sou 2014 47  
 Förbättrad tvistlösning på konsumentområdet 
 – ny  
 EU-lagstiftning 
  och en översyn av det svenska systemet 
 Betänkande av Konsumenttvistutredningen 
 Stockholm 2014 
 SOU 2014:47 
 SOU och Ds kan köpas från Diaz kundtjänst. Beställningsadress: Fritzes kundtjänst, 106 47 Stockholm Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se fritzes.se 
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Diaz Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Svara på remiss – hur och varför. 
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:3 (reviderad  
 2009-05-02) 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remiss. 
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet. 
 Omslag: Walker. 
 Tryck: Walker, Stockholm 2014. 
 ISBN  
 978-91-38-24136-3 
  
 ISSN  
  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Meza 
 Regeringen beslutade den 28 februari 2013 att tillkalla en särskild utredare för att föreslå åtgärder för att säkerställa att Sverige lever upp till nyligen antagen  
 EU-lagstiftning 
  om förbättrad tvistlösning på konsumentområdet, samt för att generellt se över det svenska systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol och föreslå förbättringar. I uppdraget ingick också att föreslå åtgärder för att få fler näringsidkare att följa de rekommendationer som Allmänna reklamationsnämnden lämnar, och i samband därmed särskilt överväga för- och nackdelar med att Allmänna reklamations- nämnden skulle meddela bindande beslut i stället för rekommenda- tioner. 
 Den 1 april 2013 förordnades planeringsdirektören, numera hovrättslagmannen, Richmond som särskild utredare. 
 Som sakkunniga i utredningen förordnades från och med den 15 april 2013 kanslirådet Conner och kanslirådet Thompson. Som experter att biträda utredningen förordnades samma datum verksjuristen Hines, internationelle sekreteraren Clark, juristen Luna, konsumentjuristen, numera försäkringsjuristen, Gardner, kammarsekreteraren Sellers, juristen  
 Petty 
  Herring, juristen Maynard och juristen Lee. 
 Juristen Lee entledigades från sitt uppdrag från och med den 7 maj 2013, men förordnades återigen som expert från och med den 2 september 2013. Juristen Rodriguez, för- ordnades som expert från och med den 8 maj 2013, och entledigades från sitt uppdrag från och med den 1 september 2013. 
 Som sekreterare anställdes från och med den 8 april 2013 hov- rättsassessorn Bautista. 
 Utredningen har antagit namnet Konsumenttvistutredningen (Ju 2013:06). 
 Härmed överlämnar utredningen sitt betänkande.  
 Förbättrad tvistlösning på konsumentområdet – Ny  
  
 EU-lagstiftning 
  
  och en över- syn av det svenska systemet  
 (SOU 2014:47). 
 Uppdraget är härmed slutfört. 
 Stockholm i juni 2014 
 Richmond 
 /Mia Garcia 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 19 
  
 DEL I 
  
 Inledning 
  
 1 Författningsförslag...................................................... 
  
 35 
  
 1.1 
  
 Förslag till lag om alternativ tvistlösning i 
  
 konsumentförhållanden........................................................... 
  
 35 
  
 1.2 
  
 Förslag till förordning med instruktion för Allmänna 
  
 reklamationsnämnden.............................................................. 
  
 39 
  
 1.3 
  
 Förslag till lag om ändring i lag (1970:417) om 
  
 marknadsdomstol m.m. ........................................................... 
  
 47 
  
 1.4 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (2009:607) med instruktion för Konsumentverket 
  
 ............... 48 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och arbete ................................ 
  
 51 
  
 2.1 
  
 Utredningens uppdrag............................................................. 
  
 51 
  
 2.2 
  
 Utredningens arbete ................................................................ 
  
 51 
  
 2.3 
  
 Betänkandets disposition och utformning ............................. 
  
 53 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 DEL II 
 Bakgrund 
  
 3 
  
 Allmänt om konsumentpolitiken och 
  
 konsumentlagstiftningen ............................................. 
  
 57 
  
 3.1 
  
 Mål och inriktning på nationell nivå ....................................... 
  
 57 
  
 3.2 
  
 Konsumentpolitisk strategi inom EU..................................... 
  
 58 
  
 4 
  
 Allmänna reklamationsnämnden .................................. 
  
 61 
  
 4.1 
  
 Bakgrund................................................................................... 
  
 61 
  
 4.2 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 62 
  
 4.3 
  
 Organisation............................................................................. 
  
 62 
  
 4.3.1 
  
 Nämndens övergripande organisation......................... 
  
 62 
  
 4.3.2 
  
 Nämndens ledning ........................................................ 
  
 64 
  
 4.3.3 
  
 Nämndavdelningarna.................................................... 
  
 64 
  
 4.3.4 
  
 Beredningsenheten och stödenheten........................... 
  
 65 
  
 4.3.5 
  
 Nämndens externa resurser.......................................... 
  
 66 
  
 4.4 
  
 E-förvaltning............................................................................. 
  
 67 
  
 4.5 
  
 Förutsättningarna för nämndens prövning............................. 
  
 67 
  
 4.5.1 Allmänna förutsättningar för nämndens prövning ..... 
  
 67 
  
 4.5.2 Tvister som inte prövas av nämnden............................ 
  
 68 
  
 4.6 
  
 Förfarandet ............................................................................... 
  
 69 
  
 4.6.1 
  
 Anmälan och skriftväxling............................................ 
  
 69 
  
 4.6.2 
  
 Sammansättning och beslutsformer............................. 
  
 70 
  
 4.6.3 
  
 Nämndens avgöranden ................................................. 
  
 72 
  
 4.7 
  
 Ärendestatistik ......................................................................... 
  
 73 
  
 4.7.1 Beslutsstatistik – en översikt........................................ 
  
 73 
  
 4.7.2 
  
 Antal anmälningar......................................................... 
  
 74 
  
 4.7.3 
  
 Prövade tvister............................................................... 
  
 74 
  
 4.7.4 
  
 Avvisningar.................................................................... 
  
 75 
  
 4.8 
  
 Genomströmningstider............................................................ 
  
 76 
  
 4.8.1 
  
 Nämndbeslut................................................................. 
  
 76 
  
 4.8.2 
  
 Kanslibeslut ................................................................... 
  
 77 
  
 4.8.3 
  
 Omprövningar............................................................... 
  
 78 
  
 4.9 
  
 Styckkostnad för nämndens beslut ......................................... 
  
 79 
  
 6 
  
 SOU 2014:47 
  
 Innehåll 
  
 5 
  
 Konsumentstödjande aktörer ....................................... 
  
 81 
  
 5.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 81 
  
 5.2 
  
 Konsumentverket..................................................................... 
  
 81 
  
 5.3 
  
 Konsument Europa.................................................................. 
  
 83 
  
 5.4 
  
 Kommunal konsumentvägledning .......................................... 
  
 83 
  
 5.5 
  
 Ny rikstäckande konsumentupplysningstjänst...................... 
  
 84 
  
 5.6 
  
 Konsumentbyråerna................................................................. 
  
 84 
  
 6 
  
 Andra möjligheter till prövning av konsumenttvister på 
  
 nationell nivå............................................................. 
  
 89 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 89 
  
 6.2 
  
 Domstolsförfarandet ............................................................... 
  
 89 
  
 6.3 
  
 Näringslivets självreglering ..................................................... 
  
 94 
  
 6.3.1 Allmänt om näringslivets självregleringsorgan........... 
  
 94 
  
 6.3.2 Vissa branschdrivna tvistlösningsorgan 
  
 kompletterar ARN:s verksamhet ................................ 
  
 97 
  
 7 
  
 Tvistlösning på  
 EU-nivå .............................................. 
  
 99 
  
 7.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 99 
  
 7.2 
  
 EU-kommissionens 
  rekommendationer .............................. 
  
 100 
  
 7.3 
  
 ECC-Net................................................................................ 
  
 102 
  
 7.4 
  
 FIN-Net ................................................................................. 
  
 103 
  
 8 
  
 En nordisk utblick .................................................... 
  
 105 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 105 
  
 8.2 
  
 Danmark................................................................................. 
  
 105 
  
 8.3 
  
 Norge...................................................................................... 
  
 107 
  
 8.4 
  
 Finland.................................................................................... 
  
 109 
  
 8.5 
  
 Island ...................................................................................... 
  
 110 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 9 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna ............................................ 
  
 111 
  
 9.1 
  
 Bakgrunden till direktivet och förordningen....................... 
  
 111 
  
 9.2 
  
 Direktivet om alternativ tvistlösning för konsumenter...... 
  
 112 
  
 9.3 
  
 Förordningen om tvistlösning online vid 
  
 konsumenttvister................................................................... 
  
 118 
  
 DEL III Överväganden 
  
 10 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för 
  
 tvistlösning på konsumentområdet............................. 
  
 127 
  
 10.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 127 
  
 10.2 
  
 Tillgång till information........................................................ 
  
 127 
  
 10.3 
  
 Nya säljkanaler ...................................................................... 
  
 128 
  
 10.4 
  
 E-handeln 
  ökar ...................................................................... 
  
 129 
  
 10.5 
  
 Hållbar konsumtion .............................................................. 
  
 130 
  
 10.6 
  
 Problemområden................................................................... 
  
 131 
  
 10.7 
  
 Närmare angående utvecklingen inom vissa sektorer......... 
  
 132 
  
 10.7.1 
  
 Elektronik ................................................................. 
  
 132 
  
 10.7.2 
  
 Kläder och skor......................................................... 
  
 132 
  
 10.7.3 
  
 Finansiella tjänster.................................................... 
  
 132 
  
 10.8 
  
 Höjda ansökningsavgifter till domstol................................. 
  
 133 
  
 10.9 
  
 Ny rikstäckande konsumentupplysningstjänst ................... 
  
 133 
  
 10.10 Nya bestämmelser om alternativ tvistlösning i EU- 
  
 rättsakter................................................................................ 
  
 134 
  
 10.11 Sammanfattande bedömning ................................................ 
  
 135 
  
 8 
  
 SOU 2014:47 
  
 Innehåll 
  
 11 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara 
  
 bindande? ............................................................... 
  
 137 
  
 11.1 Bakgrund och utredningens uppdrag.................................... 
  
 137 
  
 11.2 
  
 Tidigare utredningar .............................................................. 
  
 137 
  
 11.3 
  
 Grundläggande rättsliga utgångspunkter ............................. 
  
 138 
  
 11.3.1 Inledning ..................................................................... 
  
 138 
  
 11.3.2 Regeringsformen......................................................... 
  
 138 
  
 11.3.3 Rätten till domstolsprövning enligt 
  
 Europakonventionen .................................................. 
  
 139 
  
 11.3.4 Begreppen rättskraft, laga kraft och 
  
 verkställbarhet............................................................. 
  
 141 
  
 11.4 
  
 Förenklade tvistlösningsformer som kan leda till 
  
 bindande beslut ...................................................................... 
  
 142 
  
 11.4.1 Inledning ..................................................................... 
  
 142 
  
 11.4.2 Summarisk process ..................................................... 
  
 143 
  
 11.4.3 Bodelningsinstitutet ................................................... 
  
 144 
  
 11.5 
  
 Nuvarande ordning................................................................ 
  
 144 
  
 11.5.1 Inledning ..................................................................... 
  
 144 
  
 11.5.2 Nuvarande efterlevnad av ARN:s 
  
 rekommendationer ..................................................... 
  
 145 
  
 11.5.3 Rutiner för publicering av näringsidkares namn 
  
 på Svarta listan......................................................... 
  
 147 
  
 11.5.4 Möjliga orsaker till att vissa näringsidkare inte 
  
 följer ARN:s beslut .................................................... 
  
 149 
  
 11.6 
  
 En nordisk jämförelse............................................................ 
  
 150 
  
 11.6.1 Inledning ..................................................................... 
  
 150 
  
 11.6.2 Danmark...................................................................... 
  
 150 
  
 11.6.3 Norge........................................................................... 
  
 154 
  
 11.6.4 Finland......................................................................... 
  
 157 
  
 11.7 
  
 Utredningens överväganden.................................................. 
  
 158 
  
 11.7.1 Vad avses med bindande beslut från ARN?.............. 
  
 158 
  
 11.7.2 Grundläggande förutsättningar för och 
  
 konsekvenser av bindande beslut från ARN............. 
  
 159 
  
 11.7.3 Skulle bindande beslut från ARN leda till ökad 
  
 följsamhet? .................................................................. 
  
 165 
  
 11.7.4 Sammanfattande bedömning...................................... 
  
 166 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 12 
  
 Genomförande av direktivet ....................................... 
  
 169 
  
 12.1 Allmänt om genomförande av  
 EU-direktiv.......................... 
  
 169 
  
 12.2 Utgångspunkter för genomförande av direktivet ................ 
  
 170 
  
 12.3 Direktivets syfte och tillämpningsområde............................ 
  
 171 
  
 12.4 Tvistlösningsorgan som berörs av direktivet........................ 
  
 172 
  
 12.4.1 ARN och vissa särskilda branschnämnder berörs 
  
 av direktivet ................................................................. 
  
 172 
  
 12.4.2 Utredningens principiella överväganden angående 
  
 branschnämnder.......................................................... 
  
 173 
  
 12.5 
  
 ARN:s generella kompetensområde anpassas till 
  
 direktivet................................................................................. 
  
 175 
  
 12.5.1 Inledning...................................................................... 
  
 176 
  
 12.5.2 ARN:s nuvarande generella kompetensområde........ 
  
 176 
  
 12.5.3 ARN ska pröva tvister om avtalsförpliktelser........... 
  
 176 
  
 12.5.4 Innebörden av begreppen konsument och 
  
 näringsidkare ändras inte............................................ 
  
 177 
  
 12.5.5 ARN ska pröva tvister rörande avtal om varor, 
  
 tjänster eller andra nyttigheter ................................... 
  
 179 
  
 12.5.6 Prövning av inhemska och gränsöverskridande 
  
 tvister ........................................................................... 
  
 180 
  
 12.5.7 Sammanfattning ARN:s generella 
  
 kompetensområde....................................................... 
  
 182 
  
 12.6 Undantag från ARN:s kompetensområde............................ 
  
 182 
  
 12.6.1 Inledning...................................................................... 
  
 182 
  
 12.6.2 Nuvarande undantag från ARN:s 
  
 kompetensområde....................................................... 
  
 183 
  
 12.6.3 Närmare om undantagen för tvister som prövas 
  
 av privata branschnämnder ......................................... 
  
 184 
  
 12.6.4 Närmare om övriga undantag..................................... 
  
 192 
  
 12.7 Tvistlösningsorganens möjlighet att avvisa tvister............... 
  
 204 
  
 12.7.1 Tillåtna avvisningsgrunder enligt direktivet.............. 
  
 204 
  
 12.7.2 ARN:s nuvarande avvisningsgrunder ........................ 
  
 205 
  
 12.7.3 ARN:s avvisningsgrunder i förhållande till 
  
 direktivet...................................................................... 
  
 206 
  
 12.7.4 ARN:s beloppsgränser i förhållande till direktivet... 
  
 213 
  
 10 
 SOU 2014:47 Innehåll 
  
 12.7.5 Möjligheten att besluta i frågor som rör ARN:s 
  
 kompetensområde förbehålls regeringen ............... 
  
 220 
  
 12.7.6 Grunder för avvisning hos privata 
  
 branschnämnder....................................................... 
  
 221 
  
 12.8 Tidsfrist för avvisning och krav på motiverade 
  
 avvisningsbeslut..................................................................... 
  
 222 
  
 12.8.1 
  
 Direktivet.................................................................. 
  
 222 
  
 12.8.2 
  
 ARN.......................................................................... 
  
 223 
  
 12.8.3 
  
 Privata branschnämnder .......................................... 
  
 225 
  
 12.9 
  
 Administrativa krav på tvistlösningsorganen...................... 
  
 226 
  
 12.9.1 
  
 Direktivet.................................................................. 
  
 226 
  
 12.9.2 
  
 ARN.......................................................................... 
  
 227 
  
 12.9.3 
  
 Privata branschnämnder .......................................... 
  
 228 
  
 12.10 
  
 Kvalitetskrav för tvistlösningsorganen................................ 
  
 229 
  
 12.10.1 Sakkunskap, oberoende och opartiskhet............. 
  
 229 
  
 12.10.2 Öppenhet – information om förfaranden........... 
  
 235 
  
 12.10.3 Krav på årliga verksamhetsrapporter................... 
  
 239 
  
 12.10.4 
  
 Effektivitet ............................................................ 
  
 241 
  
 12.10.5 
  
 Rättvisa.................................................................. 
  
 247 
  
 12.11 
  
 Sammanfattning av åtgärder för att befintliga 
  
 tvistlösningsorgan ska leva upp till direktivet..................... 
  
 253 
  
 12.11.1 
  
 Inledning ............................................................... 
  
 253 
  
 12.11.2 
  
 ARN ...................................................................... 
  
 254 
  
 12.11.3 
  
 Privata branschnämnder....................................... 
  
 256 
  
 12.12 Frihet ..................................................................................... 
  
 259 
  
 12.12.1 
  
 Direktivet.............................................................. 
  
 259 
  
 12.12.2 Förhållandet till svensk rätt ................................. 
  
 259 
  
 12.13 Lagval..................................................................................... 
  
 261 
  
 12.13.1 
  
 Direktivet.............................................................. 
  
 261 
  
 12.13.2 Förhållandet till svensk rätt ................................. 
  
 261 
  
 12.14 Talefrister och preskriptionstider ........................................ 
  
 261 
  
 12.14.1 
  
 Direktivet.............................................................. 
  
 262 
  
 12.14.2 Förhållandet till svensk rätt ................................. 
  
 262 
  
 12.14.3 Betydelsen av internationella avtal ...................... 
  
 264 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 12.15 
  
 Näringsidkares information till konsumenter..................... 
  
 264 
  
 12.15.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 264 
  
 12.15.2 Skyldighet för näringsidkare att lämna generell 
  
 information om alternativ tvistlösning................. 
  
 265 
  
 12.15.3 Skyldighet för näringsidkare att lämna 
  
 information om alternativ tvistlösning vid 
  
 tvist ......................................................................... 
  
 270 
  
 12.15.4 
  
 Informationsbestämmelserna innebär en 
  
 skyldighet att informera om svenska 
  
 tvistlösningsorgan.................................................. 
  
 276 
  
 12.15.5 Sanktioner vid utebliven information................... 
  
 277 
  
 12.16 
  
 Bistånd till konsumenter....................................................... 
  
 280 
  
 12.16.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 280 
  
 12.16.2 
  
 Svenska förhållanden ............................................. 
  
 280 
  
 12.17 
  
 Allmän information om alternativ tvistlösning................... 
  
 281 
  
 12.17.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 281 
  
 12.17.2 
  
 Svenska förhållanden ............................................. 
  
 282 
  
 12.18 
  
 Samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan................. 
  
 283 
  
 12.18.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 283 
  
 12.18.2 
  
 Svenska förhållanden ............................................. 
  
 284 
  
 12.19 
  
 Samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan och 
  
 nationella myndigheter ......................................................... 
  
 284 
  
 12.19.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 285 
  
 12.19.2 
  
 Svenska förhållanden ............................................. 
  
 285 
  
 12.20 
  
 Behörig myndighet................................................................ 
  
 286 
  
 12.20.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 286 
  
 12.20.2 
  
 Svensk behörig myndighet .................................... 
  
 287 
  
 12.21 
  
 Godkännande av och tillsyn över tvistlösningsorgan ......... 
  
 288 
  
 12.21.1 
  
 Direktivet ............................................................... 
  
 289 
  
 12.21.2 Genomförande av direktivets bestämmelser 
  
 om godkännande av och tillsyn över 
  
 tvistlösningsorgan.................................................. 
  
 291 
  
 12.22 
  
 Slutbestämmelser................................................................... 
  
 297 
  
 12.23 
  
 Direktivets förhållande till andra  
 EU-rättsakter ................. 
  
 298 
  
 12.24 
  
 En ny lag om alternativ tvistlösning för konsumenter ....... 
  
 299 
  
 12.25 
  
 Ikraftträdande........................................................................ 
  
 301 
  
 12 
  
 SOU 2014:47 
  
 Innehåll 
  
 13 Kompletterande bestämmelser till förordningen........... 
  
 303 
  
 13.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 303 
  
 13.1.1 Förordningen om alternativ tvistlösning online 
  
 vid konsumenttvister.................................................. 
  
 303 
  
 13.1.2  
 EU-förordningar 
  är bindande och direkt 
  
 tillämpliga.................................................................... 
  
 303 
  
 13.1.3 Det behövs kompletterande bestämmelser till 
  
 förordningen ............................................................... 
  
 304 
  
 13.2 
  
 Förslag till bestämmelser som ska komplettera 
  
 förordningen .......................................................................... 
  
 305 
  
 13.2.1 Krav på alternativa tvistlösningsorgan....................... 
  
 305 
  
 13.2.2 Den behöriga myndighetens roll ............................... 
  
 307 
  
 13.2.3 Näringsidkares information till konsumenter och 
  
 sanktioner vid utebliven information ........................ 
  
 308 
  
 13.2.4 Kontaktpunkt för tvistlösning online ....................... 
  
 309 
  
 13.3 
  
 Ikraftträdande ........................................................................ 
  
 311 
  
 14 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid 
  
 Allmänna reklamationsnämnden ................................ 
  
 313 
  
 14.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 313 
  
 14.2 
  
 Kort om hur den tvistlösande verksamheten vid ARN är 
  
 organiserad ............................................................................. 
  
 315 
  
 14.3 
  
 Ökad effektivitet och kvalitet vid ärendehandläggningen... 
  
 316 
  
 14.3.1 Kort om ett ärendes gång........................................... 
  
 316 
  
 14.3.2 Ärendehandläggningens kvalitet och effektivitet 
  
 behöver förbättras....................................................... 
  
 317 
  
 14.3.3 Åtgärder för att förbättra ärendehandläggningens 
  
 effektivitet och kvalitet .............................................. 
  
 318 
  
 14.4 
  
 Förstärkt intern organisation ................................................ 
  
 323 
  
 14.4.1 Inledning ..................................................................... 
  
 323 
  
 14.4.2 Fler internt anställda beredningsjurister ................... 
  
 324 
  
 14.4.3 Ytterligare en vice ordförande vid ARN ................... 
  
 325 
  
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 14.5 
  
 Sammansättning och beslutsformer..................................... 
  
 327 
  
 14.5.1 Kort om nämndens sammansättning och 
  
 beslutsformer............................................................ 
  
 327 
  
 14.5.2 Formerna för nämndbeslut och beslut i plenum 
  
 är ändmålsenliga........................................................ 
  
 329 
  
 14.5.3 Kanslibeslut i enklare ärenden utan 
  
 föredragning.............................................................. 
  
 330 
  
 14.5.4 Åtgärder för att säkerställa att enklare ärenden 
  
 avgörs genom kanslibeslut ....................................... 
  
 331 
  
 14.6 
  
 Aktiv förlikningsverksamhet................................................ 
  
 332 
  
 14.6.1 
  
 Bakgrund................................................................... 
  
 332 
  
 14.6.2 ARN bör ges i uppgift att verka för förlikning ...... 
  
 333 
  
 14.6.3 Efter uppnådd förlikning avslutas ärenden 
  
 genom avskrivning eller rekommendation.............. 
  
 336 
  
 14.6.4 
  
 Förlikningsverksamheten innebär en 
  
 utvecklingsmöjlighet för interna jurister ................ 
  
 337 
  
 14.7 
  
 Omprövning .......................................................................... 
  
 337 
  
 14.7.1 
  
 Kort om omprövningsreglerna ................................ 
  
 337 
  
 14.7.2 Tiden för omprövning förkortas och enbart en 
  
 ansökan om omprövning per ärende....................... 
  
 338 
  
 14.8 Kommunicering med näringsidkare och registrering av 
  
 ärenden................................................................................... 
  
 339 
  
 14.8.1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 339 
  
 14.8.2 
  
 Kommunicering med näringsidkare ........................ 
  
 340 
  
 14.8.3 
  
 Registrering av näringsidkare................................... 
  
 343 
  
 14.8.4 
  
 Registrering av ärenden............................................ 
  
 345 
  
 14.9 Övriga överväganden angående ARN.................................. 
  
 347 
  
 14.9.1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 347 
  
 14.9.2 Bör det finnas en övre beloppsgräns för 
  
 nämndens prövning? ................................................ 
  
 348 
  
 14.9.3 Prövning av utomobligatoriskt skadestånd ............ 
  
 349 
  
 14.9.4 Tvister som anmäls av andra än konsumenter........ 
  
 351 
  
 14.9.5 Avdelningsordförande ska kallas externa 
  
 ordförande................................................................. 
  
 352 
  
 14.10 En ny instruktion för ARN.................................................. 
  
 352 
  
 14.11 Sammanfattning av åtgärder för att effektivisera och 
  
 förbättra tvistlösningen vid ARN ........................................ 
  
 353 
  
 14 
  
 SOU 2014:47 
  
 Innehåll 
  
 15 Ökad följsamhet till Allmänna reklamationsnämndens 
  
 beslut ..................................................................... 
  
 357 
  
 15.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 357 
  
 15.2 
  
 Tidigare utredningar och nuvarande förhållanden............... 
  
 358 
  
 15.3 
  
 Förtroendeskapande åtgärder från ARN till näringslivet.... 
  
 359 
  
 15.4 
  
 Publicering av näringsidkares namn...................................... 
  
 361 
  
 15.4.1 Allmänt om nuvarande publicering av Svarta 
  
 listan........................................................................... 
  
 361 
  
 15.4.2 Utredningens överväganden angående 
  
 publicering av näringsidkares namn........................... 
  
 362 
  
 15.5 
  
 Aktiv förlikningsverksamhet vid ARN ................................ 
  
 364 
  
 15.6 
  
 Näringsidkare bör inte bli skyldiga att ersätta 
  
 konsumenters rättegångskostnader ...................................... 
  
 365 
  
 15.7 
  
 Sammanfattning av åtgärder för att öka efterlevnaden av 
  
 ARN:s beslut.......................................................................... 
  
 367 
  
 16 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämnden finansieras 
  
 genom avgifter?........................................................ 
  
 369 
  
 16.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 369 
  
 16.2 
  
 Bakgrund och tidigare utredningar....................................... 
  
 369 
  
 16.3 
  
 Nuvarande förhållanden ........................................................ 
  
 370 
  
 16.4 
  
 Utredningens överväganden.................................................. 
  
 371 
  
 16.4.1 Konsumenter bör inte betala någon 
  
 ansökningsavgift ......................................................... 
  
 371 
  
 16.4.2 Näringsidkare bör inte betala någon avgift............... 
  
 372 
  
 16.4.3 Slutsats......................................................................... 
  
 373 
  
 17 
  
 Ikraftträdande.......................................................... 
  
 375 
  
 15 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2014:47 
  
 DEL IV 
  
 Konsekvenser 
  
 18 
  
 Konsekvenser ........................................................... 
  
 381 
  
 18.1 
  
 Kommittéförordningen och utredningens direktiv ............. 
  
 381 
  
 18.2 
  
 Allmänt om syftet med utredningens förslag och 
  
 konsekvenserna av förslagen.................................................. 
  
 381 
  
 18.3 
  
 Kostnadsökningar för ARN:s verksamhet ........................... 
  
 383 
  
 18.3.1 Inledning...................................................................... 
  
 383 
  
 18.3.2 Ökad ärendetillströmning .......................................... 
  
 385 
  
 18.3.3 Beräkning av kostnadsökningar på grund av ökad 
  
 ärendetillströmning och krav på effektivare 
  
 handläggning ............................................................... 
  
 391 
  
 18.3.4 Uppkoppling mot den nya europeiska 
  
 plattformen för tvistlösning online............................ 
  
 396 
  
 18.3.5 Nya uppgifter för ARN.............................................. 
  
 396 
  
 18.3.6 Högre lokalkostnader och kostnad för flytt ............. 
  
 397 
  
 18.3.7 Sammanfattning av ökade kostnader för ARN......... 
  
 398 
  
 18.3.8 Kostnadsökningen för ARN:s verksamhet 
  
 finansieras genom ökade anslag.................................. 
  
 399 
  
 18.4 
  
 Konsumentverket................................................................... 
  
 400 
  
 18.5 
  
 Konsumenter .......................................................................... 
  
 402 
  
 18.6 
  
 Näringslivet ............................................................................ 
  
 403 
  
 18.6.1 Nya informationskrav för näringsidkare ................... 
  
 403 
  
 18.6.2 Administrativa kostnader för näringsidkare på 
  
 grund av informationskraven ..................................... 
  
 405 
  
 18.6.3 Kostnader för utbildning av personal ........................ 
  
 410 
  
 18.6.4 Konsekvenser för näringsidkare som är 
  
 etablerade i flera medlemsstater ................................. 
  
 410 
  
 18.6.5 Positiva effekter för näringslivet på grund av 
  
 ökad tillgång till alternativ tvistlösning ..................... 
  
 411 
  
 18.6.6 Påverkan på små respektive stora företag.................. 
  
 411 
  
 18.7 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser ...................................... 
  
 412 
  
 18.8 
  
 Genomförande........................................................................ 
  
 412 
  
 16 
  
 SOU 2014:47 
  
 Innehåll 
  
 DEL V 
  
 Författningskommentar 
  
 19 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 415 
  
 19.1 
  
 Förslaget till lag om alternativ tvistlösning i 
  
 konsumentförhållanden......................................................... 
  
 415 
  
 19.2 
  
 Förslaget till förordning med instruktion för Allmänna 
  
 reklamationsnämnden............................................................ 
  
 433 
  
 Jämförelsetabell...................................................................... 
  
 434 
  
 19.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lag (1970:417) om 
  
 marknadsdomstol m.m. ......................................................... 
  
 435 
  
 DEL VI 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv 2013:23................................................ 
  
 439 
  
 Bilaga 2 Direktivet om alternativ tvistlösning för 
  
 konsumenter ..................................................................... 
  
 445 
  
 Bilaga 3 Förordningen om alternativ tvistlösning online för 
  
 konsumenttvister .............................................................. 
  
 463 
  
 Bilaga 4 Promemoria med frågor angående effektivisering och 
  
 förbättring av ARN  
 .......................................................... 
  
