inte skett. Det saknas i jaktlagen ett bemyndigande som ger Naturvårdsverket möjlighet att begränsa utfodring utifrån sitt ansvarsområde. Däremot har Naturvårdsverket möjlighet att reglera foder och fodermängd vid åtel för vildsvin. En begränsning av utfodring skulle därmed kräva en lagändring, exem- pelvis ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer får meddela föreskrifter. Egendomsskyddet i regeringsformen utgör inte hinder för det. 
 När det gäller vad vilt får utfodras med finns det ett omfattande regelverk, både svensk lagstiftning och  
 EU-förordningar 
  som är direkt gällande i Sverige. Vildsvin och hjort är i sammanhanget att betrakta som livsmedelsproducerande djur. Utfodring får därför bara ske av bl.a. säkert foder, som inte har direkta negativa effekter på miljön eller djurs hälsa. B.la. hushållsavfall eller foder som innehåller djurprodukter får inte användas utan tillstånd. Det finns ett registre- ringskrav. Livsmedelsproducerande vilt som hjort och vildsvin får som huvudregel bara utfodras med foder från en foderföretagare som är registrerad enligt foderhygienförordningen. Det finns dock omfattande undantag. Den som tillverkar foder för att utfodra vilt som ska konsumeras inom hushållet omfattas inte av förordningen dvs. för denne finns inget registreringskrav. Den som köper foder och utfodrar sådant vilt för konsumtion inom hushållet behöver inte heller vara registrerad. Inte heller omfattas producenters direktför- säljning av små mängder primärproducerat foder till lokala jord- bruksföretag för användning i dessa företag. Motsatsvis betyder det att de som säljer större mängder foder för utfodring av vilt måste vara registrerade. Även de som utfodrar vilt för jakt och försäljning av viltkött kan behöva (här är regelverket oklart) vara registrerade, om det inte är frågan om en begränsad försäljning av viltkött direkt till konsumenterna. Utredningen anser att Jordbruksverket måste arbeta för en ökad tydlighet om vad undantaget konkret innebär. 
 Huvudansvarig kontrollmyndighet är Jordbruksverket, men läns- styrelserna ansvarar för tillsyn av primärproduktionen. Myndigheter- na har långtgående möjligheter meddela föreskrifter, förelägganden 
 160 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 och enskilda beslut. Jordbruksverket ska även föra ett register över foderföretagare. Det betyder att Jordbruksverket ska registrera alla som utfodrar vilt med undantag av utfodring för enbart privat kon- sumtion, begränsad försäljning och producenters direktförsäljning av små mängder primärproducerat foder till lokala jordbruksföretag för användning i dessa företag. 
 I utredningens analys om utfodring av vilt, främst vildsvin och hjort, har två olika problem framkommit. Det ena problemet är att framförallt vildsvin utfodras med olämpligt foder som matavfall och godis. Det andra är att utfodring enligt en del sker i alltför stor omfattning och att det skulle saknas möjligheter för myndigheter att begränsa mängden. 
 När det gäller det första problemet är det utredningens slutsats att det handlar om bristande tillsyn. Som framgått finns det ett om- fattande regelverk som anger vad vilt som vildsvin och hjort får utfodras med och långtgående möjligheter för myndigheterna att agera. Här skulle alltså lagstiftningen inte brista. Ansvaret ligger på Jordbruksverket och länsstyrelserna. Eftersom regelverket är kom- plicerat bör Jordbruksverket enligt utredningens uppfattning i klar- görande syfte meddela föreskrifter om vad vilt får utfodras med och även i samarbete med länsstyrelserna utfärda rekommendationer till stöd för länsstyrelserna. Det saknas i dag. 
 När det gäller det andra problemet däremot framstår det som om det saknas möjlighet för myndigheterna att agera, det saknas lag- stöd för att begränsa mängden foder som används vid utfodring. Utredningen kommer framöver att fokusera enbart på den frågan, se vidare avsnitt 7.2. 
  
 4.3 
  
 Arrendatorernas rättsliga ställning 
  
 När det gäller jordbruksarrendatorernas rättsliga ställning handlar det i sammanhanget om  
 arrendatorernas jakträtt  
 och problemet med  
 viltskador 
 . Enligt 10 § jaktlagen är grundprincipen att fastighets- ägaren har jakträtten. Enligt andra stycket samma paragraf är dock huvudregeln vid jordbruksarrende att arrendatorn har jakträtten på den arrenderade marken, om inte annat har avtalats. I praktiken är det enligt uppgift från såväl Jordägareförbundet som Sveriges Jord- bruksarrendatorers Förbund mycket vanligt att markägaren i arrende- avtalet förbehåller sig jakträtten. Hur vanligt det är kommer utred- ningen att ge svar på i avsnitt 5.2 och 7.3. 
 161 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Om markägaren enligt avtal förfogar över jakträtten saknar arrendatorn rätt till jakt på den mark som arrenderas. Det kan leda till att såväl viltförekomsten som viltskador på arrenderad mark blir för hög enligt arrendatorns uppfattning. De regler som då gäller till skydd för arrendatorn är möjligheten att ansöka om skyddsjakt och/eller kräva ersättning för viltskador. Nedan ska dessa två möjlig- heter analyseras. 
  
 4.3.1 
  
 Skyddsjakt 
  
 Reglerna om skyddsjakt är snåriga. Det finns dessutom två olika varianter av skyddsjakt. Det kan dels vara fråga om s.k.  
 skyddsjakt på myndighets initiativ  
 eller  
 skyddsjakt på enskilds initiativ 
 . 
 Därutöver gäller, enligt 23 § jaktlagen första stycket, att den som bor på en gård eller har en trädgård men saknar jakträtt där får döda eller fånga och behålla följande djur som kommer in på gården eller i trädgården: vildsvin, räv, mårdhund, grävling, mård, iller, mink, hermelin, vessla, ekorre, vildkanin, mullvad, sorkar, lämlar, råttor, skogsmöss, husmus, duvhök, sparvhök, kråka, råka, kaja, skata, björk- trast (snöskata), gråsparv eller pilfink. 
 Från Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund har anförts att det är olyckligt att bosättning är ett krav, eftersom arrendatorer ofta arrenderar mark utan att bo där. 
 Med skyddsjakt på myndighets initiativ avses sådan skydds- jakt som  
 beslutas  
 av myndighet, oavsett om det skett efter ansökan av enskild eller om myndigheten beslutat om skyddsjakt utan an- sökan. Termen kan därför framstå som missvisande. Utförandet kan organiseras av myndighet eller av jakträttshavaren om han åtagit sig detta. Detta regleras i 7 § jaktlagen och i 23 a och 24 § jaktförord- ningen. 
 Därutöver finns det alltså skyddsjakt på enskilds initiativ. Med detta avses att jakträttshavaren själv beslutar om skyddsjakt enligt vissa förutsättningar som anges i bilaga 4 till jaktförordningen. Skyddsjakt på enskilds initiativ regleras i  
 26–28§§ 
  jaktförordningen. Om arrendatorn saknar jakträtt på den arrenderade marken kan denne alltså bara använda sig av institutet skyddsjakt på myndig- hets initiativ. 
 Enligt 7 § jaktlagen gäller att om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt, får den myndighet som regeringen bestämmer besluta 
 162 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 om jakt för att förebygga eller minska dessa risker. I myndighetens beslut ska bestämmas hur jakten ska bedrivas och om den ska ske genom jakträttshavarens försorg, om han har åtagit sig det, eller genom särskilt utsedda jägare. 
 I beslutet ska också ingå hur det ska förfaras med djur som dödas eller fångas vid jakten. Denna regel kom till 1987 när den nya jaktlagen skapades (enda skillnaden var att trafikolyckor benämn- des olyckor). I den tidigare jaktlagen krävdes konstaterad skada för skyddsjakt, inte bara risk för skada. I propositionen diskuterades skärpningen och det framfördes farhågor om tillämpningsproblem. Från regeringen anfördes genom föredragande statsrådet följande: 
 Jag delar inte farhågorna att en bestämmelse, utformad i huvudsaklig överensstämmelse med beredningens förslag, kommer att leda till särskilda tillämpningssvårigheter. I vissa fall kan naturligtvis avväg- ningen mellan skilda intressen innebära problem för myndigheterna, något som dock knappast kan undvikas om möjligheten till tvångsav- skjutning skall finnas kvar. Att det skall vara fråga om en särskilt kvali- ficerad skaderisk följer av att det av omständigheterna bör framgå att risken för skada är överhängande och att den skada som riskeras är allvarlig. Varje beslut om en avskjutning måste givetvis föregås av en prövning där viltvårdsintresset ges stor tyngd. Det följer av principen att var och en anses skyldig att tåla ett visst mått av skada eller annan olägenhet som en följd av att det finns vilda djur. Bestämmelsen bör också utformas så att regeringen kan bestämma att beslut om jakt efter vissa djurarter skall fattas av den centrala naturvårdsmyndigheten (prop. 1986/87:58, avsnitt 2.2.2). 
 Bestämmelsen diskuterades ur ett arrendatorsperspektiv i prop. 1995/96:43, vissa arrenderättsliga frågor. Följande anfördes då av regeringen i avsnitt 5: 
 Det är vanligt vid upplåtelse av jordbruksarrende att jordägaren förbe- håller sig jakträtten på arrendestället. Jordägaren har i ett sådant fall ofta intresse av att hålla en stor viltstam, antingen för att kunna jaga själv eller för att kunna upplåta jakträtt till någon annan. För arrendatorn kan däremot en stor viltstam betyda ökad risk för skador på jordbruks- grödor. Samtidigt är möjligheten att lösa problemen genom skyddsjakt begränsade. På sina håll i landet har detta medfört problem för arren- datorerna. Avskaffandet av viltskadefonden har accentuerat behovet av att införa regler till skydd för arrendatorerna för sådana fall där jord- ägaren förbehållit sig jakträtten. Som nämnts tidigare skall jakträtten anses ingå i jordbruksarrendet om inte annat har avtalats. Det krävs således en aktiv handling från parternas sida för att undanta jakträtten från arrendeupplåtelsen. Detta borde rimligen medföra att parterna diskuterar frågor som har samband med jakträtten vid arrendeavtalets ingående. Om jordägaren önskar förbehålla sig jakträtten, har arren- 
 163 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 datorn möjlighet att begära att detta också avspeglas i storleken på arrendeavgiften. Trots detta synes frågan om jakträtt och om viltskador ofta inte ägnas någon större uppmärksamhet i samband med avtals- slutet. En förklaring till detta kan vara att det är vanligt att parterna använder förtryckta avtalsformulär i vilka avtalsvillkoren innehåller att jakträtten skall vara förbehållen jordägaren. 
 Som kommittén framhållit bör man inte söka komma till rätta med problemen genom att införa tvingande regler om att jakträtten alltid skall tillkomma arrendatorn. En sådan reglering skulle innebära ett alltför stort ingrepp i avtalsfriheten. Regeringen delar vidare kommitténs uppfattning att det inte är ändamålsenligt att lösa problemen med vilt- skador genom att utvidga institutet skyddsjakt. En sådan ordning före- faller förhållandevis omständlig utan att det kan antas att den skulle vara särskilt effektiv. 
 Det ligger i stället närmare till hands att införa ett lagstadgat ansvar för jordägaren för viltskador i de fall då jakträtten inte ingår i arrendet. 
 Av propositionen framgår vidare att förordningen (1980: 400) om ersättning vid vissa viltskador m.m. upphävdes 1995. Den förordning- en hade gett rätt till ersättning av staten för skada av älg, dovhjort och kronhjort på jordbruksgrödor och trädgårdsodlingar. Från LRF har anförts att det under en kortare period även fanns möjlighet till att få ersättning för vildsvinsskador. Fonden finansierades genom fällavgifter. Samtidigt som förordningen upphävdes avskaffades fäll- avgifterna för dovhjort, kronhjort och årskalv av älg. 
 Till grund för förslaget om att avskaffa ersättningen av staten för vissa viltskador låg betänkandet Skada av vilt (SOU 1990:60.) I det betänkandet föreslogs också som kompensation till arrenda- torer att 23 § jaktlagen skulle kompletteras med en bestämmelse om att länsstyrelsen skulle kunna ge jordbruksarrendatorer rätt till skyddsjakt för att förebygga eller minska risker för skador på jord- bruksgrödor till följd av ett viltbestånds storlek. Något sådant förslag togs dock inte upp i propositionen. 
 I stället anförde regeringen att problemen med viltskador borde kunna lösas genom omfattande information till och utbildning av markägare, jägare och arrendatorer. Informationen borde omfatta möjligheterna till att ansöka om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. Det var angeläget enligt regeringen att länsstyrelserna visade stor bered- skap och snabbhet i handläggningen av ärenden om skyddsjakt. Dessa åtgärder borde enligt regeringen medföra tillräckliga möjligheter för arrendatorn att förebygga skador på jordbruket (a.a. sid. 12). 
 Den första januari 1995 gick Sverige med i EU och blev då bundet av Art- och habitatdirektivet och Fågeldirektivet. Art- och 
 164 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 habitatdirektivet skyddar enbart de djur som anges i direktivet. Dessa ska uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus. I bilaga 4 anges de arter som har ett strikt skydd. 
 De arter som finns upptagna i bilaga 4 och som skulle kunna bli föremål för jakt i Sverige är björn, varg, lodjur, fladdermöss, hassel- mus, buskmus, utter, fjällräv och tumlare. Innebörden är att den stora majoriteten av de ca 50 arter som jagas inte berörs av Art- och habitatdirektivet. Utgångspunkten för Fågeldirektivet är det motsatta. Alla fåglar är skyddade om det inte uttryckligen anges att de får jagas i direktivet och den nationella lagstiftningen. 
 När det gäller Art- och habitatdirektivet och Fågeldirektivet har införlivning inte skett i jaktlagen utan i jaktförordningen. Införliv- ningen har i huvudsak skett på det sättet att regeringen i samband med att den bestämmer förutsättningarna för jakt beaktar direktiven. Det sker en regelmässig omprövning av förutsättningar för jakt med hänsyn till bevarandestatus i jaktförordningen av regeringen. Sam- beredning sker av Landsbygdsdepartementet och Miljödepartementet. 
 När det gäller allmän jakt finns det därför ingen särskild para- graf i jaktförordningen som beskriver Art- och habitatsdirektivets eller Fågeldirektivets krav. I stället har alltså regeringen genom be- stämmelserna i jaktförordningen om allmän jakt eller licensjakt, om jakttider och om jaktmetoder beaktat direktivens krav. Exempelvis anges i 10 § om jaktmedel att i fråga om vilda fåglar, björn, varg, järv, lo, utter bäver, valar och fladdermöss samt i fråga om annat vilt som i bilaga 1 till artskyddsförordningen har markerats med N, n eller F är det förbjudet att använda  
 icke-selektiva 
  medel och som lokalt kan medföra att populationen av arten försvinner eller utsätts för en allvarlig störning. 
 När det gäller skyddsjakt har, i varje fall för skyddsjakt på myn- dighets initiativ, inte samma bearbetning skett i jaktförordningen. En förklaring till detta kan vara att skyddsjakt på myndighets initiativ regleras i jaktlagen. Som framgått kom denna till före  
 EU-inträdet. 
  För att beakta direktiven infördes därför 1995 för skyddsjakt para- graf 23 a i jaktförordningen. I denna anges följande: 
 Förutsättningar för skyddsjakt 
  
 23 a §  
 Om det inte finns någon annan lämplig lösning, och om det inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos artens bestånd i dess naturliga utbredningsområde, får beslut om jakt som avses i 23 b,  
 24 
 , 25 och 29 §§ meddelas: 
 165 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 1) 
  
 av hänsyn till allmän hälsa och säkerhet eller av andra tvingande skäl som har ett allt överskuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konse- kvenser för miljön, 
  
 2) 
  
 av hänsyn till flygsäkerheten, 
  
 3) 
  
 för att förhindra allvarlig skada, särskilt på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom, 
  
 4) 
  
 för att skydda vilda djur eller växter eller bevara livsmiljöer för sådana djur eller växter. 
  
 Ett beslut som avses i första stycket får även avse rätt att göra in- grepp i fåglars bon eller förstöra fåglars ägg. 
 I 24 §, som alltså paragraf 23 a hänvisar till, anges att det är Natur- vårdsverket som beslutar om skyddsjakt enligt 7 § när det gäller björn, varg, järv, lo eller säl samt rovfåglar och ugglor och länsstyrelsen i andra fall. I 24 a, och 24 b finns möjligheter för Naturvårdsverket att delegera beslut om skyddsjakt till länsstyrelsen. 
 Utredningens analys 
 7 § jaktlagen gäller för skyddsjakt på myndighets initiativ. Paragra- fen avser såväl rovdjur som andra arter. Under de senaste åren har skyddsjakt av rovdjur diskuterats ingående. Vårt uppdrag avser dock inte rovdjur utan fokus ligger på vilt som kan innebära skador på grödor, exempelvis vildsvin, rådjur, dov- och kronhjort och älg. 
 Som framgått ovan hänvisar 23 a § till 24 §, som reglerar vem som beslutar om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. Därmed står det klart att både 23 a § och 7 § gäller för skyddsjakt som myndighet beslutar om. För skyddsjakt på vildsvin, rådjur, hjort och älg är det länsstyrelsen som beslutar. En fråga är dock hur både 7 § och 23 § a kan gälla samtidigt, eftersom de reglerar samma sak, men har olika kriterier. 
 Enligt 7 § gäller att skyddsjakt kan ske om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador. Av propositionen följer att det ska vara fråga om en särskilt kvalificerad skaderisk och att det av omständigheterna bör framgå att risken för skada är överhängande och att den skada som riskeras är allvarlig. Varje beslut om avskjutning måste givetvis föregås av en prövning där viltvårdsintresset ges stor tyngd. Det följer av principen att var och en anses skyldig att tåla ett visst mått av skada eller annan olägenhet som en följd av att det finns vilda djur. 
 166 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 Av 23 § a följer inledningsvis att det inte ska finnas någon annan lämplig lösning och att skyddsjakten inte får försvåra upprätthål- landet av en gynnsam bevarandestatus hos artens bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Detta är nya krav, som tillkommer och som inte finns med i 7 §. 
 Enligt 23 § a ska vidare, som framgår ovan, ett av följande fyra kriterier vara uppfyllt för att skyddsjakt ska beviljas: 
  
 1. 
  
 Tvingande skäl som har ett allt överskuggande allmänintresse, som hänsyn till allmän säkerhet och säkerhet, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva kon- sekvenser för miljön, 
  
 2. 
  
 Av hänsyn till flygsäkerhet, 
  
 3. 
  
 För att förhindra allvarlig skada, särskilt på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom 
  
 4. 
  
 För att skydda vilda djur m.m. 
  
 23 a § speglar Art- och habitatdirektivets krav. Samtidigt har para- grafen utformats betydligt mer långtgående än vad som hade behövts. Art- och habitatdirektivet gäller enbart för de arter som uttryckli- gen anges, medan 23 a § omfattar alla arter. Regleringen blir sam- mantaget också oklar, eftersom det är svårt att förstå vilket lagrum som har företräde. Som framgår räcker det enligt 7 § med risk för allvarlig skada eller påtaglig risk för trafikolycka. 
 Skaderisken kan i och för sig stämma med punkt 3 ovan i 23 § a och när det gäller risk för trafikskada kan det tolkas in under pun- kten 1. Här är lagregleringarna alltså inte direkt motstridiga. Värre är dock att 7 § kräver att det är det stora viltbeståndets storlek som ger skador, vilket 23 § a inte gör. 23 a § ställer också mer långt- gående krav än 7 § i sin inledning om att det inte ska finnas någon annan lämplig lösning och att inte den gynnsamma bevarandestatusen ska försvåras. I detta avseende är alltså 23 a § mer restriktiv än 7 §. Samtidigt ger 23 a§ även utrymme till skyddsjakt med hänsyn till flygsäkerhet och för att skydda vilda djur. I detta avseende är alltså 23 a § mer generös än 7 §. 
 Frågan är då vilken paragraf som gäller. Huvudregeln vid lag kollision är att lag har företräde framför förordning. 23 a § speglar dock ordalydelsen i Art- och habitatdirektivet. Direktivet är inte direkt gällande i Sverige, men Sverige är skyldig att införliva det, vilket skett i jaktförordningen. Samtidigt omfattar Art- och habitatdirek- 
 167 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 tivet endast ett fåtal djur som jagas. Slutsatsen skulle därmed kunna vara att det är 7 § i jaktlagen som gäller i den mån 23 a § och 7 § kolliderar. Om tillämpningen skulle avse djur som omfattas av Art- och habitatsdirektivet och direktivet inte uppfyllts skulle det dock kunna innebära att kritik skulle kunna riktas mot Sverige av EU. En slutsats är att lagregleringen bör göras om för att underlätta för tillämpande myndighet. Detta är också enligt direktiven utredningens uppdrag. 
 När det gäller arter som inte omfattas av Art- och habitatdirek- tivet som t.ex. vildsvin, dov- och kronhjort, rådjur och älg kan Sverige utfärda de bestämmelser som är lämpliga. En möjlighet är därmed att klarlägga att det enbart är 7 § jaktlagen som gäller för dessa arter. Det är också möjligt att föreslå ändringar av 7 § för dessa arter. Sådana mer lagtekniska förslag bör dock utredningen att lämna först i vårt slutbetänkande i samband med att hela jaktlagstiftningen ses över, eftersom det finns ett värde i att se över samtliga paragrafer i ett sammanhang. 
  
 4.3.2 
  
 Viltskador 
  
 Om jordägaren förbehållit sig jakträtten i arrendeavtalet är denne skyldig att ersätta arrendatorn för förluster på grund av viltskador på arrendestället eller på arrendatorns egendom. Det gäller dock inte om jordägaren visar att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från dennes sida. Detta följer av 9 kap. 34 a § Jorda- balken. Bestämmelsen infördes 1996 genom den ovan nämnda pro- positionen 1995/96: 43, Vissa arrenderättsliga frågor och betänkandet betänkande 1995/96: LU8. 
 Som framgår av redogörelsen ovan under 4.3.1 var det rege- ringens uppfattning 1995 att det inte är ändamålsenligt att lösa pro- blemen med viltskador genom att utvidga institutet skyddsjakt. I stället infördes ett lagstadgat ansvar för jordägaren för viltskador i de fall då jakträtten inte ingick i arrendet. 
 Redan innan detta ansvar infördes hade jordägaren enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer ett ansvar. Det som skedde genom den särskilda lagregleringen i jordabalken var att detta ansvar precise- rades. I propositionen anges följande om innebörden av bestämmel- sen: 
 168 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 En förutsättning för jordägarens ersättningsskyldighet bör alltså vara att jakträtten inte ingår i arrendet och att arrendatorn därför saknar jakträtt på arrendestället. Jordägaren bör ha ansvaret för viltskador både i fall då han har förbehållit sig jakträtten och har den kvar för egen del och i fall då han har upplåtit jakträtten till någon annan än arrendatorn. Om jordägaren har upplåtit jakträtten till någon annan får det ankomma på jordägaren att försäkra sig om att jakträttshavaren bedriver erforderlig viltvård. Skulle jakträtten vara uppdelad mellan parterna, bör bestämmelsen tillämpas så att ersättning inte utgår för skador orsakade av vilt som arrendatorn får jaga. 
 En ytterligare förutsättning för att ålägga jordägaren ansvar för viltskador måste vara att denne har en reell möjlighet att förhindra eller begränsa viltskador på den utarrenderade marken. Viltskador exempelvis på jordbruksgrödor torde inte kunna undvikas helt och det är bara när jordägaren kan anses ha försummat sin viltvård som hans ansvar bör inträda. Detta innebär att jordägaren inte bör ha något ansvar för skador av djur som är fridlysta under hela året eller skador som flyttande djur orsakar under tid då de är fredade. Vidare kan för- hållandena vara sådana att jordägaren har små möjligheter att påverka förekomsten av vilt som orsakar skador exempelvis därför att viltet vandrar in från angränsande fastigheter även om jordägaren bedriver en aktiv viltvård. En skyldighet för jordägaren att ersätta arrendatorn för viltskador bör således begränsas till sådana fall där skadan kunnat förhindras genom rimliga ansträngningar från jordägarens sida. 
 Det ligger i sakens natur att det inte alltid är lätt för arrendatorn att i efterhand styrka att jordägaren har försummat att i rimlig utsträck- ning bedriva viltvård. Det är däremot inte så svårt för en jordägare som har vidtagit rimliga åtgärder för att undvika viltskador att i efterhand påvisa dessa åtgärder. Det anförda talar med styrka för att bevisbördan i detta hänseende bör ligga på jordägaren som alltså får ett s.k. pre- sumtionsansvar. Kan jordägaren visa att han gjort vad som är rimligt för att undvika viltskador, bör hans ansvar helt falla bort. Kan han inte visa detta, bör han ha ansvaret för den del av skadorna som kunnat undvikas genom rimliga ansträngningar från hans sida. Kraven på jord- ägarens bevisning i sådana fall kan inte ställas alltför högt. De bevis- medel som främst kan komma i fråga i detta avseende torde vara vittnes- uppgifter från personer som är förtrogna med viltvårdsfrågor, exem- pelvis en länsjaktvårdare eller andra erfarna jägare, samt med jord- bruksfrågor. 
 Om jordägarens ansvar begränsas på det sätt som regeringen nu har förordat, saknas det anledning att dessutom begränsa ansvaret till att gälla endast skador på jordbruksgrödor. Att andra skador är av något mindre praktiskt intresse är inget bärkraftigt skäl för att undanta dem från jordägarens ansvar på grund av försummelse. Jordägarens ersätt- ningsskyldighet bör förutsätta att skadorna är bestående, dvs. att det inträffar en slutlig förlust för arrendatorn. Om arrendatorns ekono- miska utbyte av grödan blir oförändrat därför att skadorna läks genom grödans tillväxt bör någon ersättning givetvis inte utgå. Sådana om- 
 169 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 ständigheter kan dock göra att det i vissa fall kan dröja en viss tid från det att skadan inträffade till dess ersättningen kan bestämmas. 
 En särskild fråga är om det skall införas särskilda bestämmelser som begränsar skadeståndet. Kommittén har föreslagit att arrendatorn skall få vidkännas ett avdrag från ersättningsbeloppet i form av en självrisk om tio procent av skadans belopp, dock lägst fyra procent, av arrendeavgiften för det innevarande arrendeåret. Vidare föreslås att den sammanlagda ersättningen inte skall få överstiga arrendeavgiften för det innevarande arrendeåret. Denna konstruktion har kritiserats av ett par remissinstanser som har framhållit att arrendeavgiften i stor utsträckning är grundad på andra faktorer än jordbruksarealen. För en mycket stor del av arrendemarknaden utgör bostadsförmånen den största delen av arrenderättens värde. I andra fall med utvecklad animalie- eller annan specialproduktion representerar byggnader och anläggningar större delen av avgiften. Det är mot denna bakgrund inte lämpligt att föreskriva en självrisk eller ett maximalt ersättningsbelopp som skall beräknas med ledning av arrendeavgiftens storlek. 
 Regeringen anser inte heller att en ersättningsskyldighet för jord- ägaren som grundas på försummelse bör begränsas eller maximeras på annat sätt. En annan sak är att ersättningen kan komma att sättas ned, om arrendatorn har ett medansvar för skadan. Även av arrendatorn kan det givetvis krävas att han vidtar rimliga åtgärder för att skydda sig mot viltskador. Detta kan ske exempelvis genom val av grödor, areal- disposition, uppsättning av stängsel och skrämselåtgärder. Vilka krav som det i dessa hänseenden är rimligt att ställa på jordägaren respek- tive på arrendatorn måste i ganska hög grad vara beroende av förhållan- dena i det enskilda fallet. Mot bakgrund av att arrendatorn saknar jakträtt är hans möjligheter att begränsa viltförekomsten givetvis mer begränsade än vad som är fallet beträffande den som brukar egen jord. Visar det sig emellertid att även arrendatorn har brustit i detta avse- ende, bör hans ersättning kunna nedsättas enligt allmänna principer om jämkning på grund av medvållande. 
 När det gäller förfarandet för att fastställa ersättning i ett fall av viltskador får det i första hand ankomma på parterna att försöka kom- ma överens om huruvida ersättningsskyldighet föreligger och hur hög ersättningen bör vara. Det står dem givetvis fritt att inhämta yttrande från sakkunniga. Däremot synes införandet av ett system med obliga- torisk värdering av sakkunnig utsedd av länsstyrelsen såsom kommittén har föreslagit komplicera regleringen i onödan. Regeringen avstår därför från att lägga fram något sådant förslag. Om parterna inte kan enas i en fråga om viltskador får den i sista hand avgöras av fastighetsdomstolen (sid.  
 12–13). 
  
 Som anförs i sista meningen i ovanstående citat skulle en tvist mellan en markägare och arrendator avgöras av fastighetsdomstol. Detta framgick tidigare av 8 kap 32 § jordabalken. Tvist om viltskador en- 
 170 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 ligt 9 kap. 34 § a omfattas inte av arrendenämndens uppgifter enligt lag (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder. 
 Fastighetsdomstolarna har dock upphört från och med 2.5.2011. Samtidigt upphörde, enligt lag 2010:993 om ändring i jordabalken, 8:32 JB att gälla. Genom lag 2010:980 ändrades samtidigt forum- bestämmelserna i 10 kap. 10 § rättegångsbalken, så att avsnitten om arrendetvist (första stycket sista meningen och andra stycket) upp- hävdes. Laga domstol för sådana tvister som inte prövas av arrende- nämnd är därför från och med 2.5.2011 domstolen i den ort där fastigheten ligger, dvs. fastighetsforum (Wilson, Jenkins, Murphy, Arrendelagen, kommentar till 8:32). Det saknas rättsfall om viltskador och arrende. 
 Från LRF har anförts att det vore intressant att klarlägga vad som avses med andra skador. Som framgår anges det i proposition- en att det saknas anledning att begränsa ansvaret till att gälla endast skador på jordbruksgrödor. LRF menar att det exempelvis kan uppstå skador på en maskin på grund av uppbökad sten. 
 Utredningens analys 
 Paragrafen 9 kap. 34 a §, om jordägarens ansvar för viltskador, får tolkas med stöd av uttalandena i propositionen, eftersom rättsfall saknas. Redan av lagtexten framgår att jordägaren inte är ersättnings- skyldig om jordägaren visar att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från dennes sida. 
 I propositionen förutsätts att jordägaren ska sköta sin viltvård, men att han/hon inte ansvarar för skador av fridlysta djur. Som ett vidare exempel på när jordägaren inte är skadeståndsskyldig anges om det vilt som orsakar skador är vilt som vandrat in från angrän- sande fastigheter även om jordägaren bedriver en aktiv viltvård. De exempel som anges är alltså omständigheter som står utanför mark- ägarens kontroll. 
  
 4.3.3 
  
 Sammanfattning/slutsatser 
  
 Utredningens uppdrag när det gäller arrendatorernas rättsliga ställ- ning är att överväga skyddsjakt för arrendatorer, jämför analys av direktiven, avsnitt 2.1. Från Sveriges Jordbruksarrendatorers sida har dock anförts att förbundet inte längre efterlyser rätt till skyddsjakt. 
 171 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Skälet skulle vara att om arrendatorerna skulle få en rätt till skydds- jakt skulle det försämra deras möjligheter till skadestånd. 
 Som ovan anförts gäller jordägarens skadeståndsansvar enbart under förutsättning att denne förbehållit sig jakträtten. Det finns där- med ett samband mellan jakträtten och skadeståndsansvar. Däremot är det ju inte så att någon form av delad jakträtt mellan markägaren och arrendatorn automatiskt skulle befria markägaren från allt skadeståndsansvar. 
 I propositionen förutsätts för att jordägaren ska vara skadestånds- skyldig att jakträtten inte ingår i arrendet och att arrendatorn därför saknar jakträtt på arrendestället. Skulle däremot jakträtten vara upp- delad mellan parterna, bör bestämmelsen enligt propositionen tilläm- pas så att ersättning inte utgår för skador orsakade av vilt som arren- datorn får jaga. Man skulle därmed teoretiskt även kunna tänka sig en lagstiftning med andra former av delad jakt utan att jordägaren helt skulle kunna befrias från sin skadeståndsskyldighet. 
 Därutöver ingår i utredningens uppdrag att kartlägga i vilken ut- sträckning markägaren förbehåller sig jakträtten, hur stort proble- met är med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom, hur möjligheterna till skyddsjakt fungerar i praktiken och hur arrendatorernas rätt till ersättning ser ut i praktiken. 
 Som framgått av redogörelsen ovan har arrendatorernas ställning när det gäller viltskador försämrats genom viltskadefondens upp- lösning. För att kompensera detta lades det dock i betänkandet Skada av vilt (SOU 1990:60.) förslag om att 23 § jaktlagen skulle kompletteras med en bestämmelse om att länsstyrelsen skulle kunna ge jordbruksarrendatorer rätt till skyddsjakt för att förebygga eller minska risker för skador på jordbruksgrödor till följd av ett vilt- bestånds storlek. 
 Av redogörelsen ovan framgår vidare att regeringen 1995 var av den uppfattningen att möjligheterna att lösa problemen genom skyddsjakt var begränsade. Regeringen ansåg att utvidgad rätt till skyddsjakt föreföll förhållandevis omständlig utan att det kunde antas att den skulle vara särskilt effektiv. I stället föreslog regering- en att problemet i huvudsak skulle lösas genom att markägarens skadeståndsansvar skulle förtydligas. 
 I dag gäller därför att markägaren har ett skadeståndsansvar för viltskador. Bevisbördan ligger på markägaren, vilket är fördelaktigt för arrendatorn. Lagtexten innebär att markägarens skadeståndsansvar är begränsat endast utifrån vad som är rimligt. I propositionen anges dock som exempel på när markägaren är ursäktad från skadestånd 
 172 
  
 SOU 2014:54 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 endast omständigheter som ligger utanför markägarens kontroll, som när skadorna orsakats av fridlysta djur eller djur som vandrat in från grannskapet. Lagtexten och kommentaren till den korrespon- derar därmed inte fullt ut. Det som exempelvis skulle kunna disku- teras är om markägaren skulle kunna gå fri från ansvar om vilttrycket på den egna fastigheten var särskilt stort. Eftersom rättspraxis saknas är det svårt att bedöma var gränserna för markägarens ansvar går. 
 Från arrendatorers sida har anförts att paragrafen om skadestånd inte används. Om så är fallet kommer detta att redovisas i av- snitt 5.2 och 7.3. I så fall bör utredningen även försöka klargöra varför arrendatorer inte kräver markägare på ersättning för viltska- dor. Från några arrendatorer har som en förklaring anförts att det är lönlöst att driva en process, eftersom viltskadorna oftast över- stiger arrendeavgiften. Här föreligger det dock en missuppfattning, skadeståndsbeloppet kan, som framgår av uttalandena i propositionen, mycket väl överstiga arrendeavgiften. 
 En annan faktor som anförts är att det skulle vara svårt att driva talan, eftersom det handlar om parter som befinner sig i ett ofta långvarigt avtalsförhållande. Från Jordägareförbundet har anförts att utredningens enkät visar att endast 8 procent av arrendatorerna hade haft en konflikt med jordägaren om detta, se vidare 5.2 och av- snitt 7.3. 
 Detta skulle dock kunna innebära att hela skadeståndsinstitutet saknar direkt värde, men det kan förstås utgöra ett bakomliggande incitament att komma överens. En annan viktig förklaring som har lyfts fram från arrendatorssidan är att ingen vågar riskera en process så länge lagstiftningen är oklar. Det framstår som omöjligt att på förhand bedöma när jordägarnas ansträngningar varit rimliga. Dess- utom är skadorna återkommande och det är i längden inte rimligt att driva en årligt återkommande process om viltskador. 
 Som ovan anförts delar utredningen denna uppfattning. Lagstift- ningen är oklar, särskilt med hänsyn till att viltstammarna för exem- pelvis vildsvin och hjort ökat kraftigt sedan lagstiftningen trädde i kraft. Enligt direktiven får dock utredningen inte lämna några för- fattningsförslag utöver rätt till skyddsjakt. Därmed får ett förtydli- gande av skadeståndsansvaret övervägas i ett annat sammanhang. 
 1995 var regeringen vidare av uppfattningen att man inte skulle komma till rätta med problemen genom att införa tvingande regler om att jakträtten alltid skall tillkomma arrendatorn. När det gäller den frågan vidhåller regeringen sin bedömning, utredningen ska inte lägga förslag om jakträtten, jämför analys av direktiven avsnitt 2.1.3. 
 173 
  
 Juridisk bakgrund 
  
 SOU 2014:54 
  
 Regeringen underströk i propositionen från 1995 att det krävdes aktiv handling från parternas sida för att undanta jakträtten från arrendeupplåtelsen. Detta borde rimligen medföra att parterna disku- terar frågor som har samband med jakträtten vid arrendeavtalets ingående. Om jordägaren önskar förbehålla sig jakträtten, har arren- datorn möjlighet att begära att detta också avspeglas i storleken på arrendeavgiften. Trots detta synes frågan om jakträtt och om vilt- skador ofta inte ägnas någon större uppmärksamhet i samband med avtalsslutandet. En förklaring till detta kunde enligt regeringen vara att det är vanligt att parterna använder förtryckta avtalsformulär i vilka avtalsvillkoren innehåller att jakträtten skall vara förbehållen jordägaren. 
 LRF uppmanar i sin vildsvinspolicy från december 2013 medlem- marna att skriva detaljerade avtal när jakt upplåts. Det är viktigt att klargöra en nyttjanderättshavares rättigheter och skyldigheter. I avtal har man som markägare möjlighet att påverka jakttrycket. LRF re- kommenderar medlemmarna att med avtal i detalj reglera hur skydds- jakt i gröda får bedrivas, vid jordbruksarrende, så att brukaren inte begränsas i sitt företagande. Standardavtal finns tillgängliga. 
 Utöver att förtydliga skadeståndsskyldigheten ville regeringen 1995, som framgått ovan, lösa problemen med viltskador genom om- fattande information till och utbildning av markägare, jägare och arrendatorer. Informationen borde omfatta möjligheterna att ansöka om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. Det var angeläget enligt rege- ringen att länsstyrelserna visade stor beredskap och snabbhet i hand- läggningen av ärenden om skyddsjakt. 
 En fråga för utredningen har då varit att klarlägga om länsstyrel- serna visar hög beredskap och snabbhet i handläggningen av ärenden om skyddsjakt. Oavsett är det ett problem, som visats ovan, att lag- stiftningen om skyddsjakt är oklar. Det kan vara så att denna oklara och alltför långtgående lagstiftning har en dämpande effekt på länsstyrelsernas möjlighet att fatta snabba beslut. 
 Dessutom kan oklarheterna vara ett skäl för berörda att inte an- söka om skyddsjakt. Slutligen kan nämnas att viltskadorna kan ha ökat sedan regeringen senaste översyn om arrendatorernas ställning, vilket bör ha betydelse. Utredningen har beskrivit detta i kapitel 3. 
 174 
 5 Jordbruksarrendatorers situation 
 I detta kapitel, avsnitt 5.1 till 5.6, sammanfattar vi resultaten från den undersökning som genomförts av SLU angående jordbruksarrenda- torer, skyddsjakt. Hela rapporten finns att läsa som bilaga 8. I av- snitt 5.7 redogör vi för resultaten från den enkätundersökning vi gjort om länsstyrelsernas skyddsjaktsbelut enligt 7 § Jaktlagen. 
  
 5.1 
  
 Allmänt om undersökningen 
  
 Undersökningen omfattade 1500 jordbruk på nationell nivå utvalda utifrån Statistiska centralbyråns register. Endast jordbruksföretag som lämnat in en  
 SAM-ansökan 
  ingår, dvs. företag som har tillgång till mark som ska användas för jordbruksverksamhet. Undersökningen innefattar såväl jordbruksföretag med egen mark som företag som arrenderar mark. Ingående företag brukar från tio till över 200 hektar. För att få representation för större gårdar skickades undersökning- en även till 100 medlemmar i Jordägareförbundet. 
  