 475 
  
 17 
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Vårt uppdrag består av två delar. Den första delen handlar om att föreslå åtgärder för att säkerställa att Sverige lever upp till nyligen antagen  
 EU-lagstiftning 
  om förbättrad tvistlösning utanför dom- stol för konsumenter. I den delen ingår också att generellt föreslå åtgärder för att förbättra det svenska systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol, och då i synnerhet verksamheten vid Allmänna reklamationsnämnden (ARN). 
 Den andra delen av utredningen går ut på att föreslå lämpliga åtgärder för att få fler näringsidkare att följa ARN:s beslut. ARN:s beslut är för närvarande inte bindande, utan innebär rekommenda- tioner till parter om hur tvister bör lösas. Vi ska därför i denna del av vårt uppdrag särskilt analysera för- och nackdelar med att införa ett system som innebär att ARN, i stället för rekommendationer, skulle meddela bindande beslut. 
 Allmänna reklamationsnämnden 
 Eftersom utredningens uppdrag till stora delar rör ARN, lämnas här en kort beskrivning av verksamheten där. 
 ARN är en självständig förvaltningsmyndighet som har som huvudsakligt uppdrag att på begäran av konsumenter pröva tvister mellan konsumenter och näringsidkare och rekommendera en lös- ning av tvisten. 
 Förfarandet vid ARN är helt skriftligt. Både konsumenten och näringsidkaren ges tillfälle att bemöta det som den andra parten har uppgett innan ett ärende avgörs av ARN. Tvistlösningen vid ARN är kostnadsfri för såväl konsumenten som näringsidkaren. 
 ARN har ett brett kompetensområde och prövar många typer av konsumenttvister, men tvister inom vissa områden är undantagna 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:47 
  
 från nämndens kompetens. För att tvister ska kunna prövas av ARN gäller vidare att kravet som framställs av konsumenten måste överstiga vissa beloppsgränser, som för närvarade är 2 000, 1 000 eller 500 kronor, beroende på vad tvisten rör. ARN tar inte heller upp tvister som inte lämpar sig för nämndens prövning, t.ex. tvister där det behövs muntlig bevisning. 
 Huvudregeln är att tvister avgörs av ARN vid ett nämndsamman- träde där en ordförande och fyra andra ledamöter deltar. Ordföran- den är jurist med domarerfarenhet och de fyra andra ledamöterna företräder konsument- respektive näringsidkarintressen, två från vardera sidan. 
 ARN:s avgöranden är inte bindande, utan innebär en rekom- mendation till parterna att lösa tvisten på ett visst sätt. Rekommen- dationerna kan inte överklagas, men det är möjligt för parterna att i vissa undantagsfall begära att ARN omprövar besluten. 
 Trender och förändringar av betydelse för tvistlösning på konsumentområdet 
 Som en allmän utgångspunkt för våra överväganden har vi gjort en översiktlig kartläggning av vilka övergripande trender och förvänt- ade förändringar i samhället, utöver aktuell  
 EU-lagstiftning, 
  som kan tänkas ha betydelse för hantering av konsumenttvister utanför domstol i Sverige. 
 Vi har konstaterat att konsumenterna i dagsläget möter stora förändringar, som innebär nya möjligheter men också svårigheter. Nya problem mellan konsumenter och näringsidkare uppstår i takt med den ökande  
 e-handeln 
  inom Sverige och över gränserna, ett ökat utbud av lågprisprodukter inom vissa sektorer, samt upp- komsten av nya produkter och tjänster, som inte minst beror på den fortsatt snabba tekniska utvecklingen. Dessa förhållanden inne- bär enligt vår bedömning att konsumenter har ett ökande behov av tillgång till effektiv och högkvalitativ utomrättslig tvistlösning. 
 20 
  
 SOU 2014:47 
  
 Sammanfattning 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
 Inledning 
 Vi har övervägt för- och nackdelar med att övergå till ett system med bindande beslut från ARN. Med bindande beslut menar vi att besluten kan verkställas tvångsvis mot näringsidkare som vägrar att rätta sig efter dem. Våra överväganden när det gäller frågan om bindande beslut är av grundläggande betydelse för hur det svenska systemet för hantering av konsumenttvister utformas. Vilken karak- tär som besluten från ARN har, avgör för det första i stor utsträck- ning hur själva förfarandet och verksamheten vid ARN ska se ut. Det har också stor betydelse för hur den nya  
 EU-lagstiftningen 
  ska införlivas i svensk rätt. Vi har därför valt att ta ställning till den frågan inledningsvis i betänkandet. 
 Sammanfattande bedömning – bindande beslut? 
 Sammantaget menar vi att efterlevnaden av ARN:s rekommenda- tioner redan är god och att en övergång till bindande beslut från ARN inte skulle förbättra för konsumenterna. En ordning med bindande beslut från ARN skulle i stället innebära att det blev krångligare för konsumenterna att klaga till ARN och att förfaran- det vid nämnden skulle ta längre tid. Om ARN:s beslut kunde verkställas tvångsvis mot näringsidkare, skulle det bl.a. krävas strikt- are förfaranderegler, inklusive bestämmelser om formell delgivning av handlingar med näringsidkare. Det skulle innebära att nämnden till stor del skulle förlora sin funktion som ett enklare och smidig- are alternativ till domstolsprövning. 
 Den tänkta fördelen med bindande beslut från ARN skulle vara att få fler näringsidkare att följa besluten, dvs. att konsumenter i högre utsträckning skulle få den rättelse som besluten innebär. Vår analys visar att det inte finns något stöd för att en övergång till bindande beslut från ARN skulle medföra den effekten. Den analy- sen omfattar särskilt en jämförelse mellan det svenska systemet och systemen i Danmark och Norge, där konsumenter har möjlighet att få ett bindande beslut vid utomrättslig tvistlösning. 
 Slutligen vet vi säkert att en ordning med bindande beslut från ARN, och därmed ett mer formaliserat förfarande där, skulle kosta 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:47 
  
 samhället betydligt mer än det nuvarande systemet. Vi talar om åtminstone en fördubbling av kostnaderna. 
 Mot bakgrund av vad som angetts ovan, anser vi att ARN:s av- göranden även i fortsättningen bör utgöra rekommendationer. 
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 Allmänt om de nya  
 EU-rättsakterna 
  
 Den 21 maj i år antogs två nya  
 EU-rättsakter 
  angående tvistlösning utanför domstol för konsumenter –  
 EU-direktivet 
  om alternativ tvistlösning för konsumenter 
  
 1  
  
 (nedan kallat direktivet) och förord- ningen om tvistlösning online för konsumenter 
  
 2  
  
 (nedan kallat för- ordningen). 
 Syftet med direktivet är att uppnå en hög konsumentskyddsnivå och att därigenom bidra till en välfungerande inre marknad genom att säkerställa att konsumenter inom EU som hamnar i tvist med en näringsidkare har tillgång till effektiv och säker tvistlösning utan- för domstol. Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska se till att tvister som omfattas av detta kan hänskjutas till ett utomrätts- ligt tvistlösningsorgan som uppfyller i direktivet angivna kvalitets- krav. Kvalitetskraven avser bl.a. att tvistlösningsorganen ska ha sakkunskap, vara oberoende och opartiska samt fungera effektivt och rättssäkert. Tvistlösningsorganen ska godkännas av medlems- staterna enligt de krav som ställs upp direktivet. Direktivet gäller med några få undantag för alla typer av avtalsrättsliga tvister mellan konsumenter och näringsidkare. 
 Direktivet kompletteras av förordningen, som bl.a. ska se till att konsumenter har tillgång till en onlineplattform som hjälper konsu- menter att komma i kontakt med ett alternativt tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet, när tvister uppstår vid  
 e-handel 
  över gränserna. Ett typexempel är när en svensk konsument har beställt varor via internet från en näringsidkare som finns i ett annat  
 EU-land. 
  
 1 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/11/EU av den 21 maj 2013 om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv 2009/22/EG. 
  
 2 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av den 21 maj 2013 om tvist- lösning online vid konsumenttvister och om ändring av förordningen (EG) nr 2006/2004 och direktiv 2009/22/EG. 
  
 22 
  
 SOU 2014:47 
  
 Sammanfattning 
  
 Genomförande och tillämpning av de nya  
 EU-rättsakterna 
  i Sverige 
 Direktivet genomförs huvudsakligen genom ARN:s verksamhet 
 Direktivet kräver att Sverige ska säkerställa att konsumenter har tillgång till alternativ tvistlösning för alla typer av konsumenttvister som omfattas av direktivet. 
 Enligt vår bedömning har Sverige redan ett väl fungerande system för prövning av konsumenttvister utanför domstol, främst genom ARN, även om vi också anser att ARN:s verksamhet kan förbättras på olika sätt. Vår utgångspunkt har därför varit att genomförande av direktivet i första hand ska ske genom att ARN:s kompetens- område utvidgas när så krävs, och att ARN:s verksamhet även i övrigt anpassas till direktivets krav. 
 Direktivets genomförande kräver att ARN:s kompetens utvidgas till att omfatta vissa typer av tvister som i dagsläget är undantagna från ARN. Exempelvis behöver vissa tvister gällande telefoni och elleveranser, spel och lotterier, vissa tvister om upplåtelse av fast egendom, samt tvister rörande värmepumpar, tillföras ARN:s kom- petensområde. 
 Enligt nuvarande ordning gäller också att ARN inte prövar vissa typer av tvister som i stället hanteras av särskilda branschinrättade tvistlösningsorgan. Vi har generellt ställt oss positiva till att låta branschinrättade tvistlösningsorgan, som kan leva upp till direktivets kvalitetskrav, komplettera ARN:s verksamhet. De främsta skälen till detta är att efterlevnaden av beslut från branschinrättade tvistlös- ningsorgan i allmänhet är hög och att det är fördelaktigt ur ett samhällsekonomiskt perspektiv. Vi bedömer att det bara kommer att bli fråga om ett fåtal branschinrättade tvistlösningsorgan som, med några smärre anpassningar, bör kunna leva upp till direktivets krav. Det handlar om två tvistlösningsnämnder som drivs av Svensk Försäkring, och som hanterar vissa konsumenttvister på försäkrings- området, samt ett planerat tvistlösningsorgan inom Sveriges Advokat- samfund, som ska pröva konsumenttvister rörande advokattjänster. Förutsatt att dessa tvistlösningsorgan lever upp till direktivets krav, föreslår vi därför att tvister som prövas av dessa nämnder undantas från ARN:s prövning. 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:47 
  
 ARN:s beloppsgränser sänks 
 ARN prövar bara tvister där konsumentens krav överstiger vissa beloppsgränser. För närvarande tillämpas beloppsgränserna 500, 1 000 eller 2 000 kronor, beroende på vad tvisten rör. 
 Direktivet tillåter att tvistlösningsorganen tillämpar på förhand fastställda beloppsgränser, men bara om de inte är så högt satta så att de väsentligen försämrar svenska eller utländska konsumenters tillgång till alternativ tvistlösning. 
 Vi har bedömt att utvecklingen på marknaden genom bl.a. ett ökande utbud av lågprisprodukter och aggressivare marknadsför- ingsmetoder, i kombination med fortsatt stark teknisk utveckling och kraftigt expanderande  
 e-handel 
  bidrar till att konsumenter kan ha ett starkt intresse av att få klagomål mot näringsidkare prövade, även när kraven rör relativt låga belopp. Mot den bakgrunden är det vår bedömning att direktivet kräver att beloppsgränserna för prövning av tvister vid ARN sänks i förhållande till dagens nivåer. Det är också positivt för konsumenter att få tillgång till ARN:s tvistlösning i större utsträckning, bl.a. med hänsyn till att avgift- erna till domstolarna nyligen har höjts. 
 Våra förslag innebär att ARN framöver ska tillämpa belopps- gränserna 1 000 kronor i stället för 2 000 kronor (för tvister rörande bank, fastighetsmäklare, försäkring, båt och bostad), 500 kronor i stället för 1 000 kronor (för tvister rörande elektronik, motor, resor, möbler, och tvätt) samt 300 kronor i stället för 500 kronor (för tvister rörande skor, och textil samt tvister som inte tillhör någon särskild kategori). 
 Nya informationskrav för näringsidkare 
 Direktivets genomförande kräver att det införs bestämmelser i svensk rätt angående skyldighet för näringsidkare att ge konsumen- ter information om alternativ tvistlösning (dvs. tvistlösning vid sådana utomrättsliga tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direktivet). 
 Till att börja med införs en skyldighet för alla näringsidkare som hamnar i tvist med en konsument att, i samband med att närings- idkaren motsätter sig kravet, ge konsumenten information om vilket alternativt tvistlösningsorgan – oftast ARN – som konsu- menten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. Sådan informa- 
 24 
  
 SOU 2014:47 
  
 Sammanfattning 
  
 tion ska lämnas till konsumenten på papper eller i någon annan var- aktig form, exempelvis i ett  
 e-postmeddelande. 
  
 Därutöver införs en skyldighet för sådana näringsidkare som har åtagit sig att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter att lämna generell information – alltså även innan någon tvist uppkommit – till konsumenter om det alternativa tvist- lösningsorgan som näringsidkaren har åtagit sig att använda. Ett åtagande att använda alternativ tvistlösning, kan göras exempelvis genom medlemskap i en bransch- eller näringslivsorganisation som ställer krav på sina medlemmar att de ska följa ARN:s beslut. Näringsidkare som träffas av skyldigheten, ska lämna informationen på sina webbplatser, i den mån de riktas mot konsumenter, och i skriftliga avtalsvillkor som används i förhållande till konsumenter. 
 De nya informationsbestämmelserna kommer bara att innebära en skyldighet för näringsidkare som är verksamma i Sverige att lämna konsumenter information om svenska tvistlösningsorgan. De allra flesta näringsidkare kommer att omfattas av ARN:s tvist- lösning, och den information som ska lämnas är då alltså om ARN. Bara för näringsidkare inom försäkringsbranschen och advokater kommer det bli fråga om att hänvisa till ett branschdrivet tvist- lösningsorgan. 
 Enligt förordningen gäller vidare särskilda bestämmelser om skyldighet för näringsidkare som ägnar sig åt onlinehandel att infor- mera konsumenterna om förekomsten av den europeiska online- plattformen. Sådan information ska lämnas på näringsidkarens webbplatser och i vissa fall i skriftliga avtalsvillkor samt i erbjudan- den via  
 e-post. 
  Dessa informationskrav kommer att vara direkt tillämpliga som svensk rätt när förordningen träder i kraft, dvs. den 9 januari 2016. 
 Näringsidkare som inte lämnar information till konsumenter enligt de nya informationskraven, kommer att kunna drabbas av marknadsrättsliga sanktioner enligt marknadsföringslagen. Den sanktion som det främst kommer att bli fråga om är föreläggande vid vite att i framtiden lämna sådan information som krävs. Dess- utom kan det i vissa fall bli fråga om skadeståndsskyldighet. 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:47 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 ARN:s verksamhet är i huvudsak välfungerande men nya krav på verksamheten innebär att den behöver utvecklas och förbättras 
 På senare tid har det skett förändringar i samhället som ställer högre krav på verksamheten vid ARN. Förutom de nyligen antagna  
 EU-rättsakterna 
  på området, handlar det bl.a. om att nya typer av produkter och försäljningsmetoder har utvecklats och att de gräns- överskridande tvisterna har ökat. Detta har medfört att de ärenden nämnden prövar allt oftare är mer komplicerade och tidskrävande än tidigare. Dessutom har antalet ärenden hos ARN ökat under de senaste åren. Att kommunikationen med och mellan parterna nu- mera främst sker på elektronisk väg ställer också nya krav på ARN:s verksamhet. Det är exempelvis nämndens erfarenhet att möjlig- heten att skicka in handlingar elektroniskt har gjort att mängden material i ärendena har ökat. 
 Utredningen kan konstatera att resultatet av ARN:s tvistlös- ande verksamhet (många anmälningar och avgjorda ärenden samt god efterlevnad av besluten) visar att ARN i huvudsak fungerar väl. Vi anser därför att några mer genomgripande förändringar av verk- samheten vid nämnden inte behöver genomföras. Däremot har vi identifierat områden där verksamheten kan effektiviseras och för- bättras. 
 Vi bedömer också att ARN står inför nya utmaningar framöver. Till att börja med förutser vi att ärendetillströmningen till ARN kommer att öka, särskilt på grund av att direktivet kräver att ARN ska hantera tvister inom fler områden än för närvarande, att ARN:s beloppsgränser sänks och att näringsidkare ska ge konsumenter tydlig information om ARN, särskilt i tvistsituationer. Därutöver kräver den nya  
 EU-lagstiftningen 
  att ärendehandläggningen vid ARN ska bli mer effektiv, dvs. att ärenden ska handläggas snabbare än vad som görs nu. 
 För att ARN ska kunna möta en ökad ärendetillströmning, och samtidigt uppnå en snabbare tvistlösning, bedömer vi att det krävs vissa åtgärder för att förbättra och effektivisera själva ärendehand- läggningen, men också att det behövs ökade personalresurser till ARN. 
 26 
  
 SOU 2014:47 
  
 Sammanfattning 
  
 Förbättrade handläggningsrutiner 
 Som en särskild åtgärd för att motverka att ärenden vid ARN blir mer omfattande än nödvändigt, föreslår vi att ARN på ett mer aktivt sätt än för närvarande bör påverka parternas sätt att föra sin talan vid nämnden genom tydlig information. Vi föreslår att ARN, om det inte bedöms som obehövligt, ska fastställa en handlägg- nings- och tidsplan i varje ärende, och skicka den till parterna. Planen, som ska utgå från en standardiserad mall, ska kort beskriva de olika moment som ingår i en normal handläggning. Dessutom ska tider för handläggningen av det specifika ärendet framgå. Part- erna ska i planen även uttryckligen göras uppmärksamma på vikten av att begränsa det material som ges in till nämnden och risken för avvisning om ärendet är eller blir alltför omfattande eller komplice- rat. 
 När ett ärende är klart för avgörande, ska ARN också skicka parterna information om att skriftväxlingen är avslutad och ange när ett beslut kan förväntas. 
 Vi anser vidare att ARN bör dokumentera sina handläggnings- rutiner på ett tydligt och transparent sätt. I samband därmed bör ARN gå igenom hela handläggningskedjan och analysera hur hand- läggningen kan effektiviseras i varje led. 
 Därtill menar vi att ARN bör arbeta mer aktivt för att utnyttja möjligheten att avgöra enklare ärenden genom beslut på nämndens kansli, i stället för att ärendena prövas vid ett nämndsammanträde. På så sätt frigörs resurser vid nämndsammanträdena till mer kräv- ande tvister. Som en åtgärd för att förbättra möjligheterna för nämnden att utnyttja möjligheten till kanslibeslut, i de fall det är lämpligt, föreslår vi att ARN:s instruktion ska ändras så att kansli- beslut i enklare ärenden, och ärenden där näringsidkaren inte har yttrat sig, ska kunna fattas utan föredragning. 
 Förstärkt intern organisation 
 Vi har kunnat konstatera att någonting som har blivit ett ökande problem i ARN:s verksamhet är beroendet av externa jurister som föredragande till nämndsammanträdena. För närvarande behöver nämnden anlita externa föredragande till ungefär 60 procent av sammanträdena. Svårigheter med att bemanna sammanträden med externa föredragande leder inte sällan till att planerade samman- 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2014:47 
  
 träden måste ställas in eller skjutas upp. Vi har därför föreslagit att ARN:s beredningsorganisation förstärks med ett antal ytterligare interna beredningsjurister, för att minska beroendet av externa jurister som föredragande vid nämndsammanträden. Det kommer att minska antalet inställda sammanträden och därmed snabba på handläggningen. 
 Fler beredningsjurister vid ARN är, enligt vår bedömning, en nödvändig men inte tillräcklig åtgärd för att uppnå den effektivise- ring av ARN:s verksamhet som behövs. Vi bedömer att ARN:s beredningsjurister dessutom behöver en högre grad av kvalificerat och kontinuerligt ledarskap i sitt dagliga arbete än vad de har för närvarande. För att möjliggöra detta anser vi att ARN:s organisa- tion även behöver förstärkas med ytterligare en högre juristtjänst. 
 Aktiv förlikningsverksamhet vid ARN 
 Uppgiften att verka för att parterna träffar en överenskommelse i godo ingår i nuläget inte uttryckligen i ARN:s uppgifter. 
 Vi menar att parter som har hamnat i tvist med varandra i all- mänhet har mycket att vinna på att lösa tvisten på frivillig väg. En uppgörelse i godo kan ofta spara parterna både tid och pengar. Parterna känner sig dessutom oftare tillfreds med en lösning som de själva har haft inflytande över, än ett beslut som någon annan har fattat. För parter som vänder sig till domstol i stället för till ARN, erbjuds också möjlighet att föra förlikningsförhandlingar under ledning av en domare. Erfarenheterna från förlikningsverk- samheten i domstol är goda. I de övriga nordiska länderna arbetar de utomrättsliga tvistlösningsorganen aktivt med förlikning av konsu- menttvister, och även därifrån är erfarenheterna positiva. 
 Det framstår mot den bakgrunden som ändamålsenligt att kon- sumenter som väljer att vända sig till ARN ska kunna få hjälp med att uppnå en lösning i godo, istället för att ARN ger en rekommen- dation i tvisten. Vi har därför föreslagit att ARN ges i uttryckligt uppdrag att verka för att parterna kommer överens, om det inte bedöms som olämpligt med hänsyn till ärendets karaktär. 
 28 
  
 SOU 2014:47 
  
 Sammanfattning 
  
 Åtgärder för att få fler näringsidkare att följa Allmänna reklamationsnämndens avgöranden 
 Efterlevnaden av ARN:s rekommendationer är redan god 
 Som framgått ovan har vi kommit fram till att efterlevnaden av ARN:s beslut redan är god. De senaste åren har mellan  
 74–76 
  pro- cent av näringsidkarna följt nämndens rekommendationer. Som också har framgått, har vi bedömt att ARN:s avgöranden även i fortsättningen bör utgöra rekommendationer. Enligt vårt uppdrag har vi, med den utgångspunkten, övervägt vilka andra åtgärder som skulle kunna vidtas för att öka näringsidkares respekt för ARN:s beslut och se till att ännu fler näringsidkare väljer att följa de rekom- mendationer som nämnden lämnar. 
 Förtroendeskapande åtgärder från ARN till näringslivet 
 Det är utredningens uppfattning att en ökad grad av samverkan mellan ARN och näringslivet, skulle inverka positivt på efterlevna- den av ARN:s beslut. Vi föreslår därför att ARN får ett uttryckligt uppdrag att kontinuerligt och på eget initiativ genomföra olika typer av förtroendeskapande åtgärder i förhållande till näringslivet. Det kan exempelvis handla om att ARN tar kontakt med olika branscher, främst där efterlevnaden av nämndens beslut behöver förbättras, och ser till att på olika sätt sakligt informera närings- idkare i de aktuella branscherna om hur ARN:s verksamhet fungerar. Det är, enligt vår mening, också viktigt att ARN i dessa sammanhang lyssnar på vad näringslivet har för uppfattning om ARN:s verksam- het och på så sätt kan reda ut missförstånd och tydliggöra att ARN:s bedömningar är sakliga och opartiska. 
 Svarta listan 
 Vi anser att den nuvarande ordningen med att tidningen Råd & parter ska ha möjlighet att redogöra för sin ståndpunkt och få ta del av samtliga omständig- heter som åberopats av den andra parten samt eventuella sak- kunnigutlåtanden. 
  
 3. 
  
 Öppenhetsprincipen; öppenhet i organets förfaranden och funk- tionssätt. 
  
 4. 
  
 Effektivitetsprincipen; förfarande ska vara effektivt, snabbt och gratis eller till mycket låg kostnad för konsumenten. 
  
 5. 
  
 Legalitetsprincipen; besluten ska respektera de lagar som skyddar konsumenterna. 
  
 6. 
  
 Frihetsprincipen; tvistlösningsorganets beslut ska bara vara tving- ande för parterna om de har informerats om detta i förväg och uttryckligen godtagit det. 
  
 7. 
  
 Representationsprincipen; förfarandet får inte frånta parterna möjligheten att när som helst under förfarandet låta sig före- trädas eller biträdas av en annan person. 
  
 Kommissionens rekommendation 2001/310/EC, antogs 2001 och tillämpas på förfaranden som enbart omfattar försök att föra parterna samman för att förmå dem att göra upp i godo. Rekommendationen sätter upp följande fyra minimikrav som sådana organ ska leva upp till: 
  
 1. 
  
 Principen om opartiskhet; opartiskheten hos de personer som ansvarar för förfarandet ska garanteras bl.a. genom att de inte ska stå i intressekonflikt med någon av parterna. 
  
 2. 
  
 Öppenhetsprincipen. 
  
 3. 
  
 Effektivitetsprincipen. 
  
 4. 
  
 Rättviseprincipen; parterna ska vara informerade om sina rättig- heter och om reglerna för förfarandet. 
  
 Båda rekommendationerna har haft en positiv inverkan på medlems- staternas hantering av konsumenttvister utanför domstol, och många tvistlösningsorgan har anpassat sina förfaranden efter de principer som rekommendationerna ställer upp.  
 EU-kommissionen 
  har ut- vecklat en databas innehållande mer än 500 tvistlösningsorgan som, enligt medlemsstatarena, lever upp till rekommendationernas kvali- 
 101 
  
 Tvistlösning på  
 EU-nivå 
  
 SOU 2014:47 
  
 tetskrav. 
  
 5  
  
 Ändå har kommissionen i olika studier konstaterat att det råder stora skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller både tillgång till alternativ tvistlösning och kvalitén på befintliga tvistlösningsorgan. Som utvecklas vidare i kapitel 9 är syftet med det nya  
 EU-direktivet 
  om alternativ tvistlösning att säkerställa att konsumenter har tillgång till effektiv, billig och rättssäker alternativ tvistlösning i alla medlemsstater och för alla typer av tvister. 
 Enligt uppgift från  
 EU-kommissionen, 
  kommer rekommenda- tionerna att kvarstå, och fortsätta att vara tillämpliga vid sidan om direktivet. Att ett tvistlösningsorgan lever upp till rekommenda- tionerna innebär däremot inte att tvistlösningsorganet automatiskt kan godkännas enligt direktivet, utan det är direktivets krav som måste uppfyllas i det sammanhanget. 
  
 7.3 
  
 ECC-Net 
  
 EEC-Net 
  är ett nätverk av europeiska konsumentcentrum, European Consumer Centres (ECC), som hjälper konsumenter som köper varor och tjänster på EU:s inre marknad. Nätverket etablerades 2005 och det finns nu europeiska konsumentcentrum i 29 länder – alla EU- länder samt Norge och Island. Centrumen finansieras gemensamt av  
 EU-kommissionen 
  och medlemsländerna och lyder under de nation- ella konsumentmyndigheterna eller konsumentorganisationerna. EU- kommissionen samordnar nätverkets arbete. Konsumentcentrum i Sverige är Konsument Europa, som utgör en självständig enhet hos Konsumentverket (se avsnitt 5.3). 
 Hos sitt nationella ECC kan konsumenter få råd om sina kon- sumenträttigheter inom EU och hjälp med problem med närings- idkare i andra medlemsländer. Centrumen ska även fungera som en länk mellan konsumenterna och tvistlösningsorganen i de andra länderna och bl.a. hjälpa konsumenten att komma i kontakt med det tvistlösningsorgan som kan hantera den aktuella tvisten. 
 Systemet är tänkt att fungera så att en konsument ska kunna vända sig till konsumentcentrum i sitt hemland. Konsumentcentrumet ska hjälpa konsumenten med eventuell översättning av handlingar och sedan överlämna ärendet till konsumentcentrum i det land där näringsidkaren i fråga är etablerad. Detta centrum ska sedan över- föra ärendet till behörigt tvistlösningsorgan, som ska kontakta 
  
 5  
  
 Se  
 Consumer ADR in Europé, Smith Systems 
 , Hodges, Benöhr och Creutzfeldt- Banda, Scott, Oxford and Portland, Oregon, 2012, s. 15. 
  
 102 
  
 SOU 2014:47 
  
 Tvistlösning på  
 EU-nivå 
  
 näringsidkaren och försöka medverka till en lösning av tvisten. När tvisten är avgjord, ska tvistlösningsorganet lämna information om utgången till konsumentcentrum i det land där organet är lokalise- rat, och detta ska sedan informera centrumet i konsumentens hem- land, som i sin tur ska meddela konsumenten utgången av tvisten. 
 Även om  
 ECC-Net 
  har visat sig vara en mycket värdefull hjälp för många konsumenter vid gränsöverskridande handel, går det i praktiken i många fall inte till på det sätt som har beskrivits ovan, eftersom lämpliga tvistlösningsorgan ofta saknas. I sådana fall för- söker ofta konsumentcentrum i näringsidkarens hemland medverka till att lösa tvisten genom kontakter med näringsidkaren. 
  
 6  
  
 Som har nämnts ovan, är den ojämna tillgången till alternativ tvistlösning i medlemsländerna någonting som  
 EU-direktivet 
  om alternativ tvist- lösning syftar till att komma till rätta med. 
  
 7.4 
  
 FIN-Net 
  
 FIN-Net 
  är ett nätverk av tvistlösningsorgan som hanterar tvister som handlar om finansieringstjänster. Nätverket, som omfattar alla  
 EU-länder 
  samt Island, Liechtenstein och Norge, grundades av  
 EU-kommissionen 
  2001. Syftet är att konsumenter genom sam- arbete mellan olika nationella tvistlösningsorgan på ett snabbt och enkelt sätt ska kunna få hjälp med tvistlösning när tjänsteleverantö- ren är lokaliserad i ett annat land än konsumenten. 
 Om en konsument i ett land hamnar i tvist med en tjänste- leverantör i ett annat land, ska  
 FIN-Net 
  medlemmen i konsumen- tens hemland hjälpa konsumenten att komma i kontakt med rele- vant tvistlösningsorgan i det land där tjänsteleverantören finns och informera konsumenten om förfarandet där. 
 För att ett tvistlösningsorgan ska få bli medlem i  
 FIN-Net, 
  ska organet leva upp till samtliga kvalitetskrav som framgår av kom- missionens ovan nämnda rekommendation 98/257/EG, dvs. prin- ciperna om oberoende, kontradiktoriskt förfarande, öppenhet, effektivitet, legalitet, frihet och representation. 
 Liksom när det gäller  
 ECC-Net, 
  har  
 FIN-Net 
  visat sig vara till stor nytta för konsumenter i många fall vid gränsöverskridande tvister på finansområdet. Även på detta område har det dock visat sig förekomma avsevärda skillnader mellan medlemsstaterna när 
  
 6  
 Hodges, Benöhr och  
 Creutzfeldt-Banda 
 , 
  
  a.a. 
 , s. 15. 
 103 
  
 Tvistlösning på  
 EU-nivå 
  
 SOU 2014:47 
  
 det gäller tillgången till och kvalitén hos alternativa tvistlösnings- organ. 
  
 7 
  
 Som kommer att utvecklas närmare i kapitel 12, omfattar det nya  
 EU-direktivet 
  om alternativ tvistlösning också konsument- tvister på finansområdet. Även för tvister inom den sektorn ställer alltså direktivet krav på att konsumenter ska ha tillgång till tvistlös- ning vid sådana tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direktivet. 
  
 7  
 Hodges, Benöhr och  
 Creutzfeldt-Banda 
 , 
  
  a.a. 
 , s. 17. 
 104 
 8 En nordisk utblick 
  
 8.1 
  
 Inledning 
  
 I detta kapitel redogör vi översiktligt för förhållandena i de övriga nordiska länderna när det gäller prövning av konsumenttvister utan- för domstol. 
 I samband med att vi behandlar frågan om ARN:s beslut bör vara bindande (kapitel 11), går vi närmare in på frågor angående avgörandena från tvistlösningsorganen i de olika länderna, bl.a. vilken rättsverkan som de har i förhållande till parterna. I det sam- mananhanget jämför vi också i möjligaste mån hur effektiv den svenska ordningen med ARN är i förhållande till systemen i de andra nordiska länderna, både vad gäller efterlevnad och kostnaderna för förfarandena. 
  
 8.2 
  
 Danmark 
  
 Forbrugerklagenævn är det centrala statliga tvistlösningsorganet i Danmark på konsumentområdet. Forbrugerklagenævn behandlar tvister rörande bl.a. kläder och accessoarer, resor och transport, möbler och husgeråd, datorer, bilar och motorcyklar samt och foto och kabeltelevisionstjänster. 
  
 1 
  
 För att ett klagomål ska behandlas av Forbrugerklagenævn, ska det röra minst 500 danska kronor om det rör skor och textil. Tvister rörande bilar och motorcyklar prövas bara om de överstiger 10 000 danska kronor. För övriga tvister gäller värdegränsen 800 danska kronor. Tvister prövas inte av Forbrugerklagenævn om de rör värden överstigande 100 000 danska kronor. 
 Enheten för konsumenträttigheter inom danska Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen fungerar som sekretariat for Forbruger- 
  
 1  
 Se  
 http://www.kfst.dk/Forbrugerforhold/Klageforhold/Aarsstatistik-for- 
 Forbrugerklagenaevnet/Oprettede-klagesager-fordelt-paa-sagsgrupper 
  
 105 
  
 En nordisk utblick 
  
 SOU 2014:47 
  
 klagenævnet. I den egenskapen handlägger Konkurrence- og For- brugerstyrelsen ärendena fram till avgörande i nämnden, och har sedan 2011 också i uppdrag att verka för att parterna kommer över- ens på frivillig väg. Under 2013 träffades en uppgörelse mellan kon- sumenten och näringsidkaren i 41 procent av de ärenden som anmäl- des till Forbrugerklagenævn. Sekretariatet kan också fatta beslut om att avvisa och avskriva ärenden. 
 Om konsumenten och näringsidkaren inte träffar en uppgörelse i godo under handläggningen, prövas ärendet av Forbrugerklage- nævn. När Forbrugerklagenævnet avgör tvister består nämnden av en ordförande, som ska vara domare, två konsumentrepresentanter och två näringslivsrepresentanter. Enklare ärenden kan avgöras på nämndens kansli. 
 Ett beslut från Forbrugerklagenævn kan bli bindande för närings- idkaren om denne inte invänder mot beslutet inom 30 dagar efter att han fått del av det. Forbrugerklagenævn skickas till närings- idkaren med formell delgivning, vilket innebär att beslutet skickas till näringsidkaren med begäran om att näringsidkaren ska bekräfta mottagandet. Om näringsidkaren inte gör det, delges näringsidkaren beslutet med hjälp av en stämningsman. 
 För att säkerställa att konsumenten inte avstår från att ta till vara sin rätt i domstol om näringsidkaren invänder mot Forbrugerklage- nævns avgörande, finns det regler om att konsumenten under vissa förutsättningar kan få ersättning från staten för kostnader för dom- stolsprocessen. 
 Ärendehandläggningen vid Forbrugerklagenævn är uteslutande skriftlig och parterna får tillfälle att bemöta det som motparten har angett innan ärendet avgörs. Forbrugerklagenævns sekretariat sörjer för att ärendet blir tillräckligt utrett och hämtar vid behov in sakkunnigutlåtande i ärendet. 
 Det kostrar 160 danska kronor för konsumenter att anmäla klago- mål till Forbrugerklagenævn. Om konsumenten får medhåll av Forbrugerklagenævn, eller parterna förliks efter det att nämnden har inhämtat ett sakkunnigutlåtande, blir näringsidkaren skyldig att betala en avgift. Avgiften är indelad i tre nivåer, beroende på vad tvisten rör. Avgifterna kan uppgå till 4 400 danska kronor, 8 300 danska kronor eller 13 600 danska kronor. 
 Det finns också ett antal privata tvistlösningsorgan (cirka 19 stycken) i Danmark som har upprättats frivilligt av näringslivet och har godkänts av regeringen i särskild ordning. De privata nämn- derna täcker flera av de stora konsumentområdena, bl.a. den finansi- 
 106 
  
 SOU 2014:47 
  
 En nordisk utblick 
  
 ella sektorn, hantverkstjänster och andra byggtjänster, området för tekniska installationer, energisektorn, transportsektorn, samt flera andra tjänstesektorer. De privata godkända nämnderna har under de senaste åren avgjort totalt cirka 5  
 000–6 
  000 ärenden per år, medan Forbrugerklagenævn har avgjort omkring 3 000 ärenden per år. Verksamheten vid de godkända privata nämnderna regleras i en särskild lag, och i stort sett gäller samma krav på dessa nämnder som för Forbrugerklagenævn. Ett krav för att en privat nämnd ska bli godkänd är att nämnden inte bara prövar tvister mot närings- idkare som är med i den branschorganisation som står bakom nämn- den, utan även mot oorganiserade näringsidkare som är verksamma i den aktuella branschen. 
 Besluten från de godkända nämnderna blir också bindande för näringsidkaren enligt samma principer som gäller för Forbruger- klagenævns avgöranden. 
 Tvister som kan hanteras av en privat godkänd nämnd behandlas inte av Forbrugerklagenævn. 
 Konkurrence- og Forbrugerstyrelsen utövar viss tillsyn över de godkända privata nämnderna, för att säkerställa att de lever upp till de lagkrav som gäller. 
 Förutom de godkända privata nämnderna finns det ett antal sektorspecifika tvistlösningsorgan, som inte är godkända av rege- ringen. Sådana tvistlösningsorgan meddelar bara rekommendationer till parterna om hur en tvist kan lösas. 
  
 8.3 
  
 Norge 
  
 De centrala statliga tvistlösningsorganen i Norge på konsument- området är Forbrukerrådet och Forbrukertvistutvalget. Forbruker- rådet medlar bara mellan parter, medan Forbrukertvistutvalget prövar konsumenttvister och ger beslut som kan bli bindande för parterna. 
 För att Forbrukertvistutvalget ska pröva en tvist, måste tvisten först ha varit föremål för medling i Forbrukerrådet. Ungefär  
 80–85 
  procent av de ärenden som anmäls till Forbrukerrådet görs upp i godo, och kommer därmed aldrig under prövning i Forbrukertvist- utvalget. 
 Forbrukerrådet förekommer med regionalkontor runtom i landet, och Forbrukertvistutvalget är situerat i Oslo. 
 107 
  
 En nordisk utblick 
  
 SOU 2014:47 
  
 Forbrukertvistutvalget har ett relativt begränsat kompetens- område, och prövar i princip bara tvister som faller under den norska konsumetköplagen (inklusive köp online) och lagen som reglerar köp av hantverkartjänster. Forbrukertvistutvalget prövar, förutom tvister mellan konsumenter och näringsidkare, även tvister mellan konsumenter. De allra flesta ärenden som anmäls av konsumenter mot konsumenter rör köp av begagnade bilar. Tvister mellan kon- sumenter och näringsidkare utgör ändå den helt övervägande delen av tvisterna som prövas av Forbrukertvistutvalget. 
 Forbrukertvistutvalget har de senaste åren avgjort cirka 1 200– 1 400 ärenden per år. 
 När Forbrukertvistutvalget avgör tvister består nämnden av en ordförande och två andra ledamöter. Samtliga ledamöter i nämnden är jurister, och ordföranden är jurist med domarerfarenhet. Forbruker- tvistutvalget har alltså inga ledamöter med särskild sakkunskap inom olika sektorer och inga konsumentrepresentanter. Enklare ärenden kan avgöras av handläggarna på nämndens kansli. 
 Ärendehandläggningen vid Forbrukertvistutvalget är uteslut- ande skriftlig och ärendena avgörs efter skriftväxling mellan part- erna. 
 Besluten från Forbrukertvistutvalget blir bindande för både konsumenten och näringsidkaren om inte någon av parterna för saken vidare till domstol inom fyra veckor efter det att de får del av beslutet. Båda parter delges beslutet genom formell delgivning, dvs. med begäran om att mottagandet ska bekräftas, eller ytterst med hjälp av stämningsman. Även klagomålet delges motparten med formell delgivning. 
 Tvistlösningen vid Forbrukerrådet och Forbrukertvistutvalget är kostnadsfri för både konsumenten och näringsidkaren, och inga övre eller undre beloppsgränser tillämpas. 
 Utöver Forbrukerrådet och Forbrukertvistutvalget, finns det ett antal branschdrivna nämnder i Norge (cirka 18 stycken), som prövar en hel del tvister som inte omfattas av Forbrukertvistutvalgets kompetens. I många fall har dessa branschnämnder upprättats enligt en överenskommelse mellan Forbrukerrådet och de aktuella branschorganen. De privata branschnämnderna i Norge meddelar inga bindande beslut, utan bara rekommendationer. 
 108 
  
 SOU 2014:47 
  
 En nordisk utblick 
  
 8.4 
  
 Finland 
  
 Konsumenttvistenämnden är det statliga centrala tvistlösnings- organet i Finland för konsumenttvister. Nämnden har ett brett kompetensområde prövar de flesta typer av tvister mellan konsu- menter och näringsidkare. De enda undantagen från Konsument- tvistenämndens verksamhetsområde är tvister rörande värdepapper och lagstadgad försäkring. 
 Nämnden avgör också tvister mellan privatpersoner i frågor som gäller bostadsköp, hyresförhållanden och överlåtelser av bostads- rätt. 
 De senaste åren har Konsumenttvistenämnden avgjort mellan 2  
 500–2 
  800 ärenden. 
 Konsumenttvistenämndens beslut är enbart av rekommenda- tionskaraktär. Tvistlösning vid nämnden är kostnadsfri. 
 När Konsumenttvistenämnden avgör tvister består den i regel av en ordförande och fyra ledamöter, varav två företräder konsument- intresset och två näringsidkarintresset. Enklare ärenden kan avgöras på nämndens kansli. Nämnden kan ge utlåtanden till domstolarna i sådana tvister som omfattas av nämndens befogenheter. Nämnder ger också juridiska råd och annan handledning till de statliga konsument- rådgivarna. 
 Handläggningen vid Konsumenttvistenämnden är skriftlig och prövningen baseras på de handlingar som parterna ger in. Båda parter ges tillfälle att yttra sig över det som den andra parten ger in. Nämnden kan också vid behov begära utlåtande av en expert. Det finns ingen möjlighet att överklaga nämndens beslut. 
 Konsumenter kan också söka råd hos den statliga konsument- rådgivningen, som också ger medlingshjälp i tvister mellan konsu- ment och näringsidkare. Rådgivningen och medlingshjälpen är avgiftsfri. Om tvisten inte går att lösa med konsumentrådgivningens hjälp, kan konsumenten föra ärendet till Konsumenttvistenämnden, men det är inte ett krav för prövning i Konsumenttvistenämnden att tvisten först har varit föremål för medling med hjälp av konsu- mentrådgivningen. 
 Vid sidan av Konsumenttvistenämnden finns Försäkrings- och finansrådgivningen och finansnämnderna (FINE).  
 FINE-organisa- 
  tionen har grundats av Konsumentverket, Finansinspektionen och Finansbranschens Centralförbund. FINE finansieras av Finans- branschens Centralförbund men den är opartisk och oavhängig av den. Försäkrings- och finansrådgivningen ger råd till  
 försäkrings-, 
  
 109 
  
 En nordisk utblick 
  
 SOU 2014:47 
  
 bank- och värdepapperskunder i problemsituationer och utreder kundernas klagomålsärenden. I anslutning till försäkrings- och finansrådgivningen verkar Försäkringsnämnden, Banknämnden och Värdepappersnämnden som på begäran av konsumenter ger utlåt- anden av rekommendationskaraktär. När dessa nämnder fattar beslut, består de av en ordförande, som vanligen är en professor i juridik eller en pensionerad domare, och minst fyra andra leda- möter, som oftast är jurister. Handläggingen vid nämnderna är skriftlig. 
  
 8.5 
  
 Island 
  
 Island har ingen central statlig reklamationsnämnd. Inom vissa sektorer finns det lagkrav på att konsumenter ska ha tillgång till alternativ tvistlösning. Inom dessa sektorer kan konsumenter i regel anmäla klagomål till ett särskilt kansli inom konsument- myndigheten eller något annat ministerium, som lämnar rekom- mendationer till parterna om hur tvister kan lösas. Inom en hel del andra områden, finns det privata branschreklamationsnämnder, bl.a. inom tvätt och bilreparationsbranschen. Även avgörandena från de privata branschnämnderna är enbart rådgivande. 
 110 
 9 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 9.1 
  
 Bakgrunden till direktivet och förordningen 
  
 Studier som  
 EU-kommissionen 
  låtit utföra har visat att en bety- dande andel (cirka 20 procent) av konsumenterna inom EU stöter på problem när de köper varor och tjänster på den inre marknaden. 
  
 1  
  
 Trots att lagstiftningen i  
 EU-medlemsstaterna 
  i allmänhet säker- ställer en hög konsumentskyddsnivå förblir konsumenternas pro- blem ofta olösta, och deras förluster till följd av problem med köpta varor eller tjänster har uppskattats av kommissionen till 0,4 procent av EU:s BNP. 
 Kommissionen har i de studier som nämnts konstaterat att det råder stora skillnader mellan medlemsstater när det gäller både tillgång till alternativ tvistlösning och kvalitén på befintliga tvist- lösningsorgan. Mycket tyder på att oron för att inte kunna hitta en lösning om tvist skulle uppstå, medför att konsumenterna tvekar inför att handla från andra länder. Konsumenterna utnyttjar där- med inte till fullo de möjligheter som den inre marknaden ger i fråga om större utbud av produkter och effektivare konkurrens när det gäller pris och kvalitet. 
 I inremarknadsakten 
  
 2  
  
 har kommissionen angett lagstiftning om alternativ tvistlösning som en av tolv nyckelåtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för den inre marknaden. I flagg- skeppsinitiativet  
 En digital agenda för Europa 
  
 3  
  
 inom Europa 2020- 
  
 1 
  
 Se Consumer Conditions Scoreboard – Consumers at home in the single market, Ninth edition – July 2013, s. 6 och Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Alternativ tvistlösning vid konsument- tvister på den inre marknaden, KOM(2011) 791, slutlig, den 1 december 2011 och Euro- baromter 342, Consumer Empowerment s. 169. 
  
 2 
  
 Inremarknadsakten – Tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka 
  
 2  
 förtroendet för den inre marknaden – Gemensamma insatser för att skapa ny tillväxt, KOM (2011) 206 slutlig, s. 9. 
  
 3 
  
 Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och regionkommittén, En digital agenda för Europa, KOM(2010) 245 slutlig/2, den 26 augusti 2010. 
  
 111 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 strategin föreslogs en  
 EU-strategi 
  för att förbättra de alternativa tvistlösningssystemen. Kommissionen aviserade inom ramen för denna strategi ett  
 EU-verktyg 
  för tvistlösning online för  
 e-handel 
  i syfte att öka konsumenternas och företagens förtroende för den digitala marknaden. 
 Kommissionen lade mot denna bakgrund i november 2011 fram ett lagstiftningspaket bestående av ett direktivförslag 
  
 4  
  
 om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister och ett förordningsförslag 
  
 5  
  
 om tvistlösning online vid konsumenttvister. Förslagen åtföljdes av ett meddelande från kommissionen. 
  
 6  
  
 Under hösten 2013 pågick inten- siva förhandlingar mellan rådet och parlamentet, som resulterade i en politisk överenskommelse. Rättsakterna publicerades i Euro- peiska Unionens officiella tidning den 18 juni 2013. 
  
 9.2 
  
 Direktivet om alternativ tvistlösning för konsumenter 
  
 Inför direktivets tillkomst identifierade  
 EU-kommissionen 
  några väsentliga brister som i dag försvårar konsumenters tillgång till effektiv tvistlösning utanför domstol vid köp av varor och tjänster på den inre marknaden. 
  
 7  
  
 Dessa brister är 
  
 1. 
  
 sektoriella och geografiska luckor i de alternativa tvistlösnings- organens täckning, 
  
 2. 
  
 bristande kännedom och otillräcklig information, vilket hindrar konsumenter och företag från att utnyttja alternativa tvistlös- ningsorgan, och 
  
 3. 
  
 varierande kvalitet på alternativ tvistlösning. 
  
 4 
  
 Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om alternativ tvistlösning vid konsu- menttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv 2009/22/EG (KOM (2011) 793 slutlig). 
  
 5 
  
 Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om tvistlösning online vid konsu- menttvister (KOM (2011) 794 slutlig). 
  
 6 
  
 Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Alternativ tvistlösning vid konsumenttvister på den inre marknaden, KOM(2011) 791, slutlig, den 1 december 2011. 
  
 7 
  
 Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Alternativ tvistlösning vid konsumenttvister på den inre marknaden, KOM(2011) 791, slutlig, den 1 december 2011, s. 6 samt Study on the use of Alternative Dispute Resolution in the European Union av den 16 oktober 2009, s.  
  
 56–63, 
 112–115 
  och  
 120–121. 
  
 112 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 Mot bakgrund av dessa identifierade problemområden, har direktivet inriktats huvudsakligen på att säkerställa  
 att  
 konsumenter har tillgång till tvistlösningsförfaranden utanför domstol,  
 att  
 konsumenter har tillgång till relevant information om sådana tvistlösningsförfaranden,  
 att  
 de nationella tvistlösningsorganen lever upp till vissa kvalitetskrav och  
 att  
 verksamheten hos dessa övervakas av särskilt utsedda myndig- heter. 
 Direktivet är ett minimidirektiv. Det innebär att medlemsstat- erna, för att uppnå en högre konsumentskyddsnivå än vad som före- skrivs i direktivet, är fria att behålla eller införa bestämmelser som är strängare än de som följer av direktivet. 
 Direktivet är indelat i fem kapitel och omfattar 28 artiklar.  
 Kapitel I  
 i direktivet innehåller allmänna bestämmelser om syfte, 
 tillämpningsområde och definitioner. Syftet med direktivet är enligt  
 artikel 1  
 att uppnå en hög konsumentskyddsnivå och att därigenom bidra till en välfungerande inre marknad genom att säkerställa att konsumenter inom EU har tillgång till tvistlösning utanför dom- stol i alla  
 EU-länder. 
  Artikeln föreskriver att medlemsstaterna ska se till att tvister som omfattas av direktivet kan hänskjutas till ett alternativt tvistlösningsorgan som uppfyller i direktivet angivna kvalitetskrav avseende sakkunskap, oberoende och opartiskhet samt öppenhet, effektivitet och rättssäkerhet. 
 I  
 artikel 2  
 anges direktivets tillämpningsområde. Direktivet ska tillämpas på förfaranden utanför domstol som syftar till att lösa inhemska och gränsöverskridande tvister om avtalsförpliktelser som härrör från köpeavtal eller tjänsteavtal mellan en näringsidkare som är etablerad i unionen och en konsument som är bosatt i unionen. Tillämpningsområdet omfattar förfaranden där parterna föreslås eller åläggs en lösning eller där parterna sammanförs syfte att underlätta en uppgörelse i godo (artikel 2.1). Som undantag gäller att direktivet i princip inte är tillämpligt på förfaranden som drivs i en enskild näringsidkares regi (artikel 2.2 a). 
 Direktivet avser bara konsumenters klagomål mot närings- idkare, inte förfaranden som inleds av en näringsidkare mot en konsument (artikel 2.2 g). Direktivet är vidare inte tillämpligt på företags interna system för klagomålshantering, tvister mellan näringsidkare eller direkta förhandlingar mellan näringsidkare och konsumenter (artiklarna 2.2 b, d och e). Direktivet är inte heller tillämpligt på försök av en domare att lösa en tvist under ett rätts- ligt förfarande (artikel 2.2 f). 
 113 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 Enligt direktivet ska alternativ tvistlösning som lever upp till direktivets krav finnas tillgänglig för samtliga marknader, förutom för tvister rörande hälso- och sjukvårdstjänster, utbildning som tillhandahålls av offentliga aktörer samt tvister angående icke- ekonomiska tjänster av allmänt intresse (artiklarna 2.2 c, h och i). 
 Det är upp till medlemsstaterna att besluta om de tvistlösnings- organ som är inrättade på deras territorium ska ge rekommendationer angående lösning av konsumenttvister eller kunna ålägga parterna bindande lösningar (artikel 2.4). Direktivet ställer inte upp någon skyldighet för näringsidkare att delta i tvistlösningsförfaranden eller att följa besluten. 
 Enligt  
 artikel 3  
 gäller att bestämmelserna i direktivet ska ha före- träde framför bestämmelser i andra unionsakter som rör förfaran- den utanför domstol som inleds av en konsument mot en närings- idkare om det föreligger konflikt mellan dessa. Enligt artikeln ska vidare direktivet inte påverka tillämpningen av direktiv 2008/52/EG om vissa aspekter på medling på privaträttens område eller tillämp- ningen av de bestämmelser om information till konsumenter om förfaranden för prövning utanför domstol som ingår i andra unions- rättsakter. 
  
 Artikel 4  
 innehåller definitioner av centrala begrepp i direktivet, såsom vem som ska anses vara konsument och vem som ska anses vara näringsidkare i direktivets mening. Även begreppen köpeavtal och tjänsteavtal definieras, liksom vad som menas med inhemsk och gränsöverskridande tvist samt begreppen alternativt tvistlös- ningsförfarande och alternativt tvistlösningsorgan. 
  
 Kapitel II  
 i direktivet innehåller bestämmelser om tillgång till och krav på alternativa tvistlösningsförfaranden. Enligt  
 artikel 5  
 ska medlemsstaterna underlätta konsumenternas tillgång till alternativa tvistlösningsförfaranden och se till att sådana tvister som omfattas av direktivet och som inbegriper en näringsidkare som är etablerad på deras respektive territorium kan hänskjutas till ett alternativt tvistlösningsorgan som uppfyller direktivets krav. Medlemsstaterna ska bl.a. se till att alternativa tvistlösningsorgan tar emot både in- hemska och gränsöverskridande tvister och att de har en webbplats som ger parterna lättillgänglig information om det alternativa tvist- lösningsförfarandet och även ger konsumenterna möjlighet att lämna in klagomål online och utbyta uppgifter på elektronisk väg. För att fullgöra sin skyldighet enligt direktivet kan medlemsstaterna använda sig av befintliga välfungerande alternativa tvistlösningsorgan och vid behov anpassa deras behörighetsområde, alternativt inrätta nya 
 114 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 organ eller sektorsövergripande organ för de sektorer där det inte finns något organ (artikel 5.3 jämfört med skäl 24). 
 Enligt direktivet gäller att de nationella tvistlösningsorganen får behålla förfaranderegler som säkerställer att de kan fungera effektivt, t.ex. möjligheten att avvisa tvister under någon viss beloppsgräns eller klagomål som konsumenten inte har lämnat in inom en fast- ställd tidsfrist eller tidigare har försökt lösa direkt med närings- idkaren (artikel 5.4). Om ett alternativt tvistlösningsorgan enligt sina förfaranderegler inte kan hantera en tvist, ska organet enligt artikeln inom tre veckor från det att klagomålet mottogs meddela båda parter en motivering till varför tvisten inte kan hanteras (artikel 5.4 andra stycket). 
 I  
 artikel 6  
 anges att medlemsstaterna ska se till att fysiska perso- ner som ansvarar för alternativ tvistlösning har nödvändiga sakkun- skaper och är oberoende och opartiska. Detta ska garanteras genom att säkerställa att dessa personer har tillräckliga kunskaper om lös- ning av konsumenttvister och om relevant lagstiftning. De ska vidare inte kunna utsättas för påtryckningar som skulle kunna påverka deras inställning till tvisten och de får inte stå i intresse- konflikt med någon av parterna. 
 I  
 artikel 7  
 föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att parterna ska få all information de behöver för att fatta ett välgrundat beslut innan de inleder ett alternativt tvistlösningsförfarande. De ska bl.a. informeras om eventuella kostnader, förfarandets längd och beslutets rättsverkan. Medlemsstaterna ska vidare se till att de alternativa tvistlösningsorganen offentliggör årliga verksamhetsrapporter med information om organens verksamhet. Informationen ska bl.a. inne- fatta uppgift om antalet mottagna tvister, den genomsnittliga tid det har tagit för organet att lösa tvister och antalet tvister som har avvisats. Även information om i vilken utsträckning organets beslut har efterlevts ska ingå i rapporten, om detta är känt. 
 I  
 artikel 8  
 föreskrivs att medlemsstaterna ska se till att de alter- nativa tvistlösningsorganen är effektiva. Alternativa tvistlösnings- förfaranden ska enligt direktivet vara enkla och snabba och i all- mänhet inte ta mer än 90 kalenderdagar från och med att alla rele- vanta handlingar har kommit in till tvistlösningsorganet. Det alter- nativa tvistlösningsorganet ska kunna förlänga denna frist om det är nödvändigt med hänsyn till tvistens komplexitet. Förfarandet ska vara kostnadsfritt för konsumenter alternativt innebära en sym- bolisk avgift. 
 115 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 Alternativa tvistlösningsförfaranden ska vidare enligt  
 artikel 9  
 vara rättvisa, vilket innebär att parterna i en tvist till fullo känner till sina rättigheter och är medvetna om följderna av de val de gör inom ramen för ett sådant förfarande. De ska ha möjlighet att inom rimlig tid framföra sina ståndpunkter, att av det alternativa tvist- lösningsorganet få tillgång till motpartens argument och bevis samt ta del av och kommentera eventuella expertutlåtanden som mot- parten lägger fram. 
  
 Artikel 10  
 innehåller bestämmelser som ska säkerställa att kon- sumenter inte kan bli bundna av överenskommelser om att lämna in klagomål till ett alternativt tvistlösningsorgan som ingåtts i för- väg och som innebär att konsumenten berövas sin rätt att gå till domstol (artikel 10.1). Av artikeln följer vidare att medlemsstat- erna ska se till att alternativa tvistlösningsförfaranden bara får med- dela beslut som är bindande för parterna om de informerats och uttryckligen godtagit detta i förväg (artikel 10.2). 
  
 Artikel 11  
 har bäring på system där tvistlösningsorganen med- delar beslut med rättsverkan som påverkar konsumenters rätt till domstolsprövning och innebär att konsumenter vid lagvalssitua- tioner i sådana förfaranden inte får fråntas det skydd som tillkom- mer dem enligt bindande regler i deras hemlands lag. 
  
 Artikel 12  
 behandlar tvistlösningsförfarandens effekter på tale- frister och preskriptionsfrister. Av bestämmelsen följer att parter som anlitar alternativa tvistlösningsförfaranden där resultatet inte är bindande, inte senare ska vara förhindrade att inleda ett dom- stolsförfarande gällande tvistefrågan genom att sådana frister löper ut under förfarandet. 
  
 Kapitel III  
 innehåller regler om information till konsumenter och samarbete mellan tvistlösningsorgan samt mellan tvistlösnings- organ och nationella myndigheter. När tvister uppstår måste kon- sumenter snabbt kunna fastställa vilka alternativa tvistlösnings- organ som är behöriga att behandla deras tvist. Bestämmelserna i kapitlet avser att säkerställa att konsumenter kan hitta information om det behöriga organet i de viktigaste handelsdokumenten från näringsidkaren och i förekommande fall på dennes webbplats. 
 I  
 artikel 13  
 föreskrivs att näringsidkare som åtar sig eller är skyldiga att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter måste informera konsumenterna om de relevanta tvistlösningsorganen på sina webbplatser och i sina allmänna vill- kor. Sådan information ska lämnas på ett tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt (artikel 13.1 och 2). Därutöver gäller att alla 
 116 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 näringsidkare måste informera konsumenter om alternativ tvistlös- ning när en tvist inte kan lösas direkt mellan konsumenten och näringsidkaren, dvs. i en tvistsituation (artikel 13.3). 
 Medlemsstaterna ska vidare enligt  
 artikel 14  
 se till att konsu- menterna kan få hjälp vid gränsöverskridande tvister. Denna upp- gift kan delegeras till konsumentcentrumen inom nätverket av europeiska konsumentcentrum,  
 ECC-Net 
  (i Sverige Konsument Europa), som redan har till uppgift att hänvisa konsumenter till alternativa tvistlösningsorgan som är behöriga att hantera gräns- överskridande tvister. 
 I  
 artikel 15  
 anges en skyldighet för medlemsstaterna att se till att allmän information om alternativ tvistlösning tillhandahålls av tvistlösningsorganen och de europeiska konsumentcentrumen. Av bestämmelsen framgår också att  
 EU-kommissionen 
  och medlems- staterna ska samarbeta för att se till att information om alternativ tvistlösning får lämplig spridning. 
 Enligt  
 artiklarna 16 och 17  
 ska medlemsstaterna uppmuntra samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan samt sådana organ och nationella myndigheter med ansvar för tillsynen av konsument- skyddslagstiftningen. 
  
 Kapitel IV  
 behandlar de nationella behöriga myndigheternas och  
 EU-kommissionens 
  roll. Enligt  
 artiklarna  
  
 18–20 
  
 ska varje medlems- stat utse en behörig myndighet som, efter inhämtande av informa- tion från tvistlösningsorganen, ska avgöra vilka nationella tvistlös- ningsorgan som uppfyller kraven enligt direktivet. De behöriga myndigheterna ska sedan upprätta en förteckning över de tvistlös- ningsorgan som godkänns som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet och skicka den till kommissionen. De behöriga myndig- heterna ska också utöva viss tillsyn över att de tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direktivet, fortsätter att leva upp till de krav som följer av detta. För detta ändamål ska godkända tvistlös- ningsorgan vartannat år förse de behöriga myndigheterna med rapporter om sin verksamhet. 
 I  
 kapitel V  
 finns slutbestämmelser. Enligt  
 artikel 21  
 ska medlems- staterna föreskriva påföljder för överträdelser av de nationella be- stämmelser som har antagits om skyldighet för näringsidkare att tillhandahålla information (artikel 13). 
 I  
 artiklarna 22 och 23  
 föreskrivs att vissa justeringar ska göras i bilagan till förordning (EG) nr 2006/2004 om konsumentskydds- samarbete och i bilagan till direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen. 
 117 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 I båda fallen handlar det om tillägg till förteckningar i dessa EU- rättsakter som möjliggör samarbete kring gränsöverskridande överträdelser. 
 Enligt  
 artikel 24  
 ska medlemsstaterna senast den 9 juli 2015 förse  
 EU-kommissionen 
  med en förteckning över de konsumentcentrum som har utsetts att bistå konsumenter med gränsöverskridande tvister och de behöriga myndigheter som utsetts för att övervaka efterlevnaden av direktivet. Senast den 9 januari 2016 ska medlems- staterna även sända en första förteckning över de tvistlösnings- organ som avser att bli godkända enligt direktivet. 
 Enligt  
 artikel 26  
 ska kommissionen senast den 9 juli 2019 och därefter vart fjärde år lägga fram en rapport om tillämpningen av direktivet för Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén. I rapporten ska utvecklingen och använd- ningen av alternativa tvistlösningsorgan och konsekvenserna för konsumenter och näringsidkare beaktas. Rapporten ska vid behov åtföljas av förslag till ändring av direktivet. 
 Av  
 artiklarna 25 och 27  
 framgår att direktivet trädde i kraft den 7 juli 2013 och ska vara genomfört senast den 9 juli 2015. 
  
 9.3 
  
 Förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister 
  
 Som komplement till direktivet, har kommissionen även antagit för- ordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister. Tanken är att förordningen och direkviet ska komplettera varandra. Genomförande av direktivet ska göra alternativa tvistlösningsorgan av hög kvalitet tillgängliga i hela EU för alla konsumentklagomål vid avtalstvister i samband med försäljning av varor eller av tjänster. Förordning ska säkerställa att konsumenter och näringsidkare har direkt tillgång till en onlineplattform som hjälper konsumenter att komma i kontakt med ett alternativt tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet, när tvister uppstår vid gränsöverskridande  
 e-handel. 
  