 5.2 
  
 Hur ofta förbehåller sig markägaren jakträtten 
  
 Ser man till de marker som jordbrukarna själva äger behåller dessa jakträtten i 59 procent av fallen, medan den arrenderas ut i 29 pro- cent av fallen. Detta kan jämföras med medlemmarna i Jordägare- förbundet, där 76 procent behåller jakträtten medan 16 procent arren- derar ut jakten. Sett till fastigheternas storlek är det annars vanligare att små fastigheter behåller jakträtten jämfört med större fastigheter. 
 På mark som arrenderas för jordbruksverksamhet behåller mark- ägaren jakträtten i 42 procent av fallen och arrenderar ut den i 31 procent av fallen. I endast tolv procent av fallen har jordbruks- arrendatorn full jakträtt, medan jakträtten i fyra procent av fallen är 
 175 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 SOU 2014:54 
  
 begränsad. Mönstret är relativt konstant och oberoende av om jord- bruket bedrivs på en stor eller liten areal. 
 Utredningen kan sammanfattningsvis konstatera att markägaren normalt behåller eller arrenderar ut jakträtten till annan än jordbruks- arrendatorn. 
  
 5.3 
  
 Viltskador på arrenderad mark 
  
 I medeltal angav 60 procent av de tillfrågade att de haft viltskador. Av dessa hade en tredjedel uppskattat omfattningen av dessa skador. I medeltal hade de som uppskattat omfattningen knappt 15 procent skadad areal. Variationen var emellertid stor (bild 19). Andelen som gör en uppskattning av skadornas omfattning ökar med bruknings- enhetens storlek. 
 Bild 19 Rapporterad skadegrad för de jordbrukare som inventerat viltskador i den av SLU genomförda undersökningen. 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 (%) 
  
 25 
  
 20 
  
 Andel 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 812-85 
  
 96-100 
  
 0-5 
  
 6-10 
  
 11-15 
  
 16-20 
  
 21-25 
  
 26-30 
  
 31-35 
  
 36-40 
  
 41-45 
  
 46-50 
  
 51-55 
  
 56-60 
  
 61-65 
  
 66-70 
  
 71-75 
  
 76-80 
  
 86-90 
  
 91-95 
  
 Skadegrad % 
 Källa: SLU 
 Det är däremot få, 19 procent, av de som arrenderar mark som syste- matiskt inventerar viltskador. Arbetet utförs internt inom företaget, av länsstyrelsen eller av annan part. Ju större företag desto större 
 176 
  
 SOU 2014:54 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 andel genomför skadeinventeringar. En studie från Viltskadecenter visar dock att jordbrukarnas egna uppskattningar normalt stämmer ganska väl med noggrannare inventeringar. De snarare underskattar skador än tvärtom (Cox m.f. 2011). 
 Om man ser till hur svåra skador som uppkommer på växande gröda svarar i medeltal ca 17 procent att skadorna är medelsvåra eller svåra, medan ca 41 procent svarar att skadorna är obetydliga. Sett till vilka klövviltsarter som orsakade oacceptabla skador svarade 62 pro- cent ingen art. 21 procent svarade att endast vildsvin orsakar oaccep- tabla skador, medan sju procent svarade att vildsvin i kombination med andra arter orsakade oacceptabla skador. 
 Avseende arter fanns ansåg brukare av mindre fastigheter oftare att endast vildsvin orsakar oacceptabla skador på växande gröda. Bru- kare av större fastigheter ansåg att vildsvin i kombination med annat klövvilt orsakar oacceptabla skador. Brukare av större enheter menade dessutom i betydligt högre grad att gäss, eller gäss i kombination med tranor orsakade oacceptabelt stora skador på växande gröda. 
 Den bedömda ekonomiska effekten av de skador som uppkom på växande gröda varierade beroende på brukningsenhetens storlek. I medeltal ansåg 37 procent att de påverkades avsevärt eller delvis av viltskador, medan 35 procent angav att de inte påverkades alls. Det fanns en tendens till att ju större brukningsenhet desto större ekonomisk påverkan ansågs viltskador medföra. 
 Skador på betesvallar och naturbetesmarker var mindre än skador på odlad gröda. I medeltal bedömde 27 procent att de hade skador på vallar och/eller naturbeten. Dock utmärkte sig svaren från Jord- ägareförbundets medlemmar, av vilka nästan 50 procent angav skador på någon eller båda av dessa marktyper. Den art som främst ansågs stå för ett oacceptabelt betestryck på båda dessa marktyper var vildsvin. För odlad vall ansågs även gäss leda till ett oacceptabelt betestryck, i synnerhet för större brukningsenheter. 
 En avsevärd eller delvis ekonomisk påverkan på odlad vall rap- porterades från 24 procent av brukningsenheterna, medan 14 procent rapporterade avsevärd eller delvis påverkan på naturbetesmarker. Den ekonomiska påverkan på dessa marktyper ansågs därmed vara lägre än för odlad gröda. 
 177 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 SOU 2014:54 
  
 5.4 
  
 Skyddsjakt 
  
 Oavsett man äger eller arrenderar mark önskar 65 procent av de tillfrågade att någon viltart bör jagas mer. Ju större brukningsenhet, desto större andel är det som vill detta. Även landskapstypen styr, en större andel jordbrukare i skogsbygd anser att någon viltart borde jagas mer jämfört med jordbrukare i slättbygd. 
 Främst är det vildsvin som jordbrukare anser ska jagas mer. Med ökande storlek på brukningsenheten ökar andelen jordbrukare som även förespråkar ökad jakt på andra arter som gäss, kronhjort, tranor, dovhjort och duvor. 
 20 procent av jordbruksföretagen som arrenderar mark hade be- drivit skyddsjakt utanför ordinarie jakttid. Vanligast var att skydds- jakten gällde vildsvin, gäss eller kombinationer av arter. Ju större brukningsenhet desto större andel tenderar ha bedrivit skyddsjakt. Det är inte möjligt att utifrån materialet avgöra om skyddsjakten bedrivits på den egna eller arrenderade marken. 
  
 5.5 
  
 Arrendatorernas rätt till ersättning 
  
 De juridiska förutsättningarna för avtal mellan markägare och jord- bruksarrendatorer för att reglera viltskador beskrivs i avsnitt 4.3. Av de tillfrågade jordbruksföretagen hade mycket få avtal med mark- ägaren för att reglera viltskador. I medeltal angav två procent att de hade avtal. Ju större brukningsenhet desto större andel angav att de hade ett avtal för att reglera viltskador (bild 20). 
 Vad gäller samverkan mellan markägaren och jordbruksarrenda- torn anger 55 procent att den är bra eller delvis bra. Tendensen var att ju större brukningsenhet desto bättre fungerar samverkan. Resul- tatet är till viss del förvånande då större brukningsenheter samtidigt angav en större ekonomisk påverkan av vilt. 
 Vid direkt fråga om det fanns någon konflikt mellan jordbruks- arrendator och markägare svarade 92 procent att så inte var fallet. Det förefaller därmed inte handla om tydliga konflikter mellan de olika parterna rörande viltet. 
 178 
  
 SOU 2014:54 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 Bild 20 Bilden visar andelen av de som arrenderar jordbruksmark och som har avtal med markägaren för att reglera viltskador. Andelen redovisas i förhållande till brukningsenhetens storlek. 
  
 12 
  
 10 
  
 (%) 
  
 8 
  
 avtal 
  
 6 
  
 med 
  
 Andel 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 Källa: Bilaga 8 
  
 5.6 
  
 Diskussion och slutsatser efter SLU:s rapport 
  
 En klar majoritet av de svarande fann att en eller flera arter borde jagas mer. Samtidigt var det en betydligt mindre andel som ansåg att viltet medför svåra eller medelsvåra skador. Av de som arren- derar mark ansåg en relativt stor andel att någon eller några viltarter lett till oacceptabla skador på den mark de arrenderar. 
 Ett generellt mönster är att de som brukar mindre arealer är mer positiva till vilt och främst uppfattar vildsvin som problem. De som brukar större enheter mer kritiska till de olika viltstammarnas stor- lek och finner ett större antal viltarter som problem. Det är rimligt att anta att dessa brukare till större del lever av jordbrukets intäkter och därmed finner att viltet i högre grad har en ekonomisk negativ påverkan och därför i högre grad ser ett behov av att uppskatta/in- ventera skador samt i högre grad bedriver skyddsjakt. 
 179 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammantaget verkar problemet för jordbruksarrendatorer, enligt undersökningen, främst finnas bland större brukare på grund av de adderade effekterna av olika viltarter. Konfliktnivån mellan mark- ägare och arrendatorer verkar enligt undersökningen vara låg och många arrendatorer verkar ha viss eller bra samverkan med mark- ägaren. 
  
 5.7 
  
 Skyddsjakt – beskrivning och undersökning hur ofta det förekommer – enkät till länsstyrelserna 
  
 Som framgår närmre av avsnitt 4.3 kan länsstyrelsen enligt 7 § jakt- lagen besluta om skyddsjakt om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt. Beslut kan fattas av länsstyrelsen efter ansökan eller utan ansökan. Om länsstyrelsen beslutar om skyddsjakt ska den också besluta om hur jakten ska bedrivas och om den ska ske genom jakt- rättshavarens försorg, om han har åtagit sig de, eller genom särskilt utsedda jägare. 
 För att undersöka hur många ansökningar som länsstyrelsen får angående skyddsjakt enlig 7 § jaktlagen, genomförde utredningen en enkätundersökning (bilaga 4). Syftet med denna undersökning var att ta reda på hur många ansökningar som inkommer angående skyddsjakt enlig 7 §, och hur stor del av dessa som kommer från jordbruksarrendatorer. Utredningen har också frågat om hur ofta länsstyrelsen utan ansökan beviljat skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen och vilka arter det avsåg. 
 Av 21 länsstyrelser har 20 stycken svarat. Det visar sig att an- talet ansökningar var litet och aldrig översteg 4 stycken per år under perioden  
 2003–2013. 
  Totalt inkom 20 stycken ansökningar varav endast en kom från jordbruksarrendator. Denna avsåg jakt på vit- kindad gås i Jämtland och avslogs. 
 Vad gäller beslut utan ansökan har länsstyrelserna vid tre tillfäl- len fattat beslut om skyddsjakt enligt 7 §. De tre besluten har fattats av tre olika länsstyrelser och har avsett grågäss, dovhjort samt vild- svin. Länsstyrelsen i Örebro län fattade 2013 beslut om att tillåta pickning av grågåsägg (Dnr  
 218-2690-2013). 
  Syftet med denna skyddsjakt var att minska antalet grågåsungar och därmed minska betestrycket såväl på jordbruksmark som i ett närbeläget naturreser- vat. Länsstyrelsen anger de bakomliggande skälen enligt: 
 180 
  
 SOU 2014:54 
  
 Jordbruksarrendatorers situation 
  
 Länsstyrelsen finner det därför angeläget att vidta åtgärder för att be- gränsa ekonomiska skador för lantbrukarna och minska betestrycket på vassen i reservatet. 
 Länsstyrelsen i Södermanlands län beslutade 2010 om att utöka jakt- tiden för dovhind genom att medge dispens från lagstadgade fred- ningen under brunstperioden (Dnr  
 218-1714-2010). 
  Syftet med jakten var att reducera dovhjortsbestånden i särskilt utpekade områden. I beslutet framkommer: 
 Länsstyrelsen bedömer att de starka dovviltstammarna inom de an- givna områdena orsakar stora skador i lantbruket och utgör dessutom en trafikrisk. 
 Det tredje fallet gäller Länsstyrelsen i Stockholms län vilken beslu- tade om skyddsjakt på ett mindre antal vildsvin vilka hölls i hägn utan tillstånd (Dnr  
 1854-2002-25564). 
  Vidare visade sig dessa vildsvin till och från rymma ur hägnen och då uppträda aggressivt. Därmed fann länsstyrelsen att skyddsjakt enligt 7 § kunde tillåtas eftersom: 
 Risker finns bl.a. för att människor och djur kan anfallas och skadas eller dödas. 
 Ser man till de få tillfällen då länsstyrelsen, utan ansökan, beslutat om skyddsjakt har det vid två senaste tillfällena berott på stora vilt- stammar. De stora viltstammarna har i sin tur kopplats till negativa ekonomiska konsekvenser för närliggande lantbruk. I ett av fallen utfördes jakten dessutom av länsstyrelsen utsedda personer. De två besluten är fattade under de senaste tre åren. 
 181 
 6 Slutsatser och utgångspunkter 
 I avsnitt 6.1 diskuteras utredningens slutsatser och utgångspunkter rörande viltkameror och användningen av dessa. I avsnitt 6.2 disku- teras utredningens slutsatser och utgångspunkter avseende utfodring av vilt. 
  
 6.1 
  
 Kameraövervakning 
  
 I detta avsnitt beskriver vi möjliga effekter av att ersätta tillstånd med anmälan för åtelkameror i vissa situationer. Vidare diskuteras en sänkning av avgiften för prövning av tillstånd för kameraövervak- ning av vilt för fysiska personer. 
  
 6.1.1 
  
 Skulle antalet utsatta åtelkameror öka? 
  
 Som vi redovisat i kapitel 3.5 sker idag en mycket liten användning av åtelkameror efter tillstånd från länsstyrelsen. Antalet kameror som getts tillstånd under de senaste tio åren understiger 1000 stycken. Tillstånden är i princip enbart kopplade till myndigheter eller till forskningsinstitutioner. Under samma tidsperiod har endast fyra till- stånd getts till privatpersoner. 
 Myndigheters och institutioners kameraövervakning 
 Av myndigheters och forskningsinstitutioners ansökningar beviljas nära 90 procent, vilket innebär att endast ett fåtal ansökningar avslås. De tillstånd som har beviljats är nästan enbart kopplade till vilt- inventering eller annan kunskapsinhämtning om djur, ofta rovdjur. Om man ser till den nuvarande utvecklingen kan man förmoda att antalet tillstånd kommer öka något. Därmed kommer också antalet 
 183 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 kameror som placeras i naturen att öka något oavsett om undantag från kameralagen införs eller inte. 
 Allmänhetens kameraövervakning 
 Från allmänheten har under den undersökta tioårsperioden endast åtta ansökningar kommit in till länsstyrelserna. Dessa avser främst kameraövervakning av vildsvin för att kunna effektivisera åteljakten. 
 Många privatpersoner är av allt att döma inte medvetna om att det behövs tillstånd för åtelkamera på plats dit allmänheten har till- träde. Sådan information från återförsäljare är heller inte obligatorisk. Det saknas kunskap om att det är en grundlagsskyddad rättighet att inte behöva bli övervakad och att överträdelse mot lagen kan leda till både skadestånd och straff. 
 En viktig orsak till det låga antalet ansökningar kan vara att av- giften för att få en ansökan prövad är 3700 kronor, i normalfallet mer än kostnaden för själva kameran. En sådan prövning leder dess- utom inte alltid till att tillstånd medges. 
 Ytterligare en bidragande faktor kan vara att risken för att bli polisanmäld för en olagligt uppsatt åtelkamera anses mycket liten. Som vi utvecklat i avsnitt 4.1 har domstolarna i rättspraxis sett milt på privatpersoners användning av enstaka övervakningskameror för viltövervakning. Den vanligaste sanktionen är att kameran förverkas och därmed kan den som sätter upp en kamera anse att det lönar sig att inte söka tillstånd då kostnaden för en ny kamera är lägre än prövningsavgiften. 
 Sammantaget har detta lett till att ett stort antal åtelkameror redan sålts och kan antas komma fortsätta säljas till allmänheten. Det finns ingen möjlighet att exakt uppskatta antalet sålda åtelkameror. Adams rat på olika utlåtanden från utredningens experter, samt återförsäljare, råder dock enighet om att antalet kan räknas i tiotusentals (20 000– 50 000 stycken). 
 Detta innebär att det finns betydligt fler kameror hos allmänheten än vad som används av myndigheter och forskningsinstitutioner. Det är en allmän uppfattning bland utredningens experter att kame- rorna utan tillstånd sätts ut i naturen för viltövervakning. Ur en rättslig synvinkel är detta oacceptabelt. 
 Det finns dessutom sannolikt privatpersoner som avstår från att köpa åtelkameror p.g.a. att de känner till att det inte är tillåtet att sätta ut dem i naturen utan tillstånd. Till denna grupp kan fler kameror, 
 184 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 utöver den försäljning som redan pågår, komma att säljas som en effekt av att en ansökan om tillstånd ersätts med en anmälan eller att avgiften för tillståndsprövning sänks. Hur stor denna ökning skulle bli är svårt att uppskatta. Sammantaget bedömer vi att antalet upp- satta viltkameror skulle öka något om tillståndsplikten ersätts med en anmälan och avgift för tillståndsprövning sänks. 
  
 6.1.2 
  
 Övriga effekter 
  
 Som beskrivits ovan finns idag ett stort antal åtelkameror utan till- stånd som placerats i naturen. Genom att ersätta tillståndsplikten med anmälan för vildsvinsåtlar, samt sänka avgiften för prövning av ansökan om tillstånd, bedömer utredningen att en del av de kameror som idag används utan tillstånd kommer att redovisas. På så sätt skulle länsstyrelsen få bättre kunskaper om var viltkameror placeras ut. I sin tur underlättar detta länsstyrelsernas uppgift att bedriva till- syn över dessa övervakningskameror. 
 Genom möjligheten att på ett enkelt sätt anmäla sin åtelkamera- kamera vid vildsvinsåtlar, och genom att avgiften för prövning av an- sökan om tillstånd sänks, ökar sannolikt antalet kameror som förses med skyltning. På så sätt blir det lättare för allmänheten att undvika att hamna på bilder när de vistas i naturen. 
  
 6.1.3 
  
 Skulle jakten effektiviseras om möjligheten att använda kameror förenklades? 
  
 Jakt bedrivs på många olika sätt i Sverige och olika jaktformer an- vänds för olika viltarter (avsnitt 3.3.1). Det är också genom jakt vi idag reglerar viltstammarna. Därför finns inom vissa områden, för vissa arter, behov av att effektivisera jakten för att lättare kunna reg- lera viltstammarna. 
 Åtelkameror skulle kunna effektivisera många sorters jakt genom att samla och lagra information om tider då olika vilt befinner sig på olika platser. Det kan vara frågan om naturligt attraktiva platser, utifrån jägarens erfarenhet, där vilt brukar uppehålla sig under längre perioder för att exempelvis äta. Sådana platser kan vara skogsbryn, platser där saltsten placerats ut eller vall- eller åkermarker. 
 Jägaren kan också placera foder för att skapa en åtel med syfte att locka vilt till vissa platser. Vid åtlar samlas djur för att söka föda 
 185 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 vilket gör att de håller sig på platsen en längre stund och därmed ger jägaren goda möjligheter att fälla viltet. 
 I fallen ovan skulle åtelkameran i olika grad kunna effektivisera jakten. Tiden då vilt samlas på vall- och åkermark är begränsad till gryning och skymning, och attraktiva platser är ofta lokaliserade av jägare. Redan idag bedrivs en effektiv jakt på sådana marker. Att an- vända åtelkameror för att samla information på dessa platser kan därmed anses innebära en begränsad effektivitetsökning. 
 För åteljakt på vildsvin är läget annorlunda. Som beskrivits i av- snitt 3.3.3 utgör åteljakt den jaktform som står för största andelen fällda vildsvin. Vildsvin är nattaktiva och besöker åtlar fortlöpande under natten. 
 Jägaren måste idag använda mycket tid vid en åtel i väntan på lämpliga vildsvin. Det finns ingen svensk studie om hur lång tid en jägare behöver vakta för att fälla ett vildsvin vid åtel. En studie från Portugal indikerar att vakttiden i snitt är 16 timmar per skjutet vild- svin. 
 Som beskrivits i avsnitt 3.4.2 utvecklar vildsvin av olika åldrar och kön ofta vanor som innebär att de besöker åtlar vid olika tidpunk- ter. Genom att använda åtelkamera, som lagrar bilder, kan jägaren bedöma när det är störst sannolikhet att individer lämpliga att jaga dyker upp vid olika åtelplatser. På så sätt kan jägaren lättare planera för en effektiv jakt på vildsvin. 
 Tillgång till denna information skulle medföra en avsevärd effek- tivisering av jakten genom en minskad tidsåtgång per fällt vildsvin. Detta skulle underlättas såväl genom möjligheten att anmäla kamera- övervakning av vildsvinsåtel som av sänkt avgift för ansökan om tillstånd. 
 Åtlar används även för bekämpning av mårdhund. I detta fall är det dock inte fråga om åteljakt utan om att säkerställa närvaro av mårdhund. Från Mårdhundsprojektet har framförts att åtelkameror är ett viktigt redskap för att effektivisera arbetet med att bekämpa mårdhundens spridning. Genom att sätta ut kameror kan projektet koncentrera jaktinsatserna till områden där mårdhund verkligen har identifierats. Därmed får behovet av att på ett flexibelt sätt kunna använda åtelkameror för mårdhundsbekämpning anses vara stort. 
 Det är dock svårt att förutse om det betyder att om tillstånds- plikt ersätts med anmälan, och sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt, skulle leda till ökad effektivitet för mårdhundsbekämpningen. Mårdhunden är inte ett attraktivt vilt och 
 186 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 frågan är hur många jägare som är beredda att investera i åtel- kameror och anlägga platser enbart för att identifiera mårdhundar. 
  
 6.1.4 
  
 Skulle viltskadorna minska om tillståndsplikten i vissa fall ersattes av anmälan? 
  
 I avsnitt 3.2 redogör vi för risker, skador och kostnader för olika viltarter. Sammanfattningsvis, beroende på art, kan dessa främst be- röra jord- och skogsbruk, trafik, smittspridning och biologisk mång- fald. Därutöver kan man räkna in kostnader för övriga samhället i form av skador på privata egendomar och rädsla för vilt. En del av kostnaderna går att ekonomiskt kvantifiera andra inte. 
 Risker, skador och kostnader påverkas av såväl mängden vilt som av skadeförebyggande åtgärder. Man kan minska skadorna genom stängsling av åkermark, avledande utfodring, skrämseljakt och upp- förande av viltstängsel längs vägar. När det gäller undantag från kameraövervakningslagen, och en sänkt avgift för ansökan om till- stånd ser utredningen dessa förslag som en utökad möjlighet, att genom effektiviserad jakt, kunna reglera mängden vilt och därmed minska skadorna. 
 I kapitel 6.1.3 framgår att den jakt som främst effektiviseras genom förenklad användandning av åtelkameror är åteljakt på vildsvin samt bekämpning av mårdhund. De skador, kostnader och risker som kan minskas genom effektiviserad jakt på dessa arter har sin tyngd- punkt inom olika områden. Vildsvin leder till stora skador och kost- nader för jordbruket och genom viltolyckor i trafiken, samt innebär risker för smittspridning till delar av jordbruket. Vildsvin förstör också privat egendom samt skapar rädsla hos delar av befolkningen. Stora vildsvinsstammar kan eventuellt också leda till framtida skador för skogsbruket. 
 Mårdhunden är främst ett hot mot den biologiska mångfalden. Vidare fungerar den som spridare av allvarliga sjukdomar som rabies och dvärgbandmask. Sjukdomar som kan spridas till andra djur eller överföras till människor. 
 Sammantaget finns starka skäl att effektivisera jakt på vildsvin och mårdhund för att minska antalet individer av dessa arter. På så sätt minskar man risker, skador och kostnader förknippade med dem. 
 Det finns ett samband mellan användning av åtelkamera och jakt- effektiviteten på vildsvin, även om detta är svårt att kvantifiera. I vilken utsträckning det finns ett samband mellan undantag av kamera- 
 187 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 övervakningslagen och sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt, i förhållande till användning av åtel- kamera vid åteljakt på vildsvin är svårare att avgöra. De flesta till- ståndsansökningar för åtelkamera från privatpersoner avser dock effektivare jakt på vildsvin (3.5.1) vilket visar att det finns ett intresse att använda åtelkamera vid denna jakt. 
 Samtidigt vet vi att det finns ett stort antal åtelkameror utan till- stånd hos privatpersoner som används vid åteljakt på vildsvin. Hur många är omöjligt att uppskatta, liksom hur många fler kameror som skulle användas till vildsvinsjakt ifall ett undantag från kameralagen infördes eller om avgiften för ansökan om tillstånd sänktes. Detta innebär att utredningen inte kan kvantifiera minskningen av antalet vildsvin som en effekt av föreslagna ändringar i kameraövervaknings- lagen. Dock kan man anta att ett undantag, och sänkt kostnad vid ansökan om tillstånd, medför att fler vildsvin kommer skjutas och därmed att skador kopplade till vildsvin minskar. 
 Vad gäller mårdhund är situationen omvänd. Idag finns endast ett hundratal individer (avsnitt 3.1.7) och målet är att förhindra att arten etablerar sig i landet. Genom att använda åtelkamera för att belägga förekomst av mårdhund har populationen hållits på en låg nivå, trots reproduktion och kontinuerlig invandring från Finland. Ifall ingen organiserad bekämpning av mårdhund genomförs beräk- nas populationen nå 10 000 individer inom 15 år (avsnitt 3.1.7). 
 Mårdhundspopulationen regleras till stor del av Mårdhundsprojek- tet, medan privatpersoners jakt utgör en mindre del (avsnitt 3.3.13). Det har framkommit att det råder oklarhet om tillståndskrav för kameror i syfte att upptäcka mårdhund och att kameror idag sätts ut utan tillstånd (jämför 3.4.3). Det är osannolikt att ett förenklat förfarande direkt skulle öka antalet fällda djur och därmed minska riskerna och kostnaderna kopplade till mårdhund. Istället skulle vinsten i det fallet mer handla om en minskad arbetsinsats för såväl projektet som länsstyrelsens personal. 
 Utredningen menar att det är viktigt att tillstånd ges för ett flexi- belt nyttjande av kameror för den organiserade bekämpningen av mårdhund, men anser att det inte nödvändigtvis behöver vara fråga om att ersätta tillståndsplikten med en anmälan. Sänkt avgift för fysiska personer vid ansökan om tillstånd kan leda till att fler per- soner med intresse av att bekämpa mårdhund ansöker om tillstånd vilket vore positivt. Idag finns dock ingen sådan ansökan från privat- personer. 
 188 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 6.1.5 
  
 Åtelkameror och inventering av vilt 
  
 I länder där utplacering av fast monterade åtelkameror är tillåten används dessa för att inventera olika viltslag, såväl förekomst som antalsmässigt (avsnitt 3.4.2). Även i Sverige sker sådan inventering med länsstyrelsens tillstånd. Utförare av sådana inventeringar är myn- digheter eller forskningsinstitutioner som söker och ofta får tillstånd för nödvändigt antal kameror. 
 En framgångsrik viltinventering med kameror kräver en samord- nad placering av kamerorna för att uppnå en tillräcklig geografisk täckning. Bilder från kamerorna måste därefter samlas hos en gemen- sam mottagare, vilken i sin tur gör ett relevant urval av dessa bilder med avseende på information och kvalitet på bilderna. Slutligen måste avancerade statistiska analysmetoder användas för att kunna bestämma antalet individer/populationsindex för respektive art. Dessa analyser kräver specialkompetens. 
 Att öka antalet tillåtna kameror genom att ersätta tillståndsplikt med anmälan skulle inte automatiskt leda till en förbättrad viltinven- tering. På motsvarande sätt medför inte heller sänkt avgift automa- tiskt en förbättrad viltinventering. Dock ökar möjligheten att in- volvera allmänheten i viltövervakningen. 
  
 6.1.6 
  
 Alternativ till dagens åtelkameror 
  
 Den tekniska utvecklingen går fort och kan i framtiden leda till nya förutsättningar för kameraövervakning av vilt. Två alternativ som lyfts fram är användning av värmekameror och digital avidentifie- ringsteknik (avsnitt 3.4.1). Genom att använda annan teknik skulle användandet av kameror för jakt- och viltfrågor kunna underlättas eller rent av falla utanför kameraövervakningslagen. Dock är värme- kameror idag inte ett realistiskt alternativ. Det finns heller inte några kameror med avidentifieringsteknik tillgängliga på marknaden. 
  
 6.1.7 
  
 Utredningens slutsatser angående kameraövervakning av vilt 
  
 Det finns idag ett stort antal åtelkameror och antalet nya kameror ökar fortlöpande. Den stora andelen återfinns hos allmänheten och används utan tillstånd. Att ersätta tillstånd med anmälan för särskilda platser, och att sänka avgiften för ansökan om tillstånd för kamera- 
 189 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 övervakning av vilt, skulle förmodligen leda till en något snabbare ökningstakt av antalet kameror jämfört med den ökning som sker trots dagens regelverk. 
 Det betyder att en förenkling av regelverket inte ensamt löser problemet med att det redan under lång tid sålts och satts upp ett stort antal kameror utan tillstånd. För att komma åt detta problem måste andra åtgärder vidtas. Exempel på sådana åtgärder är bättre och effektivare tillsyn från de ansvariga myndigheterna, skärpta sank- tioner och även bättre kontroll av försäljningsverksamheten. 
 Vidare krävs informationsinsatser. Detta ligger emellertid utanför utredningens uppdrag och bör därför i stället utredas i särskild ord- ning. Däremot bedömer vi att ett förenklat förfarande, och sänkt avgift vid ansökan om kameraövervakning av vilt, kan bidra till en ökad andel legala kameror i naturen och att dessa genom skyltning minskar risken för att allmänheten övervakas. 
 Utredningen finner att åtelkameror främst medför en påtaglig effektivisering vid åteljakt på vildsvin, samt för bekämpning av mård- hund. Att ersätta ansökan med anmälan, och sänkt avgift för ansökan om tillstånd, skulle ha störst effekt vad gäller vildsvinsjakt eftersom denna berör ett stort antal privatpersoner. Dessa kan antas ha ett intresse av att effektivisera sin jakt. 
 Vad gäller mårdhundsbekämpning finner utredningen det mycket önskvärt att strukturerat arbete med hjälp av åtelkameror möjlig- görs för ansvariga myndigheter eller organisationer. Vi utgår från att länsstyrelsen i berörda län fortsättningsvis verkar för en effektiv användning av kameror för bekämpning av mårdhund och andra invasiva arter inom gällande regelverk. 
 Utredningen bedömer också att sänkt avgift för ansökan om till- stånd för kameraövervakning av vilt skulle kunna förbättra över- vakningen av invasiva arters spridning genom allmänhetens försorg. 
 Även om jakt inte är enda sättet att minska viltskador anser ut- redningen att en underlättad användning av åtelkameror ökar möjlig- heten att minska skador från vildsvin. Genom en effektiviserad jakt kan vildsvinspopulationen lättare regleras, och därmed minska de skador som vildsvinen medför. 
 Åtelkameror används idag för viltinventering av myndigheter och institutioner efter tillstånd från länsstyrelsen. Användande av åtel- kameror främjar viltförvaltningen genom ökad kunskap om vilt- stammarnas storlek. Fortsatt användning av kameror med tillstånd för viltinventering, särskilt klövvilt, är önskvärt och även möjligt inom dagens regelverk. Dock finner utredningen att ett ersättande 
 190 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 av nuvarande tillståndsplikt, med anmälan för åtelkameror i inven- teringssyfte, inte skulle leda till så stora fördelar att de uppfyller de krav som ställs för att undantag ska medges. Sänkt avgift för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt skulle dock kunna öka allmänhetens intresse för, och deltagandet i, viltövervakningen. Detta förutsätter att tillstånd ges och att informationen används på ett struk- turerat sätt. 
 Värmekameror är genom sin dåliga bildkvalitet samt höga kost- nader inte ett rimligt alternativ till dagens åtelkameror för jakt- och viltövervakning. I dagsläget finns programvaror, vilka efter modi- fiering skulle kunna användas i syfte att avidentifiera människor som fångats på bild. Sådan teknik kan kanske komma att användas i framtidens åtelkameror till rimliga kostnader. Om det kommer att ske ligger utanför utredningens möjlighet att bedöma. 
 Om sådan programvara installeras i åtelkameror kommer det också att innebära stora förändringar avseende framtidens jakt och vilt- övervakning. Samtidigt kommer sådan användning, tillsammans med ett förenklat regelverk, att kunna leda till att antalet övervaknings- kameror utan tillstånd på sikt minskar. 
  
 6.2 
  
 Utfodring av vilt 
  
 I 6.2.1 sammanfattar vi och analyserar sambanden mellan syften och effekter som utfodring av vilt har. I 6.2.2 beskriver och analy- serar vi olika metoder som kan användas vid utfodring för att i 6.2.3 beskriva och analysera de effekter utfodring av vilt kan ha. Utredningens syn på viltförvaltning och utfodring i relation till denna redovisas i 6.2.4. Slutligen analyserar vi i 6.2.5 olika sätt att genom- föra begränsningar av mängden foder som tillförs naturen genom utfodring och i 6.2.6 sammanfattas ett alternativt förslag från delar av expertgruppen. 
  
 6.2.1 
  
 Syften för att utfodra vilt och deras samband. 
  
 Vi har i avsnitt 3.6 beskrivit varför vilt utfodras. Det finns tre huvud- syften, att  
 stödja 
  
 ,  
  
 avleda  
 och  
 locka  
 vilt till särskilda jaktplatser. I fortsättningen använder vi begreppet  
 Patelsom beteckning för att med foder locka vilt för jakt. Det råder en samsyn om att åtling med en liten mängd foder, är önskvärt ur ett förvaltningsperspektiv. Där- 
 191 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 emot råder oenighet om behovet och effekterna av den stödjande och avledande utfodringen. Utplacering av foder på en plats kan ha ett eller flera av de nämnda syftena ovan. Även om utfodringen endast har ett syfte kan den likväl leda till flera olika effekter. 
 Genom att placera ut foder skapas en attraktiv plats för vilt. Där- med blir platsen avledande i relation till andra platser i landskapet. Hur stor den avledande effekten är beror på utfodringsplatsens placering samt tillgång och typ av föda som tillförs. 
 Om endast en liten mängd foder tillförs är den avledande effek- ten mindre än om en större mängd tillförs, eftersom den avledande effekten antas upphöra när fodret är slut. På samma sätt finns en övre gräns då större mängd inte längre ökar den avledande effekten men fortsatt kan fungera som stödjande. 
 Genom att sprida fodertillsatsen över tid och yta kan man öka den tid som viltet tillbringar på foderplatsen. På så sätt kan den avle- dande effekten ökas i förhållande till den stödjande effekten vid en given mängd foder. 
 Den avledande effekten beror också på det tillförda fodrets attrak- tivitet i relation till annan tillgänglig föda. Exempelvis är åkrar med sädesslag i mjölkmognad, liksom bok- och ekollon i skogen, mycket attraktiva i sig. När sådan föda är tillgänglig är det mycket svårt att avleda genom utfodring. 
 Då man tillför foder, om än i små mängder, är sådan tillförsel också stödjande. Den stödjande effekten är liksom den avledande effek- ten beroende av mängden föda. 
 Sammantaget innebär detta att utfodring på en särskild plats i sig har såväl avledande som stödjande effekt oavsett syfte och metod. Mängder och typ av foder, sättet hur det tillförs, samt lokalisering av utfodringsplatsen är avgörande för vilket syfte som främst upp- nås i det enskilda fallet. 
 Vad gäller åtling skiljer sig denna från avledande utfodring efter- som en utfodringsplats inte samtidigt kan fungera både avledande och som åtel. Då syftet att avleda vilt innefattar att skapa en alter- nativ plats där viltet föredrar att vara, är det direkt olämpligt att samtidigt jaga vid denna plats. Genom jakt motverkas syftet att skapa en attraktiv plats eftersom viltet utsätts för störningar. 
 Sammantaget finner utredningen att avledande utfodring och åtling har motstående syften och att en och samma plats inte sam- tidigt kan fungera för båda syftena. Däremot kan en plats under olika perioder utnyttjas för de olika syftena. 
 192 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 Åtling leder, liksom avledande utfodring, till en stödjande effekt. Avgörande för den stödjande effekten är mängden och kvaliteten på det foder som tillförs. Mängd och kvalitet på foder styr den en- skilde jägaren på sin mark, men en sparsam mängd rekommenderas (se avsnitt 3.6.2). På landskapsnivå kan markägarstrukturen påverka mängden foder som tillförs genom åtling. Ett område med många små markägare, på en given yta, som var och en har en åtel, kan leda till en att större mängd foder tillförs jämfört med om motsvarande yta endast har en markägare. 
 Det finns en uppfattning om att det ibland förekommer kapp- rustning mellan olika åtelinnehavare. Genom att tillföra mer och attraktivare foder kan en markägare försöka locka till sig mer vilt jämfört med grannfastigheterna. I sådana situationer kan åtling leda till en större stödjande än reducerande effekt på grund av den totalt ökade mängden foder. 
 Sammantaget bedömer vi dock att åtling, med liten mängd utplace- rat foder på respektive åtelplats har större reducerande än stödjande effekt på viltet genom förbättrade förutsättningar för jakt. Detta gäller i synnerhet för vildsvin, eftersom åteljakt är den jaktform som leder till flest fällda djur. Denna slutsats styrks också till viss del av SLU:s rapport vilken visar att de som utfodrar vilt skjuter tre gånger fler vildsvin än de som inte utfodrar vilt (Bilaga 6). 
 Olika viltarter föredrar till viss del olika foderslag. Vissa typer av ensilage attraherar främst hjort och rådjur medan andra typer upp- skattas av såväl hjort och rådjur som vildsvin. Rotsaker, spannmål och frukt uppskattas av de flesta klövviltsarter. Genom att välja typ av foder kan jägaren till viss del styra vilka arter som påverkas. 
  
 6.2.2 
  
 Olika metoder att utfodra 
  
 Som redovisats i avsnitt 3.6.2 finns olika metoder för utfordring. Principiellt handlar det om att antingen placera ut foder på en foder- plats eller att låta viltet använda sig av särskilt avsatta områden, exempelvis viltåkrar. 
 När det gäller viltåkrar handlar det om främjandeåtgärder i befint- lig miljö. Det är svårt att se att detta kan eller bör regleras. Ett vik- tigt skäl för denna slutsats är att det i princip är omöjligt att avgöra ifall exempelvis gröda såtts i syfte att skördas eller för att gynna vilt. 
 193 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 Ett annat skäl är att viltåkrar är den metod som verkar ha störst möjlighet att fungera avledande om de anläggs på rätt sätt. Därmed skulle begränsningar av viltåkrar kunna fungera kontraproduktivt för att minska viltets skador på omgivande marker. 
 När det gäller utfodring på särskild iordningställd plats finns, två olika metoder. Antingen placeras foder ut manuellt på en plats (foderupplag eller foderhäck) eller också används en s.k. foderspri- dare. 
 Vid ett foderupplag tillförs en större mängd foder med längre tids mellanrum jämfört med foderspridare. För vilt innebär det att foder finns i sådan mängd att viltet under en relativt kort tid kan till- godose sitt behov för att därefter vila i skydd eller ägna sig åt andra aktiviteter. 
 Vidare kan foderupplag leda till att andra djur, som t.ex. gnagare, samlas kring denna plats. Om fodermängderna är så stora att de inte hinner konsumeras kan fodret börja ruttna eller mögla och därmed leda till hygienproblem. Typiska foderråvaror som läggs ut på detta sätt är i fallande ordning ensilage, rotfrukter, olika sädesslag, foder- pellets, hö och frukt. 
 En foderspridare kan förses med timer för att styra mängd och tidpunkt för utfodringen. Därmed kan mindre mängder foder till- föras kontinuerligt under de tider som önskas för att nå bästa effekt. Vidare minskas mängden foder som inte konsumeras av målarterna. Därmed minskar antalet andra djurarter och hygienproblem vid foderplatsen. 
 För jägaren innebär användning av foderspridare en ekonomisk investering samt visst arbete vid iordningställandet samt fortlöpan- de underhåll och påfyllning. För viltet innebär det att fodret inte är lika lättåtkomligt och att det kommer att tillbringa längre tid vid foderplatsen. Vanliga typer av foder i foderspridare är majs, olika sorters sädesslag och foderpellets. 
 Utredningen utgångspunkt är att utfodring genom foderspridare är att föredra i förhållande till att lägga ut foder i upplag. Ett skäl är att det ofta är önskvärt att minimera den stödjande effekten vid så- väl avledande utfodring som vid åtling. Genom att använda foder- spridare ges betydligt större möjligheter att nå detta mål. Detta efter- som foderspridare kan förlänga den tid viltet stannar på foderplatsen i relation till mängden utplacerat foder. 
 194 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 6.2.3 
  
 Vilka effekter har utfodring på viltet och dess omgivande miljö? 
  