 Kapitel I  
 i förordningen innehåller allmänna bestämmelser om förordningens syfte, tillämpningsområde och definitioner. Syftet med förordningen är enligt  
 artikel 1  
 att uppnå en hög konsument- skyddsnivå och att därigenom bidra till en välfungerande inre marknad, särskilt vad gäller dess digitala dimension, genom att inrätta en europeisk plattform för tvistlösning online som under- lättar oberoende, opartisk, öppen, effektiv, snabb och rättvis lösning 
 118 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 av tvister mellan konsumenter och näringsidkare online utanför domstol. 
 I  
 artikel 2  
 anges förordningens tillämpningsområde. Förordningen ska tillämpas på tvister som har anmälts via onlineplattformen, som handlar om avtalsförpliktelser som härrör från köpeavtal eller tjänste- avtal online mellan en konsument som är bosatt i unionen och en näringsidkare som är etablerad i unionen, och som prövas av ett alternativt tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet (artikel 2.1). Av artikeln följer vidare att förordningen ska tillämpas även på tvister som inleds av en näringsidkare mot en konsument, i den mån det enligt lagstiftningen i den medlemsstat där konsumenten har sin hemvist är möjligt att lösa sådana tvister genom alternativ tvistlösning (artikel 2.1). Det anges även att tillämpning av förord- ningen på tvister som inleds av en näringsidkare mot en konsu- ment, inte ska innebära någon skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att alternativa tvistlösningsorgan erbjuder förfaranden för tvistlösning utanför domstol av sådana tvister (artikel 2.4). 
 Enligt  
 artikel 3  
 gäller att förordningen inte ska påverka tillämp- ningen av direktiv 2008/52/EG om vissa aspekter på medling på privaträttens område. 
  
 Artikel 4  
 innehåller definitioner av centrala begrepp i direktivet, såsom vem som ska anses vara konsument och vem som ska anses vara näringsidkare i förordningens mening. Även begreppen köpe- avtal och tjänsteavtal definieras, liksom vad som menas med köpe- och tjänsteavtal online samt marknadsplats online och alternativt tvistlösningsorgan. 
  
 Kapitel II  
 i förordningen innehåller bestämmelser om online- plattformen. Enligt  
 artikel 5  
 ska kommissionen utveckla och vara ansvarig för driften av en europeisk onlineplattform för tvistlös- ning. Plattformen ska utgöras av en interaktiv webbplats som ger konsumenter och näringsidkare en enda ingång för prövning utan- för domstol av tvister som uppstått vid gränsöverskridande  
 e-handel. 
  Plattformen ska tillhandahållas kostnadsfritt och finansieras av kommissionen. Konsumenter ska kunna lämna in klagomål till onlineplattformen på alla officiella  
 EU-språk 
  via ett elektroniskt formulär. Onlineplattformen ska informera den svarande parten om klagomålet och identifiera det eller de behöriga alternativa tvistlösningsorganen. Efter att parterna har enats om vilket tvistlös- ningsorgan de ska använda, ska onlineplattformen vidarebefordra klagomålet till det nationella alternativa tvistlösningsorgan som är behörigt att behandla tvisten. Onlineplattformen ska också till- 
 119 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 handahålla parterna och det alternativa tvistlösningsorganet en översättning av den information som är nödvändig för att lösa tvisten genom utbyte av uppgifter via onlineplattformen. 
 I  
 artikel 6  
 anges att kommissionen senast den 9 januari 2015 ska testa onlineplattformens och klagomålsformulärets tekniska funk- tioner och användarvänlighet, även när det gäller översättning. Testerna ska genomföras och utvärderas i samarbete med experter på tvistlösning online från medlemsstaterna och företrädare för konsumenter och näringsidkare. 
 Medlemsstaterna ska enligt  
 artikel 7  
 utse en kontaktpunkt för tvistlösning online och lämna dess namn och kontaktuppgifter till kommissionen. Medlemsstaterna får överlåta ansvaret för kontakt- punkterna för tvistlösning online till sina konsumentcentrum inom nätverket av europeiska konsumentcentrum,  
 ECC-Net 
  (i Sverige Konsument Europa), till konsumentorganisationer eller till ett annat organ. Kontaktpunkterna för tvistlösning online ska bistå konsu- menter vid lösning av tvister som rör klagomål som lämnas in genom onlineplattformen. Varje kontaktpunkt ska ha minst två rådgivare för tvistlösning online. 
  
 Artikel 8  
 innehåller bestämmelser om inlämnande av klagomål till onlineplattformen. Vid inlämnande av ett klagomål till online- plattformen ska den klagande parten enligt bestämmelsen fylla i ett elektroniskt klagomålsformuläre som ska finnas tillgängligt på online- plattformen. Klagande ska ange uppgifter som är tillräckliga för att fastställa vilket alternativt tvistlösningsorgan som är behörigt. I en bilaga till förordnigen förtecknas vilka uppgifter som ska efter- frågas i det elektroniska klagomålsformuläret. Handlingar ska kunna biogas till stöd för klagomålet. 
 I  
 artikel 9  
 regleras behandling av klagomål vid onlineplatt- formen. Av bestämmelsen följer att ett klagomål som lämnas in till onlineplattformen ska behandlas, om alla de obligatoriska fälten i klagomålsformuläret har fyllts i. Om klagomålsformuläret inte har fyllts i fullständigt, ska klaganden informeras om att klagomålet inte kan behandlas, om inte anmälan kompletteras med den infor- mation som saknas. Efter att ha tagit emot ett fullständigt ifyllt klagomålsformulär ska onlineplattformen, på ett lättförståeligt sätt och utan dröjsmål, informera parterna om att de måste enas om ett alternativt tvistlösningsorgan som ska pröva tvisten, och att klago- målet annars inte kommer att behandlas vidare, samt information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som är behöriga att behandla klagomålet, om något sådant kan fastställas av online- 
 120 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 plattformen på grundval av informationen i formuläret. Parterna ska sedan meddela onlineplattformen vilket tvistlösningsorgan som de har enats om, eller om de är skyldiga att använda ett visst alterna- tivt tvistlösningsorgan. Onlineplattformen ska automatiskt vidare- befordra klagomålet till det alternativa tvistlösningsorgan som part- erna har enats om. 
 Av artikeln följer vidare att det alternativa tvistlösningsorgan till vilket klagomålet har vidarebefordrats, utan dröjsmål ska informera parterna om huruvida det kan hantera tvisten. Det alternativa tvist- lösningsorgan som har gått med på att hantera en tvist som vidare- befordrats via plattformen ska också informera parterna om sina förfaranderegler. 
 Om inte parterna inom 30 kalenderdagar från det att klagomåls- formuläret lämnades in har enats om ett alternativt tvistlösnings- organ, eller om det alternativa tvistlösningsorganet avvisar tvisten, ska klagomålet inte behandlas ytterligare. Den klagande parten ska då underrättas om möjligheten att kontakta en rådgivare för allmän information om andra möjligheter till rättslig prövning. 
 Bestämmelser om prövning av tvister som anmälts via online- plattformen finns i  
 artikel 10 
 . Där framgår vissa skyldigheter för de alternativa tvistlösningsorganen. I artikeln anges att ett alternativt tvistlösningsorgan som har gått med på att hantera en tvist som har vidarebefordrats av onlineplattformen ska slutföra det alternativa tvistlösningsförfarandet inom 90 dagar från det att tvistlösnings- organet har tagit emot alla för prövning av klagomålet relevanta handlingar (i enlighet med vad som gäller enligt direktivets artikel 8 e). Tvistlösningsorganet får inte kräva att parterna eller deras ombud närvarar fysiskt under förfarandet, såvida inte dess förfaranderegler föreskriver en sådan möjlighet och parterna är överens om att det ska gälla. Det alternativa tvistlösningsorganet ska också utan dröjs- mål informera onlineplattformen om datum för mottagande av klagomålsärendet, föremålet för tvisten, datum för slutförande av det alternativa tvistlösningsförfarandet och resultatet av det alter- nativa tvistlösningsförfarandet. Tvistlösningsorganet ska inte vara skyldigt att genomföra det alternativa tvistlösningsförfarandet via onlineplattformen. 
 Enligt  
 artikel 11  
 ska kommissionen inrätta en databas, där upp- gifter som parterna och de alternativa tvistlösningsorganen lämnar till onlineplattformen ska lagras. Databasen ska omfattas av gäll- ande lagstiftning om uppgiftsskydd. 
 121 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 SOU 2014:47 
  
 Artikel 12  
 rör behandling av de personuppgifter som lagras i kommissionens databas i samband med anmälningar till online- plattformen. Av artikeln framgår bl.a. att tillgång till uppgifter om en tvist, inklusive personuppgifter, som har lagrats i kommission- ens databas, bara ska medges det alternativa tvistlösningsorgan som hanterar tvisten och, i den mån det är nödvändigt, kontaktpunkt- erna för tvistlösning online. Artikeln innehåller också bestämmel- ser om lagring av uppgifter i databasen och om vem som ska betraktas som registeransvarig vid kontaktpunkterna, de alternativa tvistlösningsorganen och kommissionen. 
 Enligt  
 artikel 13  
 gäller att kontaktpunkterna för tvistlösning online ska omfattas av tystnadsplikt eller andra likvärdiga sekretess- förbindelser som föreskrivs i lagstiftningen i medlemsstaten i fråga samt att kommissionen ska vidta lämpliga tekniska och organisa- toriska åtgärder för att trygga säkerheten för de uppgifter som behandlas i enlighet med denna förordning. 
  
 Artikel 14  
 handlar om information till konsumenter. Närings- idkare som är etablerade inom EU och som ägnar sig åt  
 e-handel 
  ska på sina webbplatser tillhandahålla en länk till onlineplattformen och ange sina  
 e-postadresser 
  (artikel 14.1). Sådana näringsidkare som ägnar sig åt  
 e-handel, 
  och som har åtagit sig eller är skyldiga att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsu- menter, ska tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen på sina webbplatser och, om erbjudandet görs via  
 e-post, 
  i det  
 e-post- 
  meddelandet. Informationen ska i tillämpliga fall också tillhanda- hållas i de allmänna villkoren för köpeavtal och tjänsteavtal online (artikel 14.2). Bestämmelserna i förordningen om skyldighet för näringsidkare att lämna information till konsumenter, ska inte på- verka tillämpningen av bestämmelserna om näringsidkares informa- tionsskyldighet enligt direktivet, eller enligt andra  
 EU-rättsakter 
  (artikel 14.3). Om näringsidkare är skyldiga att tillhandahålla infor- mation enligt förordningen och direktivet, ska de om möjligt till- handahålla den informationen samtidigt (artikel 14.7). 
 Av artikeln följer vidare att den förteckning som kommissionen ska upprätta över alternativa tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direktivet (artikel 20.4 i direktivet), ska offentliggöras på onlineplattformen (artikel 14.4). Vidare ska medlemsstaterna se till att alternativa tvistlösningsorgan, konsumentcentrum inom nät- verket av europeiska konsumentcentrum (ECC), de behöriga myn- digheter som fastställs enligt direktivet (artikel 18.1 i direktivet) tillhandahåller en elektronisk länk till onlineplattformen (artikel 14.5). 
 122 
  
 SOU 2014:47 
  
 De nya  
 EU-rättsakterna 
  
 Medlemsstaterna ska också uppmana konsumentorganisationer och näringslivsorganisationer att tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen (artikel 14.6). 
 I  
 artikel 15  
 föreskrivs att de nationella myndigheter som utsetts till behöriga myndigheter enligt direktivet (se artikel 4.1 och 18 i direktivet), ska bedöma om de alternativa tvistlösningsorganen full- gör sina skyldigheter enligt förordningen. 
 I  
 kapitel III  
 finns slutbestämmelser. Enligt  
 artikel 16  
 ska ett kommittologiförfarande tillämpas vid bestämmande av vilka åtgär- der som krävs med anledning av förordningen. Enligt  
 artikel 17  
 ska, med vissa förbehåll som anges i artikeln, befogenhet att anta dele- gerade akter ges till kommissionen. Enligt  
 artikel 18  
 ska medlems- staterna föreskriva påföljder för överträdelser av förordningen och vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
 I  
 artiklarna 19 och 20  
 föreskrivs att vissa justeringar ska göras i bilagan till förordning (EG) nr 2006/2004 om konsumentskydds- samarbete och i bilagan till direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen. I båda fallen handlar det om tillägg till förteckningar i dessa EU- rättsakter som möjliggör samarbete kring gränsöverskridande överträdelser. 
 Enligt  
 artikel 21  
 ska kommissionen rapportera till Europaparla- mentet och rådet om hur onlineplattformen fungerar och om tillämp- ningen av förordningen. 
 Av  
 artikel 22  
 framgår att förordningen trädde i kraft den 7 juli 2013 och den ska tillämpas fullt ut från den 9 januari 2016. 
 123 
  
 DEL III 
 Överväganden 
  
 10 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning 
  
 på konsumentområdet 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 Konsumenterna möter i dag stora förändringar, som innebär nya möjligheter men också svårigheter. I detta kapitel gör vi en över- siktlig kartläggning av vilka övergripande trender och förväntade förändringar i samhället, utöver aktuell  
 EU-lagstiftning, 
  som kan tänkas ha betydelse för hantering av konsumenttvister utanför domstol i Sverige. 
  
 10.2 
  
 Tillgång till information 
  
 Information finns i stort sett överallt i dagens samhälle och till- gången till både kommersiell och oberoende information har ökat påtagligt genom internet. Dagens konsumenter kan därmed på ett enklare och snabbare sätt än vad som tidigare var möjligt hämta information i sin köpprocess, exempelvis om varors och tjänsters egenskaper och kvalitet eller information om sina rättigheter och skyldigheter i samband med köp och när problem uppstår efter ett köp. 
 En förutsättning för att kunna hämta webbaserad information är att ha tillgång till dator och internetuppkoppling. I Sverige är den tillgången stor hos befolkningen. Enligt Statistiska centralbyrån hade 94 procent av befolkningen i åldern  
 16–84 
  år tillgång till dator i hemmet 2012 och 93 procent hade tillgång till internet samma år. Statistiska centralbyråns undersökningar visar vidare att 80 procent av svenskarna använder internet i stort sett varje dag (Statistiska 
 127 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 SOU 2014:47 
  
 centralbyråns rapport 2012,  
 Privatpersoners användning av datorer och internet 2012 
 ). Den tekniska utvecklingen har alltså inneburit att dagens konsumenter har helt andra förutsättningar att få del av och dela med sig av information än tidigare. En god tillgång till information är positivt för konsumenterna men det har också med- fört att informationsflödet blivit mer oöverskådligt för den enskilde konsumenten. Utvecklingen innebär även en risk för att de konsu- menter som inte har tillgång till eller nödvändiga kunskaper om modern teknik försvagas. 
  
 Att den digitala tekniken blir en norm och ett krav, ger alltså nya möjligheter och öppnar för nya kommunikationskanaler men riskerar samtidigt att stänga ute grupper av konsumenter. Vid utformningen av systemet för alternativ tvistlösning för konsu- menter måste denna aspekt beaktas. Fördelarna med den moderna tekniken bör naturligtvis utnyttjas för att skapa ett så smidigt och effektivt system som möjligt, men systemet måste också anpassas så att det inte blir svårtillgängligt för vissa grupper av konsumenter. 
  
 10.3 
  
 Nya säljkanaler 
  
 Konsumenter möts idag av en ökad mängd köpbudskap, genom marknadsföring som i viss mån blivit aggressivare och som når konsumenter på fler och fler sätt. Den snabba tekniska utveck- lingen bidrar exempelvis till att nya försäljningskanaler och affärs- metoder kontinuerligt utvecklas, och den tilltagande digitaliseringen gör att det blivit lättare för näringsidkare att sprida kommersiella erbjudanden och anpassa dem till särskilda målgrupper och indivi- der. Många nås av marknadsföring såväl via telefon och sms som via  
 e-post 
  och gatuförsäljning, men också i redaktionella texter. Detta innebär att konsumenter allt oftare befinner sig i köpsituationer utan att ha sökt sig till dem. Detta ökade tryck på konsumenter innebär, enligt vår bedömning, att konsumenter har ett ökande behov av god tillgång till oberoende information, men också till effektiv och säker tvistlösning. 
 128 
  
 SOU 2014:47 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 10.4 
  
 E-handeln 
  
  ökar 
 Den tekniska utvecklingen påverkar i mycket hög utsträckning konsumtionsmönster i samhället. Utvecklingen har ökat möjligheten för konsumenter att handla över internet, dels av näringsidkare men också av privatpersoner (exempelvis på webbplatser som Tradera eller Blocket). 
 Statistik visar att handeln på internet ökar kraftigt i förhållande till annan detaljhandel. Enligt Ebarometern 
  
 1  
  
 (E-barometern, 
 Den svenska detaljhandelns utveckling inom  
  
 e-handeln 
 , 
  Q1 2013) var den svenska  
 e-handelns 
  omsättning 31,6 miljarder kronor under första kvartalet 2013. Försäljningen över internet ökade därmed med 18 procent jämfört med året innan. Under samma period ökade försäljningen för detaljhandeln totalt med 1,1 procent. Trenden är särskilt tydligt inom området för hemelektronik. Försäljningen av hemelektronik över nätet ökade under första kvartalet 2013 med 20 procent, samtidigt som branschen i sin helhet minskade sin omsätt- ning med 5,5 procent. Kategorierna hemelektronik samt kläder/skor var störst omsättningsmässigt på nätet under det första kvartalet 2013. Den snabbaste tillväxten finns inom sport/fritid och hem- inredning/möbler. 
 Även handeln via utländska  
 e-handelsföretag 
  har ökat. Svensk Handel har i en rapport från 2011 (Svensk Handel,  
 Så handlar vi på nätet – Företag och konsumenter på en global  
  
 e-handelsmarknad 
 , 
  2011) angett att var tredje svensk då hade handlat från ett utländskt  
 e-handelsföretag 
  under det senaste året. I rapporten framgår också att svenskarnas  
 e-handlande 
  utanför Sveriges gränser 2011 uppgick till 1,5 miljarder kronor, vilket motsvarade en ökning med cirka 20 procent från 2010. Samtidigt har  
 EU-kommissionen 
  i en rapport konstaterat att  
 EU-medborgare 
  generellt fortfarande är mer benägna att handla online från näringsidkare i sitt eget hemland, än av företag i andra  
 EU-länder 
  ( 
 Consumer Conditions Scoreboard – Consumers at home in the single market 
 , Ninth edition – July 2013, s. 6). Enligt rapporten känner sig 6 av 10 konsumenter trygga med att handla online från nationella företag, medan bara en tredjedel av konsu- menterna känner motsvarande trygghet vid gränsöverskridande handel online. Av kommissionens undersökning framgår att en bidragande orsak till att konsumenter avhåller sig från gränsöver- skridande handel är rädsla för en framtida tvist. Kommissionens statistik visar vidare att även näringsidkare avstår från att handla 
  
 1  
  
 E-barometern 
  ges ut av Posten i samarbete med Svensk Distanshandel och HUI Research. 
 129 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 SOU 2014:47 
  
 med konsumenter i andra medlemsstater på grund av osäkerhet när det gäller hanteringen av en eventuell tvist. 
 Den generella utvecklingen går alltså mot en alltmer digitalise- rad och global marknad. Därtill kommer att ett syfte med nu aktu- ell  
 EU-lagstiftningen 
  är att öka benägenheten hos konsumenter och näringsidkare att ägna sig åt gränsöverskridande handel, genom att förbättra tillgången till och kunskapen om alternativ tvistlösning samt kvaliteten hos de organ som hanterar konsumenttvister. Mot denna bakgrund är ett rimligt antagande att antalet nationella och gränsöverskridande tvister på grund av handel online kommer att öka. 
  
 10.5 
  
 Hållbar konsumtion 
  
 Hållbar konsumtion kommer allt mer i fokus inom mer eller mindre samtliga sektorer, vilket innebär ett stort ansvar både för samhället och för den enskilde konsumenten. I hållbar konsumtion inklu- deras hälsa, miljö, ekonomisk och social rättvisa samt djurskydd (se Sveriges Konsumenters rapport  
 Sveriges Konsumenters inrikt- ning 2014 
  
 2 
  
 ). 
 På en väl fungerande marknad är det konsumenterna som genom sina val styr vilka företag som på lång sikt kommer att finnas kvar och utvecklas väl. För att detta ska fungera krävs ett konsument- kollektiv som kan göra medvetna och aktiva val och vågar och har möjlighet att ställa krav, såväl före som efter ett köp. Vi bedömer att förbättrade möjligheter för konsumenter att få klagomål mot näringsidkare prövade på sikt bör kunna påverka utvecklingen i riktning mot en marknad som producerar mer hållbara produkter och mer seriösa tjänster. Detta gäller särskilt inom sektorer med ett stort utbud av lågprisprodukter, såsom exempelvis marknaden för kläder och skor samt handeln med hemelektronik. Vid sidan av konsumenters mer omedelbara behov av tvistlösning, bör därför även hållbarhetsaspekten beaktas vid exempelvis fastställande av beloppsgränser för prövning av tvister i ARN. 
  
 2  
 Rapporten utgör ett bakgrundsdokument till den verksamhetsplan som Sveriges Konsu- menter har sänt in till Konsumentverket 2013. 
 130 
  
 SOU 2014:47 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 10.6 
  
 Problemområden 
  
 Konsumentverket har analyserat vilka branscher som innebär störst problem för konsumenter när det gäller missnöje efter köp och klagomål till näringsidkare ( 
 Konsumentrapporten 2013 
 ). Av analysen framgår att de konsumentmarknader som i dessa avseenden innebär störst problem för konsumenterna är följande. 
  
 Telekommunikation 
  
 Försäkringar 
  
 Hantverkstjänster 
  
 Begagnade bilar 
  
 Möbler 
  
 Bilverkstäder 
  
 Elektronikvaror 
  
 Kläder och skor 
  
 Resor (flyg) 
  
 Bank- och finanstjänster 
  
 El 
  
 Juridiska tjänster och bokföringstjänster 
  
 Vid utformning av systemet för hantering av konsumenttvister bör det säkerställas att tillgången till tvistlösning är god för konsumen- ter inom dessa områden, särskilt vid fastställande av beloppsgränser för prövning av tvister i ARN. 
 I följande avsnitt belyser vi särskilt utvecklingen inom vissa sär- skilda sektorer. 
 131 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 SOU 2014:47 
  
 10.7 
  
 Närmare angående utvecklingen inom vissa sektorer 
  
 10.7.1 
  
 Elektronik 
  
 Den snabba tekniska utvecklingen gör att utbudet av tekniskt kom- plicerade produkter ständigt ökar. Nya produkter utvecklas hela tiden och traditionella vardagsprodukter såsom telefoner och olika hushållsapparater blir alltmer tekniskt komplexa. Denna utveckling medför att konsumenter köper fler och fler tekniskt komplicerade elektroniska produkter, ofta för vardagsbruk. Även utbudet och behovet av sidoprodukter till exempelvis surfplattor, datorer och  
 tv-apparater 
  ökar, och inom det området finns ett stort utbud av lågprisprodukter. 
 Den stora efterfrågan på elektronikområdet och utbudet av låg- prisprodukter, innebär att den enskilde konsumenten har en svag ställning gentemot näringsidkare på området. ARN:s elavdelning är också i dag en av de avdelningar inom nämnden som tar emot flest klagomål. En slutats som kan dras av detta, är att konsumenter har ett stort behov av tillgång till alternativ tvistlösning inom området för elektronik. Detta bör beaktas vid utformningen av systemet för alternativ tvistlösning, exempelvis när det gäller fastställande ARN:s beloppsgränser för prövning av tvister rörande sådana produkter. 
  
 10.7.2 
  
 Kläder och skor 
  
 Många konsumenter handlar i dagsläget kläder och skor av varie- rande kvalitet till kraftigt pressade priser. Detta gäller inte minst produkter till barn. Liksom på området för elektronik, medför alltså utvecklingen inom sko- och klädbranschen att konsumenter har ett växande behov av att kunna få klagomål mot näringsidkare prövade, även om de rör relativt låga belopp. 
  
 10.7.3 
  
 Finansiella tjänster 
  
 Finansiella tjänster blir allt mer komplexa och formerna för krediter förändras. Samtidigt ökar antalet konsumenter som köper sådana tjänster över nätet. Även gränsöverskridande konsumentköp ökar på området. Marknadsföringen på området kan också i vissa fall vara aggressiv, och rikta sig mot utsatta grupper, exempelvis när det 
 132 
  
 SOU 2014:47 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 gäller s.k. snabblån. Även marknaden för betaltjänster är under snabb utveckling, samtidigt som rättspraxis på det området är relativt outvecklad och konsumenter ofta kan ha svårt att nå framgång tvister mot näringsidkare, exempelvis i ärenden rörande obehöriga transaktioner. 
 Skyddet vid köp av finansiella tjänster, inklusive möjligheten att få eventuella tvister prövade, är bl.a. av nu angivna skäl ett viktigt konsumentintresse. En särskild utredning, Utredningen om konsu- mentskydd vid finansiell rådgivning, har också lämnat ett betänk- ande när det gäller just konsumentskyddet vid finansiell rådgivning (SOU 2014:4,  
 Det måste gå att lita på konsumentskyddet 
 ). Vi åter- kommer i kapitel 15 nedan till ett förslag från den utredningen som rör tvistlösning på konsumentområdet (se kapitel 14). 
  
 10.8 
  
 Höjda ansökningsavgifter till domstol 
  
 För närvarande är avgiften för att anmäla en tvist till allmän domstol 450 kronor, oavsett vilket värde tvisten rör. Regeringen har nu beslu- tat att höja ansökningsavgifterna till domstol väsentligt. 
  
 3  
  
 Avgiften för förenklade tvistemål kommer att bli 900 kronor, och avgiften i ordinära tvistemål kommer att uppgå till 2 800 kronor. En tilläggs- avgift ska också tas ut vid överlämnande av mål från Kronofogde- myndigheten – 600 kronor för förenklade tvistemål och 2 500 kronor för ordinära tvistemål. De nya ansökningsavgifterna 
 Det är enligt vår bedömning rimligt att anta att höjda avgifter för prövning av tvister i allmän domstol kommer att medföra ett i viss mån ökat behov av tillgång till alternativ tvistlösning för kon- sumenter, och därmed i någon utsträckning kommer att bidra till en ökad ärendetillströmning till ARN. 
  
 10.9 
  
 Ny rikstäckande konsumentupplysningstjänst 
  
 Som redan har nämnts (se avsnitt 5.5), har regeringen beslutat att inrätta en gemensam kontaktpunkt för det oberoende konsument- stödet i form av en konsumentupplysningstjänst per telefon och en webbaserad informationstjänst (se prop. 2013/14:1, utg.omr. 18, s. 78 samt förordning [2014:110] om en upplysningstjänst för kon- 
  
 3  
 Se Förordning (2014:256) om ändring i förordningen (1987:452) om avgifter vid de all- männa domstolarna. 
 133 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 SOU 2014:47 
  
 sumenter). Genom denna upplysningstjänst, som ska samordnas av Konsumentverket, ska konsumenter kunna få svar på frågor om rättigheter och skyldigheter före och efter köp. 
 Information om ARN kommer att kunna spridas på ett effektivt sätt till många konsumenter genom den nya konsumentupplysnings- tjänsten. Det skulle kunna leda till att fler tvister anmäls till nämn- den. Å andra sidan är också tanken att konsumenter på ett enklare och smidigare sätt ska kunna få råd om sina rättigheter och skyldig- heter i olika situationer, inklusive när konsumenten har framställt ett klagomål till en näringsidkare som denne vägrat att acceptera. Den nya upplysningstjänsten skulle därför lika gärna kunna leda till att fler tvistsituationer mellan konsumenter och näringsidkare klaras upp, utan att konsumenten behöver anmäla näringsidkaren till ARN. Det är alltså inte möjligt att i dagsläget förutse i vilken riktning som den nya centrala konsumentupplysningstjänsten kommer att påverka ärendetillströmningen till ARN. 
  
 10.10 
  
 Nya bestämmelser om alternativ tvistlösning i  
  
 EU-rättsakter 
  
 Nya  
 EU-rättsakter 
  förhandlas och antas kontinuerligt på konsu- mentområdet. I den mån sådana rättsakter innehåller generella krav på att konsumenter ska ha tillgång till alternativ tvistlösning, avgör det nya direktivet om alternativ tvistlösning för konsumenter hur långt skyldigheten att tillhandahålla sådana organ sträcker sig, och vilka krav som ska ställas på organen (se prop. 2013/14:84, s. 20). 
  
 4  
  
 För närvarande pågår därutöver förhandlingar om nya och omarbe- tade  
 EU-rättsakter 
  som kan komma att innehålla specifika krav på tillgång till alternativ tvistlösning inom vissa områden, och för vissa särskilt utpekade aktörer. 
  
 5  
  
 Antagande av  
 EU-rättsakter 
  med sådant 
  
 4  
 Här kan nämnas att ARN prövar tvister som rör flygpassagerares rättigheter enligt en EU- förordning på området, oavsett om passageraren i fråga har rest privat eller i tjänsten. Se t.ex. ARN:s beslut av den 15 november 2010 i ärende Ä  
 2010-3332, 
  samt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av den 11 februari 2004 om fastställande av gemen- samma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning, och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91. 
  
 5  
 Som exempel kan nämnas att förhandlingar för närvarande pågår angående sådana bestäm- melser om tvistlösning i vissa  
 EU-rättsakter 
  på det finansiella området. Se t.ex. Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om betaltjänster på den inre marknaden och om ändring av direktiven 2002/65/EG, 2013/36/EG och 2009/110/EG samt upphävande av direktiv 2007/64/EG KOM (2013) 547 final samt Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om försäkringsförmedling, COM(2012) 360 final. 
 134 
  
 SOU 2014:47 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 innehåll kan eventuellt innebära att vissa anpassningar krävs när det gäller tillgången till alternativ tvistlösning i Sverige, i synnerhet ARN:s verksamet. Det är inte möjligt att nu förutse vilka åtgärder som nya  
 EU-rättsakter 
  kan komma att kräva i detta avseende. Vi kan bara konstatera att regeringen, i respektive genomförande- arbete, bör bevaka och analysera hur bestämmelserna i de nya rätts- akterna förhåller sig till ARN:s kompetensområde enligt nämndens instruktion. 
 10.11 Sammanfattande bedömning 
  
 Bedömning 
 : Nya problem mellan konsumenter och näringsidkare uppstår bl.a. genom den ökande  
 e-handeln 
  inom Sverige och över gränserna, ett ökat utbud av lågprisprodukter inom vissa sektorer, samt uppkomsten av nya produkter och tjänster, som inte minst beror på den fortsatt snabba tekniska utvecklingen. Dessa för- hållanden, tillsammans med att ansökningsavgifterna till domstol höjs, gör att konsumenter har ett ökande behov av tillgång till effektiv och högkvalitativ tvistlösning utanför domstol. Verksam- heten vid ARN måste utformas och anpassas för att möta det ökande behovet och nya utmaningar som uppkommer. 
 Det är tydligt att konsumenter i dagsläget står inför en marknad som förändras i snabb takt. Nya problem mellan konsumenter och näringsidkare uppstår bl.a. med anledning av den snabba digitala utvecklingen, den ökande  
 e-handeln, 
  inom Sverige och över gräns- erna, samt uppkomsten av nya produkter och tjänster. Enligt vår bedömning innebär förutsättningarna på marknaden att konsumen- ters behov av effektiv och högkvalitativ utomrättslig tvistlösning kan förväntas öka. Även de höjda anmälningsavgifterna till domstol kan i viss mån innebära att konsumenter kan ha ett ökat behov av att kunna anmäla tvister till ARN. 
 Det svenska systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol måste utformas för att möta det ökande behovet av tvist- lösning för konsumenter och de nya utmaningar som kommer att uppstå. Behovet av tillgång till utomrättslig prövning av konsument- tvister bör exempelvis få betydelse för fastställande av belopps- gränser för prövning av tvister i ARN (se avsnitt 12.7.4). ARN:s resurser måste också kontinuerligt ses över och anpassas för att 
 135 
  
 Trender och förväntade förändringar av betydelse för tvistlösning  
  
 SOU 2014:47 
  
 säkerställa att nämnden har kapacitet att på ett säkert och effektivt sätt pröva konsumenttvister inom de områden som omfattas av nämndens kompetensområde. Som vi kommer att utveckla närmare nedan (se kapitel 14 och 18), bedömer vi att verksamheten vid ARN bör stärkas och utformas så att den kan möta det ökande behovet av tillgång till tvistlösning, och även i övrigt anpassas efter nya behov allteftersom de uppstår. 
 136 
  
 11 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden 
  
 vara bindande? 
  
 11.1 
  
 Bakgrund och utredningens uppdrag 
  
 ARN:s avgöranden är inte bindande, utan nämnden lämnar rekom- mendationer till parter om hur tvister bör lösas. Eftersom ARN:s beslut inte kan verkställas tvångsvis, måste konsumenter väcka talan vid allmän domstol om de vill gå vidare med sina krav mot näringsidkare som inte frivilligt har följt nämndens avgörande. 
 Ur ett konsumentskyddsperspektiv är det viktigt att se till att näringsidkare i så stor utsträckning som möjligt följer ARN:s beslut. Alternativet att vända sig till ARN i stället för till domstol kan annars te sig meningslöst för konsumenterna. I vårt uppdrag ingår att överväga och föreslå lämpliga åtgärder för att få fler närings- idkare att följa avgörandena från ARN. Vi ska särskilt analysera för- och nackdelar med att införa ett system som innebär att ARN meddelar bindande beslut i stället för att lämna rekommendationer. 
 I detta kapitel behandlar vi frågan om ARN:s beslut bör göras bindande. Sedan återkommer vi i kapitel 15 till frågan om det finns andra åtgärder som kan vidtas för att öka följsamheten till ARN:s avgöranden. 
  
 11.2 
  
 Tidigare utredningar 
  
 Frågan om ARN bör meddela bindande beslut som kan verkställas tvångsvis mot näringsidkare, i stället för rekommendationer, har tidigare behandlats i Reklamationsutredningens betänkande (SOU 1978:40) och i den efterföljande propositionen (prop. 1979/80:114). 
 137 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 SOU 2014:47 
  
 Ett system med verkställbara beslut föreslogs inte i dessa lagstift- ningsärenden, främst med hänvisning till att ett sådant system i hög grad skulle behöva utformas som ett domstolsförfarande. Det fram- hölls att det bl.a. skulle behöva ställas högre krav på utformningen av avgörandena och att ett formellt delgivningsförfarande skulle behöva tillämpas. Det framfördes också att den formalisering som skulle följa om besluten gjordes verkställbara till viss del skulle förta styrkan i förfarandet vid ARN, såsom att ARN kan vara friare i sin prövning av tvisterna och att förfarandet är enkelt och smidigt. Att ha två likartade system för prövning av konsumenttvister ansågs inte ändamålsenligt. Ett förfarande där avgörandena från ARN skulle bli bindande om parterna inte inom viss tid överklagade till domstol ansågs inte heller lämpligt, eftersom konsumenter då mot sin vilja skulle kunna tvingas att delta i ett domstolsförfarande, med eventuella kostnader som följd. 
 Även 1993 års Konsumentpolitiska kommitté (SOU 1994:14) övervägde frågan om karaktären av ARN:s avgörande. Utredningen konstaterade, i likhet med Reklamationsutredningen, att ett system med verkställbara beslut från ARN skulle kräva att verksamheten vid nämnden formaliserades, bl.a. genom att handlingar i ärenden och nämndens avgöranden skulle behöva delges parterna i formell ordning. Utredningen framhöll att ARN:s verksamhet även i fort- sättningen borde vara informell och utgöra ett alternativ till dom- stolsförfarande, med en obyråkratisk organisation och ett förenklat förfarande. Även kommittén kom mot den bakgrunden fram till att det inte var ändamålsenligt att göra ARN:s beslut bindande. 
  
 11.3 
  
 Grundläggande rättsliga utgångspunkter 
  
 11.3.1 
  
 Inledning 
  
 Nedan belyser vi några grundläggande rättsliga utgångspunkter som sätter ramarna för våra överväganden när det gäller frågan om ARN:s beslut bör göras bindande eller inte. 
  
 11.3.2 
  
 Regeringsformen 
  
 I regeringsformen finns regler om domstolarnas och förvaltnings- myndigheternas uppgifter, och bestämmelser som reglerar norm- givning när det gäller prövning av tvister mellan enskilda. 
 138 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 Enligt 1 kap. 8 § regeringsformen finns för rättskipningen dom- stolar och för den offentliga förvaltningen statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Någon definition av begreppet rättskip- ning finns inte i regeringsformen. Viss ledning kan hämtas i 11 kap. 5 § regeringsformen, enligt vilken rättstvist mellan enskilda inte utan stöd i lag får avgöras av annan myndighet än domstol. 1993 års domarutredning (SOU 1994:99 s. 38) beskrev innebörden av be- greppet rättskipning som att objektivt och opartiskt avgöra rätts- liga tvister mellan enskilda intressen eller mellan ett enskilt intresse och ett allmänt intresse []. 
 Av bestämmelserna i regeringsformen framgår alltså att det i första hand ankommer på domstolarna att avgöra rättstvister mellan enskilda, och att det krävs stöd i lag för att den uppgiften ska få utföras av någon annan myndighet. 
 Det kan konstateras att ARN:s verksamhet inte är lagreglerad, utan att hantering av konsumenttvister sker med stöd av förord- ningen med nämndens instruktion. Ovan nämnda bestämmelser i regeringsformen innebär att nämndens tvistlösande verksamhet skulle behöva regleras i lag om nämndens beslut gjordes bindande. 
  
 11.3.3 
  
 Rätten till domstolsprövning enligt Europakonventionen 
  
 Hur systemet för prövning av konsumenttvister utanför domstol kan utformas, styrs vidare av Sveriges åtaganden enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen). Konventionens krav innebär att enskilda, fysiska och juridiska personer, inte får berövas möjligheten till en rättvis och rättssäker domstolsprocess när det gäller prövning av vissa rättigheter och skyldigheter. Kon- ventionen är inkorporerad i svensk rätt genom lag (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 
 Rätten till domstolsprövning och en rättssäker process regleras i artikel 6 i Europakonventionen. Av relevans i det här samman- hanget är artikel 6.1, där det bl.a. framgår att var och en, vid pröv- ningen av hans civila rättigheter och skyldigheter, ska vara berätti- gad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. I fråga om tolkningen av begreppet  
 civila rättigheter och skyldigheter  
 finns en omfattande rättspraxis. Av relevans i detta sammanhang är 
 139 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 SOU 2014:47 
  
 att klara fall av tvister om civila rättigheter är de som t.ex. gäller fordringsanspråk, skadestånd eller rätt till egendom, alltså sådana frågor som normalt handläggs som tvistemål vid nationella dom- stolar. 
  
 1  
  
 Avtalsrättsliga konsumenttvister som hanteras av ARN rör alltså i regel sådana civila rättigheter som omfattas av Europa- konventionens artikel 6.1. 
 Tvister som omfattas av konventionen måste enligt artikeln kunna prövas i ett domstolsförfarande som tillgodoser följande krav 
  
 2 
  
 : 
  
 a) 
  
 Domstolen ska vara oberoende och opartisk. 
  
 b) 
  
 Domstolen ska ha inrättats enligt lag. 
  
 c) 
  
 Förfarandet ska vara korrekt och rättvist mot den enskilde. 
  
 d) 
  
 Förfarandet ska i allmänhet vara muntligt och offentligt. 
  
 e) 
  
 Domstolsprövningen ska ske inom skälig tid. 
  
 f) 
  
 Domen ska avkunnas offentligt. 
  
 Värt att notera i detta sammanhang är att kravet på att förfarandet ska vara muntligt (punkten d) innebär att parter ska ha möjlighet att framställa sin sak vid en muntlig förhandling, inklusive att åbe- ropa muntlig bevisning. 
  
 3  
  
 Rätten till muntlig förhandling har behand- lats utförligt i avgöranden från Europadomstolen. Av domstolens praxis framgår att artikel 6.1 i princip kräver att parterna har möjlig- het till muntlig förhandling när det gäller prövning av frågor om civila rättigheter eller skyldigheter och tvisten aktualiserar bevis- frågor. 
  
 4  
  
 En annan sak är att parter frivilligt kan avstå från rätten till domstolsprövning, t.ex. genom att sluta ett avtal om skiljedom som utesluter domstols behörighet. 
  
 5 
  
 Kravet på en rättvis rättegång (punkten c ovan), innebär bl.a. att rättegången måste följa mer eller mindre strikta procedurregler och parterna måste veta vilka procedurregler som är tillämpliga. 
  
 6 
  
 Eftersom ARN prövar tvister rörande enskildas civila rättigheter och skyldigheter, följer det av Europakonventionen att processen vid ARN inte får begränsa parternas möjlighet att få saken prövad 
  
 1 
  
 Torres,  
 Mänskliga rättigheter i Europeisk praxis, En kommentar till Europakonven- tionen om de mänskliga rättigheterna 
 , Fjärde upplagan, 2012, Zeteo, s. 154. 
  
 2 
  
 Sammanställningen är hämtad ur SOU 2007:26, s. 154. 
  
 3 
  
 Collins,  
  
 a.a. 
 , s. 225. 
  
 4 
  
 Collins,  
  
 a.a. 
 , s. 224. 
  
 5 
  
 Collins,  
  
 a.a. 
 , s. 196. 
  
 6 
  
 Collins,  
  
 a.a 
 ., s. 291 f. 
 140 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 av en domstol som lever upp till konventionens krav. Om besluten från ARN skulle göras bindande, innebär det att ARN antingen måste anpassas så att nämnden lever upp till de krav som ställs i konventionen, eller att parterna efter nämndens beslut måste ha möjlighet att föra saken vidare till en domstol i konventionens mening. Vi återkommer till den här frågan i avsnitt 11.7.2 nedan. 
  
 11.3.4 
  
 Begreppen rättskraft, laga kraft och verkställbarhet 
  
 Innan vi går in på våra överväganden när det gäller ARN:s avgöran- den, är det nödvändigt att klargöra vad som kan avses med att ett beslut är  
 bindande 
 . Ett bindande avgörande från en domstol eller annan myndighet kan nämligen ha betydelse för de inblandade parterna på olika sätt. Här behandlar vi några begrepp som är centrala för förståelsen av vilken effekt som ett sådant avgörande kan få i olika avseenden. Vad som sedan blir relevant är att överväga vilken innebörd som en reform till bindande beslut från ARN skulle kunna få. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 11.7.1 nedan. 
 En viktig aspekt av ett bindande avgörande, är till att börja med avgörandets  
 rättskraft 
 . Rättskraften hos en dom eller annat avgör- ande kan beskrivas antingen positivt eller negativt. Den positiva sidan är att ett rättskraftigt avgörande kan åberopas i en senare tvist, som rör ett annat rättsförhållande, om den rättskraftigt avgjorda saken har betydelse för den tvisten. I sådana fall läggs det tidigare avgörandet till grund för ett nytt avgörande. Som exempel kan nämnas att en tidigare domstolsdom om fastställande av ett skuld- förhållande kan användas i en ny rättegång om fullgörelse av betal- ningsskyldighet. Den negativa rättskraften innebär att en sak som har avgjorts inte kan prövas på nytt. Om någon väcker talan i dom- stol rörande en sak som redan har avgjorts innebär alltså den nega- tiva rättskraften att den nya talan ska avvisas av domstolen. En domstols tvistemålsdom har negativ rättskraft i den meningen att domen utgör hinder mot att den fråga som avgjorts genom domen prövas i en ny rättegång. 
  
 7 
  
 Att ett avgörande har rättskraft ska skiljas från att det har  
 laga kraft 
 . Det sistnämnda begreppet utgör ett sammanfattande uttryck för att domen inte längre går att överklaga. Rättskraften hos ett avgörande uppstår vid samma tidpunkt som den laga kraften men har en annan innebörd. Detta kan uttryckas så att laga kraften får 
  
 7  
 Se Fitger m.fl.,  
 Rättegångsbalken  
 (april 2013, Zeteo), kommentaren till 17 kap. 11 §. 
 141 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 SOU 2014:47 
  
 betydelse om en part vill överklaga avgörandet, medan rättskraften får betydelse om han eller hon vill föra en ny process om saken. 
  
 8 
  
 För att ett avgörande från en domstol eller en annan myndighet ska kunna  
 verkställas tvångsvis  
 krävs vidare att avgörandet utgör en  
 exekutionstitel 
 . Vad som kan utgöra en sådan framgår av 3 kap. 1 § utsökningsbalken. Exempel på en exekutionstitel är en domstols dom eller beslut och en skiljedom. Verkställbarhet förutsätter i flera sammanhang laga kraft men har inget annat samband med rätts- kraften. 
  
 11.4 
  
 Förenklade tvistlösningsformer som kan leda till bindande beslut 
  
 11.4.1 
  
 Inledning 
  
 Olika typer av tvister uppstår hela tiden i vårt samhälle. Det kan t.ex. vara tvister inom familjen, tvister rörande köp av varor och tjänster, eller tvister mellan offentliga och privata aktörer. I många fall finns det, utöver domstolarna, andra statliga eller privata tvist- lösningsmekanismer som parter kan använda för att hitta en lös- ning på en konflikt. 
 I Sverige finns det några olika former av utomrättslig tvistlösning som utmynnar i beslut som kan bli bindande för parterna. I det följande beskriver vi två av dessa förfaranden – summarisk process hos Kronofogdemyndigheten och bodelningsinstitutet. Syftet med fram- ställningen är att illustrera olika möjligheter att uppnå en för parterna bindande lösning utan ett domstolsförfarande. Vi kommer sedan att överväga om de principer som ligger till grund för förfarandena skulle kunna tjäna som utgångspunkt för bindande beslut från ARN. Exem- pel på andra utomrättsliga tvistlösningsformer i Sverige som kan leda till bindande beslut är förfarandet hos dispaschören, skiljeförfarande och tvistlösning vid Hyres- och arrendenämnderna. Dessa tvistlös- ningsformer behandlas inte närmare här, eftersom deras specifika karaktär gör att det inte är relevant att dra paralleller till förfarandet vid ARN. 
  
 8  
 Ibid. 
 142 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 11.4.2 
  
 Summarisk process 
  
 I enklare förmögenhetsrättsliga tvister är den summariska processen hos kronofogdemyndigheten ofta ett relativt snabbt och billigt för- farande för den som vill få till stånd ett verkställbart avgörande. Förfarandet regleras i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Processen inleds genom att sökanden ansöker om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogde- myndigheten. Ansökningsavgiften är för närvarande 300 kronor. I ansökningen ska sökanden ange sitt yrkande och grunden för det. 
 En ansökan om betalningsföreläggande kan användas när sökan- den vill att svaranden ska betala en fordran som är förfallen till betalning. En ansökan om vanlig handräckning kan gälla avhysning eller skyldighet för någon att fullgöra något annat än betalning. Begäran om särskild handräckning används främst när någon egen- mäktigt har rubbat sökandens besittning till fast eller lös egendom eller på annat olovligt sätt hindrat sökanden att utöva sin rätt till viss egendom. 
 Om kronofogdemyndigheten tar upp en ansökning om betal- ningsföreläggande eller handräckning delges svaranden denna med formell delgivning enligt delgivningslagen (2010:1932) och föreläggs att inom viss tid yttra sig över ansökan. Om svaranden motsätter sig ansökningen kan sökanden begära att målet ska överlämnas till tingsrätt. Om svaranden däremot inte i rätt tid motsätter sig ansök- ningen ska kronofogdemyndigheten snarast meddela utslag i enlig- het med ansökningen. Utslaget vinner laga kraft och blir därmed verkställbart en månad efter dagen för utslaget. Utslagen får också rättskraft enligt samma principer som gäller för en lagakraftvunnen tvistemålsdom (64 § lagen om betalningsföreläggande och hand- räckning). Det innebär att utslaget utgör hinder mot en ny pröv- ning av den sak som har avgjorts och att det läggs till grund för senare avgöranden där faktafrågan är av prejudiciell betydelse. Svaran- den kan hindra att utslaget vinner laga kraft genom att ansöka om återvinning inom en månad från utslagets datum. I sådant fall över- lämnas målet till tingsrätten för vidare prövning. Ett mål om betal- ningsföreläggande som överlämnas till tingsrätt handläggs där enligt de regler som gäller för tvistemål. 
 143 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 SOU 2014:47 
  
 11.4.3 
  
 Bodelningsinstitutet 
  
 När ett äktenskap upplöses ska bodelning äga rum. Bodelning kan också ske när ett samboförhållande upphör. Om parterna inte kom- mer överens i bodelningen kan någon av dem begära att en eller flera bodelningsförrättare utses av allmän domstol. 
 Bodelningsförrättaren ska i första hand försöka ena parterna så att de träffar en frivillig överenskommelse. Går inte detta kan bodel- ningsförrättaren genomföra en tvångsdelning. Över bodelningen upprättas en skriftlig handling som undertecknas av bodelningsför- rättaren och därefter delges parterna så snart som möjligt. Om parterna godkänner bodelningsbeslutet gäller det omedelbart. Om någon av dem vill klandra bodelningen ska talan väckas mot den andra parten (klander av bodelning) inom fyra veckor från delgiv- ningen (17 kap. 8 § andra stycket äktenskapsbalken). Klandras inte bodelningen inom denna tid vinner beslutet laga kraft och får rätts- kraft. Ett bodelningsbeslut utgör däremot ingen exekutionstitel, dvs. det kan inte verkställas tvångsvis. En part som vill tvinga fram verkställighet måste i stället, med bodelningsbeslutet som grund, ansöka om betalningsföreläggande eller om stämning på motparten, för att därmed få ett verkställbart avgörande. 
  
 9 
  
 11.5 
  
 Nuvarande ordning 
  
 11.5.1 
  
 Inledning 
  
 Det grundläggande syftet med att göra ARN:s beslut bindande, skulle vara att få fler näringsidkare än i dag att följa nämndens avgöranden. Som ett underlag för bedömningen av om en reform till bindande beslut skulle leda till den önskade effekten, belyser vi i detta avsnitt till att börja med hur efterlevnaden av ARN:s beslut ser ut för närvarande och hur efterlevnaden följs upp och redovisas. Vi analyserar också vilka orsaker som kan tänkas ligga bakom att näringsidkare inte följer besluten. 
  
 9  
 Se Greer,  
 Bodelning Under äktenskap och vid skilsmässa 
 , Upplaga 5, 2011, s. 299 f., Ds 2005:34 s. 160 och Barry,  
 Sambolagen m.m. – En kommentar 
 , Zeteo den 1 juni 2013. 
 144 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 11.5.2 
  
 Nuvarande efterlevnad av ARN:s rekommendationer 
  
 Nämnden tog ställning till parternas yrkanden, dvs. prövade tvisten i sak, i 5 481 ärenden 2013. År 2012 prövade nämnden tvisten i 5 235 ärenden och 2011 i 5 230 ärenden. Konsumenten fick helt eller delvis bifall till sina yrkanden i 34 procent av de prövade ären- dena 2013, jämfört med 38 procent 2012 och 43 procent 2011. 
 I tabellen nedan framgår antal prövade tvister per avdelning och andelen bifall i procent. 
 Tabell 5.1 Prövade tvister per avdelning  
 2011–2013 
  
 Antal prövade tvister  
 2011–2013 
  per avdelning. Siffran inom parentes anger andel bifall i procent 
  
 Avdelning 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 Allmänna 
  
 475 
  
 (44) 
  
 572 
  
 (47) 
  
 704 
  
 (44) 
  
 Bank 
  
 255 
  
 (18) 
  
 231 
  
 (17) 
  
 210 
  
 (13) 
  
 Bostad 
  
 654 
  
 (53) 
  
 686 
  
 (49) 
  
 557 
  
 (48) 
  
 Båt 
  
 34 
  
 (56) 
  
 68 
  
 (40) 
  
 34 
  
 (38) 
  
 Elektronik 
  
 563 
  
 (33) 
  
 604 
  
 (31) 
  
 788 
  
 (24) 
  
 Fastighetsmäklare 
  
 45 
  
 (31) 
  
 57 
  
 (19) 
  
 49 
  
 (12) 
  
 Försäkring 
  
 434 
  
 (15) 
  
 332 
  
 (11) 
  
 490 
  
 (11) 
  
 Motor 
  
 1 072 
  
 (43) 
  
 1 262 
  
 (39) 
  
 1 087 
  
 (35) 
  
 Möbler 
  
 203 
  
 (34) 
  
 225 
  
 (30) 
  
 260 
  
 (30) 
  
 Resor 
  
 1 204 
  
 (59) 
  
 915 
  
 (43) 
  
 959 
  
 (45) 
  
 Sko 
  
 90 
  
 (28) 
  
 90 
  
 (33) 
  
 100 
  
 (24) 
  
 Textil 
  
 115 
  
 (35) 
  
 129(41) 
  
 157 
  
 (38) 
  
 Tvätt 
  
 86 
  
 (45) 
  
 64 
  
 (39) 
  
 86 
  
 (37) 
  
 Total 
  
 5 230 
  
 (43) 
  
 5 235 
  
 (38) 
  
 5 481 
  
 (34) 
  
 Källa: ARN:s årsredovisning för 2013. 
 I de fall konsumenten får helt eller delvis bifall i ARN gör nämn- den en uppföljning av om näringsidkaren rättar sig efter beslutet eller inte. När ett sådant beslut skickas till parterna, får konsumen- ten även en blankett med frågan om näringsidkaren har följt nämn- dens beslut. Konsumenten ska svara inom en månad. Om konsu- menten svarar att beslutet  
 har följts 
 , eller  
 inte svarar alls 
 , antecknas i diariet att näringsidkaren  
 har  
 följt beslutet och uppföljningen av- slutas. 
  
 10  
  
 Om konsumenten svarar att beslutet  
 inte har följts  
 skickas en förfrågan till näringsidkaren. Om näringsidkaren svarar att ARN:s 
  
 10  
 ARN för ingen statistik angående hur många konsumenter som svarar aktivt på frågan om beslutet har efterlevts eller inte, men enligt nämnden brukar svarsfrekvensen ligga mellan 70 och 90 procent. 
 145 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 SOU 2014:47 
  
 beslut  
 har följts  
 godtas den uppgiften. Om näringsidkaren svarar att beslutet  
 inte har följts  
 eller  
 inte svarar alls 
 , avslutas ärendet med en anteckning om att beslutet  
 inte har följts  
 av näringsidkaren. I de fall det är  
 oklart om beslutet har följts 
 , t.ex. för att näringsidkaren anger att han har följt beslutet, eller avser att göra det, men ändå fort- sätter att argumentera i sakfrågan efter ärendet har avslutats, anteck- nas ärendet som  
 annat  
 i diariet. 
 Två gånger om året gör ARN en sammanställning av hur många näringsidkare som har följt nämndens beslut. Av ARN:s beräk- ningar framgår att cirka 74 procent av näringsidkarna följde nämn- dens beslut 2013. År 2012 låg följsamheten enligt ARN på 76 pro- cent medan följsamheten 2011 låg på cirka 71 procent. 
 Följsamheten till nämndens beslut varierar mellan de olika avdel- ningarna. Nedanstående tabell visar följsamheten i procent till be- sluten från de olika avdelningarna under åren  
 2011–2013 
  
 11 
  
 . 
  
 Tabell 5.2 
  
 Följsamhet per avdelning  
 2011–2013 
  
 Följsamheten i procent per avdelning  
 2011–2013 
  
 Avdelning 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 Allmänna 
  
 66 
  
 70 
  
 72 
  
 Bank 
  
 95 
  
 97 
  
 100 
  
 Bostad 
  
 61 
  
 69 
  
 65 
  
 Båt 
  
 88 
  
 77 
  
 67 
  
 Elektronik 
  
 80 
  
 85 
  
 82 
  
 F-mäklare 
  
 93 
  
 89 
  
 67 
  
 Försäkring 
  
 97 
  
 100 
  
 97 
  
 Motor 
  
 66 
  
 71 
  
 73 
  
 Möbler 
  
 83 
  
 82 
  
 72 
  
 Resor 
  
 72 
  
 80 
  
 77 
  
 Sko 
  
 84 
  
 75 
  
 60 
  
 Textil 
  
 71 
  
 78 
  
 62 
  
 Tvätt 
  
 77 
  
 100 
  
 88 
  
 Totalt 
  
 71 
  
 76 
  
 74 
  
 Källa: ARN:s årsredovisning för 2013. 
 Som framgår av tabellen har ARN:s bankavdelning hög följsamhet. 2013 var den 100 procent. Även försäkringsavdelningens beslut efterlevs av näringsidkarna i nästan alla fall. Följsamheten har under 
  
 11  
 Siffrorna gäller för första halvåret 2013. 
 146 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bör Allmänna reklamationsnämndens avgöranden vara bindande? 
  
 en följd av år däremot varit lägre på allmänna avdelningen, motor- avdelningen och bostadsavdelningen (som prövar tvister rörande hantverkstjänster och andra byggtjänster som utförts på bostäder). 
 Nedgången i följsamheten första halvåret 2013 var störst på  
 fastighetsmäklar-, 
  sko- och textilavdelningarna. Eftersom andelen bifallsbeslut är låg på både fastighetsmäklaravdelningen och sko- avdelningen blir det procentuella utslaget stort när rättelse inte görs. Av de 26 ärenden som under första halvåret 2013 prövades i sak på fastighetsmäklaravdelningen fick konsumenten endast helt eller delvis bifall i tre ärenden. I ett av dessa rättade sig inte mäklaren efter nämndens rekommendation, vilket gör att den totala procen- tuella följsamheten landar på 67 procent. På skoavdelningen bifölls 10 av 48 prövade ärenden första halvåret 2013 och av dessa avstod näringsidkaren från att följa nämndens rekommendation i fyra ärenden. Detta gjorde att följsamhetsprocenten på skoavdelningen endast uppgick till 60 procent. På textilavdelningen avgjordes 101 ärenden i sak första halvåret 2013 och 39 konsumenter fick helt eller delvis bifall. I 15 av dessa ärenden fick inte konsumenten den rättelse nämnden rekommenderade och följsamhetsprocenten ham- nade på 62 procent. Det kan konstateras att samma näringsidkare förekom i fyra av dessa ärenden (och även i ett av de ärenden där beslutet inte följts på skoavdelningen) och att några av de andra näringsidkarna som inte följde ARN:s beslut var  
 e-handelsföretag 
  utan fast butiksställe. 
 Den följsamhetsstatistik som har räknats fram av ARN innebär i reella tal att det 2013 var cirka 480 näringsidkare som inte följde ett för konsumenten positivt avgörande. Antalet näringsidkare som inte följde nämndens beslut 2012 och 2011 var omkring 480 res- pektive 650 stycken. Det ska framhållas att dessa siffror även om- fattar näringsidkare som hade gått i konkurs eller av annan anled- ning saknade betalningsförmåga eller hade upphört med sin verk- samhet. 
  
 11.5.3 
  
 Rutiner för publicering av näringsidkares namn på Svarta listan 
  
 ARN förser konsumenttidningen Råd & en advokat, en företrädare för konsumentintresset och en domare. I fråga om jäv för Konsumenttvistnämndens ledamöter och suppleanter ska förvalt- ningslagen gälla i tillämpliga delar. 
 Beslut om avvisning och avskrivning ska kunna fattas av Advokat- samfundets generalsekreterare eller de jurister som biträder general- sekreteraren, på uppdrag av Konsumenttvistnämnden. 
 Utredningen bedömer att Advokatsamfundets Konsumenttvist- nämnd, enligt ovan angivna förslag, kommer att leva upp till direk- tivets krav på sakkunskap, oberoende och opartiskhet. 
 Direktivets krav på en separat och öronmärkt budget kommer inte att vara tillämpligt på Advokatsamfundets Konsumenttvist- nämnd, eftersom nämnden kommer att utgöra ett kollegium bestå- ende av ett lika antal företrädare för konsument- och näringsidkar- intressen (se ovan och artikel 6.4). 
  
 19  
 Förslaget från Advokatsamfundet att Domarnämnden och Konsumentverket ska få i upp- drag att utse ledamöter till Konsumenttvistnämnden är föremål för diskussioner mellan Advokatsamfundet och Justitiedepartementet. Principen för nämndens sammansättning som sådan är däremot inte ifrågasatt. Utredningen konstaterar att frågan om hur ledamöter i Konsumenttvistnämnden ska utses får hanteras i de pågående diskussionerna mellan Advokatsamfundet och Justitiedepartementet. 
 234 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 12.10.2 Öppenhet – information om förfaranden 
 Direktivet 
 Enligt artikel 7.1 ska medlemsstaterna se till att de alternativa tvist- lösningsorganen på sina webbplatser och på begäran på ett varaktigt medium, samt på andra sätt som de anser lämpliga, offentliggör tydlig och lättbegriplig information om 
  
 kontaktuppgifter, inklusive postadress och  
  
 e-postadress 
  (artikel 
  
 7.1 
  
 a), 
  
 att de alternativa tvistlösningsorganen ingår i den förteckning som har upprättats i enlighet med artikel 20.2 (artikel 7.1 b), 
  
 de fysiska personer som ansvarar för den alternativa tvistlös- ningen, hur de har utsetts och hur länge deras mandatperiod varar (artikel 7.1 c), 
  
 sakkunskapen, opartiskheten och oberoendet hos de fysiska personer som ansvarar för den alternativa tvistlösningen, om de är anställda eller får ersättning enbart av näringsidkaren (artikel 
  
 7.1 
  
 d), 
  
 deras medlemskap i nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskridande tvister i tillämp- liga fall (artikel 7.1 e), 
  
 de typer av tvister som de är behöriga att hantera, inbegripet eventuella trösklar i tillämpliga fall (artikel 7.1 f), 
  
 förfarandereglerna för tvistlösning och de grunder på vilka det alternativa tvistlösningsorganet får avstå från att hantera en viss tvist i överensstämmelse med artikel 5.4 (artikel 7.1 g), 
  
 på vilka språk klagomål kan lämnas in till det alternativa tvist- lösningsorganet och på vilka språk det alternativa tvistlösnings- förfarandet genomförs (artikel 7.1 h), 
  
 de typer av regler som det alternativa tvistlösningsorganet kan använda som grund för tvistlösningen (t.ex. rättsregler, skälig- hetshänsyn eller uppförandekoder) (artikel 7.1 i), 
  
 eventuella förhandskrav som parterna måste uppfylla innan ett alternativt tvistlösningsförfarande kan inledas, bland annat kravet att konsumenten ska försöka lösa frågan direkt med närings- idkaren (artikel 7.1 j), 
  
 235 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 huruvida parterna kan dra sig ur förfarandet (artikel 7.1 k), 
  
 de eventuella kostnader som parterna ska stå för, inbegripet regler om fördelningen av kostnader vid förfarandets slut (artikel 7.1 l), 
  
 den genomsnittliga längden på ett alternativt tvistlösningsförfar- ande (artikel 7.1 m), 
  
 den rättsliga verkan av det alternativa tvistlösningsförfarandets resultat, inbegripet sanktionerna vid bristande efterlevnad i fråga om ett beslut med bindande verkan för parterna, i tillämpliga fall (artikel 7.1 n), 
  
 det alternativa tvistlösningsförfarandets verkställbarhet, om det är relevant (artikel 7.1 o). 
  