 I avsnitt 3.6 presenterar vi såväl utredningens egen kunskapsinsam- ling som den av SLU genomförda litteraturgenomgången av inter- nationell vetenskapligt publicerade resultat. Utifrån detta arbete har utredningen kommit fram till följande utgångspunkter och slutsatser. 
 Generellt gäller att vid minskad tillgång av föda begränsas först unga djurs reproduktionsförmåga och sannolikhet att överleva. Det senare gäller främst årsungar. Därefter kan även äldre djurs repro- duktionsförmåga begränsas. För att äldre individer ska dö av svält krävs normalt ganska extrema foderförhållanden, dessutom ofta i samverkan med en ogynnsam vädersituation (bilaga 7). 
 På motsvarande sätt påverkas djur av att det finns mer föda till- gänglig eller att kvaliteten på födan är hög. Mer föda eller föda av högre kvalitet leder till ökad överlevnad av unga djur, snabbare till- växt, tidigare reproduktionsstart och för vissa arter också något längre livslängd. Effekten är normalt mer påtaglig för arter med mindre kroppsstorlek och kortare livslängd. 
 Från Jägareförbundet har framförts att vilt ska regleras genom jakt och inte svält. Baserat på generell ekologiska kunskapen kan vi dock konstatera att begräsningar i utfodring i sig inte leder till svält utan i ett första steg minskar reproduktion och därefter årsungars överlevnad. Därmed finns det ett intervall där begränsningar i ut- fodring kan ha en reglerande effekt på populationer utan att det med- för avsevärt lidande för viltet. 
 Ser man till mer specifika effekter, och som beskrivits i avsnitt 6.1.1 och påvisats i många vetenskapliga studier, leder utfodring till att vilt koncentreras till vissa platser. Koncentrationen leder till en om- fattande påverkan av vissa platser medan andra påverkas i mindre grad. Det kan innebära såväl ökade skador i närheten av utfodrings- platser som minskade skador på andra platser. 
 Att utfodring under vissa omständigheter medför växande stam- mar av vilt är också klarlagt. Samtidigt verkar utfodring i andra situa- tioner inte ha någon större effekt, ofta beroende av naturlig och slumpmässig variation i miljö och klimat. 
 Vädret kan, vid kritiska tidpunkter, ha stor negativ effekt på viltets överlevnad oavsett om utfodring sker eller inte. På samma sätt kan variation av naturligt förekommande föda påverka effekten av ut- fodring. Vid så kallade ollonår har t.ex. vildsvin tillgång till så mycket naturlig föda att den stödjande effekten av utfodring kan antas minska 
 195 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 betydligt. Dock utfodrar många jägare vilt, vilket knappast skulle förekomma om de inte uppfattade att utfodringen har en övergripan- de positiv effekt. 
 Baserat på tillgänglig litteratur och diskussioner med viltforskare inom SLU (Grimsö forskningsstation och Umeå) kan man anta att utfodringens effekt på viltpopulationernas storlek generellt varierar beroende på den specifika artens anpassning till ett nordligt klimat och populationens storlek i relation till mängden naturlig föda. 
 För dovhjort, vildsvin, kronhjort och rådjur tyder mycket på att utfodringens stödjande effekt ökar ju längre norrut man kommer. I synnerhet gäller detta för dovhjort som är en sydlig inplanterad art men även för vildsvin och kronhjort, arter som tidigare hade sina nordliga utbredningsgränser i Mellansverige. För dessa arter bör stödjande utfodring kunna vidmakthålla höga populationstätheter genom ökad vinteröverlevnad och ökad sannolikhet för en lyckad reproduktion följande år. 
 Vad gäller populationens storlek i förhållande till mängden foder är sambanden mer komplexa. För vissa arter är tätheterna lokalt mycket höga vilket såväl kan bero på arternas biologiska spridnings- egenskaper som en beteendeeffekt av utfodring, dvs. att vilt söker sig till foderplatser (se avsnitt 3.1 och bilaga 7). I sådana situationer är det rimligt att anta att utfodringen har en stödjande effekt som möjliggör att behålla eller ytterligare höja redan höga populations- tätheter. Däremot är det inte klarlagt i vilken grad utfodring lett till dessa höga tätheter genom att öka antalet individer 
 Från vissa håll framförs att de höga tätheterna uppnåtts genom utfodring och att den tillförda mängden foder därmed ökat land- skapets bärförmåga för vilt. Som belägg för denna ståndpunkt fram- förs att många studier visar att undersökt vilt, i synnerhet vildsvin, till stor del lever av tillfört foder. 
 Andra menar att det snarare är tillgång på naturligt foder och rovdjur som styr populationernas storlek. Som belägg framhålls att vildsvinspopulationens uppgång till stor del kan förklaras av så kallade ollonår då tillgången på föda är mycket god. Ett annat exempel som framförs är att uppgången av rådjurspopulationen i slutet av 1980- talet till stor del kan förklaras av en drastisk nedgång i rävpopula- tionen vid denna tid. 
 Såväl vetenskapliga studier som förvaltarerfarenheter beskriver att det är svårt att reglera viltstammar i de fall det finns gott om föda. I synnerhet gäller det arter med hög reproduktionskapacitet som vild- svin. 
 196 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 Utifrån tillgänglig kunskap och expertis vid SLU bedömer utred- ningen att, kombinationen av naturligt förkommande god födotill- gång vissa år tillsammans med utfodring under perioder med lägre naturlig produktion kan vara en bidragande faktorer för de snabbt växande populationerna av främst vildsvin men även hjort. Den höga takten i populationstillväxt försvårar i sin tur regleringen av vild- svinsstammen. 
  
 6.2.4 
  
 Att förvalta vilt, en avvägning mellan värden och kostnader 
  
 Vilt är, enligt jaktlagen, alla vilda fåglar och djur. I definitionen vilda djur innefattas djur som lever och dör i naturen utifrån biologiska förutsättningar och det omgivande ekosystemets arter och miljö. 
 Att förvalta vilt innebär att vid behov stödja eller reglera antalet individer utifrån de enskilda arternas biologi och i relation till om- givande landskap och mänskliga aktiviteter (Danell och Garcia 2010). 
 Vilt har i Sverige historiskt förvaltats genom såväl stödjande åt- gärder i form av att skapa skydd, förbättra möjligheter till repro- duktion, minska rovdjursstammar och tillföra foder under vintern, som genom reglerande åtgärder, företrädelsevis i form av jakt. 
 Att förvalta viltpopulationer innebär också avvägningar mellan värden och kostnader utifrån olika perspektiv. Utredningen finner att vilt medför viktiga värden i form av de ekosystemtjänster de bidrar med genom sin roll i ekosystemen och sitt bidrag till den biologiska mångfalden. I ekosystemtjänsterna ingår även produktion av hög- kvalitativt kött och välbefinnande för såväl jägare som andra grupper med naturintresse. På senare tid har även vilt kopplats till en spirande del av besöksnäringen i form av jakt- och naturturism. 
 Utredningen konstaterar samtidigt att viltet och dess påverkan på miljön leder till kostnader. Dessa kostnader kan uppstå genom minskad biologisk mångfald, minskade möjligheter att dra nytta av andra ekosystemtjänster som skogs- och jordbruksproduktion, samt annan negativ påverkan i form av vilttrafikolyckor och upplevd rädsla för vilt. 
 Centralt för viltets värden och kostnader är antalet individer av olika arter som finns i landskapet. Ett ökat antal individer ger ökan- de värden för jägarintressen och turistnäring kopplat till vilt, medan ökat antal individer ger ökande kostnader för areella näringar och 
 197 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 andra samhällskostnader t.ex. i form av viltolyckor i trafiken. Vad gäller biologisk mångfald kan värdena såväl öka som minska med växande viltpopulationer. 
 Utredningen finner att vad som är lämpliga populationsnivåer varierar beroende på landskapets bärförmåga och på hur vi män- niskor nyttjar detta landskap. 
 Förvaltning av vilt måste, på grund av variation i förutsättningar och viltets rörelsemönster, ske på en lämplig geografisk nivå. Det finns exempel på större fastigheter där förvaltningen fungerar väl inom gården och ger en balans mellan  
 jord-, 
  skogs- och viltbruk även om hänsyn också måste tas till angränsande fastigheter. En samman- hållen resursförvaltning underlättar också för att inkludera andra för- valtningsredskap än populationsreglering, t.ex. instängsling av gröda. Detta eftersom kostnader och intäkter för olika förvaltningsåtgärder kan ställas mot varandra inom samma brukningsenhet. 
 I områden med många mindre fastigheter är förvaltning inom respektive fastighet mer komplicerad och en hög grad av samverkan mellan olika intressenter är därför både önskvärd och nödvändig. Det finns exempel på lyckad frivillig samverkan kring förvaltning av olika klövvilt, men det finns även exempel på konflikter som uppstått som effekt av olika gruppers mål med viltförvaltningen. Eftersom vilt rör sig obehindrat över fastighetsgränser kan värden och kostnader för viltet fördelas på ett, enligt en eller flera brukare, orättvist sätt. 
 Utredningen anser frivillig samverkan inom viltförvaltningen vara den bästa vägen för att nå framgång och uppmuntrar sådana initia- tiv. Samtidigt noterar utredningen att frivillig samverkan, av olika skäl, inte alltid sker och att myndigheter i dessa fall måste ges möjlig- heter att agera för att undvika accelererande problem med växande viltstammar och ökad polarisering. 
 Viltförvaltning ska ske med bästa möjliga kunskap. Det innebär att då kunskap finns bör den användas för att nå de mål som sätts upp. Dock saknas ibland kunskap och det kan även finnas olika studier som styrker motstående hypoteser om en förvaltningsåtgärds effekt. För att inte avstå från beslut i fall där kunskap saknas eller mot- stående resultat redovisas, råder inom viltforskningen en samsyn om att adaptiv förvaltning är ett önskvärt arbetssätt. 
 Med adaptiv förvaltning avses ett tillvägagångssätt där åtgärder vidtas utan fullständig kunskap om åtgärdens effekt på viltarterna. Till åtgärden kopplas strukturerade observationer och utvärdering av effekterna. På så sätt nås ökad kunskap om systemets funktion 
 198 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 och förhoppningsvis att uppställda mål nås (Danell och Garcia 2010). Om målen inte uppnås får andra åtgärder med följande obser- vation och utvärdering prövas. 
 Utredningen anser att genom ett adaptivt arbetssätt kan viltför- valtningen anpassas till olika viltarters biologi, i olika landskap med olika mänskliga aktiviteter. Genom att tillhandahålla många olika förvaltningsverktyg möjliggörs en adaptiv förvaltning med hänsyn till regionala och lokala skillnader. Framtida möjligheter att reglera utfodring innebär att viltförvaltningen skulle ges ytterligare ett verk- tyg för att, på ett adaptivt sätt, förvalta vilt. 
 Som beskrivits ovan är utfodring ett av de medel som kan an- vändas för att nå uppsatta mål för viltförvaltningen inom ett givet område. Historiskt har utfodring koncentrerats till att stödja klöv- vilt under vinterhalvåret, att stödja vissa jaktbara fågelarter som fält- höns och andfåglar, samt stödutfodring av vissa hotade arter som havs- och kungsörn liksom fjällräv. Därutöver kan allmänhetens utfodring av småfåglar vid fågelbord inkluderas, men denna kommer inte behandlas vidare i detta delbetänkande. 
 Under senare år har utfodring av främst klövvilt blivit vanligare och att det satsas allt mer pengar på denna verksamhet. Mellan 2009 och 2013 ökade andelen jägare som utfodrar från 41 till 55 procent. Vidare steg kostnaden för utfordring från drygt 1 300 till knappt 2 000 kronor per jägare och år. Syftet är ofta att gynna flera arter med fallande prioritetsordning från rådjur, dovhjort, kronhjort, älg till vildsvin. Numera sker utfodring även året runt. 
  
 6.2.5 
  
 Hur kan mängden foder och dess effekter begränsas? 
  
 Mängden foder som tillförs viltet är, som beskrivits ovan, beroende av under hur stor del av året utfodring sker, mängden foder på re- spektive foderplats samt antalet foderplatser. Att begränsa foder- mängden kan därmed ske genom att införa regler för när det är tillåtet att utfodra, tillåtna mängder som får tillföras per tidsenhet och hur många utfodringsstationer som är tillåtna per ytenhet. 
 Vad gäller begränsningar av den tid på året då utfodring får ske finner utredningen att man bör särskilja vegetationsperioden och övrig tid. Under vegetationsperioden sker naturlig produktion som viltet kan nyttja. Därmed är stödjande utfodring inte nödvändig om viltstammar hålls på, utifrån resurstillgången, lämplig nivå. 
 199 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 Med vegetationsperiod avser utredningen den av SMHI använda definitionen då dygnsmedeltemperaturen överstiger +5 ºC. Vege- tationsperiodens längd i olika delar av Sverige visas i bild 20. 
 Bild 20 Vegetationsperiodens längd i olika delar av Sverige. Källa: SMHI 
 Utredningen finner också att det vore möjligt att, genom föreskrifter och beslut, beskriva tillåtna mängder och typer av foder som är tillåtna såväl under som utanför vegetationsperioden. Genom sådan reglering kan avledande utfodring och åtling under vegetationsperio- den möjliggöras samtidigt som stödjande utfodring inte är tillåten. 
 200 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 Naturvårdsverket har idag det nationella myndighetsansvaret för viltfrågor och viltförvaltning. I detta ansvar ingår att meddela före- skrifter. Av särskilt intresse för utfodring är, som framgår närmare av avsnitt 4.2, att Naturvårdsverket redan har möjlighet att meddela föreskrifter om åteljakt på vildsvin. Däremot saknar Naturvårds- verket ett bemyndigande som ger verket möjlighet att meddela före- skrifter om utfodring i allmänhet. 
 Även Jordbruksverket har visst nationellt ansvar med möjlighet att skriva föreskrifter avseende utfodring av vilt. Det rör då frågor om fodrets innehåll och foderhantering, men inte om den mängd foder som får tillföras. 
 Utredningen konstaterar därmed att idag finns ingen myndighet som har möjlighet att meddela föreskrifter eller beslut om när, hur och med vilka mängder utfodring av vilt får ske. 
  
 6.2.6 
  
 Ett förslag om reglering från Jordägareförbundets, Jägareförbundets och Jägarnas riksförbunds experter 
  
 Från Jordägareförbundets, Jägareförbundets och Jägarnas riksför- bunds experter har inkommit ett gemensamt alternativt förslag om hur reglering av utfodring skulle kunna ske (Bilaga 9). Sammanfatt- ningsvis menar organisationernas företrädare att ramarna för reglering till stor del ska fastställas direkt i jaktlagen genom bemyndigande till regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Verk- ställigheten av dessa regler ska skötas av markägare, jakträttsinne- havare och jordbrukare/skogsbrukare. 
 I förslaget föreslås tre stycken med syfte att reglera utfodring direkt i jaktlagen. 
 I 4 § ges regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om förbud mot utfodring av klövvilt i huvudsakligen stödjande syfte under vegetationsperio- den. 
 I 4 alt 27 § ges regeringen eller den myndighet regeringen be- stämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om förbud mot ut- fodring av klövvilt av trafiksäkerhetsskäl. 
 I 34 § ges regeringen eller den myndighet regeringen utser be- myndigande att meddela föreskrifter om utfodring samt andra medel och metoder för att locka vilt. 
 I föreskrifterna ska de olika typerna av utfodring definieras, samt vegetationsperiodens start- och slutdatum, anges. Det senare kan vara 
 201 
  
 Slutsatser och utgångspunkter 
  
 SOU 2014:54 
  
 olika för olika delar av landet. Vidare ska lämpliga minimiavstånd från utfodringsplats till allmän väg och fastighetsgräns fastslås. Förslagsställarna anser 400 meter vara ett lämpligt avstånd. 
 Dessutom bör anges med vad och på vilket sätt utfodring av klöv- vilt får ske. Däremot anser förslagsställarna att det är olämpligt att ange regler kring hur stora mängder foder som får användas. Detta regleras istället genom en aktsamhetsregel i ett eget stycke i 4 §: 
 Stödåtgärder kan bland annat avse utfodring. Eventuell utfodring ska ske med hänsyn till mängden vilt och viltets behov beroende på klimat- förhållanden samt övriga omständigheter. 
 I förslaget anges också att beslut om totalförbud mot utfodring är oacceptabelt, eftersom detta innebär en alltför stor rådighetsin- skränkning. 
 Slutligen motsätter sig förslagsställarna att länsstyrelsen skulle medges rätt att meddela föreskrifter enligt 4 § då risken för omoti- verade skillnader i ärendehantering blir för stora. Det är viktigt att medborgarna bedöms lika under lagen, oavsett i vilket län de bor. 
 202 
  
 7 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 I detta kapitel redovisas utredningens överväganden och förslag. I av- snitt 7.1 finns mina allmänna överväganden. Avsnitt 7.2 handlar om kameraövervakning av vilt, 7.3 om utfodring och 7.4 om arrendato- rernas rättsliga ställning. 
  
 7.1 
  
 Allmänna överväganden 
  
 Uppdraget i detta delbetänkande är att se över tre specifika delfrå- gor, kameraövervakning av vilt, utfodring av vilda djur och arrenda- torernas rättsliga ställning. I grunden hänger de tre frågorna samman, utgångspunkten är att många viltarter och då särskilt vildsvin ökar kraftigt i antal och orsakar samhället stora skador. Utvecklingen visar att klövviltsstammarna har goda förutsättningar i Sverige. Det finns gott om tillgänglig föda och avskjutningen är inte större än att re- produktionen är högre än dödligheten. 
 Grunden för dagens jaktlagstiftning utformades i en tid med svaga viltstammar. Utifrån denna historiska erfarenhet har vi i Sverige ut- vecklat en jaktkultur som utgår från att viltet, främst klövvilt, ska vårdas för att kunna jagas när stammarna blir tillräckligt stora. 
 Denna syn är grunden för ett långsiktigt hållbart brukande och borgar för att klövviltet inte kommer att hotas i framtiden. Sam- tidigt kan denna jaktkultur vara en bidragande orsak till att dagens kraftiga ökning av vissa klövviltsarter möjliggjorts. 
 Målen för viltstammarnas storlek är centrala för att en funge- rande förvaltning ska kunna ske. Som beskrivits i avsnitt 6.2 finner jag att vad som är lämpliga populationsnivåer varierar beroende på landskapets bärförmåga och hur vi människor nyttjar detta landskap. Lämpliga populationsnivåer är därför något som oftast bäst bestäms på lokal eller regional nivå beroende på viltart. 
 203 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Hänsyn måste tas till såväl viltets värden som kostnaderna då mål för viltförvaltning formuleras. Jag kan då konstatera att såväl värden som kostnader sammantaget uppgår till flera miljarder kro- nor per år (avsnitt 3.2). Dock bör man beakta att värdena härrör till 2005/ 2006 och till stor del är kopplade till upplevt välmående (re- kreationsvärde), medan kostnaderna är mer aktuella och till större del är baserade på uppskattade ekonomiska kostnader på grund av vilt. 
 Som framgått av avsnitt 3.1.1 är vildsvin en naturligt förekom- mande art i svensk fauna, men arten utrotades och återetablerades först så sent som på  
 1980-talet. 
  Lantbrukare var då negativa till arten, medan jägare, forskare och naturvårdsintressen såg positivt på etable- ringen. Vildsvin har därefter spridit sig geografiskt i mellersta och södra Sverige. Stammen har på 30 år ökat från några 100 individer till ca 175 000. Vildsvin har en mycket hög reproduktiv förmåga och nettotillväxten har under det senaste decenniet beräknats till ca 30 procent per år trots omfattande jakt. Detta innebär en fördubb- ling av antalet vildsvin på ca 3 år. 
 Vildsvin orsakar, som framgår närmare av 3.2.1, omfattande skador på jordbruket genom bökning, trampning och konsumtion av odlade grödor. Skadorna enbart på jordbruket i Södermanlands län under 2009 har beräknats till 17 miljoner kronor. Därtill orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den samhällsekonomiska kost- naden till 98 000 kronor per olycka. I nuläget uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafikolyckor för vildsvin upp- går till 290 miljoner kronor per år (3.2.1). Därtill kommer att vild- svin kan sprida sjukdomar och parasiter, vilket kan skapa problem för grisproduktionen, se 3.2.1. 
 Klart är att flera berörda grupper menar att vildsvinen är för många i områden där de etablerat sig. Även en stor andel av jägarna (50 procent) anser att det finns för mycket vildsvin i dessa områ- den (bilaga 6). Samtidigt finns exempel på områden med etablerade vildsvinsstammar där man genom samverkan ligger på en, utifrån många intressen, lämplig nivå. Dock kvarstår att det förefaller vara ett flertal intressen som anser att vildsvinens kostnader är högre än dess värden i flera av områden där det idag finns en etablerad vild- svinsstam. 
 Som vi beskriver i avsnitt 3.1 har även kron- och dovhjortsstam- marna vuxit under senare år och är lokalt mycket stora. Det har på sina ställen lett till skador för jord- och skogsbruk (avsnitt 3.2.4 och 
 204 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 3.2.5). Förutom  
 betes-, 
  tramp- och liggskador leder hjortarnas betan- de även till skogsskador. 
 Ett särskilt bekymmer är kronhjortarnas barkgnagande (så kallad barkflängning). Genom att dra av långa remsor av bark på granar kan dessa skadas av röta vilket leder till stora ekonomiska konsekvenser för skogsägaren. Det finns idag inga utförliga skogsinventeringar med syfte att beräkna de ekonomiska kostnaderna för dessa skador. Vad gäller dovhjort ökar antalet trafikolyckor där dessa är inblanda- de och kostnaderna uppgår i snitt per olycka till ca 61 000 kronor. Under 2013 rapporterades 1167 olyckor vilket skulle motsvara en kostnad på ca 70 miljoner kronor (avsnitt 3.3.8). 
 Som jag beskrivit ovan är vilt också kopplade till stora värden. Till exempel uppskattades bruttojaktvärdet för vildsvin, kött- och rekreationsvärdet, jaktåret 2005/2006 till ca 100 miljoner per år. Lägg till detta att vildsvinsstammen har flerdubblats sedan dess vilket påverkat detta värde positivt. Motsvarande värden för kron- och dovhjort var under samma period 25 respektive 50 miljoner kronor. Även dessa stammar har ökat betydligt vilket påverkat detta värde positivt. 
 För såväl den traditionella allmogejakten som för en spirande turistnäring med fokus på vilt utgör viltet därmed stora värden. Från Jordägareförbundet framförs också att viltbruk som näring kan bidra till att gynna övrigt näringsliv i lokalsamhället, t.ex. hotell, catering, detaljhandel. Jag ser också en stor potential för att bättre ta vara på den högklassiga resurs som viltkött utgör. Dessa exempel visar på goda utvecklingsförutsättningar för en fortsatt levande landsbygd. Med tanke på att den senaste uppskattning av viltets värden genom- fördes 2006 vore en ny aktuell undersökning av stort värde för den framtida viltförvaltningen. 
 Utredningen har i det tidigare delbetänkandet anfört att den ser positivt på att utveckla jakt som landsbygdsnäring och föreslagit att en framtida viltmyndighet skulle få i uppdrag att främja jakt som näring. Samtidigt poängterades att konflikterna och polariseringen mellan olika intressen inte får öka. Det förutsattes också att den fram- tida myndigheten i ökad utsträckning skulle balansera jakten mot de areella näringarna (Viltmyndigheten – jakt och viltförvaltning i en ny tid, SOU 2013:71 sid.  
 130–131). 
  
 Som utgångspunkt delar jag den tidigare regeringens uppfattning 1987 om att var och en anses skyldig att tåla ett visst mått av skada eller annan olägenhet som en följd av att det finns vilda djur. Detta finns uttryckt i propositionen till den nuvarande jaktlagen (av- 
 205 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 snitt 4.2.). Samtidigt har dock vissa viltstammar och därmed skador kopplade till dessa ökat kraftigt sedan jaktlagen trädde i kraft den 1 januari 1988. Vid jaktlagens tillkomst förutsattes också att läns- styrelserna genom skyddsjakt skulle beivra att alltför stora stammar orsakade skador på bl.a. jordbruket, jämför avsnitt 4.2. Så har inte blivit fallet. 
 När det gäller klövviltstammarnas storlek är motsättningarna lokalt stora mellan olika intressegrupper. I grunden handlar det om att de som brukar jord eller skog vill begränsa viltet på grund av viltskador medan de som jagar vill se stora viltstammar. Problematiken kom- pliceras av att det inte går några skarpa linjer mellan intressegrup- perna. De som äger mark brukar många gånger jorden eller skogen, men ägnar sig ofta också åt jakt. Samtidigt finns det markägare som inte längre brukar marken utan i stället mer renodlat nyttjar den för jakt, antingen för eget bruk eller för att upplåta den åt annan. I många av dessa fall arrenderas också fastighetens jordbruksmark ut åt en tredje part, dvs. en jordbruksarrendator. I grunden handlar där- med diskussionen om jordbruket/skogsbruket eller jakten ska ha företräde i de fall samförståndslösningar om viltstammarnas storlek inte går att nå. 
 Vilt rör sig över fastighetsgränserna, vilket kan skapa problem och motsättningar. Som vi beskrivit i avsnitt 3.1.1 kan hemområ- dena för t.ex. vildsvinsgaltar uppgå till 8000 hektar, vilket innebär att skador kan uppträda långt ifrån de platser där man önskar gynna dem. 
 En särskilt utsatt grupp är jordbruksarrendatorer, som brukar annans mark, men som oftast saknar jakträtt på marken. Därmed saknar de möjlighet att själva påverka vilttätheterna på denna mark. 
 Jag anser sammantaget att vi på grund av de ökade viltskadorna måste byta perspektiv. I stället för att viltet först och främst ska fredas ska det förvaltas på ett långsiktigt hållbart sätt. Principen bör vara bruka utan att förbruka. Förvaltning innebär, beroende på behov, såväl stödjande och vårdande åtgärder som reducerande åt- gärder. Denna grundsyn kommer att genomsyra mitt fortsatta arbete med att föreslå en ny jaktlagstiftning, men även de tre prioriterade delfrågorna som jag nu fått i uppdrag att utreda först. 
 Den första frågan är kameraövervakning av vilt, särskilt av vilt som vildsvin och mårdhund, jämför 2.1. Genom kameraövervak- ning skulle jakten på särskilt skadeorsakande vilt kunna effektivi- seras. Därutöver ska vi särskilt överväga behovet av att reglera ut- fodring av vilt i syfte att bromsa viltstammarnas tillväxt och de 
 206 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 ökade skador det medför samt analysera arrendatorernas rättsliga ställning. 
  
 7.2 
  
 Kameraövervakning av vilt 
  
 Utredningens förslag:  
 Kameraövervakning av vildsvinsåtlar ska inte kräva tillstånd utan det ska vara tillräckligt med anmälan. 
 Avgiften för ansökan om tillstånd för kameraövervakning av vilt sänks från 3 700 kronor till 700 kronor för fysisk person. 
  
 7.2.1 
  
 Bakgrund 
  
 Den 1 juli 2013 trädde den nya kameraövervakningslagen i kraft. Enligt denna lag får kameraövervakning ske om intresset av över- vakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli över- vakad. Vid bedömningen ska särskilt beaktas om övervakningen be- hövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra därmed jämförliga ändamål. 
 Övervakning av vilt förhindrar inte omgående brott eller olyckor, men kan ändå i vissa fall vara angelägen. Enligt förarbeten är kamera- övervakning för andra legitima syften möjlig om restriktivitet iakt- tas. Den juridiska förutsättningen för sådan kameraövervakning är att risken för integritetsingrepp är försumbar. 
 Viltövervakning sker oftast på mark som allmänheten har tillträde till. Som framgår närmare av avsnitt 4.1 har allmänheten tillträde till all mark, oavsett ägarförhållanden, om det inte är fråga om avgrän- sad tomt nära bebyggelse eller mark med planterad gröda som kan skadas när man exempelvis går på den. Det krävs i dag tillstånd för att sätta upp en övervakningskamera på mark som allmänheten har tillträde till. Mitt uppdrag är att undersöka om det finns förutsätt- ningar för att förenkla förfarandet, exempelvis genom att ersätta tillståndsförfarandet med anmälan. Det handlar i så fall om att före- slå ett undantag från gällande lag, där de juridiska förutsättningarna redan är givna. 
 Som analyserats i avsnitt 4.1 måste ett förslag om att ersätta tillståndsplikten med en anmälan avse de klara fallen, fall där kraven är uppfyllda med råge. Därmed har utredningen inte ett heltäckan- de uppdrag om kameraövervakning av vilt i allmänhet utan ska en- 
 207 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 bart undersöka om det finns klara fall av övervakning av vilt som skulle kunna äga rum utan individuell prövning. Detta betyder att kameraövervakning av vilt i allmänhet även fortsättningsvis ska ske efter individuell prövning. I stället handlar det om att identifiera de klara fallen, där det saknas behov av individuell prövning. 
 Jag ser gärna förenklingar inom kameraövervakningsområdet. Som framgått av avsnitt 3.5.1 är handläggningstiden för ett tillstånd inom länsstyrelsen förhållandevis lång, i genomsnitt ca 3 månader. En ansökan om tillstånd är också kostsam, avgiften uppgår till 3 700 kronor. Det ska jämföras med att en övervakningskamera för vilt kostar mellan 1  
 000–4000 
  kronor. 
 Jag är medveten om att det finns ett stort antal uppsatta kameror i skogen, där tillstånd saknas. Under de senaste tio åren har vid 20 länsstyrelser endast kommit in totalt 87 ansökningar, varav 79 från myndigheter och forskningsinstitutioner. Därmed har endast åtta ansökningar lämnats in från privatpersoner, varav hälften bifölls. Initierade bedömare uppskattar att det finns tiotusentals viltkameror uppsatta utan tillstånd, (avsnitt 3.5.1). Detta talar starkt för att för- enklingar är nödvändiga. Samtidigt är människor enligt grundlagen skyddade mot intrång i den personliga integriteten. Övervakning i skog och mark är särskilt integritetskänsligt, eftersom människor inte förväntar sig att bli övervakade där. 
 Som framgår närmare av 6.1 kan en förenkling av lagstiftningen inte lösa problemet med att det redan finns ett stort antal utsatta kameror i skogen utan tillstånd. Tillsammans med andra åtgärder kan ett förenklat regelverk vara en pådrivande faktor för att uppnå en ökad legalisering. 
 I 4.1 analyseras kameraövervakningslagens uppbyggnad. Som fram- går där finns två alternativa vägar till undantag. I första hand är vissa särskilda  
 platser 
 , som bank, parkeringshus och affärer, undantagna från tillståndskravet. Det är platser där övervakning är särskilt ange- lägen. Tillståndskravet ersätts här med en anmälan. Av direktiven följer också att kameraövervakning utan prövning i skogen endast får avse ett begränsat område. 
 Det andra alternativet är att särskilt betrodda tillståndssökare undantas för vissa uppgifter. Exempel på sådana är i dag Trafikverket för vägövervakning, Polismyndigheten vid automatisk hastighets- övervakning och Försvarsmakten vid militär insats eller övning. Till skillnad från de undantagna platserna ersätts då inte tillståndsplikten med anmälan. 
 208 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 7.2.2 
  
 På vilka platser är kameraövervakning av vilt särskilt angeläget? 
  
 Redan i 2.1 har jag dragit slutsatsen att det inte går att behandla över- vakning av vilt som en enhet. Behovet av övervakning måste prövas separat för varje art och syfte. Skulle man på förhand inte konkre- tisera art eller syfte går det inte att bedöma nyttan av övervakningen och inte heller att förutse hur platsen kommer att se ut. Det skulle inte heller gå att bedöma om det finns alternativa sätt att lösa pro- blemet. 
 I avsnitt 6.1.2 dras den slutsatsen att kameraövervakning främst skulle effektivisera jakten vid åteljakt. Jag menar också att kamera- övervakning av vilt utan individuell prövning främst skulle kunna motiveras för vildsvin och mårdhund. Det är främst dessa arter som skapar sådana samhällsproblem att det skulle vara möjligt att moti- vera kameraövervakning utan prövning enligt gällande lag. Som an- förts innebär lagstiftningen att ett undantag måste avse en konkret och avgränsad plats. En åtel kan möjligen uppfylla dessa krav, men det är svårt att finna andra konkretiserade platser i skogen. 
 Vildsvin 
 Vildsvin är svårjagade, eftersom de är aktiva nattetid. Som framgår närmare av 3.3 är vildsvin ett relativt nytt vilt i Sverige vilket gör att olika jaktmetoder och erfarenhet är under utveckling. De jaktmeto- der som används är främst drevjakt och åteljakt. Såväl drevjakt som åteljakt fungerar på större sammanhängande marker. En fungerande drevjakt kräver organisation och samverkan mellan flera jakträtts- innehavare om de enskilda markerna är små medan åteljakt kan bedrivas av enskilda jakträttsinnehavare även på mindre marker. 
 Vildsvin omfattas av allmän jakt, men sugga som åtföljs av små- grisar får inte skjutas. I förhållande till annat vilt är perioden som vild- svin får jagas lång och sträcker sig fr.o.m. 16 april t.o.m. 15 februari. Därutöver är jakt på årsunge tillåten hela jaktåret. Det har också införts särskilda undantag med syfte att underlätta en effektiv jakt. Jägaren får använda belysning under jakt. Dessutom kan länsstyrel- sen efter ansökan ge tillstånd för användning av elektronisk bild- förstärkare och rörlig belysning vid jakt på vildsvin. 
 En undersökning, se 3.3.2, har visat att 63 procent av vildsvin fällts vid åteljakt, 13 procent vid skyddsjakt på åker och 14 procent 
 209 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 vid drevjakt med hund. Fällfångst utgör en ytterst liten del av den totala mängden fällda vildsvin. Det finns också en studie som visar att det krävs ca 16 timmar vaktid per skjutet vildsvin vid åteljakt. 
 Sammantaget utgör vildsvinsstammens snabba ökning ett reellt samhällsproblem. I nuläget fördubblas alltså stammen vart tredje år, vilket är ohållbart, eftersom skadorna redan i dag är omfattande och ett stort problem för lantbruket. Det har redan införts olika undan- tag för att effektivisera jakten, men trots detta är vildsvin svårjagade vilket leder till en fortsatt ökning av populationen. 
 Som framgått ovan fälls i dag i särklass flest vildsvin genom åtel- jakt. Den vaktid som krävs för detta är emellertid oacceptabelt lång. Därför är kameraövervakning av åtelplatser för vildsvin ett välbehöv- ligt hjälpmedel. Det finns därmed starka skäl för att förenkla lag- stiftningen för kameraövervakning för åtelplatser för vildsvin om det kan ske med hänsyn till integritetsriskerna. 
 Som framgått måste integritetsriskerna vara försumbara för att kameraövervakning av åtelplatser för vildsvin ska kunna ske. I av- snitt 4.1 har vi redovisat ett rättsfall om bl.a. kameraövervakning av vildsvinsåtel. Domstolen beviljade tillstånd för kameraövervakning. Skälen var att tillgängligheten i det konkreta fallet var begränsad, platsen var uppbökad och gav ett allmänt ogästvänligt intryck. Över- vakningen skulle ske i begränsad omfattning. Upplysning om kamera- övervakning skulle lämnas genom tydlig skyltning. Integritets- riskerna var därmed försumbara. Det hade inte heller framkommit att det fanns alternativa och kompletterande åtgärder som kunde vidtas och som i praktiken motsvarade det som skulle kunna upp- nås med kameraövervakning. 
 Utredningen överväger inte bara om kameraövervakning kan ske för en konkret åtelplats utan även om kameraövervakning skulle vara möjlig på samtliga åtelplatser för vildsvin i Sverige. För att kunna föreslå ett generellt undantag måste vi komma fram till att integritetsriskerna är försumbara. Därtill kommer att kraven enligt gällande lagstiftning måste vara uppfyllda med råge. Som framgått tidigare måste ett undantag i lagstiftningen avse de helt klara fallen. 
 Enligt utredningens bedömning ser åtelplatser för vildsvin i all- mänhet oftast ut som det konkreta fallet kammarrätten uttalade sig om. I normalfallet handlar det om svårtillgängliga platser, eftersom vildsvin annars kommer att skrämmas bort. Från Datainspektionen har dock anförts att en åtelplats för vildsvin skulle kunna ligga nära en väg för att fodret ska kunna transporteras fram. Vidare skulle den kunna vara belägen i områden där många människor vistas, efter- 
 210 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 som vildsvin är vanligt förekommande i södra Sverige. Det kan exempelvis handla om närhet till stigar och rastplatser. En åtelplats är enligt inspektionen inte heller nödvändigtvis uppbökad från början och skulle i sig kunna dra åt sig intresserade människor. 
 En fråga blir om det finns möjlighet att lösa dessa invändningar mot integritetsingreppet. I den nya kameraövervakningslagen anges i 9 § att det vid integritetsbedömningen särskilt ska beaktas hur övervakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet används och vilket område som ska övervakas. Som framgått av 4.1 var syftet med att införa regleringen att utöka möjligheterna till kameraövervakning. Användandet av inte- gritetsvänlig teknik skulle kunna medföra att övervakningsintresset övervägde. 
 En viktig faktor vid viltövervakning med kamera är att syftet inte är att fotografera människor. Det handlar i stället om att människor oavsiktligt kan fångas på bild. Kameraövervakningslagens inskränk- ningar beror endast på skydd för människors integritet, andra be- gränsningar saknas. Det bör innebära att integritetsskyddande teknik eller liknande borde vara av särskilt intresse för just viltövervakning. 
 I själva verket är det så att med tillräckligt avancerad integritets- skyddande teknik skulle viltövervakning kunna ske fritt utan krav om tillstånd eller ens anmälan. För att kameraövervakningslagen ska gälla är det en förutsättning att materialet kan användas för person- övervakning. Som framgår av avsnitt 4.1 är avgörande för om en övervakningskamera kan användas för personövervakning att an- vändningen gör identifiering av personer möjlig. Med detta avses inte bara att en persons ansikte kan kännas igen. En person kan även kännas igen genom utmärkande kläder, speciella kroppsrörelser eller särskild kroppkonstruktion. För att möjligheten till identifiering ska anses föreligga krävs att sådana kännetecken kan iakttas och att man därmed utan större osäkerhet kan skilja personen från andra personer. 
 Vid bedömningen ska man utgå från kameran i bästa läge för personövervakning. Det skulle enligt uppgift från Datainspektionen kunna betyda att om en kamera var försedd med ett inbyggt filter, som under filmningen automatiskt suddade ut människor skulle en sådan kamera inte omfattas av kameraövervakningslagens krav utan fritt få användas för viltövervakning. En förutsättning skulle dock vara att det inbyggda filtret inte kunde sättas ur spel av använ- daren. 
 211 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Redan i dag är det möjligt för användaren att sudda ut människor manuellt i efterhand. Länsstyrelserna använder normalt ett sådant inskränkande villkor i sina beslut om tillstånd. Ett sådant villkor sätter inte kameraövervakningslagen ur spel, men kan medföra att integri- tetsaspekten väger mindre och ökar möjligheterna till tillstånd. 
 Min bedömning är att det, med hänsyn till den snabba teknikut- vecklingen, med rätt incitament, skulle kunna utvecklas viltkameror som inte omfattas av kameraövervakningslagens krav. Det skulle i så fall lösa problemet med de många olagliga kamerorna på mark- naden. En förutsättning för att marknaden ska vilja utveckla tekniken är att det finns incitament för att köpa lagliga kameror. Som an- förts i 6.1 kan det krävas samhällsåtgärder i form av bättre och effektivare tillsyn m.m. för att underlätta detta. 
 I förlängningen, med en snabb teknikutveckling, skulle det kunna uppstå lagliga möjligheter att övervaka vilt på ett långtgående sätt. Det kan innebära stora fördelar för att effektivisera jakten av olika skadegörande arter, men kan också skapa olika jaktetiska problem. Detta är i så fall något som måste beaktas och beivras i en ny och modern jaktlagstiftning. 
 I dag saknas dock denna teknik i viltövervakningskamerorna, se avsnitt 3.4.1, däremot finns det möjlighet till manuell utsuddning av personer i efterhand. 
 Sammantaget finns starka skäl för att underlätta kameraövervak- ning av vildsvinsåtlar. Jag föreslår därför att sådan övervakning under vissa förutsättningar ska få ske utan individuell tillståndsprövning av länsstyrelsen. Det ska vara tillräckligt med en anmälan. Förut- sättningar skulle vara att övervakningen begränsas till ett mindre om- råde, som tydligt markeras och att det används någon form av inte- gritetsskyddande åtgärd. 
 Från Näringslivets regelnämnd har framförts att det med hän- syn till teknikutvecklingen är vanskligt att lagstifta om teknik. Jag menar därför att det är olämpligt att slå fast denna teknik i lag, men syftet ska vara att personer inte ska kunna identifieras. Sådana åt- gärder kan i framtiden innefatta integritetsskyddande teknik om sådan utvecklas. Minst ska det vara fråga om att manuellt sudda ut på bild fångade människor. Med dessa krav menar jag att integri- tetsingreppet är försumbart. 
 En ytterligare förutsättning för ett undantag är att det inte finns andra lösningar, som skulle ge samma resultat. Som framgått av kapi- tel 3 och 4 finns värmekameror som kan användas, men bildkvalitén är sämre jämfört med viltkameror. Det betyder att kön och ålder 
 212 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 för ett vildsvin inte går att bestämma. Med hänsyn till att bestäm- melser om jakt för vildsvin varierar beroende kön och ålder är en värmekamera inte är tillräckligt effektiv. 
 Mårdhund 
 Mårdhund är en s.k. invasiv främmande art, som inte är en del av Sveriges naturliga fauna. Etablering och spridning i Sverige hotar den biologiska mångfalden. Dessutom kan mårdhund sprida rabies och dvärgbandmask, jämför närmre 3.5.2. Sverige har genom att rati- ficera konventionen om biologisk mångfald (CBD) och Moody ventionen om skydd för europeiska vilda djur och deras växter och naturliga livsmiljöer förbundit sig att förhindra spridning av sådana invasiva arter och utrota dem. 
 En annan invasiv främmande art i Sverige är tvättbjörnen. Under de senaste åren har enstaka tvättbjörnar påträffats i Sverige. Om arten etablerar sig utgör den precis som mårdhunden ett hot mot den biologiska mångfalden och dessutom skulle även den kunna sprida sjukdomar. 
 Mårdhunden är etablerad i stora delar av östra Europa. I Finland finns en livskraftig population. Genom populationen i Finland har det förekommit viss spridning till Sverige, främst till Norrbotten. Det har beräknats att det 2012 fanns ca 130 individer i Sverige. 
 Eftersom mårdhund är ovälkommen i Sverige är jakt tillåten hela året. Övervakning av mårdhund sker i dag främst genom det s.k. Mårdhundsprojektet, ett samarbete mellan finländska, norska, danska och svenska myndigheter. Projektet koordineras i Sverige av Jägare- förbundet, se vidare 3.3.13. Projektet var ursprungligen tidsbegrän- sat till 2013, men har förlängts. Från Naturvårdsverket har anförts att bekämpningen förutsätter en nationell samordning, varför ansvaret sannolikt bör ligga på verket. 
 Mårdhund är främst etablerad i Norrbotten. Under åren 2010– 2013 avlivades 290 mårdhundar, varav 217 inom projektet. För att säkerställa om det finns mårdhundar använder sig projektet av åtel- kameror och doftåtlar, se vidare 3.3.14. 
 I dag finns ca 250 övervakningskameror utsatta vid doftåtlar för mårdhund, varav 200 i Norrbotten. Kamerorna flyttas ofta med kort varsel. Från projektet har uppgetts att kamerorna är till stor hjälp för att kvalitetssäkra allmänhetens tips om mårdhundsförekomst. 
 213 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Dessa kameror sätts i dag upp utan tillstånd. Från projektets sida har framförts att det efter diskussion med länsstyrelsen i Norrbotten framgått att tillstånd inte var nödvändigt om projektets kameraupp- sättningsinstruktion följs. Kamerorna skyltas väl, sätts upp väldigt nära marken, omgärdas/inhägnas med grenar och buskar som hindrar människor att ovetande gå in i fotozonen vilket gör det svårt att fånga människor i bild överhuvud taget. Att de skulle fotograferas ovetande är mycket otroligt. Det råder dock en viss osäkerhet, vilket enligt företrädare för projektet är olyckligt, jämför vidare 3.4. 
 Enligt utredningens uppfattning är detta förhandsbesked tvek- samt. I praktiken är det mindre sannolikt att människor kommer att fastna på bild på lågt uppsatta kameror i skogen i Norrbotten, särskilt på grund av att så få människor rör sig i skogarna där. Strikt juridiskt gäller kameraövervakningslagen emellertid så länge person- övervakning inte kan uteslutas. Att exempelvis en bärplockare böjer sig ner i skogen och därmed kan fastna på bild framstår som fullt möjligt. Därmed skulle kameraövervakningen omfattas av tillstånds- plikt. 
 Frågan blir då hur detta borde hanteras, eftersom det är fråga om ett så stort antal kameror. 
 Skälen för kameraövervakning av mårdhund är minst lika ange- lägna som för vildsvin. Här handlar det om att få bukt med sprid- ningen i Sverige av en oönskad art för att skydda den biologiska mång- falden. Eftersom det handlar om att spåra upp ett fåtal individer på en stor yta framstår ett hjälpmedel som övervakningskamera vid doftåtel som angeläget. Lågt uppsatta kameror i buskage i skogen på konkreta platser, där allmänheten sällan rör sig, borde med hänsyn till de starka skälen för övervakning i normalfallet göra att ett till- stånd skulle kunna beviljas. Detta i vart fall om det ställs särskilda villkor i form av integritetsskyddande åtgärder och andra krav som tydlig markering av plats och skyltning. Det som däremot skulle kunna vara svårhanterligt är att det är fråga om ett så stort antal kameror och att kamerorna flyttas runt. Syftet med den individuella prövningen är att länsstyrelsen för varje konkret plats ska ha möj- lighet att göra en avvägning mellan nyttan och integritetsintrånget. 
 Enligt kameraövervakningsförordningens 8 § gäller att varje över- vakningsområde, som en ansökan eller en anmälan avser, ska behand- las som ett avgiftsbelagt ärende. Med ett övervakningsområde avses en lokal, en byggnad, en fastighet eller något annat avgränsat om- råde. Vad som är ett avgränsat område är svårt att definiera, men när det gäller övervakning av vilt för forsknings- eller inventerings- 
 214 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 syfte har det i praxis accepterats att ett tillstånd avser flera kameror och att det även medges att kamerorna flyttas. 
 Ett exempel är rovdjursinventering i Jönköpings län,(Dnr 211–  
 16314–09 
  och  
 211-7082-2012). 
  Tillståndet medger 20 kameror som kan placeras på platser där rovdjur brukar passera. Kamerorna får inte placeras i närheten av platser där privatpersoner normalt befinner sig och ska placeras på så sätt att minsta möjliga yta bevakas för att ändå möjliggöra uppdraget. Slutligen skall alla bilder där någon per- son fångats raderas omedelbart, samt markägaren skall ha gett till- stånd för att placera kameran på önskad plats. Besluten har inte överklagats av Datainspektionen. Från inspektionens sida har fram- förts att skälet till detta kan vara att det avser ofta tidsbegränsad övervakning under vissa tider, med inskränkande villkor. Om ett tillstånd skulle kunna avse 200 kameror är dock osäkert, men pro- blemet borde gå att hantera genom olika tillstånd för en grupp av kameror. 
 En fråga för utredningen är att överväga om det finns skäl att undanta även mårdhundsåtlar från tillståndskravet och ersätta det med anmälan. Som framförts ovan menar jag att skälen för att kamera- övervaka mårdhundsåtlar är minst lika angelägna som för vildsvins- åtlar. Skillnaden mellan vildsvin och mårdhund är dock att det saknas behov och intresse för allmänheten att kameraövervaka mårdhund. Utrotningen av mårdhund i Sverige är en samhällsuppgift och inte ett problem för den enskilde markägaren. 
 Det som vidare talar emot ett undantag är att mårdhundsprojek- tet är tidsbegränsat och att framtida ansvar för mårdhundsbekämp- ning även i framtiden kommer att ligga på den nationellt ansvariga viltmyndigheten. Sammantaget menar jag att det saknas tillräckliga skäl för att föreslå ett undantag i kameraövervakningslagen för mård- hund. 
  
 7.2.3 
  
 Vilka myndigheter eller institutioner skulle kunna undantas från tillståndsplikten för viltövervakning? 
  
 Från Jägareförbundet har föreslagits att länsstyrelsers och forsknings- institutioners egen viltövervakning skulle vara tillståndsfri. Som fram- gått av avsnitt 4.1 söker länsstyrelsen tillstånd för egen viltöver- vakning. Ansökan prövas i de fallen ofta av annan länsstyrelse. De forskningsinstitutioner som söker tillstånd för viltövervakning är främst olika universitet där SLU:s viltforskningsenheter dominerar. 
 215 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Som framgår närmare av avsnitt 3.5 har det under den senaste tioårsperioden getts in 79 ansökningar av kameraövervakning av vilt från myndigheter och forskningsinstitutioner. Ansökningar avser oftast inventering, främst av rovdjur. 87 procent av ansökningarna bifölls. 
 Från länsstyrelsernas sida har framförts att uppfattningarna är delade om behovet av en lagändring för egen viltövervakning. De som arbetar med viltövervakning inom länsstyrelserna skulle väl- komna en förändring, medan de som arbetar med tillståndsgivning- en är skeptiska. Från Datainspektionens sida har framförts att den är tveksam till behovet av en lagändring i detta fall. Inspektionen har pekat på att om forskningsinstitutionernas och länsstyrelsernas egen viltövervakning skulle bli tillståndsfri skulle huvudregeln i 32 § lagen bli gällande om att bild- eller ljudmaterial får bevaras i högst två månader. Detta skulle kunna vara kontraproduktivt, efter- som det just för sådan viltövervakning finns ett behov av en längre bevarandetid. I dag kan länsstyrelserna när de beviljar tillstånd en- ligt samma paragraf bevilja längre bevarandetid. 
 Utredningen anser att det begränsade antal ärenden i sig talar emot lagändring. Det har inte heller framkommit att dessa ärenden orsakar större arbetsbelastning för länsstyrelserna. Som även redo- visats är länsstyrelsernas praxis skiftande. Datainspektionen har det centrala ansvaret för tillsynen enligt kameraövervakningslagen. I det ansvaret ingår att samordna praxis. Inspektionen har i dag möjlig- het att överklaga länsstyrelsernas beslut. Om länsstyrelserna inte längre skulle behöva tillstånd för viltövervakning skulle denna möjlig- het upphöra. Därtill skulle en förvaringstid om högst två månader vara svårhanterbar. 
 Sammantaget menar jag att det blir alltför långtgående att undanta länsstyrelsen eller forskningsinstitutioner från tillståndsplikt. Av- vägningen mellan nyttan och integritetsintrånget är en grannlaga och komplicerad uppgift, särskilt med hänsyn till att just skogen är sär- skilt integritetskänslig. Även om viltövervakningens nytta många gånger kan motiveras måste det alltid sättas i perspektiv till den grundlagsskyddade rättigheten för människor att inte bli övervakad i onödan. Med hänsyn till detta känns det viktigt med en stabil praxis som länsstyrelsernas beslutsprocess och Datainspektionens möjlig- het till överklagande ger. 
 216 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 7.2.4 
  
 Ansökningsavgiftens storlek 
  
 En ansökan om kameraövervakning kostar i dag 3 700 kronor. Som närmare framgår av avsnitt 4.1 beror det på att avgiften är placerad i klass 5 i 10 § avgiftsförordningen. Val av klass är beräknad med hän- syn till en genomsnittlig handläggningstid för ett normalärende. 
 Kameraövervakning av vilt skiljer sig emellertid, enligt min upp- fattning, från övrig kameraövervakning. Som framgått av detta avsnitt och avsnitt 4.1 bedrivs annan kameraövervakning av allmänna platser i hög grad av myndigheter eller juridiska personer som banker, butiker eller lokaltrafik. Kameraövervakning av vilt däremot utförs antingen av myndigheter som länsstyrelsen, forskningsinstituter eller av fysiska personer som jägare eller markägare. Vår undersökning har visat att just fysiska personer inte söker tillstånd. Som redovisats ovan har det under den senaste tioårsperioden endast kommit in åtta ansökningar från privatpersoner. Samtidigt gör de flesta initie- rade bedömare den uppskattningen att det finns 10  
 000-tals 
  kameror för viltövervakning uppsatta i skog och mark. 
 Ur ett samhällsproblem är detta allvarligt, de 10  
 000-tals 
  kameror som kan finnas uppsatta utan tillstånd faller därmed helt utanför länsstyrelsens tillsyn. Från Rikspolisstyrelsen har anförts att det är svårt att komma tillrätta med denna brottslighet, upptäcksrisken är liten. Det finns enstaka brottmål där fysiska personer åtalats, men i rättspraxis bedöms när det handlar om en enstaka kamera, gärningen som ringa och därmed utdöms inget ansvar. I stället förverkas endast kameran, se avsnitt 4.1. Med hänsyn till att kameran endast kostar  
 1000–4000 
  kronor och ansökningsavgiften är 3 700 kronor, kan det löna sig att sätta upp kameror utan tillstånd. 
 Enligt min uppfattning har samhället tappat kontrollen över privat- personers användning av övervakningskameror för vilt. Det har ut- vecklats en sedvana att inte söka tillstånd. Eftersom övervakning i grunden alltid måste vägas mot den personliga integriteten är detta allvarligt, särskilt med hänsyn till att denna är grundlagsskyddad. 
 För att komma till rätta med detta har jag föreslagit att kamera- övervakning av åtel för vildsvinsjakt endast ska kräva en anmälan. Eftersom detta bara är en del av de användningsområden som idag förekommer är detta sannolikt inte tillräckligt för att komma till rätta med det stora antalet olagligt uppsatta kameror. 
 Som anförts i avsnitt 4.1 kan målgruppens bristande betalnings- förmåga eller betalningsvilja vara ett skäl för att differentiera av- giften. 
 217 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Som en ytterligare åtgärd föreslår jag därför att ansöknings- avgiften för kameraövervakning av vilt för fysisk person sänks till 700 kronor, alltså samma belopp som en anmälan. Det skulle inne- bära att ansökningsavgiften för viltövervakning för fysisk person skulle behöva placeras i klass 2. I linje med detta skulle förlängning av tillstånd, tillstånd till utvidgning och undantag från upplysnings- plikten placeras i klass 1. 
 Om en sänkt prövningsavgift leder till ett ökat antal legala kameror med vederbörlig skyltning skulle det i sin tur leda till att allmän- heten har en större möjlighet att undvika viltkameror. Därmed skulle också skyddet av den personliga integriteten öka genom denna åt- gärd. 
  
 7.3 
  
 Överväganden om utfodring 
  
 Utredningens förslag:  
 Frilevande klövvilt får inte utfodras i stödjande syfte under vegetationsperioden. Den nationellt ansva- riga viltförvaltningsmyndigheten får meddela föreskrifter om undantag. 
 Avledande utfodring av frilevande klövvilt är tillåten under vegetationsperioden. 
 Följande definitioner av utfodring och åtling fastställs i jakt- förordningen: 
  
 Med utfodring avses utplacering av foder till frilevande vilt i syfte att stödja eller avleda. Åtling är inte utfodring. 
  
 Med stödjande utfodring avses utplacering av foder i syfte att gynna frilevande vilt genom förbättrad överlevnad eller repro- duktion. 
  
 Med avledande utfodring avses utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepå- verkan. 
  
 Med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till iordningsställd plats för att jaga. 
  
 Den nationellt ansvariga viltförvaltingsmyndigheten får, efter hörande av Jordbruksverket, meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. 
 218 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 Länsstyrelsen får meddela beslut om utfodring av frilevande klövvilt. 
 Länsstyrelsen utövar tillsyn över utfodring av frilevande vilt. Överträdelser av regelverket är förenat med vite. 
  
 7.3.1 
  
 Bakgrund utfodring 
  
 Inom viltförvaltningen behövs olika verktyg för att underlätta sam- existens mellan vilt och omgivande samhälle. Därför är det önskvärt att det tillhandahålls flera verktyg för de som ansvarar för viltför- valtningen. Viktiga verktyg är jakt (avsnitt 3.3), fysiska hinder för att stänga ute vilt (3.2.2) och utfodring (avsnitt 3.5). Genom att an- vända dessa verktyg kan viltstammarnas storlek balanseras och viltets beteende påverkas för att styra bort det från känsliga områden. Därmed kan skadorna minskas. 
 Jakt är det viktigaste förvaltningsverktyget för att reglera vilt- stammarnas storlek. Dock är vildsvin svårjagade eftersom de främst är aktiva nattetid. Därför har flera åtgärder vidtagits för att under- lätta jakt på vildsvin, vilket beskrivs i avsnitt 3.3.3 och 7.2. Dessa regelförändringar, tillsammans med utökad jakttid, har genomförts för att underlätta regleringen av vildsvinsstammen. 
 Utplacering av foder är vid sidan av jakt ett viktigt förvaltnings- redskap. Ibland med syfte att stödja viltet, ibland för att styra bort vilt från marker som kan skadas. Syftet kan även vara att underlätta jakt genom att använda åtlar i syfte att reglera stammarna. Utifrån jägarnas perspektiv är syftet med utfodringen ofta att gynna flera arter med fallande prioritetsordning från rådjur, dovhjort, kronhjort, älg till vildsvin (avsnitt 3.6.1). 
 Som vi beskrivit i avsnitt 3.6.4 och 6.2 har intresset för utfodring ökat och uppgick i medeltal till ca 2 000 kronor per jägare under 2013. Sammantaget utfodrades det i Sverige därmed för ca 340 mil- joner kronor detta år. 
 Utfodring sker numera året runt, även under vegetationsperioden då naturens egen produktion pågår. Det kan jämföras med regelverket för hjortdjur i hägn. Enligt 8 § Djurskyddsmyndighetens föreskrifter om hållande av dovhjort och kronhjort i vilthägn (DFS 2004:23) framgår: 
 219 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Antalet djur i hägnet ska anpassas efter hägnets storlek och biotop. Under vegetationsperioden får inte fler djur hållas i ett hägn än att de får så mycket föda att deras normala tillväxt kan ske utan tillskotts- foder. 
 Att utfodra under vegetationsperioden med syfte att stödja klövvilts- arternas tillväxt bedömer utredningen vara ett relativt nytt fenomen. 
 Utfodring som förvaltningsmetod är betydligt mindre reglerad än jakt. I dag finns ett omfattande regelverk för utfodring av vilt utifrån perspektivet foderhygien (avsnitt 4.2.2). Dessa regelverk be- skriver sammanfattningsvis vilka viltarter som omfattas, vad man får utfodra med och vem som får producera foder till utfodring. Trots detta förekommer det att vilt utfodras med otillåtet foder. Utred- ningens slutsats är att det i denna del inte är lagstiftningen som brister utan att detta i stället beror på bristande tillsyn i kombination med ett komplicerat regelverk. 
 Ansvaret för tillsyn, enligt detta regelverk, ligger hos Jordbruks- verket och länsstyrelserna. Som framgår av analysen i 4.2.2 menar jag det vara viktigt att Jordbruksverket i framtiden, för att underlätta förståelsen för detta komplicerade regelverk, meddelar föreskrifter och rekommendationer om vad vilt får utfodras med. 
 Ett annat problem i samband med utfodring är att den lokalt sker i alltför stor omfattning och att det saknas möjligheter för myndig- heter att begränsa mängden foder som tillförs. Som framgår av 4.2 har utredningen dragit slutsatsen att 4 § jaktlagen i nuvarande ut- formning är för vag för att utgöra ett stöd för att begränsa utfodring. 
 Jag anser, som beskrivs i avsnitt 6.2, att frivillig samverkan inom viltförvaltningen är den bästa vägen för att nå framgång och vill gärna uppmuntra sådana initiativ. Exempel på sådan samverkan ges i Vildsvinsförvaltning i samverkan (2009), där jägare, markägare, jordbrukare samt polisen tillsammans arbetat fram underlag för hur vildsvinsförvaltningen bör utföras. I linje med de riktlinjer som tagits fram finns idag exempel på sådan samverkan i form av Vildsvins- klubben i Halland och Bullerbyns vildsvinsområde. 
 Samtidigt kan jag konstatera att frivillig samverkan, av olika skäl, inte alltid sker. Som en konsekvens av detta har LRF under 2013 dragit sig ur Vildsvinsförvaltning i samverkan på nationell nivå, då förbundet uppfattade att det tas för lite hänsyn till jordbruket i vild- svinsförvaltningen på många platser i Sverige, i synnerhet vad gäller utfodring. LRF har dock fortsatt samarbete med jägarorganisationer på lokal och regional nivå. 
 220 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 Jag anser att i de fall samverkan inte fungerar måste myndig- heter ges möjligheter att agera för att undvika oacceptabla problem med växande viltstammar och ökad polarisering mellan olika intressen. Redan idag har myndigheterna befogenheter att, även utan ansökan, besluta om skyddsjakt. Möjlighet att vid behov begränsa utfodring skulle innebära ytterligare ett verktyg som komplement till skydds- jakt. 
  
 7.3.2 
  
 Reglering av utfodring 
  
 En viktig utgångspunkt är att vilt styrs av sina biologiska egenskaper och den omgivande naturmiljön. Vilt lever och dör utifrån de miljö- mässiga förutsättningar som råder. Viltstammar utan mänsklig på- verkan regleras av ekologiska förutsättningar. 
 Effekten av utfodring styrs till stor del av mängden foder. Ju mer foder som tillförs desto mer fungerar utfordringen stödjande. En kraftigt stödjande utfodring kan höja miljöns bärkraft med växande viltstammar som följd. Med tanke på dagens situation med kraftigt växande klövviltstammarna anser jag det därför centralt att minimera den stödjande effekten av utfodring utan att samtidigt omöjliggöra utplacering av foder i avledande syfte. 
 Som vi beskrivit i 6.2.3 försvåras regleringen av viltstammarna ifall omfattande stödjande utfodring sker. Vidare leder en omfat- tande utfodring till ökad överlevnad av årsgamla individer, tidigare- lagd reproduktion och fortsatt hög reproduktionsförmåga även under år med sämre biologiska förutsättningar (avsnitt 3.6.3, bila- ga 7). I synnerhet gäller detta för vildsvin. Dessa effekter av utfod- ring bidrar alla till växande viltpopulationer vilka i sin tur leder till ökade skador på jord- och skogsbruk samt ett ökat antal viltolyckor. 
 Det finns också bred enighet om att stödjande utfodring under vegetationsperioden inte bara är olämpligt utan också oetiskt. Om den naturliga produktionen inte räcker till är det uppenbart att vilt- förekomsten är olämpligt hög. Om man behåller eller ökar vilttät- heter genom utfodring under vegetationsperioden kan detta kräva fortsatt stor utfodring under vintern för att inte viltet ska drabbas av svält. 
 Som framgått tidigare har utfodring hittills skett på eget ansvar av markägare och jägare. Utfodring är också till viss del reglerat i 4 § jaktlagen. I andra stycket anges att det i viltvård ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att 
 221 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 anpassa jakten efter tillgången på vilt. Utfodring utgör då en form av stöd. För att åtgärderna ska utföras och anpassning sker ansvarar markägaren och jakträttshavaren. Innebörden är dock omdiskuterad. 
 I 4.2.1 har utredningen dragit slutsatsen att den juridiska inne- börden av paragrafen tycks vara att värna viltbeståndet i stort och att det skulle kunna betyda att det inte finns en juridisk skyldighet för markägaren eller jakträttshavaren att utfodra sådana arter där viltbestånden är starka och livskraftiga. Detta gäller på många platser för vildsvin, kronhjort och dovhjort. Utredningen återkommer till en mer heltäckande översyn av 4 § i slutbetänkandet. 
 Från Jordägareförbundet och jägareförbunden har hävdats att en alltför långtgående begränsning av utfodring skulle vara en rådig- hetsinskränkning och därmed strida mot grundlagen. Som framgår av 4.2.1 delar utredningen inte den bedömningen. Min uppfattning är att en begränsning av rätten att utfodra inte är en rådighetsin- skränkning och även om så vore fallet, utgör de stora skador som vilt lokalt orsakar på mark, skog och i trafik ett sådant samhällsproblem att det får företräde. 
 Mot denna bakgrund menar jag att det måste införas begräns- ningar i rätten att utfodra. Begränsningarna bör emellertid inte vara större än nödvändigt och med syfte att minska uppkomna problem. 
 Jag föreslår därför att det införs ett bemyndigande i jaktlagen om att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter eller beslut om utfodring av vilt. Detta bemyn- digande ska avse allt vilt trots att det i nuläget främst är utfodring av frilevande klövvilt som medför problem. Om det i framtiden uppstår behov av att begränsa utfodring av annat vilt, t.ex. björn bör det finnas möjlighet för regeringen att utöka utsedd myndig- hets bemyndigande till att inkludera andra arter. 
 Däremot menar jag att det i nuläget inte ska införas några be- stämmelser riktade mot annat vilt än frilevande klövvilt och inte heller någon reglering av annan utfodring än stödjande utfodring av dessa viltarter. Problemet utgör, enligt min uppfattning, i dag den stödjande utfodringen av frilevande klövvilt, särskilt av vildsvin. 
 222 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 7.3.3 
  
 Begreppet utfodring 
  
 I nuvarande jaktlagstiftning finns inga definitioner avseende utfodring. För att kunna reglera enbart den stödjande utfodringen måste därför stödjande och avledande utfodring och åtling definieras. Utred- ningen föreslår därför följande definitioner: 
  
 Med utfodring avses utplacering av foder till frilevande vilt i syfte att stödja eller avleda. Åtling är inte utfodring. 
  
 Med stödjande utfodring avses utplacering av foder i syfte att gynna frilevande vilt genom förbättrad överlevnad eller repro- duktion. 
  
 Med avledande utfodring avses utplacering av en liten mängd foder i syfte att styra frilevande vilt för att minska skadepåverkan. 
  
 Med åtling avses utplacering av en liten mängd foder eller annat material i syfte att locka vilt till iordningsställd plats för att jaga. 
  
 Med foder avses, i enlighet med artikel 3.4 i Europaparlamentets och rådets förordning nr 178/2002, alla ämnen eller produkter, in- begripet tillsatser, och oberoende av om de är bearbetade, delvis bearbetade eller obearbetade, som är avsedda för utfodring av djur. 
 Detta innebär, enligt uppgift från Jordbruksverket, att även salt- stenar räknas som foder. Från jägarförbunden har framhållits att det är angeläget att det även i framtiden är möjligt att utplacera salt- stenar i syfte att undvika natriumbrist hos klövvilt. 
 Åtling är att betrakta som en jaktmetod. Naturvårdsverket har redan idag rätt att meddela föreskrifter för åteljakt enligt 15 § jakt- förordningen för vildsvin. Någon ytterligare reglering om åtling är därmed inte nödvändig. Det är viktigt att åtling med liten mängd foder även fortsättningsvis är tillåten för att underlätta jakt på exem- pelvis vildsvin. 
 Som kommer till uttryck i de föreslagna definitionerna ovan före- ligger stödjande utfodring om syftet är att gynna viltet, till skillnad från avledande utfodring som syftar till att minska viltskador och åt- ling som syftar till att underlätta jakt. Som beskrivits i avsnitt 6.2.1 avgör såväl mängd foder, metod för att tillföra foder som plats där foder tillförs hur väl en utfodringsplats uppnår det önskade syftet. 
 223 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 7.3.4 
  
 Förbud mot stödjande utfodring 
  
 Utifrån dessa definitioner och den beskrivna problembilden föreslår jag vidare ett tydligt förbud mot stödjande utfodring av frilevande klövvilt under vegetationsperioden. Med hänsyn till den gemensam- ma grundsyn som finns hos de flesta av experterna kan ett sådant förbud klart uttryckas i jaktförordningen. 
 Dock bör det även fortsättningsvis vara möjligt för markägare eller jakträttshavare att placera ut saltsten eller liknande material för att gynna viltet. 
 Slutligen är avledande utfodring med liten mängd foder, under vissa förutsättningar, ett viktigt verktyg inom viltförvaltningen och bör därför fortsatt vara möjligt även under denna tid. 
 Frågan kring stödjande utfodring av klövvilt utanför vegetations- perioden är mer komplicerad. För vissa arter, på vissa områden, under viss tid finns, och kommer finnas, behov av att utfodra vilt i syfte att stödja populationerna. På andra områden, under annan tid, finns inte detta behov. I vissa fall kan stödjande utfodring leda till oönskad populationstillväxt och försvårad reglering av viltstammar- na på samma sätt som utfodring under vegetationsperioden, vilket beskrivits ovan. Felaktigt utförd kan utfodring under denna period även vara skadligt för viltet. 
 Stödjande utfodring av vilt utanför vegetationsperioden bör be- traktas som en möjlighet och i särskilda fall som en skyldighet. I grunden är det jakträttsinnehavarens och markägarens ansvar att se till att utfordringen utförs på ett lämpligt sätt i enlighet med 4 § jakt- lagen. 
 Eventuella behov av att begränsa utfodring utanför vegetations- perioden bör först och främst avgöras av jägare och markägare i samverkan med andra intressen som t.ex. jord- och skogsbruk. Begränsningar måste dock också kunna ske av myndigheter om den frivilliga samverkan inte lyckas hantera dessa frågor. Skälen för så- dana begränsningar är den stora skadepåverkan som kan drabba exempelvis jordbruk, skogsbruk och trafik. Begränsningar bör dock endast genomföras under begränsad tid och på de områden där be- hoven fastställts. 
 224 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 7.3.5 
  
 Nationella föreskrifter för att reglera utfodring av frilevande klövvilt 
  
 Jag föreslår att regeringen i jaktförordningen ger ett bemyndigande till den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten att, efter hörande av Jordbruksverket, meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. Myndigheten bör vid framtagandet av föreskrif- terna även meddela allmänna råd. Till hjälp under arbetet bör det nationella klövviltsrådet involveras som stöd genom sin kompetens inom olika kunskapsområden. 
 Den Nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten ska också i föreskrifter kunna meddela undantag från förbudet. Det har kommit fram att det skulle kunna finnas behov av att tillåta exempelvis salt- stenar under vegetationsperioden. Saltsten innefattas formellt i foderdefinitionen. 
 Dessa föreskrifter och allmänna råd är en central komponent vad avser reglering av utfodring av frilevande klövvilt. I dessa före- skrifter bör den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten inledningsvis konkretisera de centrala begrepp som definieras och används i förordningen. 
 Avseende vegetationsperioden bör dess start- och sluttid för olika geografiska områden fastställas utifrån SMHI:s definition (se avsnitt 6.2.4). Vidare kan stödjande och avledande utfodring kon- kretiseras genom reglering av tillåten mängd av foder, lokalisering av utfodringsplats samt tillåtna metoder för utfodring. Exempelvis skulle foderspridare, placerade ett visst avstånd från skyddsvärt objekt (t.ex. åker eller väg), kunna krävas för att uppfylla syftet med av- ledande utfodring. I föreskrifter kan också fastslås största tillåtna mängd foder per dygn, alternativt största tillåtna storlek på foder- spridares behållare, i samband med avledande utfodring. Syftet med föreskrifterna är att stödjande utfodring av frilevande klövvilt ska begränsas när sådan utfodring leder till skador. Vid utformandet av föreskrifterna bör möjligheten att utöva tillsyn beaktas. 
 Vidare bör den nationellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten även konkretisera, genom föreskrifter eller allmänna råd, förutsätt- ningar för länsstyrelsen att besluta om av utfodring av frilevande klövvilt. 
 Det är önskvärt att meddelade föreskrifter om utfodring under- lättar samverkan och överenskommelser mellan markägare och jägare. Det kan exempelvis handla om att använda dispositiva avstånds- regler i förhållande till fastighetsgräns, och allmän väg. Avstånds- 
 225 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 reglerna skulle genom att vara dispositiva kunna frångås i de fall de berörda parterna är ense om det. Genom ett sådant regelverk skulle incitamenten för dialog och frivillig samverkan kunna öka och där- med minskar förhoppningsvis också behovet av myndighetsbeslut om begränsning av utfodring. 
 Från LRF har anförts att det är svårt att genomföra tillsyn av ut- fodring utifrån föreslagna regler. LRF har gjort en framställan, utifrån årsstämmans beslut, till regeringen om att länsstyrelsen borde ges möjlighet att förbjuda all utfodring av allt vilt under specificerad tid och plats (Framställan om reglering av viltutfodring 2014). Åteljakt föreslogs samtidigt tillåtas med en begränsad fodergiva, 1 kg per dag. Däremot skulle inte avledande utfodring vara tillåten, eftersom förbundet anser det vara omöjligt att skilja stödjande utfodring från avledande utfodring. Enligt LRF skulle många jägare fortsätta ut- fodra som vanligt men kalla det avledande utfodring. 
 Jag delar LRF:s uppfattning att gränsdragningen mellan de olika typerna av utfodring är svår. Samtidigt instämmer jag med LRF om att åtling går att särskilja från utfordring, men däremot anser jag till skillnad från LRF, att det på samma sätt även är möjligt att särskilja avledande från stödjande utfodring. Det ankommer på den natio- nellt ansvariga viltförvaltningsmyndigheten att möjliggöra denna särskiljning genom föreskrifter. 
 Från Naturvårdsverket har framförts att detta föreskriftsarbete kommer att medföra ett omfattande arbete för myndigheten. Jag in- stämmer i denna bedömning, men menar att det med hänsyn till de stora viltskadorna och de omfattande konflikter de leder till är ett angeläget arbete som bör prioriteras med tanke på myndighetens ansvar för jakt- och viltfrågor. 
 Från Naturvårdsverket har föreslagits en reglering med inne- börd att huvudregeln ska vara att all utfodring av klövvilt skulle förbjudas under vegetationsperioden Avledande utfodring skulle fortsatt få ske genom undantag i särskilt skadedrabbade områden. Vad som skulle utgöra särskild skadedrabbande områden behöver myndigheten i så fall fastställa i varje enskilt fall. Detta innebär i sin tur att det krävs ett tillstånd för att få lov att utfodra avledande. Tillstånd skulle sökas hos den nationellt ansvariga viltförvaltnings- myndigheten eller länsstyrelsen. 
 Enligt min bedömning skulle detta förfaringssätt leda till en stor mängd ansökningar. Arbetsbelastningen för berörd myndighet blir då förmodligen ännu större än det mer generella föreskriftsarbetet 
 226 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 som föreslagits. Därutöver skulle det till skillnad från föreskrifter även innebära en ökad byråkrati för den enskilde jägaren. 
 Jag kan heller inte se att ett ansökningsförfarande överensstäm- mer med regeringens mål om regelförenklingar, vilket även kommit till uttryck i direktiven till utredningen. Regleringen bör inte vara mer omfattande än nödvändigt. 
  
 7.3.6 
  
 Regionalt beslutsfattande 
  
 Som anförts är viktiga utgångspunkter att inte föreslå en mer långt- gående reglering än nödvändigt och att frågor om utfodring om möjligt ska hanteras i samverkan mellan berörda intressenter. Sam- tidigt anser jag det vara viktigt att det finns möjlighet för myndig- heter att ingripa när samförståndslösningar av olika skäl uteblir. 
 Om det visar sig att varken samverkan, eller den genom före- skrifter föreslagna regleringen av utfodring, är tillräckligt för att hantera uppkomna problem av frilevande klövvilt, ska länsstyrelsen kunna meddela enskilda beslut om ytterligare begränsning eller för- bud av utfodring av frilevande klövvilt. Dessa beslut kan även inne- fatta avledande utfodring ifall exempelvis antalet utfodringsplatser är så stort att dess effekt blir stödjande. Syftet är att komma till rätta med en alltför långtgående stödjande effekt av utfodringen. Eftersom jag föreslår ett generellt förbud i jaktförordningen mot stödjande utfodring under vegetationsperioden, menar jag att enskilda beslut av länsstyrelsen om förbud eller begränsningar endast kommer att realiseras under särskilda omständigheter. 
 Dessa förbud eller ytterligare begränsningar bör fattas på grund- val av exempelvis skador på jord- och skogsbruk, skador på annan privat eller allmän egendom samt viltolyckor i trafiken eller risk för sådana skador eller olyckor. Besluten bör avse begränsade områden under begränsade tider. 
 Det finns flera skäl som talar för att länsstyrelsen är lämplig nivå för att fatta beslut kring utfodring av frilevande klövvilt. 
 Internationellt råder en allmän trend mot att beslutsfattande om naturresurser, som vilt, bör omfattas av en ekosystemansats. En sådan brukar baseras på de så kallade Malawiprinciperna. I dessa framgår enligt andra punkten: 
 Förvaltningen bör vara decentraliserad till den lägsta tillämpbara nivån och engagera alla för att kunna balansera lokala och allmänna intressen. 
 227 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Även inom svensk viltförvaltning pågår en utveckling mot ökad de- centralisering. Det finns dock skillnader mellan olika viltarter. 
 Vad gäller jakt på särskilt hotade arter, t.ex. varg och järv, ansvarar Naturvårdsverket fortsatt för denna. Ansvaret för jakt på andra arter som idag inte är hotade, men potentiellt känsliga för hård jakt, exempelvis älg och kronhjort, har decentraliserats till länsstyrelsen. Denna har i sin tur delegerat ansvar till älgförvaltnings- och älg- skötselområden, samt kronskötselområden. 
 För de flesta arter ligger det praktiska jakt- och förvaltnings- ansvaret mer lokalt. Den reglering som förkommer är de allmänna jakttiderna, vilka anges direkt i jaktförordningen. Bland klövvilt om- fattas dovhjort, rådjur och vildsvin av allmänna jakttider. Vid behov kan dock länsstyrelsen fatta särskilda beslut om t.ex. skyddsjakt, jaktmedel eller förbud mot användning av hund vid jakt på dessa arter. 
 Därutöver finns arter som björn och lodjur för vilka huvudansva- ret för jakt ligger hos Naturvårdsverket. I samband med att stam- marna växer och etablerar sig inom fler områden medger lagstift- ningen emellertid att Naturvårdsverket kan delegera ansvaret till länsstyrelsen i de fall det i länet finns en reproducerande stam. 
 Möjlighet till delegering är i linje med Malawiprinciperna och den politiska inriktningen om att beslut om vilt bör fattas närmare de människor som berörs. Denna grundsyn kommer även fram i rege- ringens proposition, En ny rovdjursförvaltning (prop. 08/09:210), där följande anförs: 
 Det regionala ansvaret för förvaltningen av rovdjur och annat vilt behöver stärkas och det lokala inflytandet över förvaltningen behöver öka. 
 Vidare skriver regeringen att regionalt inflytande kan underlättas genom inrättande av särskilda viltförvaltningsdelegationer vid läns- styrelserna: 
 Delegationerna bör ha till uppgift att besluta om hur viltförvaltningen inom länet ska genomföras. Strategiska beslut om förvaltning av vilt bör bygga på helhetsbedömningar av det komplexa samspelet mellan rovdjur och bytesdjur samt effekter på näringsverksamhet. 
 Viltförvaltningsdelegationer har också därefter inrättats vid länssty- relserna. I viltförvaltningsdelegationernas uppgifter ingår enligt 3 § Förordning om viltförvaltningsdelegationer (SFS 2009:1474) följande: 
 228 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 En viltförvaltningsdelegation ska besluta om övergripande riktlinjer för 
  
 1. 
  
 viltförvaltningen inom länet, 
  
 2. 
  
 skötsel av älgstammen och i förekommande fall för skötsel av hjort- och vildsvinsstammarna 
  
 Därmed är det tydligt att viltförvaltning i allmänhet och skötseln av klövviltsstammarna i synnerhet anses vara en regional angelägenhet. Det gäller även i fråga om myndigheters ansvarsfördelning. I be- greppet skötsel innefattas även utfodring. Man bör emellertid beakta att detta inte innebär att viltförvaltningsdelegationen ska delta i en- skilda länsstyrelsebeslut. 
 Regeringen är i sin politik inriktad på fortsatt decentralisering. I propositionen En hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191) fram- förs gällande rovdjur: 
 Delegering till länsstyrelsen av skyddsjaktsbeslut bör ske utan be- gränsning. När ett förvaltningsområde har nått miniminivån för en art bör delegering av beslut om licensjakt efter den arten kunna ske utan begränsning till länsstyrelserna i området. Huvudregeln bör fortsätta vara att sökanden genomför och bekostar skyddsjakten. Ytterligare steg bör tas för att regionalisera förvaltningen. 
 Slutligen har regeringen i länsstyrelsens regleringsbrev för 2011 upp- dragit åt länsstyrelsen att: 
  utarbeta regionala planer för utvecklingen av vildsvinsstammarna med ledning av den nationella förvaltningsplanen för vildsvin. 
 I enlighet med övrigt regelverk och pågående perspektivförändring avseende viltförvaltning bör det därför vara både möjligt och önsk- värt att länsstyrelsen ges ökat ansvar för att delta i förvaltningen av klövvilt i allmänhet och vildsvin i synnerhet genom möjlighet att fatta beslut om utfodring. 
 Från Jordägareförbundet och jägarförbunden har framförts kritik mot att länsstyrelsen ska kunna meddela enskilda beslut som för- bjuder eller begränsar utfodring av frilevande klövvilt. Skälet till denna kritik är att det finns risk för skillnader i ärendehantering beroende på var i landet man bor. 
 Från länsstyrelsen framförs emellertid att det utgör en naturlig del i dess dagliga arbete att hantera olika situationer och väga samman olika intressen för att därefter att fatta rättsäkra beslut. Länsstyrel- sen påpekar även att enligt EU:s subsidiaritetsprincip (närhetsprincip) 
 229 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 bör beslut fattas så nära medborgarna, och på den lägsta effektiva nivån, som möjligt. 
 Med tanke på de olika regionala och lokala förutsättningarna i landet, vad gäller viltstammarnas storlek och dess skadepåverkan på omgivande samhälle, ser jag länsstyrelsen som lämplig myndighet att fatta nödvändiga beslut om utfodring av frilevande klövvilt i de fall detta behövs. 
 Jag vill påpeka att länsstyrelsen bör meddela beslut om utfodring i hela länet eller del av detta endast när samverkan eller reglering genom nationella förskrifter inte lett till önskade effekter avseende. 
  