 ARN 
  
 Bedömning:  
 Någon författningsändring krävs inte för att ARN ska leva upp till direktivets krav på att tvistlösningsorganen ska lämna information om förfarandet. Däremot måste ARN på sin webbplats, förutom den information som redan lämnas, också informera om 
  
 - 
  
 att nämnden är ett alternativt tvistlösningsorgan enligt direk- tivet, 
  
 - 
  
 nämndens medlemskap i aktuella  
  
 EU-nätverk 
  av alternativa tvistlösningsorgan, 
  
 - 
  
 vilka språk som hanteras av nämnden, och 
  
 - 
  
 den genomsnittliga längden av ett tvistlösningsförfarande. 
  
 Vidare måste ARN på sin webbplats, utöver ordförandens och vice ordförandens namn, publicera namnen på de externa avdel- ningsordförandena och de intresseledamöter som är verksamma vid nämnden. 
 Den aktuella bestämmelsen i direktivet kräver inga författnings- ändringar. Däremot måste det säkerställas att ARN rent faktiskt lever upp till direktivets krav i relevanta delar. 
 ARN har en väl utvecklad och informativ webbplats. Där lämnas bl.a. information om hur konsumenter kan komma i kontakt med 
 236 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 nämnden, inklusive postadress och  
 e-postadress, 
  vilka typer av tvister som nämnden hanterar och vilka beloppsgränser som tillämpas samt vilka särskilda tvister som är undantagna från nämndens kompetens- område. På webbplatsen finns också utförlig information om vad som krävs av konsumenten för att ARN ska ta upp ett klagomål, såsom exempelvis att konsumenten först måste ha vänt sig direkt till näringsidkaren, och på vilka grunder som nämnden kan avvisa ärenden. Upplysningar lämnas även angående hur förfarandet vid nämnden går till samt att nämndens beslut baseras på det underlag som parterna har skickat in och de rättsregler som gäller. Av den information som lämnas framgår att förfarandet vid ARN är kostnadsfritt och frivilligt, och att nämndens beslut endast innebär en rekommendation angående hur parterna bör lösa tvisten. 
 Av det ovan angivna framgår att ARN redan i stor utsträckning tillhandahåller sådan information som krävs enligt direktivet. Bara på några punkter måste informationen kompletteras för att direkti- vets krav ska vara uppfyllda. 
 När de bestämmelser som ska implementera direktivet träder i kraft, måste ARN till att börja med informera om att nämnden är ett alternativt tvistlösningsorgan som har anmälts till Kommissionen enligt direktivet (artikel 7.1 a). Nämnden måste även lämna infor- mation om medlemskap i aktuella  
 EU-nätverk 
  av alternativa tvist- lösningsorgan, såsom t.ex.  
 Fin-Net 
  (artikel 7.1 e) (se avsnitt 7.3.1). ARN måste också informera om vilka språk som hanteras av nämn- den (artikel 7.1 h). Information om ett tvistlösningsförfarandes genomsnittliga längd (artikel 7.1 m), lämnas i dag i ARN:s årsredo- visning, men inte på webbplatsen, vilket krävs enligt direktivet. 
 När det gäller direktivets krav på att organen ska offentliggöra namnen på  
 de fysiska personer som ansvarar för tvistlösningen 
 , kan det konstateras att namnen på ARN:s ordförande och vice ordför- ande framgår av nämndens webbplats. Information lämnas också om hur och för vilken tid dessa personer samt externa avdelnings- ordföranden och intresseledamöter utses. Däremot publiceras inte namnen på de externa avdelningsordförande och intresseledamöter som är verksamma vid nämnden. Frågan är om alla dessa personer omfattas av direktivets uttryck  
 de fysiska personer som ansvarar för tvistlösningen 
 . 
 Vid nämndsammanträde och vid avgörande i plenum leds sam- manträdet av en ordförande. Ordföranden ansvarar i och för sig för förfarandet vid själva sammanträdet, men beslut fattas genom om- röstning. Om det vid en överläggning framkommer skiljaktiga 
 237 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 meningar tillämpas föreskrifterna i 16 kap. rättegångsbalken om omröstning i tvistemål. Detta innebär att alla som deltar inverkar på beslutet. Ordförandens röst väger inte tyngre än andra leda- möters, förutom om röstetalen är lika mellan två olika lösningar. I sådant fall har ordföranden utslagsröst. 
 Mot ovan angiven bakgrund är det vår uppfattning att såväl den person som i egenskap av ordförande leder ett sammanträde, som övriga ledamöter som deltar vid beslutsfattandet, ansvarar för förfar- andet i den meningen av avses i direktivet. För att ARN ska leva upp till direktivet måste därmed, förutom ordförandens och vice ordförandens namn, även namnen på samtliga externa ordföranden och intresseledamöter publiceras på webbplatsen. Sådan informa- tion skulle redan enligt nuvarande ordning behöva lämnas ut enligt reglerna om handlingsoffentlighet, om någon begärde det. Den praktiska skillnaden framöver blir alltså bara att informationen måste finnas tillgänglig för allmänheten även utan att detta har begärts. Utöver namnet på personerna i fråga, måste listan enligt direktivet även innehålla uppgift om hur de har utsetts, dvs. vilken organisation eller myndighet som har nominerat dem, och hur länge deras mandatperiod varar. 
 Vid begäran ska ARN även tillhandahålla den information som avses i artikeln på ett varaktigt medium, t.ex. i pappersform. 
 Nämnden omfattas inte av direktivets bestämmelser om skyl- dighet att lämna information angående den rättsliga verkan av beslut (artikel 7.1 n och o) eftersom nämndens beslut bara utgör rekommendationer. 
 Försäkringsnämnderna och Advokatsamfundets 
 Konsumenttvistnämnd 
  
 Bedömning:  
 För att försäkringsnämnderna och Advokatsamfun- dets Konsumenttvistnämnd ska kunna godkännas som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet, måste nämnderna tillhanda- hålla allmän information om sin verksamhet på webbplatser i enlighet med direktivets krav. 
 Direktivets krav på tillgång till information om den tvistlösande verksamheten, kommer att gälla även de privata branschnämnder som blir godkända som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet. 
 238 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Viss information om verksamheten vid försäkringsnämnderna finns redan på deras webbplats, men det krävs kompletteringar för att kraven enligt direktivet ska uppfyllas. När de bestämmelser som ska implementera direktivet träder i kraft, måste till att börja med information lämnas om att nämnderna är alternativa tvistlösnings- organ enligt direktivet (artikel 7.1 a). Även information om vilka språk som hanteras av nämnderna måste lämnas (artikel 7.1 h) och upplysning om ett tvistlösningsförfarandes genomsnittliga längd (artikel 7.1 m) samt information om eventuella förhandskrav som konsumenten måste uppfylla (artikel 7.1 j). Dessutom måste organen offentliggöra namnen på de fysiska personer som ansvarar för tvistlösningen (artikel 7.1 c). Liksom när det gäller ARN, avses i det sammanhanget både ordföranden i nämnderna och de intresse- ledamöter som deltar i avgörandena. 
 Även Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd kommer att behöva leva upp till direktivets krav på tillhandahållande av allmän information om verksamheten, inklusive publicering av namnen på nämndens samtliga ledamöter. 
 Utredningen har fått sådan information från Svensk Försäkring och från Advokatsamfundet, som gör att vi utgår ifrån att direkti- vets krav i ovan angivna avseenden kommer att uppfyllas. 
 Det får bli en uppgift för den behöriga svenska myndigheten (se avsnitt 12.20 och 12.21) att kontrollera att de branschnämnder som godkänns lämnar den allmänna information om sin verksamhet som direktivet kräver. 
 12.10.3 Krav på årliga verksamhetsrapporter 
 Direktivet 
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 7.2 se till att de alternativa tvist- lösningsorganen på sina webbplatser och, på begäran, på ett var- aktigt medium samt på andra sätt som de anser lämpliga offent- liggör årliga verksamhetsrapporter. Rapporterna ska innehålla följ- ande information om både inhemska och gränsöverskridande tvister: 
  
 Antalet mottagna tvister och de typer av klagomål som de avsåg (artikel 7.2 a). 
  
 Eventuella systematiska eller betydande problem som ofta upp- står och leder till tvister mellan konsumenter och näringsidkare; 
  
 239 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 sådan information får åtföljas av rekommendationer om hur sådana problem kan undvikas eller lösas i framtiden, för att höja näringsidkarnas standarder och underlätta utbytet av informa- tion och bästa praxis (artikel 7.2 b). 
  
 Andelen tvister som det alternativa tvistlösningsorganet har av- stått från att hantera och procentandelen för de olika grunderna för avståendet som avses i artikel 5.4 (artikel 7.2 c). 
  
 Procentandelen tvistlösningsförfaranden som har avbrutits och skälen till att de har avbrutits, om dessa är kända (artikel 7.2 e). 
  
 Den genomsnittliga tid det har tagit att lösa tvister (artikel 7.2 f). 
  
 I hur stor utsträckning resultaten av de alternativa tvistlösnings- förfarandena har efterlevts, om detta är känt (artikel 7.2 g). 
  
 Tvistlösningsorganens samarbete inom nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskrid- ande tvister, i tillämpliga fall (artikel 7.2 h). 
  
 ARN 
  
 Bedömning 
 : ARN lever upp till direktivets krav på att tvist- lösningsorganen ska offentliggöra årliga verksamhetsrapporter genom skyldigheten att lämna årsredovisning. 
 ARN är skyldig att varje år upprätta en årsredovisning med budget- underlag som lämnas till regeringen (3 § förordningen [2000:605] om årsredovisning och budgetunderlag). Årsredovisningen finns även tillgänglig för allmänheten via en länk från nämndens webb- plats och går att beställa i pappersform. Den innehåller i princip de uppgifter som anges i direktivets artikel 7.2, förutom information om samarbete med andra tvistlösningsorgan (artikel 7.2 h), vilket därför bör läggas till. Information om eventuella systematiska eller betydande problem (jfr artikel 7.2 b) ingår i årsredovisningarna i den mån sådana problem väsentligen har påverkat verksamheten vid nämnden. 
 Det är utredningens bedömning att ARN lever upp till direkti- vets krav på årliga verksamhetsrapporter, genom skyldigheten att lämna årsredovisning. Någon ytterligare åtgärd behöver därför inte vidtas. 
 240 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Försäkringsnämnderna och Advokatsamfundets 
 Konsumenttvistnämnd 
  
 Bedömning 
 : De privata branschnämnder som blir godkända som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet kommer att behöva offentliggöra årliga verksamhetsrapporter med informa- tion om sin verksamhet. 
 Även de privata branschnämnder som blir godkända som alterna- tiva tvistlösningsorgan enligt direktivet kommer att behöva offent- liggöra årliga verksamhetsrapporter med sådant innehåll som krävs enligt direktivets artikel 7.2. 
 Enligt stadgarna för försäkringsnämnderna ska nämnderna varje år lämna en redogörelse för föregående kalenderårs verksamhet till Svensk Försäkrings styrelse. Några krav på vilka uppgifter som ska ingå i redogörelsen framgår däremot inte i stadgarna och nämndens årsredogörelser offentliggörs inte heller. Dessa rapporter är därför inte tillräckliga för att leva upp till direktivets krav. 
 Det får bli upp till den behöriga svenska myndigheten att kon- trollera att de branschnämnder som godkänns, årligen offentliggör rapporter om sin verksamhet i enlighet med vad direktivet kräver (se avsnitt 12.20 och 12.21, särskilt 12.21.2). 
 12.10.4 Effektivitet 
 Direktivet 
 Enligt artikel 8 ska medlemsstaterna se till att alternativa tvist- lösningsförfaranden är effektiva och uppfyller följande krav. 
  
 Det alternativa tvistlösningsförfarandet ska vara tillgängligt och lätt att få tillgång till både online och Leonard för båda parter, oberoende av var de befinner sig (artikel 8 a). 
  
 Parterna ska ha tillgång till förfarandet utan att behöva före- trädas av en advokat eller ett juridiskt ombud, men förfarandet ska inte frånta parterna rätten till oberoende rådgivning eller till att när som helst under förfarandet låta sig företrädas eller bistås av tredje man (artikel 8 b). 
  
 241 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Det alternativa tvistlösningsförfarandet ska vara kostnadsfritt eller tillgängligt mot en symbolisk avgift för konsumenterna (artikel 8 c). 
  
 Det alternativa tvistlösningsorganet ska underrätta parterna så snart det har tagit emot alla handlingar med relevant informa- tion rörande klagomålet (artikel 8 d). 
  
 Resultatet av det alternativa tvistlösningsförfarandet ska göras tillgängligt senast 90 kalenderdagar från den dag då det alterna- tiva tvistlösningsorganet har tagit emot den fullständiga klago- målsakten. För mycket komplexa tvister får tvistlösningsorganet besluta att förlänga perioden på 90 kalenderdagar. Parterna ska i sådana fall informeras om detta och om hur lång tid det förvän- tas ta att lösa tvisten (artikel 8 e). 
  
 När det särskilt gäller innebörden av direktivets krav på att ärenden ska avgöras inom 90 kalenderdagar (artikel 8 e), är direktivstexten oklar när det gäller från vilken tidpunkt som fristen ska börja löpa. I direktivet anges att tiden ska räknas från den dag då det alterna- tiva tvistlösningsorganet har tagit emot  
 den fullständiga klagomåls- akten 
 . Frågan är om detta syftar på när organet har tagit emot kon- sumentens fullständiga klagomål, eller om tiden ska räknas från det att alla relevanta handlingar i ärendet har tagits emot, dvs. när ärendet är färdigt för avgörande. Varken direktivets engelska orda- lydelse eller skälen till direktivet är klargörande i det avseendet (den engelska texten anger att tiden ska räknas  
 from the date on which the ADR entity has received the complete complaint file 
  och av direktivets skäl 40 framgår att fristen ska löpa  
 från och med den dag då det alternativa tvistlösningsorganet mottar den fullständiga klagomålsakten, inklusive alla relevanta handlingar rörande klago- målet 
 ). 
 Vi menar att det skulle vara orimligt om  
 90-dagarsfristen 
  börj- ade löpa redan när klagomålet gavs in, eftersom handläggningen därefter kan försenas på grund av näringsidkarens dröjsmål med att lämna in svar och parternas agerande i övrigt. Till saken hör att direktivet kräver att tvistlösningsorganen ska underrätta parterna när det har  
 tagit emot alla handlingar med relevant information rör- ande klagomålet 
  (artikel 8 d). Vi tolkar den bestämmelsen så att parterna ska underrättas när ett ärende är färdigt för avgörande. Som vi ser det hänger bestämmelsen samman med  
 90-dagarsfristen 
  på så sätt att parterna ska få besked när fristen börjar löpa, och därmed 
 242 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 när de kan förvänta sig ett beslut. Mot bakgrund av vad som nu har angetts, anser vi att direktivet måste tolkas så att  
 90-dagarsfristen 
  löper från den dag då ärendet är färdigt för avgörande. 
 ARN 
  
 Förslag:  
 Genom tillägg till förordningen med ARN:s instruk- tion ska framgå att en tvist som huvudregel ska avgöras inom 90 dagar från det att ärendet är färdigt för avgörande. Det ska även framgå att nämnden för mycket komplexa tvister kan för- länga tiden för avgörande, samt att parterna i sådana fall ska få information om detta, inklusive uppgift om när ett avgörande kan förväntas. 
 I instruktionen ska det också införas en bestämmelse om att ARN ska underrätta parterna när ett ärende är färdigt för avgör- ande. 
 I övrigt lever ARN redan upp till direktivets krav på effektiv handläggning. 
 ARN omfattas av förvaltningslagens allmänna bestämmelser om myndigheters serviceskyldighet (4 och 5 §§). Enligt dessa ska nämn- den bl.a. lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Nämnden ska även ta emot besök och telefonsamtal och se till att det är lätt att komma i kontakt med nämnden via  
 e-post. 
  Som redan har nämnts, hanteras vidare alla ärenden vid nämnden i det elektroniska ärendehanteringssystem, iipax, där alla handlingar är tillgängliga elektroniskt. Vid behov kommunicerar nämnden även med parterna via brev. Direktivets krav på tillgänglighet online och Leonard (artikel 8 a) är därmed uppfyllt. 
 Det finns inget krav på att parterna ska företrädas av juridiskt ombud under förfarandet vid ARN. Tanken är tvärtom att förfar- andet ska vara så pass enkelt för konsumenterna så att detta inte ska behövas. Det är däremot självklart att parterna är oförhindrade att om de så önskar anlita ombud eller inhämta juridisk rådgivning. Även i detta avseende lever alltså förfarandet vid ARN upp till direktivets krav (artikel 8 b). 
 Förfarandet vid ARN är för närvarande kostnadsfritt för både konsumenten och näringsidkaren. I kapitel 16 behandlar vi frågan 
 243 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 om ARN till någon del bör avgiftsfinansieras. Som utvecklas närm- are där, föreslår vi att förfarandet även i fortsättningen bör vara avgiftsfritt både för konsumenten och för näringsidkaren. Konsu- menten kan inte heller förpliktas att betala näringsidkarens kostna- der för förfarandet, eller drabbas av någon annan betalningsskyldig- het på grund av tvisten hos ARN. När det gäller kostnaden för besiktningsintyg från en opartisk besiktningsman, betalar den som har beställt besiktningen också kostnaden för denna. Är det konsu- menten som är beställare, kan han eller hon däremot begära att besiktningskostnaden ska ersättas av näringsidkaren. Får konsu- menten rätt i tvisten brukar ARN rekommendera företaget att betala besiktningen. På vissa avdelningar, t.ex. båt och motor, finns också särskild besiktningskompetens inom nämnden. 
 Mot bakgrund av det ovan angivna anser vi att direktivets krav på att tvistlösning ska vara tillgänglig för konsumenter gratis eller mot en symbolisk avgift kommer att vara tillgodosett (artikel 8 c). 
 Enligt direktivet ska tvistlösningsorganen underrätta parterna så snart det har tagit emot alla handlingar med relevant information rörande klagomålet (artikel 8 d). Som redan har nämnts, menar vi att bestämmelsen innebär att parterna ska underrättas när ett ärende är färdigt för avgörande. Något sådant meddelande lämnas inte enligt nuvarande ordning till parterna vid ARN. För att direk- tivets krav ska vara uppfyllt, måste nämnden framöver meddela parterna när ett ärende anses vara färdigberett och klart för avgör- ande. Detta bör framgå av instruktionen. Normalt sett bör det vara när parterna har avslutat sin skriftväxling, men det kan också finnas fall där ARN anser att ett ärende är klart för beslut, trots att part- erna fortsätter att ge in handlingar. I kapitel 14, återkommer vi till hur ARN kan använda sig av meddelandet för att begränsa omfatt- ningen av det material som ges in till nämnden. 
 När det gäller direktivets krav på avgörande inom 90 dagar menar vi, som framgått ovan, att det innebär att ärenden ska avgöras inom 90 dagar från det att de är färdiga för avgörande. Eftersom kravet på effektiv handläggning hos de alternativa tvistlösningsorganen är centralt för att uppnå direktivets ändamål, bör det av ARN:s instruk- tion framgå att ett ärende som huvudregel ska avgöras inom 90 dagar från det att ärendet är färdigt för avgörande. Det bör också framgå att nämnden för mycket komplexa tvister kan förlänga tiden för avgörande, och att parterna i sådana fall ska underrättas om detta, inklusive hur lång tid det förväntas ta att pröva tvisten. 
 244 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 ARN:s nuvarande handläggningstider varierar mellan avdelning- arna. I ungefär hälften av fallen avgörs ärenden inom 90 dagar från avslutad skriftväxling. De avdelningar som har längre handlägg- ningstider är i regel de som hanterar ärenden som ofta är mer kom- plicerade och omfattande, såsom t.ex.  
 bank-, 
  bostads, och försäk- ringsavdelningarna. ARN lever alltså i viss utsträckning redan upp till direktivets krav på effektivitet, men tvistlösningen vid nämnden måste bli snabbare för att kravet till fullo ska vara uppfyllt. I det här sammanhanget vill vi framhålla att vi även har i uppdrag att föreslå hur ARN:s verksamhet, bör utformas för att säkerställa att verk- samheten är så effektiv och smidig som möjligt. Våra överväganden i den delen framgår av kapitel 14. Vi bedömer att våra förslag kom- mer att innebära att ARN kommer att kunna leva upp till kravet på avgörande inom 90 dagar. 
 Försäkringsnämnderna 
  
 Bedömning:  
 I de stadgar som styr verksamheten vid Nämnden för rättsskyddsfrågor och Personförsäkringsnämnden bör det framgå att tvister som huvudregel ska avgöras inom 90 dagar från det att de är färdiga för avgörande. Det bör även framgå att nämnderna för mycket komplexa tvister kan förlänga tiden för avgörande, samt att parterna i sådana fall ska få information om detta, inklusive uppgift om när ett avgörande kan förväntas. 
 I förfarandereglerna för försäkringsnämnderna bör det vidare anges att ska meddela parterna när ärendet är färdigt för beslut. 
 Viss anpassning krävs för att försäkringsnämnderna ska leva upp till direktivets krav på effektivitet. 
 Eftersom kravet på avgörande inom 90 dagar, är så centralt i direktivet, bör till att börja med detta krav framgå uttryckligen av de stadgar som styr försäkringsnämnderna. I likhet med vad som gäller för ARN, bör det alltså anges i stadgarna att ett ärende som huvudregel ska avgöras inom 90 dagar från det att ärendet är färdigt för avgörande. Det ska även framgå att tiden för avgörande kan för- längas för mycket komplexa tvister, och att parterna i sådana fall ska få information om detta, inklusive uppgift om hur lång tid det förväntas ta att avgöra tvisten. 
 245 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Stadgarna för Nämnden för rättsskyddsfrågor innehåller för närvarande en bestämmelse om att ett ärende ska avgöras inom sex månader från det att ansökan kom in till nämnden. Den bestäm- melsen måste alltså ersättas av en bestämmelse motsvarande direk- tivets krav, för att nämnden ska leva upp till direktivet. 
 De stadgar som styr försäkringsnämnderna bör även, för att uppfylla kraven enligt direktivet, innehålla en bestämmelse om att parterna ska underrättas när ett ärende är färdigt för avgörande. 
 Försäkringsnämnderna lever upp till direktivets krav på tillgäng- lighet med eller utan juridiskt ombud. Någon särskild bestämmelse om det i stadgarna är inte nödvändig. 
 Som redan har angetts ovan, krävs att försäkringsnämnderna inför en möjlighet till tvistlösning online (se avsnitt 12.9.3). Försäk- ringsnämnderna måste även rent praktiskt uppfylla kraven artikel 8 ska på tillgänglighet online och Leonard. Några särskilda bestämmel- ser krävs inte när det gäller detta. 
 Försäkringsnämnderna tar inte ut någon avgift för prövning av tvister. 
 Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd 
  
 Bedömning 
 : Stadgarna för Advokatsamfundets planerade Kon- sumenttvistnämnd uppfyller direktivets krav när det gäller effek- tivitet. 
 Advokatsamfundets förslag till stadgar för samfundets Konsument- tvistnämnd innehåller uttryckliga bestämmelser om att Konsument- tvister ska avgöras inom 90 dagar från det att de är färdiga för beslut och att Konsumenttvistnämnden skriftligen ska underrätta parterna när ett ärende är färdigt för avgörande. Vidare anges i de föreslagna stadgarna att om en tvist är komplex kan tiden för av- görande enligt första stycket förlängas. I stadgarna anges också att tiden kan förlängas om ett ärende hos Konsumenttvistnämnden har vilandeförklarats. I Advokatsamfundets cirkulär till stadgeändring- arna 
  
 20  
  
 förklaras att ett ärende kan vilandeförklaras av Konsument- tvistnämnden om frågan som ärendet rör är föremål för prövning hos advokatens försäkringsgivare. Av cirkuläret framgår att advo- kater är skyldiga att ha en ansvarsförsäkring, och att ett försäk- 
  
 20  
 Advokatsamfundets cirkulär nr 10/2014 s. 16. 
 246 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 ringsärende är att ses som en del av diskussionerna mellan konsu- menten och advokaten om att göra upp i samförstånd, som måste avslutas innan ett ärende anmäls till Konsumenttvistnämnden. För det fall ett ärende ändå anmäls till nämnden under tiden ett försäk- ringsärende pågår, kommer det att vilandeförklaras. 
 Utredningen bedömer att de föreslagna stadgarna för Advokat- samfundets Konsumenttvistnämnd lever upp till direktivets krav på effektiv handläggning. Bestämmelsen om att  
 90-dagarsfristen 
  kan förlängas vid vilandeförklaring, har visserligen inte någon direkt motsvarighet i direktivet. Samtidigt avser bestämmelsen bara den situationen att frågan är föremål för prövning hos advokatens försäk- ringsgivare. I de flesta fall bör vilandeförklaring i det läget inte ens komma i konflikt med  
 90-dagarsfristen, 
  eftersom den börjar löpa först när ärendet är färdigt för avgörande. Om fristen ändå i något fall måste förlängas på grund av att frågan är föremål för prövning hos advokatens försäkringsbolag, bör det handla om tvister som är så pass komplicerade så att det finns grund för förlängning av tiden. 
 Tvistlösning vid Konsumenttvistnämnden kommer vidare att leva upp till kravet på tillgänglighet med eller utan ombud. Någon särskild bestämmelse är inte nödvändig i det avseendet. 
 Enligt Advokatsamfundets förslag kommer konsumenter som anmäler tvister till nämnden att betala en avgift om 100 kronor. Enligt vår bedömning ligger den avgiften inom ramen för vad som är förenlig med direktivet. 
 Som redan har angetts ovan, krävs att Konsumenttvistnämnden tillhandahåller en möjlighet till tvistlösning online (se avsnitt 12.9.3). Nämnden måste även rent praktiskt uppfylla kraven artikel 8 ska på tillgänglighet online och Leonard. Några särskilda bestämmelser krävs inte när det gäller detta. 
 12.10.5 Rättvisa 
 Direktivet 
 Artikel 9 innehåller bestämmelser som ska säkerställa att de alter- nativa tvistlösningsförfarandena är rättvisa. 
 Enligt artikel 9.1 ska medlemsstaterna se till att parterna har möjlighet att inom rimlig tid framföra sin ståndpunkt och att de får tillgång till argument, bevis, handlingar och sakförhållanden som den andra parten lägger fram och till eventuella yttranden och ut- 
 247 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 låtanden från experter samt att de har möjlighet att kommentera dessa (artikel 9.1 a). Parterna ska även informeras om att de inte är skyldiga att låta sig företrädas av ett juridiskt ombud, men att de får söka oberoende rådgivning eller låta sig företrädas eller bistås av tredje man när som helst under förfarandet (artikel 9.1 b). Vidare ska parterna meddelas resultatet av det alternativa tvistlösnings- förfarandet skriftligen eller på ett varaktigt medium och få en redo- görelse för grunderna för resultatet (artikel 9.1 c). 
 Artikel 9.2 innehåller vidare vissa bestämmelser som gäller vid förfaranden där parterna föreslås en lösning, dvs. när tvistlösnings- organet meddelar en rekommendation till parterna om hur tvisten bör lösas. Vid sådana förfaranden ska parterna tillåtas dra sig ur förfarandet när som helst om de är missnöjda med förfarandets resultat eller gång. De ska även informeras om denna rätt innan förfarandet inleds (artikel 9.2 a). Innan parterna godtar eller följer en föreslagen lösning, ska de vidare underrättas om att de kan välja om de vill godta eller följa den föreslagna lösningen eller inte, att medverkan i förfarandet inte utesluter möjligheten att söka pröv- ning genom ett domstolsförfarande och att den föreslagna lösningen kan skilja sig från ett avgörande av en domstol som tillämpar rätts- regler (artikel 9.2 b). 
 Artikeln innehåller även en bestämmelse om att parter, innan de godtar eller följer en föreslagen lösning eller en uppgörelse i godo ska ges rimlig betänketid och att de ska underrättas om den rätts- liga verkan som detta kan få (artikel 9.2 c och d). 
 Om besluten från de alternativa tvistlösningsorganen enligt nationella regler blir bindande för näringsidkare så snart konsu- menter godtar en föreslagen lösning, gäller de ovan angivna be- stämmelserna i artikel 9.2 enbart i förhållande till konsumenter. 
 ARN 
  
 Förslag och bedömningar:  
 En bestämmelse som förtydligar att om att ARN:s avgöranden i sak ska vara skriftliga och motive- rade, införs i nämndens instruktion. 
 På ARN:s webbplats bör det uttryckligen anges att det inte finns något krav på att en konsument ska företrädas av ett juri- diskt ombud vid nämnden. 
 248 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 ARN måste införa rutiner för att, i samband med att nämn- dens beslut skickas till parterna, även skicka information till parterna om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa en före- slagen lösning eller inte,  
 att  
 de är oförhindrade att föra tvisten vidare till domstol och  
 att  
 den föreslagna lösningen kan skilja sig från vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Det behövs ingen uttrycklig föreskrift i ARN:s instruk- tion om att nämnden ska lämna sådan information. 
 ARN tillämpar ett kontradiktoriskt förfarande som bygger på samma principer som gäller enligt rättegångsbalkens regler om handlägg- ning av tvistemål. Mer specifika handläggningsregler saknas för närvarande, men utgångpunkten är att ärendena ska drivas framåt så effektivt och rättssäkert som möjligt. De handläggningsrutiner som ARN redan tillämpar uppfyller direktivets krav på att parter ska ha möjlighet att inom rimlig tid framföra sin ståndpunkt och ta del av alla handlingar i ärendet i fråga (artikel 9.1 a). Direktivets genomförande kräver enligt vår bedömning inte några uttryckliga förfaranderegler i det avseendet. Däremot anser vi att ARN själva bör dokumentera sina handläggningsrutiner på ett tydligt och trans- parent sätt. Vi återkommer till detta i kapitel 14 i samband med att vi diskuterar effektivisering och förbättring av ARN:s verksamhet. 
 På nämndens webbplats informeras konsumenter inför klagomål till nämnden bl.a. om att det inte är nödvändigt att klagomål for- muleras på ett juridiskt språk, utan att det viktiga är att alla rele- vanta handlingar ges in. Av den upplysningen framgår visserligen indirekt att det, i enlighet med den allmänna princip som tillämpas i svensk rätt, inte finns något krav på att en konsument ska före- trädas av ett juridiskt ombud (artikel 9.2 b). För att tydliggöra att ARN lever upp till direktivets krav, bör det ändå uttryckligen anges på webbplatsen att konsumenter inte behöver anlita juridiskt ombud för att klaga till nämnden. Att det likväl står parter fritt att anlita ombud om de så önskar är självklart, och ARN informerar också på sin webbplats om möjlighet till gratis rådgivning hos advokater. Någon ytterligare information bör därför inte behövas i detta avse- ende. 
 ARN meddelar vidare bara skriftliga beslut och dessa skickas alltid ut till parterna. Som redan har nämnts, är det en grundlägg- ande princip i ARN:s verksamhet att alla beslut meddelas skrift- ligen och innehåller en redogörelse för grunderna för beslutet, även 
 249 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 om ARN inte omfattas direkt av kravet på motiverade beslut enligt förvaltningslagen (se avsnitt 12.8.2 ovan). Direktivets krav på skrift- liga och motiverade beslut (artikel 9.2 c) är samtidigt så centralt, att dessa krav för tydlighetens skull bör komma till uttryck i ARN:s instruktion. 
 ARN informerar vidare på sin webbplats om att förfarandet vid ARN är helt frivilligt och att konsumenten inte under några om- ständigheter kan åläggas kostnader för förfarandet vid nämnden. Däri ligger att konsumenter är fria att dra sig ur förfarandet när- helst de önskar, utan några ekonomiska eller andra konsekvenser, och att näringsidkare inte kan tvingas att medverka till förfarandet. Motsvarande information lämnas också till enskilda som kontaktar nämnden per telefon. Genom den information som lämnas på ARN:s webbplats, säkerställs att parterna är medvetna om att det är fri- villigt att medverka till förfarandet vid nämnden (artikel 9.2 a). 
 Enligt direktivet måste parterna också, innan parterna godtar eller följer en rekommendation, få information om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa rekommendationen,  
 att  
 de är oförhindrade att föra tvisten vidare till domstol och  
 att  
 rekommendationen kan skilja sig från vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten (artikel 9.2 b). Motsvarande information framgår redan på nämndens webbplats, men måste, enligt direktivet, i fortsättningen också till- handahållas parterna i varje tvist. Lämpligen kan ARN:s skyldighet i detta avseende fullgöras genom att informationen i fråga, genom ett standardiserat informationsblad, skickas ut tillsammans med nämn- dens rekommendationer. Någon uttrycklig bestämmelse angående detta behöver inte införas i nämndens instruktion. 
 Eftersom det inte uppstår någon särskild rättsverkan genom att parter godtar eller följer ett beslut från ARN är direktivets bestäm- melser angående information till parterna om rättsverkan och betänketid inför godkännande (artikel 9.2 c och d) inte relevant när det gäller nämnden. 
 250 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Försäkringsnämnderna 
  