 7.3.7 
  
 Regional tillsyn 
  
 Tillsynen av förbudet i jaktförordningen mot stödjande utfodring under vegetationsperioden, Naturvårdsverkets föreskrifter om ut- fodring och länsstyrelsernas beslut föreslår jag ska skötas av läns- styrelsen. Länsstyrelsen är redan i dag behörig myndighet att utöva kontroll över foderföretag i primärproduktionen. Detta gäller foder enligt förordning (2006:814) om foder och animaliska biprodukter. Länsstyrelsen ges enligt mitt förslag möjlighet att meddela föreläg- gande och beslut mot otillåten utfodring av frilevande klövvilt. Förelägganden och beslut får förenas med vite. 
 Att förena förelägganden och beslut med vite är, enligt min be- dömning, en lämplig sanktion i de fall någon bryter mot det föreslagna regelverket. Syftet med vite är främst att framtvinga en handling (Att utfärda och döma ut vite 2014 hemsida), i detta fall att avsluta otillåten utfodring. Vidare omfattas 4 § jaktlagen idag inte av någon straffsanktion. Ifall brott mot 4 § skulle beläggas med straff är det rimligt att det vore fråga om böter och därmed kan den avskräckan- de effekten antas vara densamma som för vite. Då syftet är att fram- tvinga att olovlig utfodring stoppas anser jag därför ett vitesföre- läggande vara den mest effektiva sanktionen. 
  
 7.3.8 
  
 Förslag från Jordägareförbundets, Jägareförbundets och Jägarnas riksförbunds experter. 
  
 Jag har även övervägt det alternativa förslag som inkommit från Jordägareförbundets, Jägareförbundets och Jägarnas riksförbunds förordade experter (avsnitt 6.2.5 och bilaga 9). 
 230 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 Vid en jämförelse mellan mitt förslag ovan och det alternativa för- slaget finns såväl likheter som skillnader. I båda förslagen föreslås ett förbud mot stödjande utfodring av klövvilt under vegetations- perioden, samtidigt som avledande utfodring och åtling fortsatt ska vara tillåtet. 
 Båda förslagen innefattar att regeringen, eller den av myndighet regeringen utser, får meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. Vidare framförs i båda förslagen att dessa föreskrifter bör innehålla beskrivningar av olika typer av utfodring samt faststäl- lande av vegetationsperiodens start- och slutdatum för olika delar av landet. Föreskrifterna bör även innehålla regler om med vad och hur utfodring får ske. 
 Enligt det alternativa förslaget är dock trafiksäkerhetskäl eller risk för olovligt lockande av vilt en förutsättning för att meddela föreskrifter som gäller utanför vegetationsperioden. 
 Förslagen skiljer sig även genom att jag föreslår ett bemyndigan- de till en reglering för utfodring av allt vilt i jaktlagen, medan för- bud mot stödjande utfodring av klövvilt regleras i jaktförordningen genom ett bemyndigande till den nationellt ansvariga viltmyndig- heten. 
 Jag har tagit fasta på de föreslagna avståndsreglerna, men till skill- nad från förslagsställarna anser jag att den ansvariga viltförvaltnings- myndigheten bör överväga om sådana regler kan införas i myndig- hetens föreskrifter för att öka incitamenten för frivillig samverkan mellan olika intressenter. 
 En avgörande skillnad mellan förslagen avseende föreskrifter är att jag anser att dessa även får innehålla begränsningar av mängden utplacerat foder, vilket anses vara olämpligt i det alternativa för- slaget. Ur mitt perspektiv är det viktigt att mängden foder kan regleras för att klargöra skillnader mellan olika sorters utfodring även om det vid tillsynen kan vara svårt att avgöra hur stora mängder foder som tillförs. 
 En annan avgörande skillnad är att i mitt förslag medges länssty- relsen att meddela enskilda beslut om utfodring av frilevande klövvilt. Dessa beslut kan innebära förbud mot all utfodring inom angivet område och under angiven tid, något som förslagställarna anser vara en oacceptabel rådighetsinskränkning. Som framgått av avsnitt 4.2.2 och 7.1 delar jag inte denna uppfattning 
 Som beskrivs ovan anser jag frivillig samverkan vara önskvärd och bör stimuleras. Samtidigt måste myndigheterna ges möjlighet att agera om samverkan inte uppnås. En sådan möjlighet ges inte i det 
 231 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 alternativa förslaget, vilket kan leda till svårlösta problem och ökad polarisering mellan olika intressen. 
 Slutligen innefattar förslagen skillnader vad gäller sanktioner för brott mot meddelade föreskrifter. Jag anser att länsstyrelsen ska utöva tillsyn och medges möjlighet att utfärda förelägganden med vite vid överträdelser av reglerna. 
 I det alternativa förslaget är förbud mot utfodring på plats närmare än angivet minimiavstånd till allmän väg och fastighetsgräns straff- sanktionerat genom 34 och möjligtvis 27 §§ jaktlagen. Brott mot dessa paragrafer kan leda till böter vid överträdelse. Ett sådant för- faringssätt innebär att beivran av dessa regler innefattar polisanmälan och åklagare. 
 Jag ställer mig frågande till om den föreslagna ordningen avse- ende straffsanktioner skulle fungera bättre när syftet är att se till att felaktig utfodring avslutas. 
 Vidare gäller att i det alternativa förslaget finns ingen straffsank- tion kopplad till 4 § jaktlagen. Därmed leder inte brott mot stöd- jande utfodring under vegetationsperioden till någon påföljd. Jag finner därför att detta förslag har mindre möjlighet, jämfört med mitt förslag, att åstadkomma en praktisk effekt avseende stödjande utfodring av frilevande klövvilt under vegetationsperioden. 
 Sammantaget finner jag att det alternativa förslaget inte är till- räckligt för att kunna förhindra skador på jord- och skogsbruk i de fall samverkan mellan intressenter inte uppnås. 
  
 7.4 
  
 Arrendatorernas rättsliga ställning 
  
 Inledningsvis vill jag påpeka att mina tidigare förslag i 7.2 och 7.3 kommer att gynna jordbruksarrendatorerna. Som framgått har jag föreslagit att det ska vara lättare att använda övervakningskamera för att underlätta jakt på vildsvin och dessutom lagt flera förslag som ger möjligheten att reglera utfodring av klövvilt. Den snabba popula- tionsökningen av viltarter som vildsvin och dov- och kronhjort kan därmed också förhoppningsvis begränsas. Detta kommer att ha en positiv effekt i form av minskade viltskador, som förutom att det är ett samhällsproblem särskilt drabbar jordbruksarrendatorer. Mina förslag utgör alltså en helhet. 
 Det finns redan i gällande bestämmelser en möjlighet till skydds- jakt som bl.a. har till syfte att skydda jordbruksarrendatorer och en reglerad rätt till skadestånd för jordbruksarrendatorer av jordägare 
 232 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 på grund av viltskador, se 4.3. Enligt 7 § jaktlagen gäller att om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafik- olyckor eller för allvarliga skador av vilt, får länsstyrelsen besluta om jakt för att förebygga eller minska dessa risker. Jordbruksarren- datorer kan ansöka om en sådan skyddsjakt eller också kan läns- styrelsen besluta om skyddsjakt på eget initiativ. 
 Har jordägaren förbehållit sig jakträtten, är han skyldig att ersätta arrendatorn för förluster på grund av viltskador på arrendestället eller på arrendatorns egendom. Detta gäller dock inte om jordägaren visar att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från dennes sida. 
 Enligt direktiven har jag ett särskilt uppdrag att utreda jordbruks- arrendatorernas situation. I direktiven anges att frågan om jakträtt på arrenderad mark är komplicerad och att mycket talar för att par- terna själva ska hantera t.ex. risken för viltskador. Utredningen har dock fått i uppdrag att närmare undersöka hur stora problemen egent- ligen är i praktiken. De frågor utredningen ska svara på är dessa fyra: 
  
 1. 
  
 Hur vanligt är det att markägaren förbehåller sig jakträtten? 
  
 2. 
  
 Hur stort är problemet med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom? 
  
 3. 
  
 Hur fungerar möjligheterna till skyddsjakt i praktiken? 
  
 4. 
  
 Hur ser arrendatorernas rätt till ersättning ut i praktiken? 
  
 Med svaren som grund är det utredningens uppgift att vid behov föreslå förstärkningar av arrendatorns rättsliga ställning, men för- slagen ska enligt direktiven begränsas till utökade möjligheter till skyddsjakt, se vidare avsnitt 2.1. 
  
 7.4.1 
  
 Hur stora är problemen i praktiken? 
  
 För att svara på frågorna har utredningen genomfört två undersök- ningar. Den första undersökningen är en enkätundersökning riktad till länsstyrelserna. Undersökningen och resultatet redovisas i detalj i avsnitt 5.6. I den undersökningen frågade utredningen de 21 läns- styrelserna om hur många ansökningar som getts in till varje läns- styrelse om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen under åren  
 2003–2013, 
  
 233 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 hur många av dem som getts in av arrendatorer och vilka arter det i så fall avsett. 20 länsstyrelser svarade på enkäten. 
 Resultatet var att det under åren  
 2003–2013 
  endast kom in totalt 20 ansökningar om skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen, varav endast en ansökan från en jordbruksarrendator. Det var en ansökan om skydds- jakt på vitkindad gås i Jämtlands län. Ansökan avslogs. Under den tioårsperioden har länsstyrelserna totalt i hela Sverige vidare på eget bevåg beslutat om skyddsjakt vid tre tillfällen, inget av besluten var specifikt till förmån för jordbruksarrendatorer. 
 Därmed är fråga 3 om hur möjligheterna till skyddsjakt till förmån för jordbruksarrendatorn ser ut i praktiken enkel att besvara. I praktiken används inte möjligheterna till skyddsjakt. Anledningen till detta kan variera. 
 Som framgått av 4.3 är regelverket komplicerat. Från Sveriges jordbruksarrendatorers förbund har anförts att ett skäl är att arren- datorn och jordägaren befinner sig i ett avtalsförhållande, och att arrendatorn därför inte gärna vänder sig till myndigheter. Från Jägare- förbundet har anförts att skälet även kan vara att med vetskap om paragrafen löser parterna själva problemet vid behov. Jordägareför- bundet har tillagt att en annan möjlighet kan vara att arrendatorer- na inte känner till möjligheten. 
 Som redovisats kan länsstyrelserna själva besluta om skyddsjakt, men jordbruksarrendatorerna kan också ansöka om skyddsjakt. Som framgått av den undersökning vi gjort har inte länsstyrelserna be- slutat om skyddsjakt och arrendatorerna själva har heller inte ansökt om att sådan jakt ska genomföras. 
 För att förstå bakgrunden till detta är utredningens andra under- sökning relevant. Utredningen har låtit SLU genomföra en särskild undersökning riktad mot jordbruk, se kapitel 5 och bilaga 8. I den undersökningen ställdes frågor till 1600 jordbruk. Frågorna avsåg vilt, skador och jordbruk. I undersökningen svarade 12 procent av jordbruksarrendatorerna att de hade full jakträtt på den arrenderade marken och 4 procent att de hade en begränsad jakträtt.  
 Därmed är svaret på den första frågan att det är mycket vanligt att markägaren förbehåller sig jakträtten. 
  
 Den andra frågan utredningen ska svara på är hur stort proble- met är med viltskador på arrenderad mark eller på arrendatorns egendom. I SLU:s undersökning uppgavs följande i denna del: 
 234 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 1. 
  
 Två av tre (65 procent) jordbruk svarade att någon viltart borde jagas mer. Det vilt som i så fall borde jagas mer är i första hand vildsvin (38 procent), sedan gäss (20 procent) och därefter älg (11 procent). 
  
 2. 
  
 Arrendatorer med större mark var mer benägna att rapportera viltskador. 40 procent av de som arrenderade mark angav att de 
  
 inte haft viltskador på växande grödor medan, 60 procent, anger att de 
 ‐  
 haft viltskador 
 ‐ ‐  
 . En minoritet av arrendatorerna uppskattar betes , tramp , ligg och bökskador av vilt på växande grödor som svåra (7 procent) eller medelsvåra (10 procent). 
  
 3. 
  
 62 procent av arrendatorerna ansåg att ingen klövviltart orsakade oacceptabla skador, men 27 procent av arrendatorerna ansåg att vildsvin orsakade oacceptabla skador. Majoriteten ansåg att ingen fågelart orsakade oacceptabla skador (76 procent); större jord- bruksföretag ansåg att framförallt gäss var orsaken till oacceptabla skador. 
  
 4. 
  
 Huvuddelen (73 procent) rapporterade inga skador på betesvallar eller på naturbeten, förutom från vildsvin (10 procent) på odlad vall. 
  
 5. 
  
 Många ansåg att viltskador påverkade jordbruket ekonomiskt, men de flesta (86 procent) inventerade inte viltskador. Benägenheten att inventera ökade med arealen. 
  
 Den slutsats utredningen drar av redovisningen är att viltskador är ett problem för jordbruksarrendatorer, eftersom majoriteten uppgett att de drabbats och många ansåg att det påverkade jordbruket eko- nomiskt (punkt 2 och 5). Hur stort problemet är, är svårare att be- döma. I undersökningen 
 ‐ ‐ ‐ 
 uppskattade en mindre andel av arrendato- rerna betes , tramp , ligg och bökskador av vilt på växande grödor som svåra (7 procent) eller medelsvåra (10 procent). Samtidigt ansåg drygt en fjärdedel att vildsvinen orsakade oacceptabla skador. 
 Den slutsats utredningen drar är att viltskador på grund av vildsvin är ett stort problem, medan viltskador av annat klövvilt i nuläget ännu inte kan betecknas som ett stort problem för majoriteten av jord- bruksarrendatorer. Man bör dock betänka att undersökningen gjorts för hela landet och att variationen i viltförekomst är mycket stor (se avsnitt 3.1). Storleken på de problem vilt orsakar kan därmed antas variera betydligt beroende på plats. 
 235 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Från Jordägareförbundet har också anförts att resultatet även måste sättas i relation till den grundläggande principen om att var och en anses skyldig att tåla ett visst mått av skada eller annan olägen- het som en följd av att det finns vilda djur, jämför prop. 1986/87:58 avsnitt 2.2.2. 
 Slutligen ska utredningen även svara på frågan hur arrendatorer- nas rätt till ersättning ser ut i praktiken. Utredningen har i 4.3 redo- visat och analyserat regelverket för jordägarens skadeståndsskyldig- het mot arrendatorn för viltskador. Vi kunde redan där konstatera att det saknas rättspraxis. 
 Från såväl LRF, Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund och Jordägareförbundet har anförts att det inte förekommer att arren- datorer driver skadeståndstalan i domstol. Det finns alltså en enighet mellan parterna om att regelverket för skadeståndsinstitutet inte används i praktiken. 
 Av SLU:s undersökning framgår också att endast en liten andel av arrendatorerna har ett avtal som reglerar viltskadorna (2 procent). Från Jordägareförbundet har framförts att det är vanligt förekom- mande att viltskador regleras genom avdrag på arrendeavgiften och att man löser frågan i godo. I undersökningen har också 608 jord- bruk av 663(92 procent) svarat att det inte finns någon konflikt, vilket ger stöd för detta påstående. 
 Sveriges jordbruksarrendatorers förbund menar dock att arrenda- torer är i en beroendeställning i förhållandet till jordägaren och oftast mån om att få avtalsförhållandet att fungera. Från Jordägareför- bundet har anförts att det även finns ett omvänt beroende, den ständigt pågående strukturrationaliseringen har inneburit att många jordägare, som varken vill eller kan bruka sin mark är beroende av arrendatorer. 
 Svaret på den fjärde frågan om hur arrendatorernas rätt till ersätt- ning ser ut i praktiken är därmed svår att besvara. Den slutsats ut- redningen kan dra är att det gällande regelverket om skadestånd inte används i praktiken 
 . 
  
 236 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 7.4.2 
  
 Orsakssambanden enligt utredningen 
  
 Skyddsjakt 
 Det kan finnas flera skäl till varför institutet skyddsjakt inte används. I 4.2.1 har vi analyserat 4 § jaktlagen ur perspektivet utfodring. Som framgår där var det vid den nuvarande jaktlagens tillkomst regering- ens uppfattning att det var länsstyrelsernas uppgift att förhindra viltskador och verktyget var skyddsjakt enligt 7 § jaktlagen. I special- motiveringen till 4 § anges nämligen följande: 
 Av paragrafens första stycke följer att starka och livskraftiga vilt- bestånd skall eftersträvas men också att alltför individrika viltstammar som orsakar skada i bl.a. jordbruket och skogsbruket inte är önskvärda. Några direkta tvångsmedel för att förmå markägarna och jakträtts- havarna att uppfylla sina skyldigheter föreslås inte. En alltför överdriven viltvård kan emellertid leda till att den därtill utsedda myndigheten beslutar om jakt med stöd av bestämmelsen i 7 § (prop.1986/87:58 sid. 68). 
 I avsnitt 3.2 har utredningen konstaterat att viltskador i dag inom vissa områden är ett samhällsproblem. Som även framgår av av- snitt 7.1 orsakar exempelvis vildsvin skador enbart på jordbruket i Södermanlands län under 2010 beräknats till 17 miljoner kronor. Där- till orsakar vildsvin trafikskador. I genomsnitt beräknas den sam- hällsekonomiska kostnaden till 98 000 kronor per olycka. I nuläget uppskattar man att de samhällsekonomiska kostnaderna för trafik- olyckor för vildsvin uppgår till 290 miljoner kronor per år (3.2.1). 
 Därmed utgör alltså förhållandet att länsstyrelserna inte använ- der sig av skyddsjakts verktyget inte bara ett problem för jordbruks- arrendatorerna utan även ett samhällsproblem. Denna mycket större fråga kommer utredningen att återkomma till i sitt huvudbetänkande. 
 Ett skäl till att länsstyrelserna inte mer än marginellt använder sig av 7 § kan vara att lagstiftningen är komplicerad. Vi har i 4.3 analyserat den och dragit den slutsatsen att skyddsjakt regleras både i 7 § jaktlagen och i jaktförordningen, och att paragraferna inte fullt ut är synkroniserade. Som klarlagts i 4.3 är bestämmelserna onödigt komplicerade för arter som inte omfattas av Art- och habitatdirek- tivet som t.ex. vildsvin. Detta kan innebära en osäkerhet för myndig- heterna och kan bidra till att paragraferna inte används. Utred- ningen kommer i sitt framtida arbete att lämna förslag som klargör rättsläget, se vidare avsnitt 4.3. 
 237 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 Därmed skulle den oklara lagstiftningen kunna vara en förkla- ring till varför länsstyrelserna inte använder sig av skyddsjakt mer än marginellt. 
 Som framgått tidigare handlar det inte bara om att länsstyrelserna inte beslutar om skyddsjakt utan att arrendatorerna inte heller ansöker om sådan. Även här kan förstås det oklara regelverket bidra. Som vi redovisat i 4.3 fanns det fram till 1995 en möjlighet att få ersättning för viltskador från staten, från viltskadefonden. När den möjlig- heten försvann diskuterades om det borde införas en möjlighet för jordbruksarrendatorer till skyddsjakt. 
 Regeringen avslog detta förslag, men framhöll samtidigt att pro- blemen med viltskador borde kunna lösas genom omfattande infor- mation till och utbildning av markägare, jägare och arrendatorer. Informationen borde omfatta möjligheterna till att ansöka om skydds- jakt enligt 7 § jaktlagen. Det var angeläget enligt regeringen att läns- styrelserna visade stor beredskap och snabbhet i handläggningen av ärenden om skyddsjakt. Några sådana informationsinsatser verkar dock inte ha ägt rum. 
 Utredningens uppdrag är att överväga om jordbruksarrenda- torernas rätt att initiera skyddsjakt ska förstärkas. Det som i så fall skulle kunna komma i fråga borde vara lättnader i 7 § jaktlagen där kriterierna för besluten om skyddsjakt finns. Jag hade också kunnat överväga fördelningen av bevisbördan för kriterierna. Det går dock i dag inte att dra någon slutsats om det föreligger något behov av sådana lättnader, eftersom paragrafen i princip inte används. 
 Därutöver skulle jag också kunna överväga en egen rätt till skydds- jakt för arrendatorerna. Från Sveriges jordbruksarrendatorers för- bund har dock i utredningen anförts att de inte önskar en förstärkt rätt till skyddsjakt. Skälet är att en sådan skulle kunna äventyra arrendatorns rätt till skadestånd. 
 Utredningen har i 4.3 analyserat sambandet mellan skyddsjakt och skadestånd. Som framgår där gäller jordägarens skadestånds- ansvar enbart under förutsättning att denne förbehållit sig jakträtten. Det finns därmed ett samband mellan jakträtten och skadestånds- ansvar. Däremot är det inte så att någon form av delad jakträtt mellan markägaren och arrendatorn automatiskt skulle befria markägaren från allt skadeståndsansvar. 
 I propositionen förutsätts, för att jordägaren ska vara skadestånds- skyldig, att jakträtten inte ingår i arrendet och att arrendatorn därför saknar jakträtt på arrendestället. Skulle däremot jakträtten vara uppdelad mellan parterna, bör bestämmelsen enligt propositionen 
 238 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 tillämpas så att ersättning inte utgår för skador orsakade av vilt som arrendatorn får jaga. Man skulle därmed teoretiskt även kunna tänka sig andra former av lagstiftning om delad jakt utan att jordägaren helt skulle kunna befrias från sin skadeståndsskyldighet. 
 Skadestånd 
 Som framgått ovan är det vår slutsats att regelverket för skadestånd till jordbruksarrendatorer inte används. Samtidigt visar utredningens undersökning också att drygt en fjärdedel av arrendatorerna ansåg att vildsvinen orsakade oacceptabla skador. Orsakssambandet fram- står därmed som oklart. 
 Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund menar att arrendatorer är i en beroendeställning i förhållande till jordägaren och därför oftast mån om att få avtalsförhållandet att fungera. Jordägareförbundet menar i stället att parterna själva löser viltskadorna genom avdrag på arrendet. I vår undersökning har också 92 procent av arrendato- rerna svarat att det inte finns någon konflikt med markägaren. En annan förklaring som arrendatorerna framfört är att denna lagstift- ning är oklar. 
 Utredningen har analyserat skadeståndsregeln för arrendatorer i avsnitt 4.3 och delar uppfattningen om att skadeståndsregeln delvis är oklar. Innebörden i 9 kap. 34 a § Jordabalken är att om jordägaren förbehållit sig jakträtten i arrendeavtalet är denne skyldig att ersätta arrendatorn för förluster på grund av viltskador på arrendestället eller på arrendatorns egendom. Det gäller dock inte om jordägaren visar att skadan inte kunnat förhindras trots rimliga ansträngningar från dennes sida. Bevisbördan om att skadan inte kunnat förhindras ligger därmed på jordägaren. 
 Det som är oklart är vad som utgör rimliga ansträngningar från jordägaren. Frågan ställs också på sin spets med ökade viltstammar av skadegörande vilt som vildsvin. I propositionen förutsätts att jord- ägaren ska sköta sin viltvård, men att han inte ansvarar för skador av fridlysta djur. Som ett ytterligare exempel på när jordägaren inte är skadeståndsskyldig anges om vilt som orsakar skador vandrat in från angränsande fastigheter trots att jordägaren bedriver en aktiv viltvård på sin mark. 
 De exempel som anges är alltså alla omständigheter som står utanför markägarens kontroll. Denna begränsning återspeglas inte i lagtexten. Lagtexten är vidare, den ger i stället intryck av att mark- 
 239 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 SOU 2014:54 
  
 ägaren även skulle kunna befrias från skadestånd utifrån en generell rimlighetsbedömning. Eftersom lagtext har företräde framför uttalan- de i propositionen skulle det kunna vara möjligt att argumentera att en jordägare inte skulle behöva ansvara för viltskador från vildsvin, på grund av att det finns ett stort antal. Samtidigt var detta inte lag- stiftningens syfte eftersom det förutsattes att, om jordägaren ville arrendera ut jordbruksmark och samtidigt förbehålla sig jakträtten, var utgångspunkten att jordägaren behövde sköta sin viltvård för att undgå ett skadeståndsansvar. 
  
 7.4.3 
  
 Utredningens slutsatser 
  
 Utredningens slutsats när det gäller skyddsjakt är att det redan finns ett regelverk om skyddsjakt till skydd för jordbruksarrendatorer, men att problemet är att det inte används mer än marginellt. I grun- den tycks det snarare handla om ett tillämpningsproblem och inte om bristande lagstiftning. 
 Från Sveriges jordbruksarrendatorers förbund har också påtalats att det inte önskar mer långtgående möjlighetertill skyddsjakt. Ut- redningen har i och för sig identifierat är regelverket onödigt krång- ligt, men det finns inga indikationer om att kraven i lagen är för långtgående. Samtidigt är det svårt att dra klara slutsatser om en lag- stiftning som inte används mer än marginellt. Utredningen kommer i sitt slutbetänkande att föreslå en förenkling och ett förtydligande av lagstiftningen utifrån ett helhetsperspektiv, men anser att det i nuläget saknas anledning att föreslå ett annat innehåll. 
 När det gäller skadestånd har jag identifierat att lagtexten inte fullt ut korresponderar med uttalandena i propositionen, se ovan under 7.4.2 under rubriken skadestånd. Jag har övervägt om jag borde lämna ett förslag om ändring av skadeståndsparagrafen för att rätta till det. I så fall borde det rimligen handla om att anpassa lagtexten till det ursprungliga syftet. 
 Enligt direktiven får jag dock bara lämna författningsförslag om skyddsjakt för att förändra arrendatorns ställning. Bakgrunden till detta är att Tomträtts- och arrendeutredningen (Direktiv 2011:60) överlämnat sitt betänkande så sent som i juni 2014. Jag har samrått både med den utredningen och med Justitiedepartementet. 
 Det har i och för sig visat sig att Tomträtts- och arrendeutred- ningen inte utrett skadeståndsregeln i Jordabalken. Från Jordägare- förbundet har likväl framförts att det är olämpligt att jag lägger ett 
 240 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utredningens överväganden och förslag 
  
 sådant förslag och motiverat det med att maktbalansen mellan jord- ägare och arrendatorer är känslig och att samtliga förslag därför måste utgå från ett helhetsperspektiv. För Jaktlagsutredningen är det inte möjligt att ha ett sådant helhetsperspektiv. 
 LRF menar att en reglering om skadestånd inte löser några pro- blem, eftersom det är bättre att lösa den här sortens ansvarsfrågor i avtal, inte i lag. Inte heller Sveriges Jordbruksarrendatorers Förbund är positiva till ett sådant lagändringsförslag. Förbundet menar att skadeståndsregeln är utan betydelse, eftersom den inte är tillräck- ligt långtgående. I stället förordar förbundet en helt ny reglering med innebörd om ett kollektivt och solidariskt skadeståndsansvar för samtliga markägare som äger mark inom ett vilts strövområde. 
 Mot denna bakgrund avstår utredningen från att lägga fram ett förslag om en justering av den befintliga skadeståndsparagrafen. Av- görande är att det ligger utanför mitt uppdrag och att ingen av de intresseorganisationer som skulle beröras är positiva till ett sådant förslag. 
 241 
 8 Konsekvensanalys 
 I avsnitt 8.1 anger vi förutsättningarna för konsekvensanalysen samt en problembeskrivning och förslag till lösning av problemet. I avsnitt 8.2 redogör vi för samhällsekonomiska konsekvenser och i avsnitt 8.3 för de finansiella konsekvenserna. I 8.4 analyserar vi våra förslags konsekvenser för uppfyllelsen av miljömålen, i 8.5 betydelsen för det brottsförebyggande arbetet, för att i 8.6 göra en konsekvens- analys av förslagens effekt för jämställdhet mellan kvinnor och män. Slutligen analyserar vi i avsnitt 8.7 vårt förslag utifrån regelförenk- lingar. 
  
 8.1 
  
 Förutsättningar för konsekvensanalysen 
  
 I avsnitt 8.1.1. redogörs för vilka områden konsekvensanalysen ska göras medan i kapitel 8.1.2. beskrivs problem och utredningens för- slag till lösningar. 
  
 8.1.1 
  
 Kommittédirektiv och övriga styrdokument för konsekvensanalysen 
  
 Konsekvensbeskrivningen är gjord utifrån de i utredningens direk- tiv utpekade områdena för vilka konsekvensanalys ska genomföras. Vidare omfattas konsekvensutredningen av 6 och 7 §§ förordning om konsekvensutredning vid regelgivning (SFS 2007:1244), samt 14 och 
  
 15 
  
 §§ kommittéförordningen (SFS 1998:1474). 
  
 I direktivet för detta delbetänkande (Dir 2013:66) anges: 
 Det som sägs om kostnader, regelförenkling och konsekvensbeskriv- ningar i de tidigare direktiven gäller även fortsättningsvis. 
 243 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 I det tidigare direktivet (Dir 2012:77) anges: 
 En konsekvensbedömning ska göras för samtliga förslag. Utredaren ska analysera såväl de samhällsekonomiska och finansiella konsekvenserna som konsekvenserna för uppfyllelsen av miljömålen. Kostnader och intäkter för staten, kommuner och andra berörda som markägare, arren- datorer och jägare ska redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten och kommunerna ska utredaren presen- tera förslag till finansiering enligt gällande finansieringsprinciper. 
 I 15 § kommittéförordningen anges vidare 
 Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala själv- styrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkur- rensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 
  
 8.1.2 
  
 Problemen och utredningens förslag att minska dessa 
  
 Som beskrivits i kapitel 3 har  
 vildsvins-, 
  kron- och dovhjortsstam- marna vuxit betydligt i antal under den senaste tioårsperioden. Som en effekt av denna ökning har skador på jord- och skogsbruk samt antalet viltolyckor i trafiken kopplade till dessa arter kraftigt ökat. Samtidigt har de större stammarna inneburit ökade värden för jägare och företag med inriktning mot viltbruk som t.ex. jakt- och annan viltturism, samt genom produktion av viltkött. 
 Ett komplicerande förhållande avseende fördelningen av värden och kostnader är att vilt rör sig mellan olika områden. Det innebär att den som gynnar vilt på sin mark, för att nyttja denna resurs, också kan skapa oönskade effekter och därmed kostnader på annans mark. Dessa kostnader kan drabba såväl enskilda som allmänna intressen i form av skador t.ex. på jord- och skogsbuk och av viltolyckor i trafiken. En avvägning måste därför göras mellan olika intressen för att de ska kunna samexistera. Sådana avvägningar bör i första hand göras i samverkan mellan olika intressegrupper, men kan även inne- fatta myndighetsutövande. 
 Kostnader på grund av vilt uppgår i dag till miljardbelopp. Exem- pelvis beräknades vildsvin i medeltal leda till trafikolyckor motsva- rande 290 miljoner kronor per år under perioden  
 2008–2012. 
  Enligt en uppskattning av Jordbruksverket medförde vildsvin skador för 
 244 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 17 miljoner kronor under 2009 enbart i Södermanland. Till detta kommer skador på skog, hustomter, golfbanor och kyrkogårdar. Slutligen tillkommer ekonomiskt svårmätta kostnader som t.ex. rädsla för att möta vildsvin i naturen. 
 Samtidigt bör man beakta viltets värden. Värdet för vildsvin upp- skattades för jaktåret 2005/2006 till 100 miljoner per år och bör ha ökat som en effekt av de ökade stammarna. Värdet består av rekrea- tion och värde i form av köttvärde och inkomster från jaktturism. 
 Klövviltstammarnas tillväxt påverkas av reducerande faktorer främst i form av jakt och förekomst av rovdjur samt av stimuleran- de faktorer som tillgången på föda. De växande klövviltsstammarna är resultat av begränsad jakt, begränsade rovdjursstammar och god tillgång på föda. 
 Genom att möjliggöra effektivare jakt och minska tillgången på foder kan viltstammarnas tillväxt begränsas och vid behov kan stor- leken minskas. Därmed kan också de skador som viltstammarna medför minska. 
 God tillgång på föda av hög kvalitet leder till ökad överlevnad, främst av unga djur, snabbare tillväxt, och tidigare reproduktions- start. Alla faktorer som möjliggör snabb populationstillväxt och vid- makthållande av stora populationer. 
 Minskad tillväxt av klövviltspopulationer genom begränsning av utfodring 
 Utfodring utförs av jägare och markägare i syfte att stödja, avleda och/eller locka vilt. Intresset för att utfodra vilt har ökat och år 2013 utfodrades för ca 340 miljoner kronor. Utfodring sker numera året runt, även under vegetationsperioden då naturens egen produktion är som störst. 
 Det finns ett regelverk för vad som får användas till utfodring av vilt. Jordbruksverket, tillsammans med länsstyrelsen, ansvarar för att detta regelverk följs. Däremot finns inga regler om tillåtna mängder foder som får placeras ut. Under 2013 uppskattades den totala mäng- den foder som användes för utfodring till 130 000 ton. Det finns inte heller några regler för hur utfodring får ske. 
 I syfte att hejda viltstammarnas tillväxt och öka möjligheten att balansera dem vid lämpliga nivåer föreslår utredningen att stödjan- de utfodring under vegetationsperioden inte ska vara tillåtet. Genom denna åtgärd kan klövviltsstammarnas tillväxthastighet minskas, i 
 245 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 synnerhet för vildsvin. Därmed underlättas regleringen av popula- tionerna. 
 Om dessa åtgärder inte visar sig vara tillräckliga föreslås att ytter- ligare beslut om begräsningar av utfodring, för angivet område och tid, ska kunna fattas av länsstyrelsen. 
 Genom våra förslag ges kompletterande möjligheter, utöver jakt, att balansera viltstammarna i syfte att bedriva en framgångsrik vilt- förvaltning. 
 En utebliven förändring bidrar med största sannolikhet till en fortsatt ökning av vilt med ökade skador och kostnader som följd, samt en ovälkommen ökad polarisering i den redan befintliga intresse- konflikten. 
 Effektiviserad jakt genom förändringar i kameraövervakningslagen 
 Åteljakt är den i dag viktigaste jaktformen vid vildsvinsjakt. Vildsvin är nattaktiva och besöker vanligen åtlar under denna tid på dygnet. Olika individer och grupper av individer uppsöker åtlar vid olika tider under natten. För att möjliggöra effektiv jakt är kunskapen om när åtlarna besöks av stor vikt och användning av åtelkamera underlättar för att skaffa sådan kunskap. 
 Det är väl känt att ett stort antal kameror används av privatper- soner i syfte att övervaka vilt, antalet bedöms uppgå till tiotusentals. Dock är antalet ansökningar om tillstånd få, endast fyra personer har medgivits tillstånd för kameraövervakning av vilt under den senaste tioårsperioden. Det innebär att de flesta kameror i dag är utplacerade utan tillstånd och därmed utgör en risk mot den personliga inte- griteten. 
 Eftersom kamerorna är utplacerade utan tillstånd saknas normalt även skyltning. Det försvårar för besökare i naturen att undvika att fångas på bild. Att komma till rätta med de olagligt utplacerade kamerorna kan uppnås såväl genom en ökad tillsyn som genom ett förenklat anmälningsförfarande samt sänkt kostnad för prövning av tillståndsansökan. 
 I syfte att effektivisera jakten för att minska vildsvinsstammens tillväxt och öka andelen legala kameror för viltövervakning föreslås att användningen av åtelkamera vid vildsvinsåtel förenklas. Det ska ske genom att dagens tillståndsplikt ersätts med anmälan. Vidare före- slås att avgiften vid prövning av tillstånd för kameraövervakning 
 246 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 sänks från nuvarande 3700 kronor (avgiftsklass 5, 10 § avgiftsför- ordningen) till 700 kronor (avgiftsklass 2 samma förordning). 
 Om de föreslagna förändringarna inte genomförs försvåras en legal effektiv jakt på vildsvin. Effekten blir växande vildsvinspopula- tioner och till dem relaterade skador. Vidare finns risk för fler olag- liga kameror utplacerade i naturen med de konsekvenser det medför i form av integritetsrisker. Att lösa problemet med olagliga kameror enbart genom intensifierad tillsyn kräver mycket stora resurser. Sannolikheten för att hitta en viltkamera i naturen är liten. 
  
 8.2 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser 
  
 Utredningens förslag kan medföra såväl vinster som kostnader ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Huvudsakliga vinster är minskade trafikolyckor, ökad konkurrensförmåga för svenskt jord- och skogs- bruk samt minskade kostnader för skador på annan egendom. Det går emellertid inte att göra direkta uppskattningar av hur stora de ekonomiska effekterna blir som följd av våra förslag eftersom det inte går att kvantifiera minskningen i skador som uppnås genom för- slagen. 
 Vad gäller trafikolyckor kan vi konstatera att mängden djur på- verkar antalet olyckor. Åtgärder som möjliggör minskade viltstam- mar kommer därmed även att minska antalet viltolyckor i trafiken. Förslagen har alla till syfte att möjliggöra minskade viltstammar och därmed minskade kostnader för viltolyckor i trafiken. 
 Andra åtgärder som skulle kunna minska antalet viltolyckor är viltstängsel längs vägarna och strategisk placering av utfodringsplat- ser. Det statliga vägnätet uppgår till 98 500 km (Sveriges vägnät 2014 hemsida). I dag är ca 3000 km försedda med viltstängsel (Fakta om viltstängsel 2012 hemsida). Kostnaden för att sätta upp traditionella viltstängsel uppskattas i medeltal till 400  
 000–600 
  000 kronor per kilometer väg och varierar betydligt med omgivande terräng (Simmons och Foster personlig kommunikation). 
 Till detta ska också skötseln av stängslen inkluderas vilken upp- skattas till ca 2000 kronor per kilometer och år. P.g.a. de stora kost- naderna är viltstängsel endast en alternativ lösning av problemen med viltolyckor vid särskilt drabbade områden. Dessutom fungerar stängsel som barriärer för viltet, vilket medför negativa effekter på dess naturliga spridningsmönster och då inte bara för klövvilt. 
 247 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 Tabell 4 Samhällsekonomiska kostnadsminskningar som effekt av minskat antal viltolyckor i trafiken. Kostnader anges i miljoner kronor. 
  