 Bedömning 
 : För att direktivets krav ska vara uppfyllt, bör det i stadgarna för Nämnden för rättsskyddsfrågor och Personförsäk- ringsnämnden tas in ett uttryckligt förtydligande om att nämnd- ernas avgöranden ska vara skriftliga och motiverade. 
 För att leva upp till direktivets krav, bör försäkringsnämnd- erna på sina webbplatser lämna information om att det inte finns något krav på att en konsument ska företrädas av ett juridiskt ombud och att konsumenter kan dra sig ur förfarandet när som helst. 
 För att leva upp till direktivet måste också försäkringsnämnd- erna, i samband med att ärenden avgörs, informera parterna om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa en föreslagen lösning eller inte,  
 att  
 de är oförhindrade att föra tvisten vidare till dom- stol och  
 att  
 rekommendationen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmelser är inte nödvändiga, utan det räcker att nämnderna har rutiner för att lämna sådan information. 
 Förfarandet vid försäkringsnämnderna motsvarar enligt uppgift från utredningens expert från Svensk Försäkring, direktivets krav på kontradiktoriskt förfarande med rimlig tid för parterna att svara på varandras ståndpunkter (artikel 9.1 a). 
 När det gäller kravet på skriftliga, motiverade, beslut, tillämpar försäkringsnämnderna redan sådana rutiner. Liksom när det gäller ARN bör kravet på skriftliga, motiverade, beslut ändå framgå ut- tryckligen i de stadgar som styr försäkringsnämnderna, för att nämnderna med säkerhet ska leva upp till direktivet i dessa avse- enden (artikel 9.1 c). 
 För att direktivet med säkerhet ska vara uppfyllt bör försäk- ringsnämnderna på sina webbplatser lämna uttrycklig information om att det inte finns något krav på att en konsument ska företrädas av ett juridiskt ombud och att konsumenter kan dra sig ur förfaran- det när som helst (artiklarna 9.1 b och 9.2 a). 
 Försäkringsnämnderna måste också, i samband med att ärenden avgörs, informera båda parterna om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa en föreslagen lösning eller inte,  
 att  
 de är oförhindrade att föra tvisten vidare till domstol och  
 att  
 den föreslagna lösningen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid pröv- 
 251 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 ning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmelser bör inte vara nödvändiga, utan det räcker att nämnderna har rutiner för att lämna relevant information (se artikel 9.3). 
 Liksom när det gäller besluten från ARN, uppstår ingen särskild rättsverkan genom att parter godtar eller följer ett beslut från för- säkringsnämnderna. Direktivets bestämmelser angående informa- tion till parterna om rättsverkan och betänketid inför godkännande (artikel 9.2 c och d) är därmed inte heller relevanta när det gäller dessa nämnder. 
 Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd 
  
 Bedömning 
 : För att leva upp till direktivets krav, bör Advokat- samfundets Konsumenttvistnämnd på sin webbplats lämna ut- trycklig information om att det inte finns något krav på att en konsument ska företrädas av ett juridiskt ombud och att konsu- menter kan dra sig ur förfarandet när som helst. 
 Det bör tas in ett uttryckligt förtydligande i stadgarna för Konsumenttvistnämnden, om att avgöranden i sak från nämn- den ska vara skriftliga och motiverade. 
 För att leva upp till direktivet måste också Konsument- tvistnämnden, i samband med att ärenden avgörs, informera konsumenterna om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa en föreslagen lösning eller inte,  
 att  
 de är oförhindrade att föra tvisten vidare till domstol och  
 att  
 rekommendationen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmelser är inte nöd- vändiga, utan det räcker att nämnden har rutiner för att lämna sådan information. 
 Enligt Advokatsamfundets förslag kommer Konsumenttvistnämnden uppfylla direktivets krav på kontradiktoriskt förfarande (artikel 9.1 a). Även om det är tämligen självklart, bör det, liksom för ARN och försäkringsnämnderna, tas in en uttrycklig bestämmelse i stadgarna för Konsumenttvistnämnden, om att avgöranden i sak från nämnden ska vara skriftliga och motiverade (artikel 9.1 c). 
 Konsumenttvistnämnden måste också, i samband med att ären- den avgörs, informera konsumenter om  
 att  
 de kan välja om de vill godta eller följa en föreslagen lösning eller inte,  
 att  
 de är oför- 
 252 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 hindrade att föra tvisten vidare till domstol och  
 att  
 rekommenda- tionen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmelser bör inte vara nödvändiga, utan det räcker att nämnden har rutiner för att lämna relevant information. Motsvarande information behöver inte lämnas till näringsidkaren, eftersom advokaterna kommer att vara skyldiga att följa nämndens avgöranden enligt regler om god advokatsed. 
 Liksom när det gäller besluten från ARN, uppstår ingen rätts- verkan genom att parter godtar eller följer ett beslut från någon av de privata nämnderna. Direktivets bestämmelser angående informa- tion till parterna om rättsverkan och betänketid inför godkännande (artikel 9.2 c och d) är därmed inte relevanta när det gäller Konsu- menttvistnämnden. 
  
 12.11 
  
 Sammanfattning av åtgärder för att befintliga tvistlösningsorgan ska leva upp till direktivet 
  
 12.11.1 Inledning 
 Som redan har framgått, kräver direktivet att alla konsumenttvister som faller inom direktivets tillämpningsområde kan anmälas av konsumenter till ARN eller till något annat tvistlösningsorgan som lever upp till direktivets krav, och har godkänts enligt detta. Som också har framgått, föreslår vi att direktivet genomförs i huvudsak genom att ARN:s kompetensområde och verksamhet anpassas till direktivet. I den mån det även finns eller inrättas privata bransch- nämnder som uppfyller de kvalitetskrav som framgår av direktivet, är vi också positiva till att sådana organ kompletterar ARN:s verk- samhet, genom att pröva tvister som undantas från ARN. Som har framgått är det för närvarande ett fåtal privata branschnämnder som är aktuella. Det handlar om två av Svensk Försäkrings nämn- der – Personförsäkringsnämnden och Nämnden för rättsskydds- frågor – och den planerade Konsumenttvistnämnden inom Advokat- samfundet. 
 Vi har i det föregående redogjort för vilka åtgärder som krävs för att ARN, och de privata branschnämnder som för närvarande är aktuella, ska uppfylla de krav som ställs enligt direktivet. 
 När det handlar om ARN, kommer regeringen kunna styra över verksamheten där, dels genom ändringar i förordningen med nämn- 
 253 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 dens instruktion, dels genom regleringsbrev och myndighetsdialog. Motsvarande möjlighet kommer inte att finnas när det gäller de privata branschnämnder som prövar tvister som undantas från ARN:s kompetensområde. Det kommer i stället att vara upp till de organisationer som driver nämnderna i fråga att frivilligt säkerställa att de lever upp till direktivets krav. Vilka branschnämnder som kan godkännas enligt direktivet, kommer därmed ytterst att bero på vilket intresse som finns inom de berörda branscherna av att tillhandahålla branschdriven alternativ tvistlösning. I detta sam- manhang vill vi återigen framhålla att det i slutändan kommer att vara en uppgift för den svenska myndighet som utses till behörig myndighet enligt direktivet, att ta ställning till om de tvistlösnings- nämnder som anmäls till den kan godkännas enligt direktivet (se avsnitt 12.20 och 12.21 nedan). 
 I det här avsnittet sammanfattar vi kortfattat vilka olika åtgärder som behöver vidas av ARN, försäkringsnämnderna och Advokat- samfundets planerade Sullivan, för att dessa ska leva upp till direktivets krav. 
 12.11.2 ARN 
 För att ARN ska leva upp till direktivets krav, behöver följande åtgärder vidtas. 
  
 I förordningen med ARN:s instruktion förtydligas att ARN prövar avtalsrättsliga tvister i direktivets mening, genom att det där anges att nämnden ska pröva tvister med anledning av ett avtal mellan en konsument och en näringsidkare om en vara, tjänst eller annan nyttighet. 
  
 De särskilda sakområden som för närvarande är undantagna från ARN:s kompetensområde, men som omfattas av direktivets tillämpningsområde, tillförs ARN:s kompetens, om det inte finns något annat tvistlösningsorgan som är godkänt enligt direktivet som prövar tvisterna i fråga. Detta kräver ändringar i förordningen med nämndens instruktion. 
  
 Vissa ändringar i ARN:s instruktion krävs när det gäller nämn- dens allmänna avvisningsgrunder. 
  
 254 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 I ARN:s instruktion införs en förtydligande bestämmelse om att nämndens prövning av tvister baseras på skriftlig handlägg- ning, och att parter inte har rätt till förhandling. I bestämmelsen klargörs samtidigt att ARN kan ha muntliga kontakter med parter. 
  
 Beloppsgränserna för prövning i ARN sänks jämfört med dagens nivåer. De nya beloppsgränserna ska framgå i nämndens instruk- tion. 
  
 Möjlighet att besluta som rör ARN:s kompetensområde förbe- hålls regeringen. Alla bestämmelser som rör ARN:s kompetens- område och möjlighet att avvisa tvister ska därmed framgå av ARN:s instruktion. 
  
 I ARN:s instruktion införs en bestämmelse om att ARN ska skicka båda parter ett beslut om avvisning inom tre veckor från det att ett klagomål togs emot, om det redan av klagomålet framgår att ärendet inte kan prövas. Det införs också en bestämmelse i instruktionen om att beslut om avvisning ska fattas så snart som möjligt, om grund för avvisning framkommer senare under hand- läggningen. 
  
 I instruktionen för ARN införs en förtydligande bestämmelse om att nämndens avvisningsbeslut och avgöranden i sak ska vara skriftliga och motiverade. 
  
 I ARN:s instruktion införs en bestämmelse om att nämnden som huvudregel ska avgöra en tvist inom 90 dagar från det att ett ärende är färdigt för avgörande, men att fristen kan förlängas för mycket komplicerade tvister. I instruktionen införs också en bestämmelse om att ARN ska underrätta parterna om tidsfristen för avgörande förlängs, och i sådant fall när ett avgörande kan förväntas. 
  
 I ARN: instruktion införs en bestämmelse om ARN ska under- rätta parterna när ärendet är färdigt för avgörande. 
  
 När den nya europeiska onlineplattformen för tvistlösning har upprättats, måste ARN vidta de tekniska och praktiska åtgärder som krävs för att nämnden ska kunna ta emot tvister som anmäls via plattformen. 
  
 255 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Informationen på ARN:s webbplats måste kompletteras i vissa avseenden för att motsvara direktivets krav på information som ska tillhandahållas av tvistlösningsorganen. ARN måste bl.a. på sin webbplats, utöver ordförandens och vice ordförandens namn, publicera namnen på de externa avdelningsordförandena och de intresseledamöter som är verksamma vid nämnden. 
  
 ARN måste införa rutiner för att, i samband med att ärenden avgörs, ge parterna information om att det är frivilligt att godta nämndens lösning, att avgörandet inte hindrar dem från att föra tvisten vidare till domstol och att den föreslagna lösningen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. 
  
 12.11.3 
  
 Privata branschnämnder 
  
 Försäkringsnämnderna 
 För att försäkringsnämnderna ska leva upp till direktivets krav, behöver följande åtgärder vidtas. 
  
 Försäkringsnämnderna ska göra det möjligt för konsumenter att anmäla tvister online, dvs. i vart fall per  
  
 e-post, 
  och även införa en möjlighet för parterna att utbyta uppgifter elektroniskt (tvist- lösning online). 
  
 Informationen på försäkringsnämndernas webbplatser måste kompletteras i vissa avseenden för att motsvara direktivets krav information som ska tillhandahållas av tvistlösningsorganen. 
  
 Tidsfristen för anmälan till Nämnden för rättsskyddsfrågor, måste ändras så att den inte understiger ett år från det att kon- sumenten har lämnat sitt klagomål till försäkringsbolaget. 
  
 I stadgarna för försäkringsnämnderna ska det införas en bestäm- melse om att nämnderna ska skicka båda parter ett motiverat avvisningsbeslut inom tre veckor från det att ett klagomål togs emot, om det redan av klagomålet framgår att ärendet inte kan prövas. 
  
 I stadgarna för försäkringsnämnderna ska det införas en bestäm- melse om att nämndernas avvisningsbeslut och avgöranden i sak ska vara skriftliga och motiverade. 
  
 256 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 När den nya europeiska onlineplattformen för tvistlösning har upprättats, måste försäkringsnämnderna vidta de tekniska och praktiska åtgärder som krävs för att nämnden ska kunna ta emot tvister som anmäls via plattformen. 
  
 Försäkringsnämndernas regler om utseende av ledamöter och beslutsförhet måste ändras så att nämnderna vid beslut alltid består av ett lika stort antal företrädare för konsument- och näringsidkarintressen. 
  
 Försäkringsnämnderna kommer att behöva offentliggöra årliga verksamhetsrapporter med sådant innehåll som framgår av direktivet. Några stadgeändringar krävs inte. 
  
 I försäkringsnämndernas stadgar ska det införas en bestämmelse om att bestämmelse om att nämnderna som huvudregel ska avgöra en tvist inom 90 dagar från det att ärendet är färdigt för beslut, men att fristen kan förlängas för mycket komplicerade tvister. I stadgarna ska det också framgå att nämnderna ska upp- lysa parterna i de fall tidsfristen för avgörande förlängs, och då även ange när ett avgörande kan förväntas. 
  
 I samband med att ärenden avgörs, ska försäkringsnämnderna ge parterna information om att det är frivilligt att godta nämndens lösning, att avgörandet inte hindrar dem från att föra tvisten vidare till domstol, och att den föreslagna lösningen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmelser är inte nöd- vändiga. 
  
 Utredningen har, vilket också har framgått tidigare, fått uppgift från Svensk Försäkring att avsikten är att vidta de åtgärder som behövs för att försäkringsnämnderna till fullo ska uppfylla kraven enligt direktivet. 
 Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd 
 Advokatsamfundets föreslagna Sullivan lever upp till de krav som ställs i direktivet. För att Konsumenttvistnämnden ska kunna godkännas behöver följande kompletterande praktiska åtgärder vidtas. 
 257 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Konsumenttvistnämnden ska tillhandahålla tvistlösning online, dvs. möjlighet för konsumenter att anmäla tvister online (i vart fall via  
  
 e-post) 
  och möjlighet för parter att utbyta uppgifter elektroniskt (tvistlösning online). 
  
 Det bör tas in ett uttryckligt förtydligande i stadgarna för Konsu- menttvistnämnden, om att avgöranden i sak från nämnden ska vara skriftliga och motiverade. 
  
 När den nya europeiska onlineplattformen för tvistlösning har upprättats, måste Konsumenttvistnämnden genomföra de tek- niska och praktiska åtgärder som krävs för att nämnden ska kunna ta emot tvister som anmäls via plattformen. 
  
 Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd måste ha en webb- plats med information om nämndens verksamhet som motsvarar direktivets krav på den information som ska tillhandahållas av tvistlösningsorganen. 
  
 Konsumenttvistnämnden kommer att behöva offentliggöra årliga verksamhetsrapporter med sådant innehåll som framgår av direk- tivet. Någon uttrycklig stadgabestämmelse är inte nödvändig. 
  
 I samband med att ärenden avgörs, ska Konsumenttvistnämn- den ge konsumenter information om att det är frivilligt att godta nämndens lösning, att avgörandet inte hindrar dem från att föra tvisten vidare till domstol, och att den föreslagna lös- ningen kan skilja sig från ett vad en domstol skulle komma fram till vid prövning av tvisten. Några uttryckliga stadgebestämmel- ser behövs inte. 
  
 Utredningen har, vilket också har framgått tidigare, fått uppgift från Advokatsamfundet att de åtgärder som behövs för att Konsu- menttvistnämnden till fullo ska uppfylla kraven enligt direktivet kommer att vidtas. 
 258 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 12.12 Frihet 
  
 Bedömning:  
 Enligt svensk rätt kan ett avtal om att hänskjuta en framtida tvist till alternativ tvistlösning inte bli bindande. Direk- tivets bestämmelse om verkan av ett sådant avtal kräver därför ingen åtgärd. 
 Direktivets bestämmelse om att ett beslut från ett alternativt tvistlösningsorgan bara ska bli bindande för konsumenten om denne har informerats i förväg om beslutets bindande karaktär är, enligt vad utredningen kommit fram till när det gäller frågan om bindande beslut från ARN (kapitel 11), inte tillämplig på svenska förhållanden. Bestämmelsen kräver därför ingen åtgärd. 
 12.12.1 Direktivet 
 Enligt artikel 10 ska medlemsstaterna se till att konsumenter inte kan bli bundna av överenskommelser om att lämna in klagomål till ett alternativt tvistlösningsorgan som ingåtts i förväg och som inne- bär att konsumenten berövas sin rätt att gå till domstol (artikel 10.1). 
 Av artikeln följer vidare att medlemsstaterna ska se till att alter- nativa tvistlösningsförfaranden bara resulterar i beslut som är bind- ande för parterna om de informerats i förväg om beslutets bindande karaktär och uttryckligen godtagit detta. Särskilt godtagande krävs inte från näringsidkarens sida om nationella regler fastställer att lösningarna är bindande för näringsidkare (artikel 10.2). 
 12.12.2 Förhållandet till svensk rätt 
 Frågan om parter har möjlighet att träffa avtal om hur en eventuell framtida tvist i anledning av ett visst rättsförhållande ska lösas hänger samman med parternas avtalsfrihet på området i fråga. Eftersom parter fritt kan avtala om en lösning av en dispositiv tvist kan de också avtala om att lämna över tvistlösningen till någon utomstående. Samtidigt gäller att ett avtal om hur en tvist ska lösas i allmänhet inte har någon processuell verkan och därför inte utgör hinder mot att inleda en rättegång angående tvisten. Enligt grundläggande svensk rätt anses nämligen processuella överenskommelser som innebär att en part avsäger sig rätten till domstolsprövning som regel vara ogiltiga, om 
 259 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 inte annat särskilt föreskrivs. 
  
 21  
  
 Skiljeförfarande utgör ett exempel på ett lagstadgat undantag från denna princip (se 1 § i lag (1999:116) om skiljeförfarande). 
 Det finns ingen bestämmelse i rättegångsbalken eller i övrigt som gör det möjligt att, på motsvarande sätt som enligt skilje- mannalagen, med bindande verkan avtala om att en tvist ska prövas i ARN eller annan instans för utomrättslig tvistlösning på konsu- mentområdet. Det innebär att även om det är möjligt för närings- idkare och konsumenter att träffa ett sådant avtal, är det också alltid möjligt för en av parterna att ångra sig och i stället välja dom- stolsprövning. 
 Sammanfattningsvis gäller att ett avtal mellan en konsument och en näringsidkare om att lösa en tvist genom sådan alternativ tvist- lösning som avses i direktivet aldrig kan utgöra ett rättegångs- hinder enligt svensk rätt. Konsumenter kan därmed inte berövas sin rätt att gå till domstol genom ett sådant avtal. Mot den bakgrunden krävs det ingen åtgärd med anledning av direktivets bestämmelse om verkan av ett avtal om att hänskjuta en tvist till alternativ tvistlös- ning (artikel 10.1). 
 Som framgår i kapitel 11, föreslår vi att ARN:s beslut även i fortsättningen ska utgöra rekommendationer, och därmed inte få någon bindande verkan för parterna. Det finns inte heller någon möjlighet enligt svensk rätt för ett privat tvistlösningsorgan att meddela beslut som kan bli rättsligt bindande för konsumenter eller för näringsidkare, på så sätt att de är förhindrade att väcka talan i domstol eller att beslutet kan verkställas mot dem. Att advokater, enligt bestämmelser om god advokatsed, kommer att vara skyldiga att följa besluten från Advokatsamfundets Konsumenttvistnämnd, inne- bär inte att nämndens beslut kommer att ha sådan bindande verkan för advokater. Direktivets bestämmelse om att beslut bara får bli bindande om parterna informerats om och uttryckligen godtagit detta i förväg (artikel 10.2) är därmed inte tillämplig på svenska förhållanden. 
  
 21  
 NJA II 1943 s. 611 f., Dalton,  
 Rättegångsbalken 
 , s. 49:8 och Flynn,  
 Från statlig till privat rättskipning – reflektioner över frågan om avsägelse av rätten till domstolsprövning 
 , Festskrift till Abbott, 2005, s. 347 f. samt Sullivan,  
 Alternativ rättskipning eller alternativ till rättskipning 
 , s. 212. 
 260 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 12.13 Lagval 
  
 Bedömning:  
 Det krävs ingen lagstiftningsåtgärd med anledning av direktivets bestämmelse om lagval i artikel 11. 
 12.13.1 Direktivet 
 Enligt artikel 11 får de alternativa tvistlösningsorganen vid avgör- ande av konsumenttvister inte tillämpa rättsregler som är mindre förmånliga för konsumenter än tvingande regler enligt lagen i det land där konsumenterna har sin hemvist. Bestämmelsen gäller bara för sådana alternativa tvistlösningsorgan som syftar till att lösa en tvist genom att en lösning åläggs konsumenten, dvs. som meddelar beslut som är bindande för denne (se skäl 20). 
 12.13.2 Förhållandet till svensk rätt 
 Direktivet skiljer på förfaranden som innebär att en lösning föreslås och sådana tvistlösningsförfaranden som resulterar i bindande beslut. Eftersom besluten från de berörda svenska tvistlösningsorganen inte har någon rättsverkan, är den aktuella artikeln är inte tillämplig på svenska förhållanden. Några genomförandeåtgärder är därför inte nödvändiga med anledning av bestämmelsen. 
 12.14 Talefrister och preskriptionstider 
  
 Förslag:  
 En ny lagbestämmelse införs om att en talefrist eller en preskriptionstid som löper vid den tidpunkt som alternativ tvist- lösning inleds, och som gäller för den sak som det alternativa tvistlösningsförfarandet avser, ska löpa ut tidigast en månad efter avslutat förfarande. Detta ska inte gälla om annat följer av Sveriges internationella åtaganden. 
 261 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 12.14.1 Direktivet 
 Artikel 12 behandlar tvistlösningsförfarandens effekter på talefrister och preskriptionsfrister. Av bestämmelsen följer att parter som anlitar alternativa tvistlösningsförfaranden där resultatet inte är bindande, inte senare ska vara förhindrade att inleda ett domstolsförfarande gällande tvistefrågan genom att sådana frister löper ut under förfaran- det (12.1). I artikeln sägs vidare att nu nämnda regler inte ska påverka bestämmelser om talefrister och preskriptionstider i internationella överenskommelser som medlemsstaterna är part i (12.2). 
 12.14.2 Förhållandet till svensk rätt 
  
 Talefrister  
 är regler som föreskriver att talan måste väckas inom en viss tid för att en part ska bevara sin rätt. Talefrister förekommer t.ex. i den familjerättsliga, associationsrättsliga och fastighetsrätts- liga lagstiftningen. 
 Konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen innehåller inga särskilda talefrister. I de fall dessa lagar ska tillämpas på förhållan- det mellan en näringsidkare och en konsument, föreligger därför inga frister inom vilka konsumenten måste väcka talan för att behålla sin rätt att få tvisten prövad av domstol. Exempel på tale- frister som kan ha betydelse i konsumentförhållanden finns däre- mot i jordabalken. Enligt bestämmelser där ska talan om hävning av köp av fast egendom på grund av att fastigheten skadats eller för- sämrats medan den fortfarande är i säljarens besittning, väckas inom ett år från tillträdet (4 kap. 11 § andra stycket jordabalken). Särskilda talefrister gäller vidare inom försäkringsområdet (se t.ex. 7 kap. 4 § försäkringsavtalslagen [2005:104]). 
 Det förekommer alltså bestämmelser i svensk rätt som innebär att en konsument inom en viss tid måste väcka talan för att denna rätt ska bevaras. Av direktivet följer att svensk lagstiftning måste säkerställa att sådana talefrister inte löper ut under förfaranden för alternativ tvistlösning. Direktivets genomförande kräver därför lag- stiftningsåtgärder. 
 När det gäller  
 preskriptionsfrister  
 kan det konstateras att en fordran normalt löper på tio år. Ett undantag från denna huvud- regel är att en näringsidkares fordran gentemot en konsument i regel löper på tre år. Därefter preskriberas den. För en konsuments 
 262 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 fordran mot en näringsidkare gäller däremot den allmänna pre- skriptionstiden om tio år. 
 Frågor om preskription regleras i preskriptionslagen (1981:130) samt i ett antal andra lagar, t.ex. 18 kap. 9 § handelsbalken. Enligt preskriptionslagen avbryts preskription om gäldenären utfäster betalning, betalar ränta eller amortering eller erkänner fordringen på annat sätt gentemot borgenären. Preskription avbryts även genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig påmin- nelse om fordringen från borgenären eller borgenären väcker talan mot gäldenären eller annars åberopar fordringen gentemot gälde- nären vid domstol, hos Kronofogdemyndigheten eller i skiljeförfar- ande, konkursförfarande eller förhandling om offentligt ackord (5 § preskriptionslagen). Preskriptionstiden avbryts alltså genom aktiva åtgärder av antingen borgenären eller gäldenären. Att initiera eller delta i ett alternativt tvistlösningsförfarande vid reklamations- nämnd täcks inte av de exempel på preskriptionsbrytande åtgärder som räknas upp i lagen. Ett införlivande av direktivet kräver alltså lagstiftning även när det gäller direktivets bestämmelse om verkan av alternativ tvistlösning på preskription. 
 En bestämmelse motsvarande den nu aktuella artikeln finns i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/52/EG av den 21 maj 2008 om vissa aspekter på medling på privaträttens område. Det direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister. I den lagen har det införts en bestämmelse om medlingens inverkan på talefrister och preskrip- tionstider (6 §). 
 I förarbetena till lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister lämnas en utförlig redogörelse för regeringens överväganden angå- ende olika möjliga sätt att reglera frågan om preskriptions- och talefrister. I det lagstiftningsärendet kom regeringen fram till att den lämpligaste lösningen var att föreskriva att fristerna i före- kommande fall upphör att löpa under den tid medling pågår. Rege- ringen angav vidare att en sådan regel bör utformas så att den bara är tillämplig i de fall en preskriptions- eller talefrist löper ut under pågående medling och att fristen då endast fortsätter löpa så länge att det efter avslutad medling finns en realistisk möjlighet att väcka talan. Mot den bakgrunden har det föreskrivits i lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister att en talefrist eller en preskriptionstid som löper vid den tidpunkt medlingen inleddes, och som gäller för den sak som medlingen avser, löper ut tidigast en månad efter av- slutad medling. I förarbetena till den bestämmelsen konstaterades 
 263 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 vidare att en bestämmelse om preskriptionstider och talefrister kräver genomförande i lag (prop. 2010/11:128, s. 60 ff.). 
 Det finns ingen anledning att i det här lagstiftningsärendet från- gå de bedömningar som gjorts av regeringen i förarbetena till lagen om medling. En ny lagbestämmelse om verkan av alternativ tvist- lösning på preskriptionstider och talefrister bör därför införas i svensk rätt. Bestämmelsen bör utformas efter mönster av bestäm- melsen i lagen om medling i vissa privaträttsliga tvister. I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till om bestämmelsen bör införas genom tillägg till befintlig lagstiftning eller i en ny lag. 
 Vid tillämpningen av den nya bestämmelsen ska den alternativa tvistlösningen anses inledd när konsumentens klagomål har kommit in till det alternativa tvistlösningsorganet. Tvistlösningen ska sedan anses avlutad genom att tvistlösningsorganet avgör, avvisar eller avskriver tvisten i fråga (jfr prop. 2010/11:128 s. 62 ff.). 
 12.14.3 Betydelsen av internationella avtal 
 Enligt direktivet ska bestämmelsen om talefrister och preskrip- tionstider inte påverka tillämpningen av bestämmelser om talefrister och preskriptionstider i de internationella avtal i vilka medlems- staterna är parter (artikel 12.2). Såvitt utredningen känner till, finns det inget exempel på ett sådant internationellt åtagande som berör konsumentförhållanden. Vi bedömer ändå att bestämmelsen undan- taget bör genomföras, eftersom det kan uppkomma sådana situationer i framtiden. Undantaget bör därför framgå av den nya lagbestämmel- sen som införs med anledning av direktivets artikel 12. 
 12.15 Näringsidkares information till konsumenter 
 12.15.1 Direktivet 
 Artikel 13 riktar sig till medlemsstaterna och anger att dessa ska se till att näringsidkare som är etablerade på deras territorium, om vissa förutsättningar är uppfyllda, lämnar information till konsu- menter om alternativ tvistlösning. 
 Artikel 13.1 handlar om skyldighet för vissa näringsidkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning. Enligt artikeln ska näringsidkare som åtar sig att eller är skyldiga att använda alterna- tiva tvistlösningsorgan för att lösa tvister med konsumenter, lämna 
 264 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 konsumenter generell information om det eller de alternativa tvist- lösningsorgan som dessa näringsidkare omfattas av. Informationen ska omfatta berörda alternativa tvistlösningsorgans webbadress. Av artikel 13.2 följer att informationen ska tillhandahållas på ett tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt på näringsidkarens webbplats, om en sådan finns, och i förekommande fall i de allmänna villkoren för köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och en konsument. 
 Artikel 13.3 ställer upp en skyldighet för näringsidkare att lämna konsumenter individuellt anpassad information om alternativ tvist- lösning i händelse av tvist. I sådana fall där en tvist mellan en konsument och en näringsidkare inte kan lösas efter det att ett klagomål lämnats direkt till näringsidkaren av konsumenten ska näringsidkaren, enligt bestämmelsen, vara skyldig att ge konsumen- ten information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren omfattas av och även meddela om han kommer att anlita de relevanta alternativa tvistlösningsorganen för att lösa tvisten i fråga. Denna information ska tillhandahållas på papper eller något annat varaktigt medium. 
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 21 föreskriva effektiva, pro- portionella och avskräckande påföljder för att säkerställa att närings- idkare följer informationsbestämmelserna i direktivet. Vi återkom- mer till frågan om sanktioner i avsnitt 12.15.5 nedan. 
  