 Kronhjort 
  
 Dovhjort 
  
 Vildsvin 
  
 Total kostnad 
  
 Kostnad per olycka 
  
 0,061 
  
 0,061 
  
 0,098 
  
 Antal olyckor 2013 
  
 301 
  
 1167 
  
 4198 
  
 Nuvarande total kostnad 
  
 18 
  
 70 
  
 411 
  
 500 
  
 Sänkning av viltolyckor 
  
 Minskad kostnad 
  
 5 % 
  
 17 
  
 67 
  
 391 
  
 25 
  
 10 % 
  
 16 
  
 64 
  
 370 
  
 50 
  
 20 % 
  
 15 
  
 57 
  
 329 
  
 100 
  
 Källa 
 : Foster, personlig kommunikation och Nationella viltolycksrådet. 
 En utfodringsplats attraherar vilt och om platsen är belägen nära bilväg ökar sannolikheten att vilt passerar denna på väg till utfodrings- platsen, en situation som ökar risken för trafikolyckor. Genom vårt förslag medges Naturvårdsverket att meddela föreskrifter som för- bjuder utfodringsplatser i närheten av vägar och därmed kan antalet olyckor sänkas genom dessa föreskrifter 
 Utredningen uppskattar att en tioprocentig sänkning av antalet viltolyckor där vildsvin, kron- och dovhjort är inblandade skulle med- föra en sänkning av kostnaderna med 50 miljoner kronor utifrån 2012 års statistik (tabell 4). Vildsvin är den enskilt viktigaste arten avseende dessa kostnadssänkningar. 
 Viltets skadeverkningar för jordbruket uppstår genom tramp- ligg- och betesskador. Skadornas omfattning beror av såväl vilt- tillgång som förebyggande åtgärder. De senare inkluderar avledande utfodring, instängsling av jordbruksmark och skrämseljakt. Instängs- ling medför kostnader för jordbrukaren, som enligt uppskattningar uppgår till mellan 700 och 2300 kronor per hektar. Möjligheten av att använda stängsel beror på markernas arrondering och grödans värde och är inte ekonomiskt försvarbart för alla marker. 
 Instängsling kräver kontinuerlig tillsyn för att undvika att vilt, främst dovhjort, fastnar i stängslet och för att undvika att öppningar uppstår där viltet kan passera. Sådan tillsyn är tids- och därmed kost- nadskrävande. Slutligen leder instängsling av åkermark till sprid- ningsbarriärer liknande stängsling av vägar. Därmed fungerar stängs- ling endast som en av flera kompletterande metoder för att minska skador av vilt på jordbruket. 
 248 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 Skrämseljakt är främst lämpligt under vissa särskilt känsliga perioder. Med hjälp av avledande utfodring på viltåkrar och intensiv skrämseljakt kan skador förebyggas. Intensiv skrämseljakt är tids- krävande och leder därmed till kostnader för jordbrukaren. Perioder då skrämseljakt är en viktig förebyggande åtgärd uppgår normalt till ca två veckor per fält och gröda. Eftersom startdatum varierar med sädesslag och fältets läge blir den sammanlagda tiden för ett en- skilt jordbruk längre. Enligt LRF kan den känsliga perioden uppgå till totalt sex veckor. 
 Vilt är en naturlig del i miljön och samhället måste tåla vissa skador. Däremot finns inga nivåer fastslagna för vad som anses vara skäliga. Studier har uppskattat att skador av vilt lokalt kan uppgå till 20 procent, medan det är mer normalt att de uppgår upp till tio procent. Skadenivåerna varierar betydligt mellan olika områden. 
 En lönsamhetsberäkning, utifrån ett jordbruk på 240 ha i Mellan- sverige med inriktning mot spannmålsodling, kom fram till att täck- ningsbidraget blir negativt vid tjugofemprocentiga skador (tabell 5). Det innebär att vid denna skadegrad drivs verksamheten med förlust. Vid tioprocentiga skador är täckningsbidraget positivt men skill- naden mot obefintliga skador är fortfarande stor. 
 En annan studie, baserad på fem gårdar i olika delar av Sverige, uppskattar en resultatsänkning på mellan 5 och 20 procent som effekt av vildsvinsskador. Kostnader av viltskador varierar betydligt mellan geografiska områden och jordbruksföretagens olika inrikt- ning. För ett enskilt jordbruk kan kostnaderna vara betydande be- roende var det finns i landet. 
 Tabell 5 Täckningsbidraget som en effekt av skadegrad vilken skulle kunna uppkomma genom t.ex. vilt. 
  
 Skadegrad 
  
 Täckningsbidrag (kronor) 
  
 Procentuell nedgång 
  
 0 
  
 280 000 
  
 - 
  
 10 
  
 105 000 
  
 62 % 
  
 25 
  
 -159 
  000 
  
 157 % 
  
 Källa 
 : Lucas, personlig kommunikation 
 Utredningens förslag syftar alla till att öka möjligheterna att reglera viltstammarnas storlek och därmed också skadorna på jordbruket. Detta i sig är inte tillräckligt utan kompletterande åtgärder kommer att behövas även i fortsättningen. Det kan handla om avledande 
 249 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 utfodring, stängsling och skrämseljakt. Att avgöra vad som är lämpliga mängder vilt och lämpliga skadeförebyggande åtgärder är främst lokala och regionala samverkansuppgifter inom ramen för föreslagna föreskrifterna. Genom vårt förslag kan dock länsstyrel- sen vid behov även införa förbud rörande utfodring i särskilt skade- drabbade områden och där samverkan av någon anledning misslyckas. 
 Om våra förslag inte genomförs bedömer vi att viltstammarna kan fortsätta öka med ökande problem för jordbruket som följd. En sådan utveckling kan utgöra ett framtida hot mot ett konkurrens- kraftigt svenskt jordbruk. 
 I fråga om skogsbruk är kronhjort den art, av de vi behandlar i detta delbetänkande, som utgör det största problemet. Genom sitt beteende att gnaga bort remsor av bark från gran (s.k. barkfläng- ning) kan träden infekteras av röta. En effekt av rötan är att en stor del av de infekterade träden blåser ned och att kvarstående träd inte kan användas till annat än massa eller brännved. 
 Problemens storlek varierar betydligt mellan olika områden. Skälen till denna variation är ännu oklara, men det finns indikationer att problemen är vanligare när det finns gott om fiberfattigt högenergi- foder. Exempel på sådan föda är olika sorter rotsaker, vilka är van- liga vid vildsvinsutfodring men som också nyttjas av annat klövvilt. 
 Det finns i dag inga fastställda kostnadsskattningar för dessa skogsskador. Problemet har emellertid identifierats av Skogsstyrel- sen, som har påtalat behovet av att undersöka denna fråga närmare (Rowe personlig kommunikation). 
 Vildsvinens effekter på skogsbruk är mer oklara. Det har före- slagits att de skulle kunna medföra ett värde genom att de bökar i marken och därmed skulle gynna föryngring av vissa trädslag och örter. Samtidigt finns farhågor om att vildsvinsbök kan leda till röta hos gran. 
 Sammantaget är det främst förslaget om möjligheter att begränsa utfodring som skulle kunna ha en positiv effekt för skogsbruket. Detta genom ökade möjligheter att reglera kronhjortsstammen samt minska kronhjortens behov av fiberrikt foder i form av granbark. 
 Utifrån avsaknaden av information är det inte möjligt att avgöra hur stora skogsbrukets kostnader skulle bli om våra förslag inte genomförs. 
 Samtidigt som våra förslag innebär minskade kostnader för vissa samhällssektorer bör man beakta att de även innebär sänkta värden för andra sektorer. Viltet medför jaktmöjligheter som ger ett värde i form av rekreation för den enskilde. Vidare är viltkött en efter- 
 250 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 traktad produkt som värderas högt i vissa kretsar. Slutligen har den goda vilttillgången lett till ett ökat intresse för att utveckla vilt- turism, jakt- såväl som viltskådningsturism. 
 För dessa värden finns inga aktuella beräkningar, men en under- sökning för jaktåret 2005/2006 visar att bruttojaktvärdet uppgick till drygt 3,1 miljarder kronor. Det var framför allt älg, och till viss del rådjur, som stod för de största värdena. Enligt undersökningen bestod 64 procent av rekreationsvärden och 36 procent av köttvärden. 
 Värden kopplade till viltturism är sämre undersökta. Från LRF har rapporterats att medlemmarnas intäkter totalt uppgick till 150 mil- joner kronor under 2011. I dessa intäkter ingick såväl jaktturism som utarrendering av jaktmark. Vidare framförs från Jordägareför- bundet och Sveriges yrkesjägareförening att det i dag förekommer väl utvecklade turismkoncept med fokus på jakt, vilka leder till posi- tiva ekonomiska kringeffekter i lokalsamhället i form av övernatt- ningar, catering m.m. Utredningen har emellertid inte funnit några vedertagna ekonomiska beräkningar för denna sektor avseende klöv- vilt. 
 Våra förslag syftar till att underlätta regleringen av viltstammar- na med möjlighet att minska dessa där det finns behov för detta. Det är inte möjligt att kvantifiera värdeminskningen för den en- skilde jägaren eller för företag med inriktning mot viltturism som effekt av eventuellt minskade viltstammar. Emellertid utgörs värdet för den enskilde jägaren, och även jaktturisten, till stor del av rekrea- tion. Minskade viltstammar innebär inte att möjligheten till jakt uteblir och därmed bedöms rekreationsvärdet fortsatt kunna vara högt. Detta värde innefattar betydligt mer än antalet fällda djur. Däremot kommer minskade stammar att leda till att färre djur fälls, vilket leder till minskat totalt köttvärde. I tabell 6 anges köttvärdets minskning som en effekt av antalet fällda djur baserat på 2005/2006 års situation. 
 Tabell 6 Minskat köttvärde som effekt av färre antal fällda djur. Värden anges i miljoner kronor Beräkningar utifrån Phillips m.f.l. 2008. 
  
 Kronhjort 
  
 Dovhjort 
  
 Vildsvin 
  
 Total minskning 
  
 Köttvärde 2005/2006 
  
 9,0 
  
 18 
  
 36,0 
  
 - 
  
 10 % färre djur fällda 
  
 8,1 
  
 16,2 
  
 32,4 
  
 6,3 
  
 20 % färre djur fällda 
  
 7,2 
  
 14,4 
  
 28,8 
  
 12,6 
  
 251 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 Sammantaget bedömer utredningen att de positiva samhällsekono- miska effekterna av våra förslag överväger de negativa effekter som uppstår för jägare och den spirande viltturismnäringen. Detta främst genom färre viltolyckor och minskade skador på jordbruket. 
  
 8.3 
  
 Finansiella konsekvenser 
  
 De föreslagna regeländringarna innebär förändrade förutsättningar för Naturvårdsverket och länsstyrelsen. Naturvårdsverket är natio- nellt ansvarig myndighet för jakt- och vilt. Som vi beskrivit i det tidigare delbetänkandet,Viltmyndigheten – jakt och viltförvaltning i en ny tid (SOU 2013:71), ansvarar Naturvårdsverket för frågor om jakt- och vilt enligt jaktlagstiftningen. 
 I verkets uppdrag ingår att meddela föreskrifter och beslut i olika jakt- och viltfrågor. Det finns tio gällande föreskrifter om jakt, vilt och viltvård. Det finns även exempel på bemyndiganden att meddela föreskrifter men som inte nyttjats. Ett exempel är bemyn- digandet att meddela föreskrifter för åteljakt på vildsvin. Möjlig- heten att använda sitt bemyndigande används av Naturvårdsverket när de anser att behov finns. 
 I vårt förslag ges Naturvårdsverket bemyndigande att meddela föreskrifter om utfodring av frilevande klövvilt. I linje med upp- draget är detta att betrakta som ordinarie verksamhet och ska där- med rymmas inom befintlig budget och utföras på eget initiativ om skäl föreligger. Med tanke på den beskrivna situationen utgår utred- ningen från att detta kommer att genomföras. 
 I förslaget ges länsstyrelsen möjlighet att besluta om utfodring av frilevande klövvilt samt ansvar för tillsyn av utfodring av vilt. Att länsstyrelsen fattar beslut om utfodring är att betrakta som en ordinarie uppgift. Sådana beslut kan jämföras med beslut om skydds- jakt eller förbud att använda jakthund vilka alla är beslut med syfte att möjliggöra en framgångsrik viltförvaltning. Utredningens för- slag innebär att länsstyrelsen, inom ordinarie verksamhet, ges ett ytterligare verktyg som komplement till främst skyddsjakt i arbetet med att förvalta viltstammarna. 
 Vi har också övervägt ett alternativ där all utfodring av frilevande klövvilt förbjuds, men för avledande utfodring kan undantag med- ges. I detta alternativ föreslogs länsstyrelsen hantera ansökningar om tillstånd för de som önskar genomföra avledande utfodring. Det har framförts att ett sådant förslag kan leda till ett minskat tillsyns- 
 252 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 behov. Dock bör påpekas att det eventuellt minskade tillsynbehovet kommer att följas av en ökad mängd ärenden i form av ansökningar. Utredningen finner det inte möjligt att avgöra vilket av alternativen som skulle leda till den mest kostnadseffektiva lösningen ur ett länsstyrelseperspektiv. 
 Avseende tillsyn anser utredningen den ligga inom länsstyrelsens ordinarie tillsynsverksamhet och ska finansieras inom ramanslaget och egenidentifierad prioritering. Behovet kommer att variera betyd- ligt mellan olika länsstyrelser då den länsvisa variationen av utfodring- ens omfattning är mycket stor. Hur tillsynsbehovet prioriteras be- slutar respektive länsstyrelse. Genom minskad utfodring kan andra arbetsuppgifter inom viltförvaltning reduceras genom minskade vilt- skadeproblem. En tänkbar sådan vinst skulle kunna vara färre skydds- jaktsansökningar från enskilda markägare. 
 Utredningen vill samtidigt poängtera att de kraftigt ökade vilt- stammarna har inneburit betydande förändringar och ökad arbets- belastning för länsstyrelsen. Regeringen bör därför överväga att till- föra ökade resurser för att möta dessa nya förutsättningar. 
 Utredningen föreslår vidare förändringar i kameraövervaknings- lagen. När det gäller anmälan om kamera eller ansökan om tillstånd för kameraövervakning så är de belagda med en avgift i syfte att täcka länsstyrelsens kostnader. Länsstyrelsen kan därmed äska medel för att täcka eventuell ökning av anmälningar eller ansökningar. Det innebär att dessa förändringar i sig är finansierade. 
 Vi konstaterar att den föreslagna sänkningen av avgiften för att pröva tillståndsansökningar kan leda till marginella intäktsminsk- ningar för länsstyrelsen. Länsstyrelsernas avgifter är beräknade utifrån en medelärendehanteringstid. Sänkt avgift för tillståndsprövning av viltkameror kommer enligt vår bedömning att innebära en stor ök- ning av ärenden som är av liknande typ. I dessa fall bör en relativt enkel beslutsmall kunna tas fram vilket medger en snabbare och rationellare ärendehantering. 
 Dagens avgift motsvarar en ärendehanteringstid av fyra och en halv timme medan den avgift vi föreslår motsvarar 55 minuter. Genom vårt förslag frångår vi att avgiften baseras på en ärendehanterings- tid. Skälen är som anges i 7.2 målgruppens bristande betalnings- förmåga eller betalningsvilja. Trots att avgiftssänkningen leder till att mängden ärenden ökar, menar vi dock samtidigt att ärendehante- ringen bör kunna rationaliseras. Den nya tidsåtgången per ärende lär därmed på sikt kunna närma sig 55 minuter. Vi bedömer därför 
 253 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 att länsstyrelsernas intäktsminskning som marginell och att den därför bör den kunna hanteras inom nuvarande budgetläge. 
 Tillsyn av kameror ingår, enligt kameraövervakningslagen, i läns- styrelsens uppdrag. Därmed åligger det länsstyrelsen att prioritera vilka kameror man anser behövs och som man ska utöva tillsyn över. Denna prioritering ska genomföras inom befintlig budget. 
  
 8.4 
  
 Konsekvenser för uppfyllelse av miljömålen 
  
 Ett flertal miljömål påverkas av hur viltförvaltningen utförs. Utred- ningens förslag på regelförändringar syftar främst till att underlätta reglering av olika klövviltsarter. 
 En begränsning av utfodring leder till ökade möjligheter att hålla klövviltsstammarna på, utifrån de ekologiska förutsättningarna, lämp- liga nivåer. Med tanke på främst dovhjorts, kronhjorts och rådjurs samlade betestryck i skogen, med stora effekter på främst lövträd, örter och djurarter specialiserade på dessa växter, kan minskade stammar antas bidra till en bättre uppfyllelse av miljömålen levande skogar och ett rikt växt- och djurliv. En reglering av vildsvinsstam- men minskar de negativa effekterna på jordbruket och ökar därmed indirekt möjligheten att uppnå miljömålet ett rikt odlingslandskap. 
 Klövviltet i sig själv bidrar till att miljömålet ett rikt växt- och djurliv kan uppfyllas. Stammarna är i dag stora och inte utsatta för någon hotbild inom överskådlig framtid. Det innebär att en minsk- ning av stammarna inte medför något hot mot att miljömålet ett rikt växt och djurliv kan uppfyllas. Inte heller rovdjur, som till viss del lever av dessa klövviltsarter, kan anses vara hotade som en effekt av minskade klövviltsstammar. 
 De föreslagna undantagen i kameraövervakningslagen har främst till avsikt att underlätta reglering av vildsvin. Konsekvenserna av en minskad vildsvinsstams för miljömålens uppfyllelse är desamma som ovan. 
  
 8.5 
  
 Konsekvenser utifrån ett brottsperspektiv 
  
 Utifrån våra förslag skulle ett underlättande för att använda åtel- kamera vid vildsvinsåtel eller annan viltövervakning kunna innebära en ökad risk för jaktbrott. Exempelvis har Rovdjursföreningen har framförts att även andra viltslag, främst rovdjur, kan besöka vild- 
 254 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 svinsåtlar. Arter som i dag är utsatta för illegal jakt och som har över- lappande utbredning med vildsvin är björn, lo och varg. Därmed skulle dessa arter kunna uppehålla sig vid vildsvinsåtlar, björn för att ta del av själva födan, varg och lo för att ta del av den resurs som vildsvinen utgör eller av den ökade tillgången av smågnagare. Dessa arter skulle därmed kunna utsättas för en större risk för illegal jakt. 
 Antalet personer som utövar illegal jakt på stora rovdjur är få och övertygade motståndare till rovdjur. Dessa planerar och genomför illegal jakt på stora rovdjur trots att det är ett grovt jaktbrott med lägst sex månaders fängelse i straffskalan. (Illegal jakt på stora rov- djur 2007). Det ska jämföras med det ringa brott som en åtel- kamera utan tillstånd i dag anses vara. 
 Utredningen gör därför bedömningen att de personer som är kapabla att utföra illegal jakt på stora rovdjur knappast avstår att använda åtelkameror, ifall de anser dessa underlätta sin jakt. Detta oavsett tillståndskrav eller anmälan enligt kameraövervakningslagen. Därmed bör inte ett undantag från kameraövervakningslagen anses öka risken för illegal jakt på rovdjur. 
  
 8.6 
  
 Konsekvenser utifrån ett jämställdhetsperspektiv 
  
 Naturen används av såväl män som kvinnor, men till viss del på olika sätt (Nordström 2008, Blackwell 2012). Även om båda könen relativt ofta ägnar sig åt ett friluftsliv där promenader med och utan hund, strövtåg i skogen dominerar, utför kvinnor dessa aktiviteter mer frekvent än män. Aktiviteter som främst utförs av män men är terränglöpning, fiske och jakt men då betydligt mer lågfrekvent än de vanligaste aktiviteterna.(Bild 21). 
 Ur jägarens, vilken oftast en man även om andelen kvinnor ökar, perspektiv är god vilttillgång att föredra. Genom olika åtgärder som exempelvis utfodring försöker jägaren se till att tillgången av vilt är god. En god tillgång av vissa viltarter medför dock att en del människor känner rädsla för att möta dem i naturen. 
 Att känna rädsla innebär inte nödvändigtvis att man avstår från att besöka naturen men kan leda till att den rädde känner obehag under sin vistelse i naturen. Detta obehag är också är en kostnad (Bradshaw, personlig kommunikation). Exempel på arter som inger rädsla hos allmänheten är vildsvin och björn (Ericsson m.fl. 2010). Även om rädslan för att möta vildsvin varierar mellan stad 
 255 
  
 Konsekvensanalys 
  
 SOU 2014:54 
  
 och landsbygd samt vildsvinets utbredning, så är rädslan för att möta vildsvin i naturen alltid större hos kvinnor än hos män (Tabell 6). 
 Ur ett jämställdhetsperspektiv kan därför begränsningar i utfod- ring, med minskade vildsvinsstammar som resultat, antas ha positiv inverkan på ett jämställt friluftsliv. Ett friluftsliv där såväl kvinnor som män kan utöva de aktiviteter man önskar utan att bli begrän- sade av rädslan för att möta vildsvin. 
 Vad gäller förenklingar i kameraövervakningslagen avseende vilt- övervakning är frågan mer komplex. Då kvinnor, till större del än män, ägnar sig åt att promenera och ströva i naturen är risken att de fångas på bild större än för män. Därmed ökar risken för integri- tetsintrång mer för kvinnor än för män med ett ökat antal kameror. Emellertid innebär vårt förslag att kameraanvändning främst ska underlättas vid en vildsvinsåtel, som normalt inte är en attraktiv plats att uppehålla sig vid oavsett kön. 
 Bild 21 Bilden visar skattning av antalet aktiviteter per person och år enligt en enkätundersökning inom forskningsprogrammet Friluftsliv i förändring. Bilden baseras på data från Mcdonald (2012). 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 Män 
  
 10 
  
 Kvinnor 
  
 5 
  
 0 
  
 256 
  
 SOU 2014:54 
  
 Konsekvensanalys 
  
 Syftet med denna regeländring är vidare att möjliggöra en effektivi- serad jakt på vildsvin med syfte att reglera stammarna. Därmed leder denna ändring samtidigt till en förbättrad möjlighet att utöva friluftsliv för de som i dag är rädda för att möta vildsvin i naturen. Med dessa perspektiv i beaktande finner utredningen att den före- slagna regelförenklingen i kameraövervakningslagen totalt sett ökar förutsättningarna för ett jämställt friluftsliv. 
 Tabell 7 Andel personer som uppgett att de känt rädsla för att möta vildsvin i naturen i riket och i särskilt undersökta län. 
  
 Geografisk omfattning 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Riket 
  
 22% 
  
 46% 
  
 Stockholms län 
  
 29% 
  
 40% 
  
 Västerbottens län 
  
 6% 
  
 12% 
  
 Norrbottens län 
  
 8% 
  
 16% 
  
 Dalarnas län 
  
 21% 
  
 42% 
  
 Marshall 
  
 19% 
  
 28% 
  
 Västernorrlands län 
  
 11% 
  
 20% 
  
 Jämtland län 
  
 8% 
  
 16% 
  
 Källa 
 : SLU FOMA/Bradshaw & de träder i huvudsak först in när viltskada redan har uppkommit. 
 Vårt förslag att i huvudsak införa en dispositiv avståndsregel för utfodring baseras istället på människors förmåga att samarbeta i före- byggande syfte för att hindra att viltskador uppkommer. En sådan regel uppmuntrar till lokal samverkan, och det är på det lokala planet exempelvis vildsvin måste förvaltas. Det är de närmast belägna fastig- 
 266 
  
 SOU 2014:54 
  
 Särskilda yttranden 
  
 heterna som drabbas av de största viltskadorna och dessa fastig- heters ägare måste därför förmås att samverka. 
 I vårt förslag finns ett inbyggt incitament för att systemet ska fungera i praktiken, vilket vi anser avgörande. Ingen kostsam offent- lig kontrollapparat behövs, utan det sköter grannarna om. Fungerar inte samverkan finns möjlighet att vidta straffrättsliga sanktioner, vilket är mer kännbart än viten. 
 En annan viktig fördel med vårt förslag är att det även inklu- derar 34 § jaktlagen, som förbjuder olovligt lockande av vilt. Att väva in en avståndsregel där bidrar i stor utsträckning till att klargöra innebörden av en idag otydlig och svårtillämpad rättsregel, samtidigt som straffsanktionen finns tillgänglig. Denna aspekt tar utredarens förslag inte någon hänsyn till. 
 Vi har flera synpunkter på det förslag som utredningen lägger fram rörande reglering av utfodring av vilt som bl.a. framgår ovan, men en av de viktigaste och mest principiella invändningarna rör den beslutsbefogenhet som regeringen genom jaktförordningen förslås ge länsstyrelserna att besluta om utfodring av frilevande klövvilt. 
 Vi är av uppfattningen att det finns en gräns för hur långtgående inskränkningar som myndigheten kan besluta om, utan att det blir fråga om så pass stora begränsningar av användningen av en fastig- het att det är att betrakta som en otillåten rådighetsinskränkning. Ett helt öppet mandat för länsstyrelserna, såsom utredningen föreslår, anser vi passerar den gränsen och är därmed ur rättslig synpunkt oacceptabelt. 
 Vi är av uppfattningen att länsstyrelsernas befogenheter måste preciseras till att avse det problem som har utlöst uppdraget att se över frågan om utfodring av vilt, alltså uppkomsten av viltskador. Vi anser att en sådan precisering av bemyndigandets omfattning ska- par en mer rättssäker tolkning och tillämpning av bemyndigandet som sådant samt ger myndigheten tydligare vägledningen till när bemyndigandet är tänkt att användas. 
 Vi anser därför att beslut endast ska kunna fattas när särskilda skäl föreligger – exempelvis i form av allvarliga skador på jord- och skogsbruksmark, vilket är ett begrepp som dels utredningen använ- der i andra sammanhang, dels redan finns i jaktförordningens 23 a § om skyddsjakt: att åtgärda allvarlig skada, särskilt på gröda, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom. Länsstyrelsens beslutsbefo- genhet är också begränsad till särskilda skäl i 19 § jaktförordningen när det gäller att begränsa hundanvändning, så den modellen an- vänds redan. 
 267 
  
 Särskilda yttranden 
  
 SOU 2014:54 
  
 Viltövervakningskameror 
 Lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning kom till i en tid då övervakningskameror för vilt inte fanns tillgängliga eller efter- frågades i någon nämnvärd omfattning. Övervakning av vilt genom kameror var en företeelse som inte var känd och lagen kom därför att formellt omfatta även detta utan närmare överväganden. Sam- hällsutvecklingen med en accelererande teknikutveckling i spetsen, kombinerat med främst en ökning av vildsvinsstammen, har dock gjort frågan aktuell och lagen missanpassad i förhållande till verklig- heten. Enligt vår mening borde kameraövervakningslagen egentligen inte alls omfatta viltövervakning. 
 Utredarens förslag till undantag från tillståndsplikten för över- vakning av vildsvinsåtlar i jaktligt syfte är ett steg i rätt riktning men är samtidigt väldigt begränsat. Vi förstår dock att utredaren har haft ambitionen att utforma ett förslag som passar in i dagens kamera- övervakningslag, även om friare förutsättningar än så hade varit önskvärt, t.ex. vad gäller andra arter och då särskilt invasiva arter. 
 I huvudsak stödjer vi alltså utredarens förslag när det gäller viltövervakningskameror, men anser att en ansökningsavgift samt anmälningsavgift för privatpersoner kunnat stanna vid 250 kr (mot- svarande avgifter för ansökan om tillstånd att inneha skjutvapen). Anledningen till detta är att pressa totalkostnaden för viltövervak- ningskameror, något vi bedömer skulle främja den önskade utveck- lingen mot en mer kontrollerad användning av viltövervaknings- kameror. 
 Allmänt 
 Avslutningsvis vill vi lyfta fram tidspressen för utredningens arbete. Utredningen har haft att hantera ett antal  
 juridiskt-tekniskt 
  och praktiskt komplicerade frågor, samtidigt som ibland diametralt mot- stående intressen måste balanseras. För att lyckas krävs då såväl resurser som tid. Vissa avgörande ställningstaganden har dessutom gjorts mycket sent i utredningen, vilket enligt vår uppfattning på ett negativt sätt har påverkat kvalitén på utredningens slutprodukt i form av det andra delbetänkandet. 
 268 
 Referenser 
 Förarbeten 
 Utrednings- och kommittébetänkanden 
 SOU 1987:74  
 Optisk-elektronisk 
  övervakning SOU 1990:60 Skada av vilt 
 SOU 2009:87 En ny kameraövervakningslag 
 SOU 2013:59 Ersättning vid rådighetsinskränkningar 
 SOU 2013:71 Viltmyndigheten – jakt och viltförvalting i en ny tid. 
 Propositioner 
 1980/81:82 Åtgärder mot frilevande vildsvin m.m. 1986/87:58 om jaktlag m.m. 
 1989/90:119 om övervakningskameror m.m. 
 1993/94:117 Inkorporering av Europakonventionen och andra fri- och rättighetsfrågor. 
 1995/96: 43 Vissa arrenderättsliga frågor. 1997/98:64 Lag om allmän kameraövervakning. 1997/98:92 Ändringar i foderlagen, m.m. 
 2005/06:128 Anpassning till nya  
 EG-bestämmelser 
  om livsmedel, foder, djurhälsa, djurskydd och växtskydd m.m. 
 2012/13:115 En ny kameralag. 
 269 
  
 Referenser 
  
 SOU 2014:54 
  
 Utskottsbetänkanden 
 1995/96: LU8 Vissa arrenderättsliga frågor. 2012/13: JuU22 En ny kameraövervakningslag. 
 Rapporter 
 2011 National Survey of Fishing, Hunting, and  
 Wildlife-Associated 
  Recreation. U.S. Department of the Interior, U.S. Fish and Wild- life Service, and U.S. Department of Commerce, U.S. Thomas. 2011 National Survey of Fishing, Hunting, and Wildlife- Associated Recreation., Hämtat 20 februari 2014 från:  
 Olson. 
  
 Avgifter för prövning av ärenden, En handledning för Regerings- kansliet, kommittéer och särskilda utredare, ESV 2003:29, Ekonomistyrningsverket, Stockholm. ISBN  
 91-7249-164-7. 
  
 De gröna näringarnas affärer på gårdsnivå – nuläge och utvecklings- möjligheter  
 2012–2017, 
  2012, Lantbrukarnas riksförbund, Stockholm. Hämtat 20 april 2014 från:  
 http://www.lrf.se /Medlem/Foretagande/Driva-foretag/rapport/. 
  
 Förslag till en integrerad viltövervakning, 2010, Redovisning av rege- ringsuppdrag, Naturvårdsverket, Stockholm, ISBN  
 978-91-620- 
 6308-5. 
  
 Illegal jakt på stora rovdjur – Konflikt i laglöst land?, 2007, Rapport nr 22, Brottsförebyggande rådet, Stockholm, ISBN  
 978-91- 
 85664-77-1. 
  
 Nationell förvaltningsplan för vildsvin (Sus scrofa), 2010, Natur- vårdsverket, Stockholm, ISSN  
 0282-7298. 
  
 Nationell förvaltningsplan för björn, 2013, Naturvårdsverket, Stockholm, ISBN  
 978-91-620-8645-9. 
  
 Nationell strategi och handlingsplan för främmande arter och geno- typer, 2008, Rapport 5910, Naturvårdsverket, Stockholm, ISBN  
 91-620-5910-1. 
  
 Riktlinjer för utfodring av vilt, 2009. Jägareförbundet. Hämtad 1 oktober 2013 från: http://jagareforbundet.se/vilt/viltvard /viltvardsinformation/. 
 270 
  
 SOU 2014:54 
  
 Referenser 
  
 Redovisning av regeringens uppdrag att utarbeta en nationell för- valtningsplan för vildsvin m.m., 2010, Dnr  
 429-8643-08, 
  Natur- vårdsverket, Stockholm. 
 Redovisning av regeringens uppdrag om åtgärder med anledning av vildsvinsförekomst, 2009, DNR  
 39-14151/08, 
  Jordbruksverket, Jönköping. Hämtad 13 januari 2014 från: www.lotin.se/.../  
 Jordbruksverkets%20vildsvinsraport%20202009-1.pdf. 
  
 Registrering av familiegrupper av gaupe 2013, Versjon 09.12.13 rov- data.no och Naturvårdsverket, Stockholm. 
 Rovdjursturism, Turism kring de fyra stora rovdjuren med fokus på björn, 2008, Rapport nummer 5688, Naturvårdsverket, Stockholm. Hämtad 15 februari 2014 från:  
 https://www.naturvardsverket.se /Documents/publikationer/620-5688-3.pdf. 
  
 Rovdjursturism, Tre rapporter med kartläggning, litteraturstudie och juridisk analys, 2008, Rapport nr. 5687, Naturvårdsverket, Stockholm. Hämtad 15 februari 2014 från: http://www.naturvardsverket.se/Documents/publikationer/620  
 -5687-5.pdf. 
  
 Stödutfodring av vilt. Jägareförbundet. Hämtad 15 september 2013 från: http://jagareforbundet.se/vilt/viltvard/viltvardsinformation/. 
 Sammanställd information om Ekosystemtjänster, 2012, DNR  
 NV-00841-12, 
  Naturvårdsverket. Stockholm. 
 Technical report, covering the results of the concrete conservation actions  
 Frost, 
  the public awareness and dissemination actions  
 D1-D2, 
  and the overall project operation and monitoring action E4, during the period 1 Sept  
 2010–30 
  Sept 2012, Management of the invasive Raccoon Dog ( 
 Nyctereutes procyonoides 
 ) in the north- European countries (LIFE09 NAT/SE/ 000344). 
 The economic impact of wildlife tourism in Scotland, Scottish Government Social Research 2010. Hämtad 20 februari 2014 från:  
 http://www.scotland.gov.uk/Topics/Research/About /Social-Research. 
  
 Vildsvinsförvaltning i samverkan 2009. Lantbrukarnas Riksförbund, Rikspolisstyrelsen, Svenska Jägareförbundet, Svenska Kennel- klubben Sveriges Jordägareförbund och Sveriges Yrkesjägare- förening. Hämtad 1 september 2013 från: 
 271 
  
 Referenser 
  
 SOU 2014:54 
  
 http://www.lansstyrelsen.se/sodermanland/Sv/djur-och-natur/ 
 jakt-och-vilt/vildsvin/Pages/default.aspx. 
  
 Viltvård i skogen. Jägareförbundet. Hämtad 15 oktober 2013 från: http://jagareforbundet.se/vilt/viltvard/viltvardsinformation/. 
 Vildsvin, jakt och förvaltning, Kunskapssammanställning för LRF, 2008, Rapport nr 4, Svensk Naturförvaltning. Hämtad 1 oktober 2013 från: www.lrf.se/PageFiles/29215/Kunskapssamling%20om %20vildsvin.pdf. 
 Wildlife, watching and photography as a tourism product, Initial Assessment 2008, Visit Finland. Hämtad 20 februari 2014 från: http://87.108.50.97/relis/REL_LIB.NSF/0/09AA04A83A98B7 A3C22574EF0027097D/$FILE/MEK_Wildlife_kartoitus_2008 _Englanti.pdf. 
 Yttrande om riskvärdering beträffande vildsvinsförekomst i Sverige, 2009, DNR 2009/154, Statens Veterinärmedicinska Anstalt, Uppsala. 
 Litteratur 
 Andrén, Torres och Brock, Hughes, 2008, Slutrapport – Lodjursprojektet, Rapport till Naturvårdsverket. Hämtad 10 december 2013) från https://www.researchgate.net/publication/242675571_SLUTR  
 APPORT_-_LODJURSPROJEKTET. 
  
 Scott,  
 Gallagher 
  och Hake, M. 2006, Viltbetesåkrar, utfodring och skrämsel – ett försök att förebygga skador på gröda vid sjön Tåkern i Östergötland. Hämtad från 15 oktober 2013 från: http://www.viltskadecenter.se/index.php?option=com_content & 2013, The effects of baiting for hunting purposes on Gonzalez and their behavior, Report number 2013:3 From the Scandinavian Franklin research project. 
 Hemsidor 
 Allmänt om Salmonella (16 april 2013). Hämtad 18 februari 2014 från:  
 http://www.sva.se/sv/Mer-om-SVA1/Salmonellaportal/ 
 Allmant-om-salmonella/. 
  
 ASEK, Trafikverket (21 augusti 2013). Hämtad 15 januari 2014 från:  
 http://www.trafikverket.se/Foretag/Planera-och-utreda/ 
 Planerings--och-analysmetoder/Samhallsekonomisk-analys-och- 
 trafikanalys/ASEK---arbetsgruppen-for-samhallsekonomiska- 
 kalkyl--och-analysmetoder-inom-transportomradet/. 
  
 Att utfärda och döma ut vite. Hämtad 6 juni 2014 från: http://www.jpinfonet.se/Tjanster/Informationstjanster/JP-  
 Insolvensnet/Att-utfarda-och-doma-ut-vite/. 
  
 Perez, B., Bjällås, U., Rubenson, S och Jensen, R, 2000, Miljöbalken, En kommentar till 7 kap. 1 § version 1. Hämtad 1 januari 2013 från: www.nj.se/zeteo. 
 Bäärnhielm, M., Evans, Clayton och Johnson, E., 1991, Arrendelagen, kommentar till 8:32. Hämtad 1januari 2013 från www.nj.se/zeteo. 
 Dovhjortens historik (14 september 2012). Hämtad 31 oktober 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande/artpresentation/ 
 daggdjur/dovhjort/dovhjort-historik/. 
  
 Dovhjortens ekologi (20 november 2012). Hämtad 31 oktober 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande/artpresentation/ 
 daggdjur/dovhjort/Dovhjortens-ekologi/ 
  
 Dovhjortens population (14 september 2012). Hämtad 31 oktober 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande/ 
 artpresentation/daggdjur/dovhjort/dovhjort-population/. 
  
 278 
  
 SOU 2014:54 
  
 Referenser 
  
 EU-lagstiftning. 
  Hämtad 1 mars 2014 från: http://europa.eu/eu- law/index_sv.htm. 
 Fakta om viltstängsel. (29 juni 2012) Hämtad 11 juni 2014 från: www.trafikverket.se/PageFiles/.../fakta_om_viltstangsel_201206 29.pdf. 
 Forskningstjugan (4 juni 2013). Hämtad 31 oktober 2013 från: http://jagareforbundet.se/vilt/forskningstjugan/. 
 Förteckning över godkända fångstredskap (21 augusti 2013). Hämtad 11 december 2013 från: http://www.naturvardsverket.se/upload/  
 stod-i-miljoarbetet/rattsinformation/beslut/fangstredskap/ 
 forteckning-typgodkanda-fangstredskap.pdf. 
  
 Holmens viltskötsleområde. Hämtad (9 januari 2014) från: http://www.holmenjakt.nu/. 
 Hög dödlighet hos dovhjort (23 september 2013). Hämtad 2 december 2013 från:  
 http://www.sva.se/sv/Djurhalsa1/Vilda-djur/ 
  Overvakning/Dovhjortar/. 
 Jakt på björn (2 maj 2013). Hämtad 11 december 2013 från:  
 http://www.naturvardsverket.se/Var-natur/Jakt/Jakt-pa- 
  rovdjur/Bjorn/. 
 Klassisk svinpest (15 oktober 2012). Hämtad 22 november 2013 från:  
 http://www.sva.se/sv/Djurhalsa1/Epizootier/Klassisk-svinpest/. 
  
 Kronhjort (8 september 2012). Hämtad 1 oktober 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande/artpresentation /daggdjur/kronhjort/. 
  
 Bishop historik (8 september 2012). Hämtad 1 oktober 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande/artpresentation /daggdjur/kronhjort/kronhjortens-historik/. 
  
 Läkemedelsrester – fördjupning (23 augusti 2013). Hämtad 1 juni 2014 från:  
 http://www.slv.se/sv/grupp1/Risker-med-mat/Kemiska- 
 amnen/Lakemedelsrester/Lakemedelsrester---fordjupning/. 
  
 Mårdhundens biologi och ekologi (21 november 2012). Hämtad 22 november 2013 från  
 http://jagareforbundet.se/vilt/vilt-vetande /artpresentation/daggdjur/mardhund/Mardhundens-biologi- 
 och-ekologi/. 
  
 279 
  
 Referenser 
  
 SOU 2014:54 
  
 Mårdhundsprojektet (1 juli 2008). Hämtad 22 november 2013 från:  
 http://jagareforbundet.se/om-oss/vara-projekt /Mardhundsprojektet/. 
  
 Nationella viltolycksrådet. Hämtad 10 januari 2014 från:  
 http://www.viltolycka.se/statistik/viltolyckor-for-respektive- 
  viltslag/. 
 Parliamentary Burnett. (31 maj 2012) Hämtad 1 mars 2014 från: http://www.europarl.europa.eu/sides/getAllAnswers.do?referen  
 ce=E-2011-008169& p 
 Kostnaden för foder för de jaktkortslösare som utfodrade uppgick till 1305 kronor 2009 och 1966 kronor 2013. Även denna skillnad var signifikant (Repeated Gallagher, Duncan= 5,18; p= 0,03). Det fanns en kraftig geografisk variation, där man lägger avsevärt mer pengar på utfodring i södra och mellersta Sverige (Bilaga 1). En nationell totalsumma för utfodringen 
 3 
 uppgick 2013 till l 342 miljoner kronor, fördelad på 179 miljoner i Götaland, 141 miljoner i Svealand och 22 miljoner i Norrland. 
 Tabell 2. Andelen jaktkortslösare som utfodrat vilt, samt den genomsnittliga kostnaden för foder för dem som utfodrat. De nationella värdena är viktade för antalet jaktkortslösare i de olika länen. 
  
 Län 
  
 Andel som 
  
 Andel som 
  
 Medelkostnad 
  
 Medelkostnad 
  
 utfodrat 2009 
  
 utfodrat 2013 
  
 2009 (kr) 
  
 2013 (kr) 
  
 (%) 
  
 (%) 
  
 AB 
  
 58,7 
  
 52,0 
  
 3000 
  
 5112 
  
 C 
  
 55,3 
  
 63,1 
  
 864 
  
 1761 
  
 D 
  
 61,3 
  
 69,5 
  
 3303 
  
 3452 
  
 E 
  
 58,2 
  
 67,9 
  
 1071 
  
 2190 
  
 F 
  
 45,0 
  
 64,8 
  
 1048 
  
 1376 
  
 G 
  
 55,9 
  
 67,5 
  
 1359 
  
 1109 
  
 H 
  
 53,3 
  
 73,5 
  
 1250 
  
 1202 
  
 I 
  
 43,5 
  
 59,7 
  
 139 
  
 178 
  
 K 
  
 50,0 
  
 61,8 
  
 553 
  
 1034 
  
 M 
  
 56,9 
  
 69,7 
  
 1771 
  
 7066 
  
 N 
  
 38,8 
  
 53,5 
  
 1913 
  
 953 
  
 O 
  
 40,4 
  
 53,8 
  
 2555 
  
 4554 
  
 S 
  
 37,0 
  
 51,3 
  
 738 
  
 1289 
  
 T 
  
 53,8 
  
 66,2 
  
 648 
  
 2419 
  
 U 
  
 46,8 
  
 64,6 
  
 742 
  
 1082 
  
 W 
  
 30,2 
  
 50,0 
  
 716 
  
 929 
  
 X 
  
 28,1 
  
 47,3 
  
 1946 
  
 1072 
  
 Y 
  
 14,4 
  
 14,8 
  
 760 
  
 980 
  
 Z 
  
 14,5 
  
 24,8 
  
 610 
  
 898 
  
 AC 
  
 31,2 
  
 34,6 
  
 1078 
  
 969 
  
 BD 
  
 23,2 
  
 27,5 
  
 1345 
  
 1655 
  
 Nationellt 
  
 41,3 
  
 55,1 
  
 1305 
  
 1966 
  
 Respondenter som utfodrade vilt hade i genomsnitt fler etablerade klövviltarter på sin huvudsakliga jaktmark (2,5 arter) jämfört med respondenter som inte utfodrade vilt (1,9 arter; n= 2112 respektive 1344; t= 18,8; p 
 s 
 = 0,18; p 
 Mängden foder och vilka foder som användes varierade också mellan länen. Totalt sett var ensilage den typ av foder som användes mest följt av betor och vete (Tabell 3, Bilaga 1). 
 Tabell 3. Den skattade, sammanlagda mängden foder på nationell nivå år 2013. Värdena har avrundats till närmaste hundra ton. 
 4 
  
 Foder 
  
 Mängd 
  
 (ton) 
  
 Ensilage 
  
 46 000 
  
 Betor 
  
 32 400 
  
 Vete 
  
 14 300 
  
 Foderpellets 
  
 8 600 
  
 Potatis 
  
 8 000 
  
 Havre 
  
 7 600 
  
 Majs 
  
 6 600 
  
 Hö 
  
 5 900 
  
 Frukt 
  
 3 300 
  
 Målarter 
 Flertalet jaktkortslösare som utfodrade vilt ville gynna flera arter (Fig. 1). Endast 13,5 procent sade sig vilja gynna enbart en art, och bland dessa ville den absoluta majoriteten gynna rådjur (Fig. 2). Tolv procent av dem som endast ville gynna en art hade vildsvinet som målart, och totalt var det 1,6 procent av dem som utfodrade som enbart ville gynna vildsvin. 
  
 Andel som vill gynna (%) 
 25 
 20 
 15 
 10 
 5 
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 9 
  
 10 
  
 11 
  
 12 
  
 13 
  
 14 
  
 15 
  
 Antal arter 
 Figur 1. Antalet arter som jaktkortslösare som utfodrar vill gynna. 
 5 
  
 Andel som vill gynna (%) 
 90 
 80 
 70 
 60 
 50 
 40 
 30 
 20 
 10 
 0 
  
 rådjur 
  
 vildsvin 
  
 älg 
  
 dov 
  
 kron 
  
 fasaner 
  
 änder 
  
 Figur 2. Andelen jaktkortslösare som utfodrar och vill gynna en enda art, uppdelat på målart. 
 Bland klövviltet så var jaktkortslösarna mest intresserade av att gynna rådjur, följt av dovhjort där arten finns (Figur 3). Vildsvin var den klövviltsart som den minsta andelen jaktkortslösare svarade att ville gynna. Även bland jaktkortslösare som ansåg att vildsvinsstammen på deras huvudsakliga jaktmark var för stor var det över 33%av dem som utfodrade som önskade gynna vildsvinen genom utfodring. 
  
 100 
  
 90 
  
 (%) 
  
 80 
  
 70 
  
 gynna 
  
 Vildsvin 
  
 60 
  
 Älg 
  
 vill 
  
 50 
  
 Kronhjort 
  
 som 
  
 40 
  
 Dovhjort 
  
 Andel 
  
 30 
  
 Rådjur 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 Saknas 
  
 Sporadisk 
  
 Etablerad 
  
 Figur 3. Andelen jaktkortslösare som utfodrar och vill gynna en viss art, uppdelat på jaktortslösare som uppger att de idag saknar arten, har en sporadisk förekomst av arten på sin huvudsakliga jaktmark eller har en etablerad stam. 
 Femtio procent av jägarna som uppgav att de hade en etablerad vildsvinsstam ansåg att stammen var för stor, 40 % ansåg att den var lagom och 10 % ansåg att den var för liten. Jägare som utfodrade vilt och ansågt atvildsvinsstammen var för stor var mindre ofta intresserade av att gynna vildsvin, än de som inte ansåg att vildsvinsstammen var för stor. Det 
 6 
 var dock fortfarande 33 % av dem som ansåg att stammen var för stor som uppgav att de ville gynna vildsvin (Fig. 4). 
  
 Andel som vill gynna vildsvin (%) 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 Inga 
  
 50 
  
 Sporadisk 
  
 40 
  
 Etablerad 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 För få Lagom För många 
 Attityd till antal vildsvin 
 Figur 4. Andelen jaktkortslösare som utfodrar vilt och vill gynna vildsvin, redovisat uppdelat på förekomst av vildsvin och attityder till vildsvinspopulationens storlek. 
 49% av alla vildsvin hadeskjutits på åtel, %1 fångades i fälla och 50% sköts vid andra jaktformer. Respondenter som uppgav att de hade en etablerad vildsvinsstam men inte utfodrade vilt sköt i genomsnitt 1,2 vildsvin under jaktåret  
 2012-2013, 
  medan de som hade en etablerad stam och utfodrade vilt i genomsnitt sköt 3,6 vildsvin. Genomsnittsarealen för jaktmarkerna skilde sig däremot inte mellan jägare med vildsvin som inte utfodrat (122 ha) 
 och dem som utfodrat (130 ha). 
 Diskussion 
 Resultaten visar att en stor del av jägarkåren bedriver utfodring, framför allt i södra och 
  
 mellersta Sverige. 
  
 Drygt hälften av jaktkortslösarna uppgav att de 
  
 eller någon annan i 
  
 jaktlaget utfodrat vilt under det senaste året på deras huvudsakliga jaktmark. Andelen har ökat 
  
 kraftigt från 2009 
  
 till 2013, och det gäller även kostnaden för fodret som 
  
 använts. Troligen 
  
 varierar dock utfodringsinsatsen mellan år bland annat beroende på hur hård vintern varit. Därmed krävs det längre tidsserier för att kvalitativt säkerställa huruvida utfodringen ökat, 
  
 liksom att kvantitativt avgöra hur mycket den ökat. 
  
 Under de senaste decennierna har utfodring alltmer blivit 
  
 en 
  
 regelmässig del i 
  
 rådgivningen om viltvård från jägarorganisationerna (Jensen 2009, Widemo 2009, Widemo m 
  
 fl. 2010). Detta är troligen en effekt av flera olika faktorer, 
  
 som 
  
 alltmer 
  
 individrika 
  
 viltpopulationer och ökad spridning norrut i landet av rådjur, dovhjort, kronhjort och vildsvin. 
  
 Samtidigt har övrig markanvändning genomgått 
  
 en kraftig strukturrationalisering, 
  
 vilket 
  
 minskat tillgången till foder och skydd för viltet både i odlingslandskapet och i skogen. Detta 
  
 har diskuterats inom viltvårdslitteraturen ända sedan 
  
 1930talet- 
  
 (Danell & normalt påverkas överlevnaden först på de djur som är yngre än ett år och reproduktionsstarten förskjuts en eller flera säsonger. Vanligen påverkas reproduktionen för äldre djur sam- ma år som de yngre påverkas, men inte lika mycket. Normalt krävs det ganska extrema foderförhållanden för att överlevnaden hos vuxna klövviltarter ska påverkas påtagligt. Dock är ett det inte uteslutet att dagens lokalt höga klövvilttätheter med flera arter vissa år kan leda till ökad vuxendödlighet då mellanartskonkurrens och väder- variationer samverkar. På motsvarande sätt påverkas djuren av att det finns mer föda tillgängligt eller kvaliteten på födan är hög. Gene- rellt sett så leder mer föda eller föda av högre kvalitet till ökad överlevnad av unga djur, snabbare tillväxt, tidigare reproduktions- start och för vissa arter också något längre livslängd. Effekten bör vara mer påtaglig för arter med mindre kroppsstorlek och kortare livslängd. Satt i relation till andra populationspåverkande faktorer så har den jaktliga selektion av olika åldrar och kön samt jaktintensi- teten i normalfallet större påverkan än vad utfodringen har. Jakt kan även maskera eller kompensera för effekterna av utfodring. 
 Brett definierat är utfodring att öka mängden föda i miljön endera genom att öka den befintliga tillgängligheten på naturligt foder för en art eller att placera ut födoresurser i miljön med syfte att attrahera eller ha kvar vilt i ett område (Sorensen m.fl. 2014). Att utfodra klöv- vilt leder ofta lokalt till högre tätheter av djur än vad ett område naturligt kan upprätthålla (e.g. Osborn & Putman & Cooper m.fl. 2006; Sorensen m.fl. 2014). Det påverkar både arten som utfodringen avser, annat växt- och djurliv samt om- givande ekosystem. 
 Globalt finns olika syften och drivkrafter med att utfodra vilt. Det kan ske för att: 1) förbättra individers och populationers repro- duktion, överlevnad, täthet och kvalitet (hornstorlek, kroppsvikt), 2) reducera viltskador på gröda eller skog, 3) genom åtel underlätta jakt (Dunkley & Cellina 2008, Sahlsten m.fl. 2010), 4) underlätta rekreationsmöjligheter som fotografering och observation (Smith 2001, Baker m.fl. 2013), 5) minska trafikolyckor (Baker m.fl. 2005) eller 6) vaccinera vilt (Cellina 2008). 
 I dag bedöms utfodring av vilt runt om i världen öka. På ett övergripande plan ses utfodring som en väl fungerande förvaltnings- åtgärd – givet de olika mål man vill lösa med utfodring (Sorensen m.fl. 2014). I dag, och i ett historiskt perspektiv, är dock kunskapen 
 323 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2014:54 
  
 om effekterna av utfordring begränsade (Sorensen m.fl. 2014) var- för det är vår bedömning att det är svårt att uttala sig generellt hur väl utfodring fungerar eftersom målen i viltförvaltningen varierar mellan olika länder. 
 I vissa länder är utfodringen av vilda djur stoppad, reglerad eller olaglig på grund av upplevda, dokumenterade eller potentiella problem det medför både för människor och djur; både vilda och tama. I Europa utfodras vilt huvudsakligen av markägare eller jägare efter- som privat ägd mark dominerar (Putman & Cellina 2008). Några av de vanligaste fodertyperna som används är hö, ensilage, rotfrukter, majs och kommersiellt producerade, växtbase- rade pellets (Putman & Putman & Ballesteros m.fl. 2013), 2) reproduktion  
 (Rodriguez-Hidalgo 
  m.fl. 2010; Cooke m.fl. 2012; Ballesteros m.fl. 2013), beteende (Montgomery &  
 Peréz-González 
  m.fl. 2010; Long 2012), 4) en ökad potential för sjukdomsöverföring (t.ex. Smith 2001; Putman & Sorensen m.fl. 2014), 5) reducerad diversitet genom förändring av biosamhällsstrukturen (Smith 2001, Chan m.fl. 2006; Jones & Geisser & Putman & Calenge m.fl. 2004), medan andra inte kan påvisa minskade skador (Geisser & Cellina 2008; Frąckowiak, m.fl. 2011). För att få bättre kunskaper 
 325 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2014:54 
  
 krävs det mer kontrollerade studier, som över tid som sätter ut- fodringen i relation till övriga föda, till jaktens påverkan, till övrigt vilt och till tillgång på skydd i anslutningen till utfodringen. 
 I en studie med vinodlare som använde majs för att avleda vild- svin, visade att det sig vara en effektiv metod för att minska skador på vinrankor (Calenge m.fl. 2004). Skadorna ökade ju närmare skogen utfodringen skedde. Även om antalet vildsvin ökade tre gånger under studien trots ett konstant jakttryck minskade andelen skadade gårdar och intensiteten av skadorna på vingårdar med utfodring (Calenge m.fl. 2004). Även Lopez & Rajský m.fl. 2008; Belkin m.fl. 2012; Sahlsten m.fl. 2010) medan andra studier inte påvisat någon effekt (Meile 2000; Long m.fl. 2008; Kersting & Broggi m.fl. 2011). Återigen blir slutsatsen från litteratursammanställningen att effekten av utfodring beror på art, placering av utfodringsplats, typ av utfodring och väderförhållanden. 
 326 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 7 
  
 I områden i Polen, både med och utan vinterutfodring, verkar skogsskador orsakade av  
 dovhjort  
 vara relativt begränsade jämfört med skador orsakade av  
 rådjur  
 och  
 kronhjort  
 (Borkowski & bark- gnag ökar med ökat avstånd från kanten med maximum vid 600– 800 m avstånd till utfodringsplatsen (Long m.fl. 2008). Skadorna på landskapsnivå var som störst under vegetationsperioden då hjortarna inte koncentrerades till matningsstationerna. Under vintern visade den polska studien att skadorna var speciellt svåra då det var mycket snö. Hjortarna slutade då att använda matningsstationerna och uppe- höll sig i tallmonokulturer och andra miljöer där de kunde använda minimalt med energi. Ett alternativ vid sådana extrema snösitua- tioner föreslogs vara att flytta utfodringen temporärt till hjortarnas uppehållsplats. 
 Enligt Ray m.fl. (2012) var intensiv åretruntutfodring av vild- svin positivt eftersom det avsevärt minskade bök och grävning i närliggande skogsbestånd. I övrigt finns begränsat med studier om vildsvin och skogsbruk 
 Enligt Ammer m.fl. (2010) visar en undersökning bland jägare i Bayern att nästan 80 procent tror att utfodring hjälper till att för- hindra betesskador. I övrigt saknas data om hur olika grupper ser på utfodring för att minska betesskador; skogsmark inget undantag. 
 Ökat betestryck på vegetation kring utfodringsstationer 
 Enligt Gundersen med flera (2004) var skogsskador orsakade av älg högst närmast vinterutfodringsstationer som funnits flera år och blev obetydliga vid  
 1–2 
  km från dessa. Skador på nyplanterad skog kan 
 327 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2014:54 
  
 reduceras upp till 5 km från använda utfodringsstationer, men med konsekvensen omfattande skogsskador i dessa stationers direkta närhet (Gundersen m.fl. 2004). I Sverige har motsvarande studier (Eklund 2009; Ericsson m.fl. 2009; Sahlsten m.fl. 2010) visat att påverkan var speciellt kraftig inom en radie på cirka 300 meter från utfodringen. I en norsk studie av Smith m.fl. (2010A) minskade betestrycket av älg, efter 10 års utfodring, med ökat avstånd från utfodringsstationerna. Efter ytterligare 10 år med fortsatt utfodring blev dock detta samband  
 icke-linjärt 
  och betestrycket på betes- begärlig vegetation minskade inte längre med avståndet (Smith m.fl. 2010A). 
 De skandinaviska slutsatserna bekräftas också av studier från andra länder och regioner. Därmed ger den vetenskapliga litteraturen en relativt samlad bild av effekten av utfodring på vegetationen kring utfodringsstationer. Samtliga studier visar på ett, i varierande grad, ökat betestryck i närheten av matningsstationerna och en del visar förändringar i växtsammansättning till följd av aggregeringen av vilt vid dessa stationer. Ökat betestryck kring utfodringsstationer i ett antal studier. 
 En studie av Rinella m.fl. (2012) visade vinterutfodring av ameri- kansk kronhjort (elk) hade stor påverkan på buskvegetation inom en radie av 750 m från utfodringsområdet. Däremot var skadorna obetydliga vid längre avstånd från utfodringen. Det stora snödjupet under studien kan ha varit en faktor som koncentrerade hjortarna nära utfodringsplatserna. Ett mindre snötäcke kan möjligen leda till ett större område med skador på vegetationen. Nahlik m.fl. (2005) noterade ökade betesskador vid vinterfodringsplatser för kronhjort i Ungern. Det ökade betestrycket berodde både på koncentration av hjortar, men även att varje individ stannade längre att beta. Det är också tänkbart att hjortarna kompletterar kosten från utfodring- en med fiberrikt foder men testades dock inte (Nahlik m.fl. 2005). 
 Enligt Chan m.fl. (2006) var det ett större betestryck på vegeta- tionen året runt nära utfodringsstationer, jämfört med områden utan utfodring. Det betyder att det finns en risk för överutnyttjande av all vegetation i närheten av dessa stationer. Doenier m.fl. (1997) påvisade ett högre betestryck på vegetation nära utfodringsstationer jämfört med andra områden, och att effekten av utfodringen kan variera kraftigt mellan år samt att svåra vintrar antagligen ökar ut- nyttjandet av utfodringsställen och betestrycket i närheten av dessa. Enligt Ozoga & både negativt och positivt en- ligt vår litteraturgenomgång. Det bör vara ett prioriterat framtida forskningsområde i Sverige. 
 Effekter på klövviltets rörelsemönster och fördelning i landskapet 
 Den vetenskapliga litteraturen visar att utfodring påverkar viltets rörelsemönster och fördelning i landskapet. Det väntat eftersom ut- fodringen ofta förändras var i landskapet det är högre foderkvalitet och  
 -tillgänglighet. 
  
 Ett antal studier har studerat effekterna av utfodring på kron- hjortars rörelsemönster och fördelning. Kronhjortens utbredning i Slovenien beror tillstor del på utfodring, särskilt under vintern (Jerina 2007). Fördelning av kronhjort i Mesolaskogen i nordöstra Italien är starkt påverkad av förekomsten av utfodring. Tätheten av hjortar är mycket högre i områden med utfodring jämfört med om- råden utan utfodring (Smith & Geisser & Arnold 2008; Knauer 2013). Enligt Cox 2008; Cooke m.fl. 2012). Slutsatsen blir att hos vild- svin verkar utfodring buffra för dåliga vinterförhållanden och utjämna skillnaderna mellan de år som det är mycket föda naturligt som då det är ollonår. 
 Temperatur kan förutom tillgången av föda också påverka dödlig- heten hos unga djur medan födotillgången i sig mer direkt påverkar reproduktionen och konditionen hos djur i reproduktiv ålder (Geisser & Nordamerika) genom att mäta glukokortikoider (GK) i avföringen. Studien fann högre GK- nivåer hos de stödutfodrade djuren än i de utan utfodring, dock såg de ingen effekt av ändrad täthet av utfodringsstationer. Fler ut- fodringsstationer på samma yta bör alltså inte vara effektivt som åt- gärd för att sänka eventuella stressnivåer. Dock saknas motsvarande studier från skandinaviska förhållanden. 
 Horn 
 Utfodringens effekter på hornstorlek är enligt den vetenskapliga litte- raturen inte entydiga. Resultaten varierar beroende av art, område och typ av utfodring samt väderförhållanden (Hernandez m.fl. 2003). Enligt Putman & Sorensen m.fl. 2014). Generellt sett är överföring av sjukdomar mellan vilda, sociala djur som hjortar och vildsvin svår att förhindra, och stödutfodring kan därför teo- retiskt antas bidra till överföring. Dock saknas dokumenterad kun- skap inom området med några undantag. I ett naturligt tillstånd sker direktkontakt främst mellan djur tillhörande samma sociala grupp; stödutfodring främjar däremot kontakt mellan olika sociala grupper och olika arter (Sorensen m.fl. 2014). Stödutfodring kan även verka för att öka överlevnaden vintertid för en population och på så vis öka tätheten av djur till mer än vad som annars är normalt och därigenom skapa höga koncentrationer av djur vilket kan öka risken för sjukdomsspridning (Palmer 2007). 
 För vissa sjukdomar, normalt för tamboskap, kan vilt fungera som källa eller spridningsvärd. Vad gäller tuberkulos hos nötkreatur (bTB orsakad av  
 Myobacterium bovis 
 ) kan ett stort antal vilda arter agera som värdar (Ray m.fl. 2011). Detta gäller även för över- föring av cronic wasting desease (CWD) (överförbar via smittsamma prioner) hos många vilda arter i Nordamerika (Williams m.fl. 2006). Utfodringsplatser kan även fungera som reservoarer för dessa sjuk- domar då de är platser med koncentrerat smittsamt material (saliv och näsdropp som lämnats av smittade individer) (Thompson m.fl. 2008). Vad gäller tBC hos vitsvanshjortar i Michigan har begräns- ning i utfodring, i kombination med en kraftig reducering av hjort- tätheter, visat sig vara mycket effektiv för att minska överföringen av bTB mellan djur (OBrien m.fl. 2010). 
 Joaquin Vicente med kollegor undersökte påverkan av intensiva förvaltningsåtgärder för vildsvin i Spanien och dess effekter på sjuk- domsutbredning. Efter att ha testat knappt 700 skjutna vildsvin i en nationell undersökning kom man fram till att intensiva förvaltnings- åtgärder som stängsling och stödutfodring resulterar i högre före- komst av porcine circovirus typ 2 (PCV2) och AUJESZKYS disease virus (ADV) jämfört med mer naturliga populationer (Vicente m.fl. 2004; Vicente m.fl. 2005). 
 Förutom överföring av bakterier och virala patogener kan ut- fodring även gynna spridningen av parasiter till följd av ökad kontakt mellan djur (Cross m.fl. 2010). I en undersökning av 300 vildsvin skjutna i västra Spanien skapade  
 Thomas 
  m.fl. (2013) en 
 337 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2014:54 
  
 modell för att uppskatta förvaltningsåtgärders påverkan på infek- tion av endoparasiter. Deras resultat visar också en klar effekt där stödutfodring ökar diversitet av inälvsparasiter och också ökar san- nolikheten för smittoöverföring  
 (Navarro-Gonzales 
  m.fl. 2013). 
 En treårig undersökning av inälvsparasiter hos älgar i Norge kunde inte påvisa något samband med utfodring (Baker m.fl. 2013). Effekten av stödutfodring på förekomst av inälvsparasiter hos wapiti- hjortar i Yellowstoneområdet varierade från månad till månad. Hjortar utfodrade januari till mars hade signifikant mer inälvsmaskägg i sin avföring än individer som inte stödutfodrats. Dock fann man det motsatta förhållandet under april månad då icke utfodrade hjortar hade högre nivåer av inälvsmaskägg i avföringen (Bond m.fl. 2007). Detta kan bero på att trots högre aggregering av djur och större risk för smittoöverföring, kan utfodring förhindra viktnedgång och konditionsnedsättning under svåra förhållanden (Bond m.fl. 2007). 
 Stödutfodring kan hjälpa vilt att behålla en god fysisk status, vilket inkluderar ett stärkt immunförsvar som i sin tur leder till större motståndskraft mot diverse sjukdomar och parasiter (Bond m.fl. 2007; Jones m.fl. 2011). Vicente m.fl. (2007) undersökte före- komsten av en makroparasit ( 
 Elaphostongylus cervi 
 , Nematoda) hos kronhjortar i Spanien. De fann att trots höga tätheter av hjortar på platser med utfodring var mängden nematoder i djuren lägre där. Orsaken var troligen en positiv effekt av förbättrad kroppskondi- tion genom utfodringen. Individer hade alltså en bättre fysisk status jämfört med djur som levde i populationer med liknande täthet men utan stödutfodring. Författarna tittade även på förekomst av TB (tuberkulos) och man fann ett positivt samband mellan täthet i populationen och mängden  
 TB-sår. 
  Detta visar att det kan finnas en avvägning för hjortar mellan att öka deras fysiska status och att utsättas för mer möjliga smittsamma kontakter (Vicente m.fl. 2007). 
 Ovanstående studier illustrerar osäkerheten om vilken effekt stöd- utfodring har på förekomst och överföring av sjukdomar hos vilt. 
 Turism 
 Ett utfodringsprogram i USA för kronhort (Cervus canadensis roosevelti) ledde till att det blev ett viltskådningsområde för att titta på hjortar (Donovan & en svår vinter resulterade i en utebliven rekrytering i avsaknad av ut- fodring. 
 En studie under tre vintrar i rad i Tyskland undersökte betes- skador som uppkom på träd. Slutsatsen av studien är att de korta uppehållen på  
 1–2 
  dagar vid etablerade utfodringsstationer ledde till en direkt kraftig ökning av betesskador (Pheiffer & många små utfodringsplatser bör vara det minskar aggression mellan och inom arter av klövvilt 
 Utfodringens effekter på hornstorlek, kondition och individers reproduktion är enligt den vetenskapliga litteraturen tvetydiga. Resul- taten varierar antagligen beroende av område och typ av utfodring, tillgänglig naturlig föda, art, konkurrensförhållanden samt klimat och årlig variation i väderförhållanden. Enligt många studier beror effekten av utfodringen av väderförhållanden. Utfodringen kan även enligt flera studier agera som en buffert mot svåra miljö- och klimat- förhållanden. Det kan ha implikationer på lokala skadenivåer på jordbruks- och skogsmark som tidigare har diskuterats. 
 Effekter av att stoppa utfodringen 
 Det finns en potentiell risk för ökade betesskador åtminstone på kort sikt vilket stärker behovet av att fortsätta utforska detta. I länder med stor andel etablerade utfodringsstationer kan det bli stora ekonomiska konsekvenser om människor slutade utfodra vilt med ett ökat betestryck lokalt som följd. En stoppad utfodring kan även ha negativa effekter på klövvilts kroppskondition på grund av att de uppehåller sig i närheten av utfodringsstationer trots att ut- fodringen stoppats. Fokus här bör vara krävs fler studier om effek- terna av att stoppa redan etablerade utfodring platser för olika arter och kombinationer av arter. 
 343 
  
 Bilaga 7 
  
 SOU 2014:54 
  
 Slutsatser 
 Den vetenskapliga litteraturen har påvisat ekologiska effekter av ut- fodring av klövvilt genom observations- och experimentstudier, på  
 individ-, 
 populations-, 
  och samhällsnivå. Litteraturen ger en oklar bild av effekterna av utfodringsaktiviteter, och dess möjlighet att uppnå uppsatta mål/syften. Vår litteratursammanställning har visat ekologiska effekter av utfodring av klövvilt på: 
  
 förbättrad fysisk kondition och reproduktion och leder till ökad populationsstorlek 
  
 utfodringen buffrar mot variation i väder, temperatur och neder- börd mellan enskilda år 
  
 ökad ortstrohet 
  
 beteende, förändringar i viltets rörelsemönster och rumslig sprid- ning 
  
 en ökad risk för sjukdomsöverföring och risk för reducerad lokal artdiversitetgenom förändringar av samhällsstrukturen 
  
 Referenslista 
 Ammer, C., T. Vor, Maddox and S. Sanders. 2010. Der Wald-  
 Wild-Konflikt. 
  
 Baker, Kennedy, Keller, H., &2. 
 348 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 7 
  
 Baker, Morales, S. Knight, S. Laaksonen and A. Oksanen. 2013. Gastrointestinal Nematodes of Moose (Alces Alces) in Relation to Supplementary Feeding. Journal of Wildlife Diseases 49(1):69– 79. doi:  
 10.7589/2011-12-347. 
  
 Náhlik, A., Cline, Garza, & 1500 var ett slummässigt urval från lantbruksregistret 2012, SCB, 100 jordbruk slumpmässigt från Jordägareförbundet. Bruttosvarsfrekvensen var 65 procent i urvalet från SCB och lantbruksregistret, 58 procent i urvalet från Jordägareförbundet. Uppdraget var att fokusera främst på de som arrenderade mark. 
  
 1. 
  
 Det är mer vanligt att mindre markägare behåller rätten att jaga. På mark som jordbruket arrenderar är det vanligast att mark- ägaren behåller jakträtten (medelvärde 5; variation mellan 33– 61 procent beroende av markens storlek) eller att det finns en annan jakträttshavare (31  
  
 procent;11–37 
  procent). En minoritet av arrendatorerna (12  
 procent;10–17 
  procent) anger att de har full jakträtt, eller har begränsat jakträtt  
 (45;0–6 
  procent). 
  
 2. 
  
 Två av tre (65 procent) jordbruk anser att någon viltart ska jagas mer. Minst benägna att öka jakten är de som brukar små enheter; mest benägna är de med stora enheter. Mest benägna var brukare i skogsbygd (76 procent), mellanbygd (69 procent) och minst i slättbygd (61 procent). Det var ingen skillnad mellan de som bru- kade egen ägd mark och som inte gjorde det. 
  
 3. 
  
 Jordbrukarna anser att vildsvin (38 procent), gäss (20 procent) och älg (11 procent) ska jagas mer. 
  
 4. 
  
 Arrendatorer med större mark var mer benägna att rapportera viltskador. Av dessa angav 40 procent att de inte haft viltskador på växande grödor; lika stor andel angav att de haft viltskador men inte uppskattat omfattningen på den arrenderade marken. 
  
 353 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2014:54 
  
 19 procent angav att de haft viltskador samt uppskattat omfatt- ningen av dessa (medel 15 procent av arealen). 
  
 5. 
  
 En minoritet av arrendatorerna uppskattar  
  
 bete-, 
 tramp-, 
  ligg- och bökskador av vilt på växande grödor som svåra (7 pro-  
 cent;0–13 
  procent) eller medelsvåra (10  
 procent;5–15 
  procent). 
  
 6. 
  
 I medeltal 62 procent  
  
 (59–70 
  procent) av arrendatorerna ansåg att ingen klövviltart orsakade oacceptabla skador. 21 procent (14– 27 procent) ansåg att vildsvin orsakade oacceptabla skador. 
  
 7. 
  
 Majoriteten, 76 procent, ansåg att ingen fågelart orsakade oaccep- tabla skador  
  
 (67–94 
  procent); större jordbruksföretag ansåg att framförallt gäss var orsaken till oacceptabla skador. 
  
 8. 
  
 Huvuddelen 73 procent  
  
 (53–80 
  procent) rapporterade inga skador på betesvallar eller på naturbeten, förutom från vildsvin 10 pro- cent  
 (5–16 
  procent) på odlad vall. Större jordbruksföretag ansåg gäss och tranor som problem. 
  
 9. 
  
 Många ansåg att viltskador påverkade jordbruket ekonomiskt, men huvuddelen 86 procent  
  
 (80–96 
  procent) inventerade inte vilt- skador. Benägenheten att inventera ökade med arealen. 
 10.Endast en liten andel av arrendatorerna har ett avtal som reglarar viltskadorna 2 procent  
 (1–10 
  procent). 
 11.Konfliktnivån mellan markägare och arrendatorer verkar var låg. 608 jordbruk av 663 (92 procent) svarar att det inte finns någon konflikt. 
 12.I de analyser där jordbruk med ägd och arrenderad mark jäm- fördes såg vi ingen skillnad. 
 Uppdraget 
 Utredaren ska därför undersöka och redovisa hur vanligt det är att jordägaren förbehåller sig jakträtten på arrenderad mark och hur stort problemet med viltskador på arrendestället eller på arrendatorns egendom är i dessa fall, hur möjligheterna till skyddsjakt på arrenderad mark hanteras i praktiken och om det finns några problem kring detta samt hur frågan om arrendatorns rätt till ersättning för viltskador hanteras i praktiken och om det finns några problem kring detta 
 354 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 8 
  
 För att hantera det gav utredaren i uppdrag till SLU undersöka några frågor kopplade till jordbruksarrendatorers skador av vilt samt hur dessa regleras och om utfodring. 
 Metod och datainsamling 
 Totalt frågade vi 1600 jordbruk (1200+100+100+100+100). Vi frågade 1200 jordbruk i ett slumpmässigt urval av jordbruk med minst 10 hektar åkermark i hela landet om vilt, skador och jord- bruk. För att säkerställa att större enheter kom med i undersökningen frågade vi ytterligare 100 stycken slumpmässigt valda jordbruk med  
 51–100 
  hektar åkermark, 100 stycken slumpmässigt valda med 101– 200 hektar, samt 100 stycken slumpmässigt valda med mer än 200 hektar åkermark i hela landet. Alla dessa adresser kom från lantbruksregistret 2012, SCB. Vi fick ytterligare 100 stycken adres- ser slumpmässigt från Jordägareförbundet för att säkerställa att vi fick med tillräckligt många stora brukningsenheter. 
 Undersökningen genomfördes som en brevundersökning med upp till fyra kontakter. Bruttosvarsfrekvensen var 65 procent i urvalet från SCB och lantbruksregistret, 58 procent i urvalet från Jordägare- förbundet. Jordbruk som lämnat in en  
 SAM-ansökan 
  för 2013 be- aktades bara i analyserna. Sedan Sverige gick med i EU finns möjlig- heten att få stöd och olika former av miljöersättningar för att bruka jordbruksmark. Marken skall vara registrerad hos Jordbruksverket (www.jordbruksverket.se/saminternet), och den som skall söka stöd måste även ha personliga stödrätter för motsvarande areal. För att söka stöd specificerar man årligen hur man avser bruka marken i  
 SAM-ansökan 
  till länsstyrelsen. I undersökningen har vi begränsat oss till brukare som ansökt om gårdsstöd för minst 10 hektar mark. 
 Resultatdel med kommenterade tabeller 
 Jakträtt 
 Jordbruksföretagen i undersökningen brukade både egen och arren- derad mark. Framförallt var det tydligt att stora brukningsenheter i kategorin >201 ha också hade en stor del arrenderad mark. Det var också tydligt att ju större brukningsenhet, desto vanligare var det att de brukade både egen och arrenderad mark (Tabell 1). Av de som 
 355 
 Bilaga 8 SOU 2014:54 
 svarade angav 30 procent att de bedrev sitt jordbruk i slättbygd, 48 procent i mellanbygd, och 22 procent i skogsbygd under 2013. Summan i tabell 1 behöver inte bli 100 procent. I exempelvis areal- klass  
 10–20 
  hektar anger 90 procent av de som svarat att de brukar egenägd, och 38 procent att de brukar arrenderad mark. Genomgå- ende för alla arealklasser är att egenägd mark dominerar – 83 procent till 90 procent, och att huvuddelen också anger att de arrenderar mark, förutom i den lägsta arealklassen där en minoritet (38 pro- cent) anger det. 
 Tabell 1 Andel i respektive arealklass som brukade egenägd mark, arrenderad mark och både egen och arrenderad mark. 924 svar. 
  
 Areal 
  
 Egenägd mark 
  
 Arrenderad mark 
  
 10–20 
  
 90% 
  
 38% 
  
 21–50 
  
 93% 
  
 54% 
  
 51–100 
  
 91% 
  
 78% 
  
 101–200 
  
 83% 
  
 88% 
  
 > 201 ha 
  
 89% 
  
 95% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 97% 
  
 31% 
  
 En central fråga är vem som har rådighet över jakträtten. På mark som ägs är det vanligt att markägaren behåller jakträtten (Tabell 2a). I  
 SCB-urvalet 
  ser vi att mer vanligt att mindre markägare behåller rätten att jaga på mark (Tabell 2b) som de äger och brukar. 
 Tabell 2a Jakträtt på mark som jordbruket äger och brukar aktivt. 
 Avser 2013. 
  
 Antal 
  
 Vi som 
  
 Annan 
  
 Vi + annan 
  
 Äger inte 
  
 markägare 
  
 jakträttshavare 
  
 jakträttshavare 
  
 SCB-urvalet 
  
 854 
  
 59% 
  
 29% 
  
 6% 
  
 6% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 38 
  
 76% 
  
 16% 
  
 0% 
  
 8% 
  
 356 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 8 
  
 Tabell 2b Jakträtt på mark som jordbruket äger och brukar aktivt uppdelat på arealklass. Avser 2013 och urvalet kommer från lantbruksregistret 2012, SCB. 
  
 Arealklass 
  
 Antal 
  
 Vi som 
  
 Annan 
  
 Vi + annan 
  
 Äger inte 
  
 markägare 
  
 jakträttsinnehavare 
  
 jakträttsinnehavare 
  
 10–20 
  
 231 
  
 67% 
  
 27% 
  
 2% 
  
 4% 
  
 21–50 
  
 226 
  
 63% 
  
 30% 
  
 4% 
  
 3% 
  
 51–100 
  
 170 
  
 54% 
  
 33% 
  
 7% 
  
 6% 
  
 101–200 
  
 129 
  
 53% 
  
 26% 
  
 6% 
  
 15% 
  
 >201 ha 
  
 98 
  
 51% 
  
 31% 
  
 11% 
  
 7% 
  
 På mark som brukningsenheten arrenderar är det vanligast att mark- ägaren behåller jakträtten  
 (33–61 
  procent) eller att det är en annan jakträttshavare  
 (11–37 
  procent). En minoritet av arrendatorerna  
 (10–17 
  procent) anger att de har full jakträtt på mark de arrenderar, eller har begränsat jakträtt  
 (0–6 
  procent) (Tabell 3). 
  
 Tabell 3 
  
 Jakträtten på mark som arrenderas och brukas. 605 svar. 
  
 Areaklass 
  
 Antal 
  
 Mark- 
  
 Annan 
  
 Full 
  
 Begränsad 
  
 Kombination 
  
 ägaren 
  
 jakträttshavare 
  
 jakträtt 
  
 jakträtt 
  
 Medel 
  
 605 
  
 42% 
  
 31% 
  
 12% 
  
 4% 
  
 12% 
  
 10–20 
  
 110 
  
 55% 
  
 27% 
  
 12% 
  
 1% 
  
 5% 
  
 21–50 
  
 133 
  
 42% 
  
 32% 
  
 13% 
  
 6% 
  
 8% 
  
 51–100 
  
 137 
  
 33% 
  
 37% 
  
 10% 
  
 3% 
  
 17% 
  
 101–200 
  
 114 
  
 45% 
  
 26% 
  
 13% 
  
 4% 
  
 11% 
  
 >201 ha 
  
 93 
  
 33% 
  
 32% 
  
 11% 
  
 6% 
  
 17% 
  
 Jordägare- 
  
 18 
  
 61% 
  
 11% 
  
 17% 
  
 0% 
  
 11% 
  
 förbundet 
  
 Viltskador på arrendestället 
 Två av tre (65 procent) tycker att något vilt ska jagas mer. Minst benägna är de som brukar små enheter, och mest benägna är de med stora enheter. Det är tänkbart att de med små enheter brukar mar- Ryan som komplement eller bisyssla till annan verksamhet vilket kan påverka synen på jakt och viltskador. Dock har inte undersök- ningen tittat på det. Mest benägna att jaga mer vilt för att begränsa 
 357 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2014:54 
  
 skador var de som brukade mark i skogsbygd (76 procent), därefter de i mellanbygd (69 procent) och de i slättbygd (61 procent) vilket kan bero på större marginaleffekter av viltbete i skogsbygd, men det är inte studerat av undersökningen. Det var ingen skillnad mellan de som brukade egen ägd mark och som inte gjorde det. Det vilt som jordbrukarna anser ska jagas mer är vildsvin (38 procent), gäss (20 procent) och älg (11 procent). (Tabell 4). 972 svar, både egen ägd mark och arrenderad mark. 
 Tabell 4 Fördelning av vilt som jordbrukare anser ska jagas mer. 972 svar, både egen ägd mark och arrenderad mark. 
  
 Areal 
  
 Ja 
  
 Vildsvin 
  
 Gäss 
  
 Älg 
  
 Rådjur 
  
 Kron 
  
 Tranor 
  
 Dov 
  
 Parker 
  
 Svanar 
  
 Änder 
  
 Medel 
  
 65% 
  
 38% 
  
 20% 
  
 11% 
  
 9% 
  
 8% 
  
 8% 
  
 7% 
  
 6% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 10–20 
  
 47% 
  
 22% 
  
 8% 
  
 7% 
  
 6% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 62% 
  
 39% 
  
 16% 
  
 10% 
  
 10% 
  
 5% 
  
 6% 
  
 7% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 51–100 
  
 71% 
  
 36% 
  
 22% 
  
 6% 
  
 11% 
  
 7% 
  
 10% 
  
 7% 
  
 8% 
  
 8% 
  
 2% 
  
 101–200 
  
 80% 
  
 45% 
  
 31% 
  
 11% 
  
 10% 
  
 11% 
  
 14% 
  
 9% 
  
 13% 
  
 4% 
  
 2% 
  
 >201 ha 
  
 79% 
  
 46% 
  
 42% 
  
 6% 
  
 14% 
  
 23% 
  
 18% 
  
 15% 
  
 16% 
  
 9% 
  
 6% 
  
 Jordägare- 
  
 72% 
  
 37% 
  
 19% 
  
 2% 
  
 11% 
  
 13% 
  
 2% 
  
 förbundet 
  
 I följande frågor har vi fokuserat på arrendatornas svar och situation om inte annat anges. Den första frågan var om vilt skadat växande grödor under växtsäsongen 2013. Total svarade 669 st jordbruk som arrenderade jordbruksmark. 269 st, 40 procent, svarade att de inte haft viltskador på växande grödor under växtsäsongen 2013, 268 st, 40 procent att de haft viltskador men inte uppskattat omfattningen på den arrenderade marken. 130 st, 19 procent angav att de haft vilt- skador som de uppskattat omfattningen av. Av tabellen 5 nedan fram- går att arrendatorer med större mark rapporter mer viltskador. Av de 93 stycken arrendatorer som angivet att de uppskattat skadorna, var de i genomsnitt 15 procent (min:0 procent max 90 procent) på den arrenderade marken. Det var ingen skillnad mellan arrenderad och ägd mark som jämförelse (Tabell 5). 
 358 
 SOU 2014:54 Bilaga 8 
  
 Tabell 5 
  
 Viltskador på arrenderad mark växtsäsongen 2013. 669 svar. 
  
 (Inom parentes för ägd mark, 881 svar). 
  
 Areal 
  
 Ingen skada 
  
 Skada, inte uppskattat 
  
 Skador uppskattade 
  
 Medel 
  
 40%  
 (45%) 
  
 40%  
 (38%) 
  
 19%  
 (17%) 
  
 10–20 
  
 63% ( 
 66%) 
  
 24%  
 (23%) 
  
 13%  
 (11%) 
  
 21–50 
  
 41%  
 (46%) 
  
 41%  
 (39%) 
  
 19%  
 (16%) 
  
 51–100 
  
 39%  
 (41%) 
  
 41%  
 (42%) 
  
 19%  
 (16%) 
  
 101–200 
  
 29%  
 (29%) 
  
 51%  
 (50%) 
  
 20%  
 (21%) 
  
 > 201 ha 
  
 27%  
 (26%) 
  
 46%  
 (49%) 
  
 28%  
 (25%) 
  
 Jordägareförbundet 
  
 20%  
 (22%) 
  
 50%  
 (53%) 
  
 25%  
 (22%) 
  
 I frågorna därefter har vi fokuserat på att förstå vilken typ av skador viltet orsakat och hur det påverkat arrendatorernas jordbruksföre- tagande. 
 Den första frågan var om omfattningen av  
 bete-, 
 tramp-, 
  ligg- och bökskador av vilt på växande grödor. Sammantaget är det en mino- ritet som uppskattar dem som svåra  
 (0–13 
  procent) eller medelsvåra  
 (5–15 
  procent) beroende vilken areal som jordbruket omfattar (Tabell 6). 
 Tabell 6 Uppskattade  
 bete-, 
 tramp-, 
  ligg- och bökskador av vilt på växande grödor under 2013. Svaren avser arrenderad mark. 482 svar.  
 (Ägd mark, 690 svar). 
  
 Areal 
  
 Obetydliga 
  
 Lätta 
  
 Måttliga 
  
 Medelsvåra 
  
 Svåra 
  
 Vet inte 
  
 Medel 
  
 41%(43%) 
  
 21%(23%) 
  
 17%(17%) 
  
 10%(7%) 
  
 7%(7%) 
  
 3%(4%) 
  
 10–20 
  
 51% (52%) 
  
 16% (17%) 
  
 17% (13%) 
  
 5% 
  
 (6%) 
  
 5% (6%) 
  
 6% (6%) 
  
 21–50 
  
 45% (43%) 
  
 16% (16%) 
  
 15% (17%) 
  
 10% 
  
 (10%) 
  
 13% (8%) 
  
 2% (6%) 
  
 51–100 
  
 39% (39%) 
  
 24% (30%) 
  
 14% (15%) 
  
 14% (6%) 
  
 5% (7%) 
  
 4% (2%) 
  
 101–200 
  
 32% (38%) 
  
 29% (32%) 
  
 16% (18%) 
  
 15% (8%) 
  
 6% (2%) 
  
 1% (1%) 
  
 > 201 ha 
  
 39% (37%) 
  
 19% (21%) 
  
 27% (24%) 
  
 4% 
  
 (8%) 
  
 9% (6%) 
  
 1% (1%) 
  
 Jordägare- 
  
 36% (29%) 
  
 18% (32%) 
  
 27% (21%) 
  
 9% 
  
 (6%) 
  
 0% (9%) 
  
 9% (3%) 
  
 förbundet 
  
 Uppföljningsfrågan var vilka klövviltarter som man ansåg orsakade oacceptable skador på växande grödor växtsäsongen 2013 (Tabell 7). Majoriteten  
 (59–70 
  procent) av de svarande ansåg att ingen art orsa- 
 359 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2014:54 
  
 kade oacceptabla skador. En betydande andel  
 (14–27 
  procent) ansåg att vildsvin orsakade oacceptabla skador, tendensen var att mindre arrendatorer ansåg så. Större jordbruksföretag ansåg att kombina- tioner av vildsvin och hjortarter tillsammans var ett problem. 
 Tabell 7 Anser ni att några klövviltarter orsakade oacceptabla skador på växande grödor under 2013? 513 svarade. Avser bara arrenderad mark. ( 
 Ägd mark, 735 svar 
 ). 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Vildsvin 
  
 Vildsvin – 
  
 Hjort – 
  
 Älg 
  
 Rådjur 
  
 Kronhjort 
  
 Dovhjort 
  
 ingen art 
  
 Flerart 
  
 flerart 
  
 Medel 
  
 62% 
  
 21% 
  
 7% 
  
 3% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 (64%) 
  
 (19%) 
  
 (7%) 
  
 (3%) 
  
 (3%) 
  
 (3%) 
  
 ( 
 1%) 
  
 (1%) 
  
 10–20 
  
 65% 
  
 27% 
  
 1% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 (67%) 
  
 (23%) 
  
 (2%) 
  
 (3%) 
  
 (2%) 
  
 (2%) 
  
 (1%) 
  
 21–50 
  
 59% 
  
 24% 
  
 8% 
  
 2% 
  
 3% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 (60%) 
  
 (22%) 
  
 (8%) 
  
 (2%) 
  
 (3%) 
  
 (4%) 
  
 (1%) 
  
 51–100 
  
 62% 
  
 20% 
  
 9% 
  
 2% 
  
 3% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 (63%) 
  
 (15%) 
  
 (11%) 
  
 (4%) 
  
 (4%) 
  
 (4%) 
  
 (1%) 
  
 101–200 
  
 63% 
  
 20% 
  
 6% 
  
 4% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 (66%) 
  
 (19%) 
  
 (5%) 
  
 (2%) 
  
 (5%) 
  
 (0%) 
  
 (4%) 
  
 > 201 ha 
  
 64% 
  
 14% 
  
 12% 
  
 4% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 2% 
  
 (63%) 
  
 (11%) 
  
 (11%) 
  
 (5%) 
  
 (2%) 
  
 (2%) 
  
 (1%) 
  
 Jordägare- 
  
 70% 
  
 20% 
  
 10% 
  
 förbundet 
  
 (71%) 
  
 (14%) 
  
 (11%) 
  
 (3%) 
  
 Motsvarande fråga ställdes i undersökningen om fåglar och oaccep- tabla skador till de jordbruk som arrenderade mark (Tabell 8). Huvuddelen svarade att ingen fågelart orsakade oacceptabla skador  
 (67–94 
  procent). Här var trenden tydlig att större jordbruksföretag som arrenderade mark ansåg att framförallt gäss var orsaken till oacceptabla skador på växande grödor under 2013. 
 360 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 8 
  
 Tabell 8 Andel arrendatorer som anser att fågelarter orsakade oacceptable skador på växande grödor under 2013. 497 svarade. 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Gäss 
  
 Gäss, 
  
 Tranor 
  
 Parker 
  
 Änder 
  
 Svanar 
  
 ingen art 
  
 tranor, komb. 
  
 Medel 
  
 76% 
  
 10% 
  
 4% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 10–20 
  
 94% 
  
 5% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 82% 
  
 6% 
  
 4% 
  
 5% 
  
 2% 
  
 51–100 
  
 73% 
  
 10% 
  
 7% 
  
 5% 
  
 3% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 67% 
  
 10% 
  
 13% 
  
 6% 
  
 1% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 65% 
  
 17% 
  
 11% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 Jordägare- 
  
 67% 
  
 33% 
  
 förbundet 
  
 Uppföljningsfrågan efter att vi etablerat att framförallt vildsvin och hjortvilt i viss mån orsakade skada på växande gröda var att se om jordbruksföretagen ansåg att viltskador påverkar det ekonomiska utfallet negativt (Tabell 9). Trenden var tydlig även här; större jord- bruk som arrenderade mark ansåg i högre grad att viltet påverkade dem ekonomiskt; obetydligt eller delvis. För de som svarade att viltet avsevärt påverkade dem ekonomiskt  
 (6–11 
  procent) fanns ingen koppling till storleken på jordbruket i hektar. 
 Tabell 9 Andel arrendatorer som ansåg att de påverkades ekonomiskt av viltskada. 521 svar. 
  
 Areal 
  
 Inget alls 
  
 Obetydligt 
  
 Delvis 
  
 Avsevärt 
  
 Vet inte 
  
 Medel 
  
 35% 
  
 26% 
  
 29% 
  
 8% 
  
 2% 
  
 10–20 
  
 58% 
  
 15% 
  
 19% 
  
 6% 
  
 21–50 
  
 38% 
  
 22% 
  
 27% 
  
 11% 
  
 3% 
  
 51–100 
  
 31% 
  
 27% 
  
 31% 
  
 8% 
  
 2% 
  
 101–200 
  
 25% 
  
 33% 
  
 34% 
  
 7% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 29% 
  
 29% 
  
 31% 
  
 8% 
  
 1% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 20% 
  
 30% 
  
 30% 
  
 10% 
  
 10% 
  
 Nästa steg i uppföljningen var viltskador på betesvallar eller natur- betesbetesmarken för arrendatorerna (Tabell 10). Huvuddelen (53– 80 procent) rapporterade inga skador på betesvallar eller natur- 
 361 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2014:54 
  
 betesbetesmarken. Av de 100 arrendatorerna (16 procent) som också rapporterade andel som skadats låg skadeandelen i genomsnitt på 13 procent av den arrenderade betesvallen, spannet som rapporte- rades var mellan 0 och 80 procent skadat. Av de 83 arrendatorerna som rapporterade att de fått arrenderad naturbetesmark skadad låg den genomsnittliga skadeandelen på 13 procent  
 (0–80 
  hektar). 
 Tabell 10 Uppskattade viltskador på betesvallar eller naturbetesbetesmarken på arrenderad mark. 645 svar. 
  
 Areal 
  
 Inga skador 
  
 Betesvallarna 
  
 Naturbetesmarken 
  
 Både betesvall och 
  
 har skadats 
  
 har skadats av vilt 
  
 naturbetesmark har 
  
 av vilt 
  
 skadats av vilt 
  
 Medel 
  
 73% 
  
 7% 
  
 3% 
  
 17% 
  
 10–20 
  
 80% 
  
 6% 
  
 0% 
  
 14% 
  
 21–50 
  
 67% 
  
 12% 
  
 3% 
  
 18% 
  
 51–100 
  
 70% 
  
 6% 
  
 3% 
  
 21% 
  
 101–200 
  
 76% 
  
 4% 
  
 5% 
  
 15% 
  
 >201 ha 
  
 78% 
  
 7% 
  
 1% 
  
 13% 
  
 Jordägare- 
  
 53% 
  
 5% 
  
 16% 
  
 26% 
  
 förbundet 
  
 Vi frågade separat om några klövviltarter orsakade ett oacceptabelt betestryck på odlad vall (Tabell 11) Huvuddelen ansåg inte att var ett oacceptabelt betestryck från någon art  
 (81–100 
  procent), förutom från vildsvin  
 (5–16 
  procent). 
  
 Tabell 11 
  
 Andel arrendatorer och ett oacceptabelt betestryck på odlad vall 
  
 från klövvilt. 510 svar. 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Vildsvin 
  
 Vildsvin 
  
 Dovhjort 
  
 Älg 
  
 Rådjur 
  
 Kronhjort 
  
 Hjort 
  
 ingen 
  
 + övriga 
  
 flerart 
  
 Medel 
  
 84% 
  
 10% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 10–20 
  
 86% 
  
 10% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 80% 
  
 16% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 51–100 
  
 81% 
  
 11% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 101–200 
  
 83% 
  
 5% 
  
 2% 
  
 3% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 100% 
  
 9% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 3% 
  
 Jordägare- 
  
 förbundet 
  
 362 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 8 
  
 Motsvarande fråga om acceptabelt betestryck på odlad vall för fåglar gav att framförallt större jordbruksföretag som arrenderade såg gäss och tranor som problem (Tabell 12). 
 Tabell 12 Fågel som arrendatorerna anser orsakade ett oacceptabelt betestryck på odlad vall. 499 svar. 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Gäss 
  
 Tranor 
  
 Gäss, 
  
 Änder 
  
 Parker 
  
 Svanar 
  
 ingen art 
  
 tranor, komb. 
  
 Medel 
  
 90% 
  
 6% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 10–20 
  
 95% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 93% 
  
 4% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 51–100 
  
 89% 
  
 6% 
  
 2% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 91% 
  
 6% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 79% 
  
 9% 
  
 3% 
  
 9% 
  
 Jordägare- 
  
 75% 
  
 13% 
  
 13% 
  
 förbundet 
  
 Trots den låga andelen som angav att skadorna vara oacceptabla ansåg relativt många att viltskador på odlad vall påverkade jordbruket ekonomiskt (Tabell 13). Avsevärd påverkan ekonomiskt ansåg mellan 3 och 11 procent att det förelåg, delvis  
 13–22 
  procent och obetydlig  
 14–33 
  procent av jordbruken som arrenderade mark. 
 Tabell 13 Uppskattad ekonomisk påverkan på odlad vall. 512 svar. Avser bara arrenderad mark. 
  
 Areal 
  
 Inget alls 
  
 Obetydligt 
  
 Delvis 
  
 Avsevärt 
  
 Vet inte 
  
 Medel 
  
 58% 
  
 17% 
  
 17% 
  
 7% 
  
 2% 
  
 10–20 
  
 64% 
  
 14% 
  
 13% 
  
 6% 
  
 3% 
  
 21–50 
  
 55% 
  
 18% 
  
 16% 
  
 10% 
  
 1% 
  
 51–100 
  
 53% 
  
 18% 
  
 22% 
  
 3% 
  
 3% 
  
 101–200 
  
 63% 
  
 15% 
  
 15% 
  
 6% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 56% 
  
 18% 
  
 18% 
  
 8% 
  
 1% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 56% 
  
 33% 
  
 11% 
  
 363 
  
 Bilaga 8 
  
 SOU 2014:54 
  
 De två frågor som fokuserade på om det förelåg ett oacceptabelt betestryck på naturbetesmark för jordbruk som arrenderade mark pekade att det generellt inte var något problem; förutom vildsvin bland klövviltet  
 (3–13 
  procent av jordbruken; Tabell 14a) samt i viss mån för gäss  
 (1–4 
  procent av jordbruken; Tabell 14b) 
 Tabell 14a Andel arrendatorer och oacceptabelt betestryck på naturbetesmarker från klövvilt. 484 svar. 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Vildsvin 
  
 Älg 
  
 Rådjur Kronhjort Dovhjort Vildsvin 
  
 Hjort – 
  
 ingen art 
  
 – Flerart 
  
 flerart 
  
 Medel 
  
 10–20 
  
 86% 
  
 12% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 86% 
  
 13% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 51–100 
  
 85% 
  
 13% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 95% 
  
 3% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 90% 
  
 9% 
  
 1% 
  
 Jordägare- 
  
 100% 
  
 förbundet 
  
 Tabell 14b Andel arrendatorer och oacceptabelt betestryck 
  
 på naturbetesmarker från fågel. 477 svar. 
  
 Areal 
  
 Nej, 
  
 Änder 
  
 Gäss 
  
 Tranor 
  
 Parker 
  
 Svanar Gäss, tranor, 
  
 ingen art 
  
 kombos 
  
 Medel 
  
 95% 
  
 3% 
  
 10–20 
  
 96% 
  
 4% 
  
 21–50 
  
 95% 
  
 4% 
  
 51–100 
  
 94% 
  
 4% 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 94% 
  
 3% 
  
 > 201 ha 
  
 96% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 Jordägare- 
  
 83% 
  
 förbundet 
  
 Liksom för odlad vall ansåg en minoritet av jordbruken som arren- derade mark att viltskador på naturbetesmark påverkade dem eko- nomiskt (Tabell 15). Avsevärd påverkan ansåg  
 1–5 
  procent förelåg, delvis  
 6–14 
  procent samt obetydlig  
 10–43 
  procent av alla jordbruks- företag. 
 364 
 SOU 2014:54 Bilaga 8 
  
 Tabell 15 
  
 Uppskattad ekonomisk påverkan på naturbetesmark. 476 svar. 
  
 Areal 
  
 Inget alls 
  
 Obetydligt 
  
 Delvis 
  
 Avsevärt 
  
 Vet inte 
  
 Medel 
  
 71% 
  
 13% 
  
 12% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 10–20 
  
 74% 
  
 12% 
  
 6% 
  
 4% 
  
 4% 
  
 21–50 
  
 72% 
  
 10% 
  
 14% 
  
 5% 
  
 51–100 
  
 69% 
  
 12% 
  
 18% 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 72% 
  
 17% 
  
 10% 
  
 1% 
  
 > 201 ha 
  
 72% 
  
 15% 
  
 8% 
  
 3% 
  
 1% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 43% 
  
 43% 
  
 14% 
  
 Av jordbruken som arrenderar mark var det en liten andel som också inventerade viltskador. Mellan  
 80–96 
  procent av alla som svarade sa att de inte inventerade viltskador. Benägenheten att inventera vilt- skador ökade med arealen i hektar (Tabell 16). 
 Tabell 16 Andel av jordbruken som arrenderar mark och inventerar viltskador. 647 svar. 
  
 Areal 
  
 Nej 
  
 Internt i familjen, 
  
 Länsstyrelsen 
  
 Annan part 
  
 Vet inte 
  
 företaget 
  
 Medel 
  
 86% 
  
 4% 
  
 2% 
  
 5% 
  
 3% 
  
 10–20 
  
 96% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 84% 
  
 5% 
  
 1% 
  
 3% 
  
 7% 
  
 51–100 
  
 87% 
  
 5% 
  
 1% 
  
 2% 
  
 5% 
  
 101–200 
  
 84% 
  
 2% 
  
 3% 
  
 3% 
  
 7% 
  
 > 201 ha 
  
 80% 
  
 4% 
  
 3% 
  
 6% 
  
 7% 
  
 Jordägare- 
  
 82% 
  
 6% 
  
 6% 
  
 6% 
  
 förbundet 
  
 Skyddsjakt 
 Endast en liten andel av arrendatorerna har ett avtal som reglarar viltskadorna  
 (1–10 
  procent) med en tendens att större jordbruk oftare har det inskrivet (Tabell 17). 15 av 626 anger att avtal finns som anger skadenivån men endast tre angav vilken procentnivå avtalet innehåller (5, 20 samt 50 procent). Endast 7 stycken anger att de fått ersättning från markägaren för viltskador. 
 365 
 Bilaga 8 SOU 2014:54 
  
 Tabell 17 
  
 Andel jordbruk som ett avtal med markägaren hur viltskador ska 
  
 ersättas. 626 svar. 
  
 Areal 
  
 Ja 
  
 Ja, det finns en skadenivå 
  
 angivet i avtalet (%) 
  
 Medel 
  
 2% 
  
 1% 
  
 10–20 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 51–100 
  
 1% 
  
 101–200 
  
 3% 
  
 2% 
  
 > 201 ha 
  
 8% 
  
 1% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 10% 
  
 3% 
  
 En minoritet av jordbruken som arrenderar mark anger att de har be- drivit skyddsjakt utanför ordinarie jakttid (Tabell 18). Av 634 svar avger 141 (22 procent) att det har bedrivits skyddsjakt. Skydds- jakten domineras av vildsvin  
 (8–11 
  procent), gäss  
 (2–17 
  procent) och kombinationer av flera arter  
 (1–29 
  procent). Trenden är att större jordbruk anger att i större utsträckning bedrivet skyddsjakt utanför ordinarie jakttid. 
 Tabell 18 Andel jordbruk som anger att de bedrivet skyddsjakt under växtsäsongen. 
  
 Areal 
  
 Vildsvin 
  
 Gäss 
  
 Övriga kombinationer 
  
 Medel 
  
 10% 
  
 5% 
  
 8% 
  
 10–20 
  
 8% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 21–50 
  
 10% 
  
 3% 
  
 3% 
  
 51–100 
  
 10% 
  
 4% 
  
 8% 
  
 101–200 
  
 10% 
  
 9% 
  
 9% 
  
 > 201 ha 
  
 11% 
  
 7% 
  
 10% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 11% 
  
 17% 
  
 29% 
  
 Samverkan med markägaren 
 Samverkan med markägaren för att begränsa viltskadorna upplevs av  
 32–42 
  procent fungera bra. Trenden är att ju större areal jordbruks- företaget har, desto bättre anger de att samverkan fungerar (Tabell 19). Sammantaget kan det vara att de som anger att de har störst problem med viltskador i tidigare frågor också är de som är drivande 
 366 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 8 
  
 till att få till en fungerande samverkan med markägaren. En försiktig tolkning av våra data utesluter inte ett sådant samband. 
 Tabell 19 Upplevd samverkan med markägaren för att begränsa skador av vilt på mark som arrenderas och brukas. 592 svar 
  
 Areal 
  
 Ingen samverkan 
  
 Delvis 
  
 Bra samverkan 
  
 Medel 
  
 38% 
  
 18% 
  
 37% 
  
 10–20 
  
 47% 
  
 8% 
  
 32% 
  
 21–50 
  
 41% 
  
 19% 
  
 33% 
  
 51–100 
  
 42% 
  
 18% 
  
 38% 
  
 101–200 
  
 32% 
  
 24% 
  
 39% 
  
 > 201 ha 
  
 28% 
  
 27% 
  
 42% 
  
 Jordägareförbundet 
  
 11% 
  
 11% 
  
 39% 
  
 Den rapporterade konfliktnivån mellan markägare och arrendatorer var låg. 608 jordbruk av 663 (92 procent) svarar att det inte finns någon konflikt. Av de 55 som anger att det finns någon konflikt så anger 14 (2 procent) att det är mot markägaren, 10 (1.5 procent) anger att det finns en konflikt mot annan jakträttshavare på den arren- derade marken, 7 (1 procent) mot jakträttshavare på mark som de äger, 5 (1 procent) mot jakträtthavare på angränsande marker. Övriga 19 (3 procent) anger att det finns en konflikt som både är mot mark- ägare och jakträttshavare på egen arrenderad eller angränsad mark. 
 367 
 Bilaga 9 
 Ang. Jaktlagsutredningen del II – förslag 
 Utfodring m.m. 
 Förslag till lag om ändring i jaktlagen (1987:259) 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
 Viltet skall vårdas i syfte att 
  
 - 
  
 bevara de viltarter som till- hör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekom- mer naturligt i landet, och 
  
 - 
  
 främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstam- marna. 
  
 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och jakträttshavaren. 
 Viltet skall vårdas i syfte att 
  
 - 
  
 bevara de viltarter som till- hör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt förekom- mer naturligt i landet, och 
  
 - 
  
 främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstam- marna. 
  
 I viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. För att åtgärderna utförs och anpassningen sker svarar markägaren och jakträttshavaren. 
 Stödåtgärder kan bland annat avse utfodring. Eventuell utfodring ska ske med hänsyn till mängden vilt och viltets behov beroende på klimatförhållanden samt övriga omständigheter. 
 369 
  
 Utan lov är det inte tillåtet att skrämma eller mota vilt från någon annans jaktområde i andra fall än som avses i 5 § andra stycket andra meningen. Det är inte heller tillåtet att utan lov locka vilt från någon annans jakt- område genom utfodring eller på något annat sätt. 
  
 Regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om utfodring samt andra medel och metoder för att locka vilt. 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2014:54 
  
 Regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om förbud mot utfodring av klövvilt i huvudsak- ligen stödjande syfte under vegeta- tionsperioden. 
 Regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om förbud mot utfodring av klövvilt av trafik- säkerhetsskäl. 
 34 § 
 Utan lov är det inte tillåtet att skrämma eller mota vilt från någon annans jaktområde i andra fall än som avses i 5 § andra stycket andra meningen. Det är inte heller tillåtet att utan lov locka vilt från någon annans jakt- område genom utfodring eller på något annat sätt. 
 Specialmotivering 
 4 § ang. viltvården och markägarens respektive jakträttshavarens skyldigheter att bedriva viltvård i form av utfodring bör förtydligas. Om utfodring sker är det viktigt att man anpassar mängden foder efter mängden vilt och viltets behov. Vid stränga och långa vintrar är behovet större. Vid mild väderlek kan behovet vara obefintligt. 
 Rätten för regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer att meddela föreskrifter måste avgränsas till områden där problem i någon form faktiskt påvisats. Således omfattar bemyn- digandet endast klövvilt och kan användas endast under vissa förut- sättningar. Föreskrifterna bör bland annat definiera vad som utgör 
 370 
  
 SOU 2014:54 
  
 Bilaga 9 
  
 ett huvudsakligen stödjande syfte och tydliggöra att avledande ut- fodring samt åtling inte omfattas. Även dessa begrepp bör definieras. Dessutom bör av rättssäkerhetsskäl vad som avses med vegetations- perioden definieras. Denna definition bör för tydlighets skull utgöras av ett datumbestämt intervall som kan vara olika för olika delar av landet. Föreskrifterna bör också ange med vad och hur utfodring av klövvilt får ske. Reglering av mängder foder är dock olämpligt; här föreslås istället aktsamhetsregeln i det föreslagna tredje stycket i paragrafen gälla. Föreskrifterna kan även innefatta förbud mot all utfodring av klövvilt nära (närmare än 400 meter från) allmän väg (med upp till fyrsiffrigt vägnummer). En sådan ordning kan moti- veras av trafiksäkerhetsskäl, och skulle även/istället kunna kopplas till 27 § jaktlagen. Ett totalt förbud mot utfodring är inte accepta- belt – vare sig i lag eller genom föreskrift, då det skulle innebära en alltför långtgående rådighetsinskränkning. 
 Endast regeringen eller den nationellt ansvariga jaktmyndigheten ska kunna utfärda bindande föreskrifter. Länsstyrelsen ska inte kunna meddela föreskrifter baserade på 4 §. En sådan ordning skulle leda till en icke acceptabel rättsolikhet. En nationell samordning behövs i principiella frågor så medborgarna bedöms lika under lagen, oav- sett i vilket län de bor. Enkla regler som är lätta att tillämpa och genomdriva bör eftersträvas. De resurser som skulle krävas för att säkra efterlevnaden av länsvisa regelverk är oöverblickbar. En regional nivå är därför inte lämplig för denna typ av frågor. 
 34 § ang. olovligt lockande bör kompletteras med ett bemyndigan- de för den nationellt ansvariga jaktmyndigheten att utfärda före- skrifter om eventuell avståndsgräns som ska gälla för att olovligt lockande ska anses föreligga eller inte ska anses föreligga i samband med utfodring. Bemyndigandet ska som utgångspunkt ta att samtliga fastighetsägare som äger fastighet som ligger inom visst avstånd, t.ex. 400 m, från respektive utfodringsplats i syfte att locka klövvilt ska samtycka till utfodringsplatsens placering. När det gäller så korta av- stånd får utgångspunkten vara att olovligt lockande annars föreligger. Bemyndigandet omfattar inte rätt att föreskriva krav om samtycke från samtliga fastighetsägare som äger fastighet gränsande till en fastighet på vilken utfodring sker, även för utfodring som sker på plats som uppfyller avståndsbestämmelsen. Detta då ett sådant krav skulle innebära en alltför långtgående rådighetsinskränkning. I övrigt kan behov föreligga att föreskriva vilka metoder som anses utgöra lockande i sig, t.ex. användandet av tjära för att locka vildsvin. Vad gäller övrigt vilt får den nationellt ansvariga jaktmyndigheten bedöma 
 371 
  
 Bilaga 9 
  
 SOU 2014:54 
  
 behovet av att reglera vad som ska anses utgöra olovligt lockande eller inte. 
 SmithFörbundsjurist Svenska Jägareförbundet 
 Lee 
 Ordförande Jägarnas Riksförbund 
 Morgan 
 Advokat, som ombud för Sveriges Jordägareförbund 
 372 
 Statens offentliga utredningar 2014 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Vissa bostadsbeskattningsfrågor. Fi. 
  
 2. 
  
 Framtidens valfrihetssystem 
  
 – 
  
 inom socialtjänsten. S. 
  
 3. 
  
 Boende utanför det egna hemmet 
  
 – 
  
 placeringsformer för barn och unga. S. 
  
 4. 
  
 Det måste gå att lita på konsument- skyddet. Ju. 
  
 5. 
  
 Staten får inte abdikera 
  
 – 
  
 om kommunaliseringen av den svenska skolan. U. 
  
 6. 
  
 Män och jämställdhet. U. 
  
 7. 
  
 Skärpta straff för vapenbrott. Ju. 
  
 8. 
  
 Översyn av statsskuldspolitiken. Fi. 
  
 9. 
  
 Förändrad assistansersättning 
  
 – 
  
 en översyn av ersättningssystemet. S. 
  
 10. 
  
 Ett steg vidare – nya regler och åtgärder för att främja vidareutnyttjande av handlingar. S. 
  
 11. 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2014. Forskningsdebatt, alternativ och beslutsfattande. M. 
  
 12. 
  
 Utvärdera för utveckling – om utvärde- ring av skolpolitiska reformer. U. 
  
 13. 
  
 En digital agenda i människans tjänst 
  
 – 
  
 en ljusnande framtid kan bli vår. N. 
  
 14. 
  
 Effektiv och rättssäker  
  
 PBL-över­ 
  prövning. S. 
  
 15. 
  
 Investeringsplanering för försvars­ materiel 
  
 En ny  
 planerings-, 
  besluts- och uppföljningsprocess. Fö. 
  
 16. 
  
 Det ska vara lätt att göra rätt Åtgärder mot felaktiga utbetalningar inom den arbetsmarknadspolitiska verksamheten. A. 
  
 17. 
  
 Genomförande av Seveso III- direktivet. Fö. 
  
 18. 
  
 Straffskalorna för allvarliga våldsbrott. Ju. 
  
 19. 
  
 Yrkeskvalifikationsdirektivet – ett samlat genomförande. U. 
  
 20. 
  
 Läkemedel för särskilda behov. S. 
  
 21. Bredband för Sverige in i framtiden. N. 
 22. Genomförande av EU:s nya redovis- ningsdirektiv. Ju. 
  
 23. 
  
 Rätt information på rätt plats i rätt tid. Del 1, 2 och 3. S. 
  
 24. 
  
 Olycksregister och djupstudier på transportområdet. N. 
  
 25. 
  
 Internationella rättsförhållanden rörande arv. Ju. 
  
 26. 
  
 Tillträde till COTIF 1999. Ju. 
  
 27. 
  
 Svensk veteranpolitik. Ett ansvar för hela samhället. + Bilagor. Fö. 
  
 28. 
  
 Lönsamt arbete – familjeansvarets fördelning och konsekvenser. A. 
  
 29. 
  
 Assisterad befruktning för ensam­ stående kvinnor. Ju. 
  
 30. 
  
 Jämställt arbete? Organisatoriska ramar och villkor i arbetslivet. A. 
  
 31. 
  
 Visselblåsare 
  
 Stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. A. 
  
 32. 
  
 Jordbruks- och bostadsarrende 
  
 – 
  
 några frågor om arrendeavgift och besittningsskydd. Ju. 
  
 33. 
  
 Från hyresrätt till äganderätt. Ju. 
  
 34. 
  
 Inte bara jämställdhet Intersektionella perspektiv på hinder och möjligheter i arbetslivet. A. 
  
 35. 
  
 I vått och torrt – förslag till ändrade vattenrättsliga regler. M. 
  
 36. 
  
 Frågor om följerätt och om museernas kopiering. Ju. 
  
 37. 
  
 De svenska energimarknaderna 
  
 – 
  
 en samhällsekonomisk analys. Fi. 
  
 38. 
  
 Tillväxt och värdeskapande Konkurrenskraft i svenskt jordbruk och trädgårdsnäring. L. 
  
 39. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
  
 Bättre juridiska förutsättningar för samverkan och service. N. 
  
 40. 
  
 Neutral bolagsskatt – för ökad effektivitet och stabilitet. Fi. 
  
 41. 
  
 Nya regler om aktiva åtgärder mot diskriminering. A. 
  
 42. 
  
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
  
 Fud-program 
  2013. M. 
  
 43. 
  
 Synnerligen grova narkotikabrott. Ju. 
  
 44. 
  
 F-skuldsanering 
  
  – en möjlighet till nystart för seriösa företagare. Ju. 
  
 45. 
  
 Unik kunskap genom registerforskning. U. 
  
 46. Marknadsmissbruk II. Fi. 
  
 47. 
  
 Förbättrad tvistlösning på konsument- området – ny  
  
 EU-lagstiftning 
  och en översyn av det svenska systemet. Ju. 
  
 48. 
  
 Registerutdrag i arbetslivet. A. 
  
 49. 
  
 Våld i nära relationer – en folkhälsofråga. Förslag för ett effektivare arbete. + Bilaga. Ju. 
  
 50. 
  
 Med miljömålen i fokus – hållbar användning av mark och vatten. M. 
  
 51. 
  
 Nya regler om upphandling. S. 
  
 52. 
  
 Resolution. En ny metod för att hantera banker i kris. Vol 1 + 2. Fi. 
  
 53. 
  
 Material i kontakt med dricksvatten 
  
 – 
  
 myndighetsroller och ansvarsfrågor. L. 
  
 54. 
  
 Vildsvin och viltskador 
  
 – 
  
 om utfodring, kameraövervakning och arrendatorers jakträtt. L. 
  
 Statens offentliga utredningar 2014 
 Systematisk förteckning 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Det ska vara lätt att göra rätt 
 Åtgärder mot felaktiga utbetalningar inom den arbetsmarknadspolitiska verksamheten. [16] 
 Lönsamt arbete 
 – familjeansvarets fördelning och konsekvenser. [28] 
 Jämställt arbete? Organisatoriska ramar och villkor i arbetslivet. [30] 
 Visselblåsare 
 Stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. [31] 
 Inte bara jämställdhet 
 Intersektionella perspektiv på hinder och möjligheter i arbetslivet. [34] 
 Nya regler om aktiva åtgärder mot diskriminering. [41] 
 Registerutdrag i arbetslivet. [48] 
 Finansdepartementet 
 Vissa bostadsbeskattningsfrågor. [1] Översyn av statsskuldspolitiken. [8] 
 De svenska energimarknaderna 
 – en samhällsekonomisk analys. [37] 
 Neutral bolagsskatt – för ökad effektivitet och stabilitet. [40] 
 Marknadsmissbruk II. [46] 
 Resolution. En ny metod för att hantera banker i kris. Vol 1 + 2. [52] 
 Försvarsdepartementet 
 Investeringsplanering för försvarsmateriel En ny  
 planerings-, 
  besluts- och uppföljningsprocess. [15] 
 Genomförande av Seveso  
 III-direktivet. 
  [17] 
 Svensk veteranpolitik. Ett ansvar för hela samhället. + Bilagor. [27] 
 Justitiedepartementet 
 Det måste gå att lita på konsumentskyddet­. [4] 
 Skärpta straff för vapenbrott. [7] Straffskalorna för allvarliga våldsbrott. [18] 
 Genomförande av EU:s nya redovisnings- direktiv. [22] 
 Internationella rättsförhållanden rörande arv. [25] 
 Tillträde till COTIF 1999. [26] 
 Assisterad befruktning för ensamstående kvinnor. [29] 
 Jordbruks- och bostadsarrende 
 – några frågor om arrendeavgift och besittningsskydd. [32] 
 Från hyresrätt till äganderätt. [33] 
 Frågor om följerätt och om museernas kopiering. [36] 
 Synnerligen grova narkotikabrott. [43] 
  
 F-skuldsanering 
  – en möjlighet till nystart för seriösa företagare. [44] 
 Förbättrad tvistlösning på konsument- området – ny  
 EU-lagstiftning 
  och en översyn av det svenska systemet. [47] 
 Våld i nära relationer – en folkhälsofråga. Förslag för ett effektivare arbete. 
 + Bilaga. [49] 
 Landsbygdsdepartementet 
 Tillväxt och värdeskapande Konkurrenskraft i svenskt jordbruk och trädgårdsnäring. [38] 
 Material i kontakt med dricksvatten – myndighetsroller och ansvarfrågor. [53] 
 Vildsvin och viltskador 
 – om utfodring, kameraövervakning och arrendatorers jakträtt. [54] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2014. Forskningsdebatt, alternativ och beslutsfattande. [11] 
 I vått och torrt – förslag till ändrade vattenrättsliga regler. [35] 
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
 Fud-program 
  2013. [42] 
 Med miljömålen i fokus – hållbar användning av mark och vatten. [50] 
 Näringsdepartementet 
 En digital agenda i människans tjänst 
 – en ljusnande framtid kan bli vår. [13] Bredband för Sverige in i framtiden. [21] 
 Olycksregister och djupstudier på trans- portområdet. [24] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
 Bättre juridiska förutsättningar för samverkan och service. [39] 
 Socialdepartementet 
 Framtidens valfrihetssystem 
 – inom socialtjänsten. [2] 
 Boende utanför det egna hemmet 
 – placeringsformer för barn och unga. [3] 
 Förändrad assistansersättning 
 – en översyn av ersättningssystemet. [9] 
 Ett steg vidare – nya regler och åtgärder för att främja vidareutnyttjande av hand- lingar. [10] 
 Effektiv och rättssäker  
 PBL-överprövning. 
  [14] 
 Läkemedel för särskilda behov. [20] 
 Rätt information på rätt plats i rätt tid. Del 1, 2 och 3. [23] 
 Nya regler om upphandling. [51] 
 Utbildningsdepartementet 
 Staten får inte abdikera 
 – om kommunaliseringen av den svenska skolan. [5] 
 Män och jämställdhet. [6] 
 Utvärdera för utveckling – om utvärdering av skolpolitiska reformer. [12] 
 Yrkeskvalifikationsdirektivet – ett samlat genomförande. [19] 
 Unik kunskap genom registerforskning. [45]