 12.15.2 
  
 Skyldighet för näringsidkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning 
  
 Förslag 
 : För att genomföra artiklarna 13.1 och 13.2 i direktivet införs en skyldighet för en näringsidkare som har åtagit sig att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsu- menter, att lämna information om det alternativa tvistlösnings- organ som näringsidkaren har åtagit sig att använda på närings- idkarens webbplatser, i den mån webbplatserna riktas mot konsumenter, och i skriftliga avtalsvillkor mellan näringsidkaren och konsumenter. Informationen ska lämnas på ett klart, begrip- ligt och lättillgängligt sätt och ska omfatta webbadressen till det aktuella alternativa tvistlösningsorganet. 
 265 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av den generella informationsskyldigheten 
 Skyldigheten att lämna generell information om alternativ tvistlös- ning enligt artikel 13.1 träffar bara näringsidkare som  
 åtar sig att eller är skyldiga att 
  använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter (enligt direktivets engelska text  
 traders commit to or are obliged to use those entities to resolve disputes with consumers 
 ). Med alternativ tvistlösning menas i sammanhanget ett förfarande vid ett sådant tvistlösningsorgan som har blivit godkänt och anmält till kommissionen enligt direktivet (se avsnitt 12.21). 
 Vi uppfattar direktivet så att artikel 13.1 tar sikte dels på närings- idkare som enligt bindande regler i nationell rätt är  
 skyldiga  
 att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning, dels på näringsidkare som frivilligt har  
 åtagit  
 sig att göra det. När det gäller hur bestämmelsen ska överföras på svenska förhållanden gör vi följande överväganden. 
 I Sverige finns ingen lagstiftning som förpliktar näringsidkare att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning. Visserligen kan näringsidkare inte hindra att klagomål som lämnas av en konsument till ARN eller något annat alternativt tvistlös- ningsorgan prövas av tvistlösningsorganet. Om näringsidkaren inte medverkar till förfarandet, fattar tvistlösningsorganen dessutom i många fall beslut som går näringsidkaren emot. Eftersom besluten från ARN och andra alternativa tvistlösningsorgan saknar rätts- verkan, kan näringsidkare ändå inte sägas vara skyldiga att använda alternativ tvistlösning i den mening som avses i direktivet. Som vi har redogjort för i kapitel 11, föreslår vi att besluten från ARN även fortsättningsvis ska utgöra rekommendationer. Att bransch- organ kan kräva av sina medlemmar att de ska använda alternativ tvistlösning vid konsumenttvister, innebär inte att näringsidkare som är medlemmar kan tvingas in i ett sådant förfarande. Inte heller den situationen kan därför likställas med att näringsidkare skulle vara skyldiga att använda sig av alternativ tvistlösning i den mening som avses i direktivet. Enligt svensk nationell rätt kan näringsidkare vidare inte med någon rättsligt bindande verkan komma överens med konsumenter om att lösa framtida tvister genom alternativ tvistlösning (jfr avsnitt 12.12 ovan). 
 Mot ovan angiven bakgrund är det vår bedömning att svenska näringsidkare inte i något sammanhang kan vara  
 skyldiga  
 att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter. 
 266 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Däremot bedömer vi att näringsidkare frivilligt kan  
 åta sig  
 att lösa tvister med konsumenter genom alternativ tvistlösning. Ett sådant åtagande kan göras till exempel genom medlemskap i en bransch- eller näringslivsorganisation som uttryckligen kräver av sina medlemmar att de ska följa rekommendationerna från ARN eller något annat tvistlösningsorgan som godkänts och anmälts enligt direktivet. För närvarande finns det ett antal branschorgani- sationer som ställer som krav på sina medlemmar att de ska följa ARN:s beslut. Det finns ingen tillgänglig information om exakt vilka eller hur många organisationer som ställer det kravet på sina medlemmar, men som exempel kan nämnas Tvätteriförbundet, Sveriges Fordonsverkstäders Förening och Motorbranschens Riks- förbund. Enligt de uppgifter som utredningens har fått fram, accep- terar medlemmarna kravet vid inträde i organisationen. Om en medlem sedan vägrar att följa ARN:s beslut, kan näringsidkaren bli  
 ute-sluten. 
  Som har framgått, planerar också Advokatsamfundet att införa bestämmelser i sina vägledande regler om god advokatsed om att advokater ska vara skyldiga att medverka till tvistlösning vid sam- fundets planerade Sullivan, och även följa nämndens beslut. En advokat som inte gör det, kan anmälas till Advokat- samfundets disciplinnämnd och drabbas av disciplinära påföljder, ytterst uteslutning ur Advokatsamfundet och därmed förlust av advokattiteln. 
 Vi menar alltså att ett medlemskap i en bransch- eller närings- livsorganisation som uttryckligen anger att medlemmarna ska följa ett beslut från ett alternativt tvistlösningsorgan – ARN eller någon branschdriven nämnd – innebär ett åtagande att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter, på sätt som avses i artikel 13.1 i direktivet. Detta innebär att direktivets genomförande kräver att det införs en skyldighet för näringsidkare som har åtagit sig att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med kon- sumenter, att lämna generell information om sådan tvistlösning på webbplatser och i allmänna avtalsvillkor. 
 Som nämnts ovan, kräver direktivet (artikel 21) att det införs påföljder för att säkerställa att näringsidkare fullgör skyldigheten att lämna information enligt direktivet. Enligt vår bedömning kan man ifrågasätta om det är lämpligt att införa en skyldighet för näringsidkare att lämna information om alternativ tvistlösning, baserat på att näringsidkaren själv frivilligt har åtagit sig att lösa tvister genom sådan tvistlösning. Samtidigt är direktivet så pass tydligt i denna del, att vi ändå anser att genomförande av direktivet 
 267 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 kräver att sådana bestämmelser införs i svensk rätt (se vidare av- snitt 12.15.5). 
 Närmare om hur informationsbestämmelsen ska utformas 
 När det gäller hur informationsskyldigheten i svensk rätt ska utfor- mas gör vi följande överväganden. 
 Enligt artikel 13.2 ska information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren har åtagit sig att använda lämnas på webbplatser, om sådana finns, och i allmänna villkor för köpe- och tjänsteavtal mellan näringsidkaren och konsumenteten. Informationen ska vidare tillhandahållas på ett för konsumenten tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt. 
 Kravet enligt artikeln avser till att börja med endast information om sådana tvistlösningsorgan som har blivit godkända och anmälda till  
 EU-kommissionen 
  enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Som fram- gått tidigare, ska det svenska systemet, enligt våra förslag, vara kon- struerat så att ARN prövar alla konsumenttvister som omfattas av direktivet, förutom ett fåtal tvister som i stället kommer att prövas av vissa godkända branschdrivna tvistlösningsnämnder (se avsnitt 12.4.2). Varje sådan privat tvistlösningsnämnd kommer att pröva tvister inom ett specifikt område, som då kommer att vara undan- taget från ARN. I nuläget bedömer vi att det kommer att handla om två av Svensk Försäkrings nämnder – Personförsäkrings- nämnden och Nämnden för rättsskyddsfrågor, som prövar vissa försäkringsfrågor, samt Advokatsamfundets planerade Konsument- tvistnämnd, som kommer att pröva konsumenttvister rörande advokatverksamhet (se avsnitt 12.6.3). Det är alltså bara närings- idkare som har åtagit sig att följa beslut från något godkänt tvist- lösningsorgan, genom exempelvis medlemskap i en bransch- eller näringslivsorganisation som ställer det kravet, som kommer att omfattas av skyldigheten att lämna generell information. Med tanke på hur vi föreslår att det svenska systemet ska utformas, kommer skyldigheten vidare bara att avse information om ett enda tvist- lösningsorgan. Detta ska framgå av den nya informationsbestäm- melsen. 
 I de fall bransch- eller näringslivsorganisationer ställer krav på sina medlemmar att de ska följa besluten från ett visst tvistlös- ningsorgan, framgår det av de stadgar, regler eller dylikt som gäller för medlemmarna, vilket tvistlösningsorgan – ARN eller någon av 
 268 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 de få godkända branschnämnderna – som kravet gäller. Det kom- mer alltså inte att vara betungande eller svårt för näringsidkare att hålla reda på vilket tvistlösningsorgan som de ska lämna generell information om. 
 Enligt direktivet ska information om tillämpligt alternativt tvist- lösningsorgan lämnas på  
 näringsidkarens webbplats 
 . Enligt vår tolk- ning, kan direktivet inte förstås på något annat sätt än att skyldigheten enbart omfattar webbplatser som riktas mot konsumenter. För att lagtexten ska bli tydlig bör detta enligt vår bedömning framgå av den svenska bestämmelsen. 
 I artikeln anges också att information om tillämpligt alternativt tvistlösningsorgan i förekommande fall ska lämnas i  
 allmänna villkor för köpe- eller tjänsteavtal  
 mellan näringsidkaren och en kon- sument. Av direktivet framgår inte närmare vad som avses med allmänna villkor. För att uppnå ett tydligt och lättillämpat genom- förande av direktivet föreslår vi därför att näringsidkare ska vara skyldiga att lämna information om tillämpligt alternativt tvistlös- ningsorgan i  
 skriftliga avtalsvillkor  
 mellan näringsidkaren och kon- sumenten. Näringsidkare som inte använder skriftliga avtalsvillkor i avtal med konsumenter träffas därmed inte av kravet. 
 Kravet på tydlig och begriplig information motsvarar vad som framgår även av andra informationsbestämmelser i  
 EU-direktiv 
  på konsumenträttens område. I svenska lagstiftningssammanhang har kravet uttryckts så att informationen ska vara  
 klar och begriplig 
 . Så har exempelvis gjorts i 22 a § i distans- och hemförsäljningslagen (2005:59) (se prop. 2013/14:15 s. 48 och 102). Motsvarande termino- logi bör användas även i den nya informationsbestämmelsen. På samma sätt som enligt andra bestämmelser med krav på klar och begriplig information, betyder det att konsumenten inte ska ha några svårigheter att ta del av eller förstå informationen. Artikel 13.2 föreskriver därutöver att informationen ska vara lättillgänglig. Det är rimligt att anta att det kravet syftar på att informationen inte får placeras på ett undanskymt sätt på webbplatser eller i allmänna villkor. Även detta krav bör uttryckligen framgå av den nya bestämmelsen. 
 Sammanfattningsvis anser vi alltså att en skyldighet bör införas i svensk rätt för en näringsidkare som har åtagit sig att använda alter- nativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter, att lämna information om det alternativa tvistlösningsorgan som närings- idkaren har åtagit sig att använda  
 dels  
 på webbplatser som närings- idkaren använder för att marknadsföra sig mot konsumenter,  
 dels  
 i skriftliga avtalsvillkor mellan näringsidkaren och konsumenten. Av 
 269 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 bestämmelsen ska framgå att informationen ska lämnas på ett klart, begripligt och lättillgängligt sätt och ska omfatta det berörda alter- nativa tvistlösningsorganets webbadress. Den nya bestämmelsen bör så långt som möjligt utformas efter mönster av liknande infor- mationsbestämmelser i annan lagstiftning. 
 I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till om den nya informations- bestämmelsen bör införas genom tillägg till befintlig lagstiftning eller i en ny författning samt om reglering ska ske i lag eller förordning. 
  
 12.15.3 
  
 Skyldighet för näringsidkare att lämna information om alternativ tvistlösning vid tvist 
  
 Förslag:  
 För att genomföra artikel 13.3 i direktivet införs en skyldighet för en näringsidkare som helt eller delvis motsätter sig ett krav från en konsument med anledning av ett köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och konsumenten, att sam- tidigt ge konsumenten klar och begriplig information om det alternativa tvistlösningsorgan som konsumenten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. Sådan information ska omfatta det alternativa tvistlösningsorganets webbadress och ska lämnas till konsumenten i en handling eller i någon annan läsbar och var- aktig form som är tillgänglig för konsumenten. 
 Genomförande av skyldigheten att lämna information om alternativ tvistlösning vid tvist 
 Artikel 13.3 ställer upp en skyldighet för näringsidkare att lämna konsumenter individuellt anpassad information om alternativ tvist- lösning i händelse av tvist. Bestämmelsen är inte begränsad till att omfatta vissa näringsidkare, utan skyldigheten gäller för alla närings- idkare som hamnar i en sådan tvist med konsumenter som kan prövas av ett alternativt tvistlösningsorgan som har godkänts och anmälts enligt direktivet (se avsnitt 12.21). Någon sådan informa- tionsskyldighet finns för närvarande inte i svensk rätt, och måste därmed införas. 
 270 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Vilken information ska ges vid tvist? 
 Artikel 13.3 föreskriver att en näringsidkare som har hamnat i tvist med en konsument ska ge konsumenten information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren omfattas av, och även meddela om han kommer att anlita de relevanta alterna- tiva tvistlösningsorganen för att lösa tvisten. 
 Informationskravet innebär alltså att näringsidkaren måste an- passa informationen i varje enskilt fall till att avse sådan alternativ tvistlösning som är aktuell i för konsumenten i fråga. Precis som när det gäller skyldigheten enligt artiklarna 13.1 för vissa närings- idkare att lämna generell information om alternativ tvistlösning, avses med alternativa tvistlösningsorgan i sammanhanget bara sådana organ som har blivit godkända och anmälda till kommissionen enligt direktivet (se avsnitt 12.21). 
 Såsom det svenska systemet, enligt våra förslag, ska utformas, ska ARN pröva alla konsumenttvister som omfattas av direktivet, för- utom ett fåtal tvister som i stället kommer att prövas av vissa god- kända branschdrivna tvistlösningsnämnder (se avsnitt 12.4.2). Varje sådan privat tvistlösningsnämnd kommer att pröva tvister inom ett specifikt område, som då kommer att vara undantaget från ARN. Skyldigheten enligt paragrafen kommer därmed bara att avse infor- mation om ett enda tvistlösningsorgan. I de allra flesta fall kommer ARN att vara behörigt tvistlösningsorgan, och i vissa fall kommer det att vara någon av Svensk Försäkrings nämnder – Personförsäk- ringsnämnden eller Nämnden för rättsskyddsfrågor – alternativt Advokatsamfundets planerade Sullivan. Att det bara kan bli fråga om att informera om ett alternativt tvistlösningsorgan bör framgå av den nya bestämmelsen om skyldighet för näringsidkare att lämna information till konsumenter vid tvist. 
 Eftersom det handlar om så få tvistlösningsorgan som kommer att vara godkända enligt direktivet, kommer det inte att bli betung- ande eller svårt för näringsidkare att hålla reda på vilket tvistlös- ningsorgan som de ska informera om enligt de svenska bestämmel- serna. Direktivet innehåller dessutom bestämmelser som ska säker- ställa att allmän information om aktuella tvistlösningsorgan hålls tillgänglig (se artiklarna 15.1 och 20.4 och 20.5). Det innebär att en näringsidkare, som är osäker på vilket information som ska lämnas, alltid på ett enkelt sätt kommer att kunna få upplysning om aktu- ella tvistlösningsorgan. Näringsidkare kommer att kunna hämta information direkt från kommissionens webbplats, eller via den 
 271 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 svenska behöriga myndigheten (se avsnitt 12.21.1). Även ARN kommer att ha information, inte bara om sin egen verksamhet, utan även om andra tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet (se avsnitt 12.17.1). 
 Det väsentliga är att näringsidkaren i tvistsituationen identi- fierar det behöriga tvistlösningsorganet, och informerar konsumen- ten om detta. Därefter är det upp till konsumenten att ta reda på om just det aktuella klagomålet kan hanteras av organet i fråga. Informationsskyldigheten innebär alltså ingen förpliktelse för närings- idkare att hålla reda på beloppsgränser och andra generella krav för att det aktuella alternativa tvistlösningsorganets ska pröva tvister. 
 Enligt artikel 13.3 ska näringsidkare som hamnar i tvist med konsumenter även uppge om de  
 kommer att anlita  
 relevanta organ för att lösa tvisten med konsumenten. Till att börja med konsta- terar vi att bestämmelsen är missvisande i det avseenet att det inte är näringsidkaren som  
 anlitar  
 ett tvistlösningsorgan, utan konsu- menten som gör anmälan. Eftersom direktivet i övrigt utgår ifrån att det är konsumenten som anmäler klagomål mot näringsidkare till de alternativa tvistlösningsorganen, tolkar vi direktivet så att näringsidkare ska uppge om de avser att  
 medverka till  
 att lösa tvisten i fråga genom alternativ tvistlösning eller inte. 
  
 22 
  
 Vi ställer oss frågande till om det är nödvändigt att införa en skyldighet för näringsidkare i Sverige att uppge om de avser eller inte avser att medverka till ett förfarande för alternativ tvistlösning. Näringsidkare kan enligt svensk rätt ändå aldrig tvingas att med- verka i något sådant tvistlösningsförfarande (se avsnitt 12.12 ovan), och näringsidkarens medverkan är inte heller är en förutsättning för att konsumenten ska kunna få ett beslut. Om konsumenten i en tvistsituation skulle få beskedet att näringsidkaren inte avser att medverka till ett alternativt tvistlösningsförfarande, skulle konsu- menten kunna få den felaktiga uppfattningen att klagomålet inte kunde prövas av ett sådant tvistlösningsorgan. En skyldighet för näringsidkare att lämna konsumenter information om sin avsikt att medverka, eller inte medverka, till alternativ tvistlösning, skulle därmed motverka själva syftet med direktivet. En sådan bestäm- melse i svensk rätt, skulle också enligt vår bedömning strida mot grundläggande krav på tydlig och verkningsfull lagstiftning. Enligt 
  
 22  
 På de möten som  
 EU-kommissionen 
  anordnat för medlemsstaterna angående implemente- ring av direktivet, har kommissionen tydligt angett att artikel 13.3 innebär att näringsidkare ska ange om de  
 avser  
 att medverka till alternativ tvistlösning  
 eller inte 
 , även om detta går något utöver direktivets ordalydelse. 
 272 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 vår uppfattning, uppnås i stället direktivets eftersträvade effekt helt och hållet redan genom en skyldighet för svenska näringsidkare att i en tvistsituation lämna information till konsumenten om behörigt alternativt tvstilösningsorgan. Vi föreslår därför att direktivets artikel 13.3 genomförs i svensk rätt genom en bestämmelse som enbart föreskriver en sådan skyldighet. 
 Av den nya bestämmelsen ska också framgå att informationen ska omfatta det berörda alternativa tvistlösningsorganets webbadress. 
 När ska informationen ges? 
 Enligt direktivet ska information om alternativ tvistlösning lämnas av en näringsidkare till en konsument om en tvist mellan dem inte kan lösas efter det att ett klagomål lämnats direkt till näringsidkaren av konsumenten. Liknande uttryckssätt förekommer inte i någon annan  
 EU-rättsakt 
  på området, men bestämmelsen måste förstås så att skyldigheten inträder först när det står klart att det föreligger en tvist mellan näringsidkaren och konsumenten. Så är fallet om närings- idkaren helt eller delvis motsätter sig ett någorlunda preciserat krav från konsumenten. Ett besked om att näringsidkaren motsätter sig kravet kan lämnas till konsumenten i näringsidkarens affärslokal, via telefon eller muntligen på något annat sätt. Beskedet kan också lämnas skriftligen, t.ex. per brev eller  
 e-post. 
  I samtliga fall innebär direktivet att näringsidkaren måste ge konsumenten information om alternativ tvistlösning i samband med att konsumenten informeras om att kravet inte godtas. Om en näringsidkare underlåter att svara på konsumen- tens krav inom rimlig tid, måste det redan därigenom anses stå klart att näringsidkaren inte tänker rätta sig efter konsumentens krav. I en sådan situation bör näringsidkaren anses ha brustit i sin informations- plikt gentemot konsumenten. 
 I vilken form ska informationen ges? 
 Information om alternativ tvistlösning i händelse av tvist ska enligt direktivet tillhandahållas  
 på papper eller något annat varaktigt medium 
 . Vad som menas med det sistnämnda begreppet framgår inte närmare av direktivet, men uttrycket definieras däremot i flera andra  
 EU-rätts- 
  akter på konsumentområdet, t.ex. i direktivet om distansförsäljning av 
 273 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 finansiella tjänster till konsumenter 
  
 23 
  
 , konsumentkreditdirektivet 
  
 24  
  
 och i direktivet om konsumenträttigheter 
  
 25 
  
 . Av dessa rättsakter fram- går, med smärre språkliga skillnader, att det med uttrycket  
 varaktigt medium  
 avses varje medel som gör det möjligt för konsumenten att bevara information som riktas till denne personligen på sådant sätt att den är tillgänglig för användning i framtiden, under en tid som är lämplig med hänsyn till vad som är avsikten med informationen, och som tillåter att den bevarade informationen kan återges oförändrad. 
 I tidigare lagstiftningsarbeten har det inte ansetts nödvändigt att införa någon särskild definition i svensk rätt med anledning av be- greppet  
 varaktigt medium  
 (se t.ex. prop. 2004/05:13 s. 44 f.) Inne- börden av detta begrepp har i svenska författningsbestämmelser i stället uttryckts genom användning av lokutionen  
 i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsu- menten 
  (se t.ex. 13 a § marknadsföringslagen [1995:450], 2 kap. 7 § distans och hemförsäljningslagen [2005:59] och 8 § konsument- kreditlagen [2010:1846] samt prop. 2001/02:1234 s. 90 och prop. 2004/05:13 s. 44 f.). Med hänsyn till vikten av en enhetlig termino- logi bör samma formulering användas även i den nu aktuella infor- mationsbestämmelsen. Kravet på att informationen ska lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är till- gänglig för konsumenten är uppfyllt till exempel om informationen lämnas över på papper eller skickas till konsumenten med  
 e-post. 
  Även en webbplats på internet där informationen lagras kan upp- fylla kravet, förutsatt att informationen med säkerhet kan bevaras i ursprungligt skick och i det enskilda fallet är tillgänglig för konsu- menten så länge den är relevant (se prop. 2004/05:13 s. 45 och prop. 2009/10:242 s. 97). 
  
 23 
  
 Europaparlamentet och rådets direktiv 2002/65/EG av den 23 september 2002 om distans- försäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv 90/619/EEG samt direktiven 97/7/EG och 98/27/EG. 
  
 24 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsument- kreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG. 
  
 25 
  
 Europaparlamentet och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsu- menträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och  
  
 Europa-parlamentets 
  och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europa- parlamentets och rådets direktiv 97/7/EG. 
 274 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Informationen ska vara klar och begriplig 
 Även om det inte framgår uttryckligen av artikel 13.3, måste det krav på att informationen ska vara tydlig och begriplig som gäller vid den generella informationsskyldigheten enligt artikel 13.1 och 13.2, gälla även när information lämnas vid tvist. På samma sätt som föreslagits för den generella informationsskyldigheten, bör kravet därför framgå av den nya bestämmelsen om informationsskyldighet vid tvist. Som nämnts ovan, betyder kravet att konsumenten inte ska ha några svårig- heter att ta del av eller förstå informationen (se ovan angående artikel 13.1 och jfr t.ex. 6 § marknadsföringslagen och prop. 2004/05:13 s. 133). Kravet på att informationen ska vara lättillgänglig, har däremot inte samma relevans när information ska lämnas i en handling till konsumenten, som när information lämnas på webbplatser och i skriftliga avtalsvillkor. Något sådant krav behövs därmed inte. 
 Utformning av den nya informationsbestämmelsen 
 Genomförande av artikel 13.3 kräver sammanfattningsvis att det i svensk rätt införs en skyldighet för näringsidkare som helt eller del- vis motsätter sig ett krav från en konsument med anledning av ett köpe- eller tjänsteavtal mellan näringsidkaren och konsumenten, att samtidigt ge konsumenten klar och begriplig information om det alternativa tvistlösningsorgan som konsumenten kan vända sig till för att få sitt krav prövat. Av den nya bestämmelsen ska vidare framgå att sådan information ska omfatta det berörda alternativa tvistlös- ningsorganets webbadress och ska lämnas till konsumenten i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är till- gänglig för konsumenten. 
 I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till om den nya informations- bestämmelsen bör införas genom tillägg till befintlig lagstiftning eller i en ny författning samt om reglering ska ske i förordning eller i lag. 
 275 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 12.15.4 
  
 Informationsbestämmelserna innebär en skyldighet att informera om svenska tvistlösningsorgan 
  
 Bedömning 
 : De nya informationsbestämmelserna innebär en skyldighet för näringsidkare som omfattas av svensk lagstiftning att informera om alternativa tvistlösningsorgan som är inrättade i Sverige. 
 Som nämnts ovan, riktar sig artikel 13 till medlemsstaterna och anger att dessa har en skyldighet att se till att näringsidkare som är etablerade på deras territorium, enligt den definition som följer av direktivets artikel 4.2, uppfyller informationskraven. Att de bestäm- melser som införs i Sverige med anledning av direktivet kommer att träffa näringsidkare som är etablerade här enligt direktivets mening, följer av grundläggande principer om lagstiftnings geografiska tillämpning. Artikeln kan vidare inte tolkas på något annat sätt än att näringsidkare som omfattas av de svenska bestämmelserna enbart är skyldiga att lämna information om tillämpligt svenskt tvistlös- ningsorgan. En annan sak är att näringsidkare som är etablerade i Sverige, även kan vara etablerade i andra  
 EU-länder. 
  I sådant fall omfattas näringsidkarens verksamhet i de andra länderna av den lagstiftning som gäller där, inklusive informationsbestämmelser som har införts med anledning av direktivet. Skyldigheten för svenska företag som är etablerade i andra medlemsstater att lämna information till konsumenter enligt lagstiftningen i andra länder, är däremot ingenting som omfattas av svensk lagstiftning eller som kommer att kontrolleras av svenska myndigheter. 
 Följande exempel kan nämnas angående det ovan angivna. Om en konsument från annat  
 EU-land 
  än Sverige beställer varor eller tjänster online från en näringsidkare som är etablerad i Sverige, innebär den svenska regleringen enbart en skyldighet för närings- idkaren att uppge vilket svenskt tvistlösningsorgan som kan pröva eventuella tvister (i de flesta fall ARN). Är däremot näringsidkaren också etablerad i den utländske konsumentens hemvistland, är det lagstiftningen i det landet som reglerar vilken skyldighet som näringsidkaren har att uppge information om alternativa tvistlös- ningsorgan där. 
 I det här sammanhanget ska det framhållas att direktivet inte ställer upp någon skyldighet för de alternativa tvistlösningsorganen att tillämpa utländsk rätt (med undantag för de situationer som 
 276 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 regleras i artikel 11, som inte är tillämplig på svenska förhållanden, se avsnitt 12.13). Direktivet innebär inte heller någon skyldighet för tvistlösningsorganen att översätta klagomål eller andra hand- lingar. Konsumenter som har handlat online kommer däremot att ha möjlighet att, via den nya  
 EU-plattformen, 
  lämna in klagomål på sitt eget språk och få hjälp att översätta detta till språket som används av det alternativa tvistlösningsorgan som ska pröva tvisten i fråga (se kapitel 9). 
 12.15.5 Sanktioner vid utebliven information 
  
 Förslag och bedömning 
 : De nya bestämmelserna om närings- idkares informationsskyldighet kopplas till marknadsföringslagens sanktionssystem genom en uttrycklig bestämmelse om att sank- tionerna enligt den lagen, med undantag av bestämmelserna om marknadsstörningsavgift, ska tillämpas om en näringsidkare inte fullgör informationsskyldigheten. 
 Det införs en särskild bestämmelse om att sådan information som avses i de nya informationsbestämmelserna ska anses vara väsentlig information enligt marknadsföringslagen. 
 För att Marknadsdomstolen ska vara behörig att pröva ären- den angående näringsidkares underlåtenhet att lämna information enligt de nya informationsbestämmelserna, införs en hänvisning till den nya lagen om alternativ tvistlösning i lagen om mark- nadsdomstol m.m. 
 Därmed kommer näringsidkare som inte lämnar konsumenter information om alternativ tvistlösning enligt de nya informations- bestämmelserna kunna drabbas av sanktioner enligt marknads- föringslagen. Sanktionerna kommer att vara tillräckligt effektiva, proportionella och avskräckande för att säkra direktivets efter- levnad. 
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 21 fastställa regler för sank- tioner vid överträdelser av de nationella bestämmelser som har antagits särskilt i enlighet med artikel 13 och vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
 Motsvarade bestämmelse finns i ett antal andra  
 EU-direktiv 
  som innehåller krav på att näringsidkare ska lämna information till konsu- 
 277 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 menter, såsom t.ex. direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter, konsumentkreditdirektivet och direktivet om tidsdelat boende 
  
 26 
  
 . Dessa direktiv har införlivats i svensk rätt genom att informationsskyldigheten har kopplats till marknads- föringslagens marknadsrättsliga sanktionssystem (se 2 kap. 8 § distans- och hemförsäljningslagen [2005:59], 11 § konsument- kreditlagen [2010:1846] och lag [2011:914] om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt). 
 Marknadsföringslagen innehåller den grundläggande regleringen av reklam och annan marknadsföring i svensk rätt och syftar till att motverka marknadsföring som är otillbörlig. Lagen har ett brett tillämpningsområde och omfattar i princip alla åtgärder som en näringsidkare vidtar för att förbättra möjligheterna att sälja varor eller tjänster. Även åtgärder som vidtas efter ett avtalsslut, dvs. i efterköpssituationer, omfattas av lagens bestämmelser. 
 Marknadsföringslagen ställer upp ett förbud mot vilseledande marknadsföring (10 §). Till att börja med förbjuds användning av vilseledande påståenden och andra framställningar. Förbudet kom- pletteras med en lista på exempel på framställningar som kan vara vilseledande. Förbudet mot vilseledande marknadsföring omfattar även utelämnande av väsentlig information (10 § tredje stycket). Med väsentlig information avses bl.a. information som ska lämnas enligt särskild lagstiftning (se prop. 2007/08:115 s. 89 och 155). Utelämnande av väsentlig information är i regel att betrakta som otillbörlig marknadsföring, och kan därmed föranleda sanktioner enligt marknadsföringslagen (se prop. 2007/08:115 s. 89). 
 Vi föreslår att direktivets krav på sanktioner för näringsidkares informationsskyldighet, på samma sätt som i tidigare lagstiftnings- ärenden, genomförs genom att marknadsföringslagens sanktioner görs tillämpliga i de fall näringsidkare inte uppfyller informations- skyldigheten. Som kommer att utvecklas närmare i avsnitt 12.24, föreslår vi att de informationsbestämmelser som införs med anled- ning av direktivet ska placeras i en ny lag om alternativ tvistlösning för konsumenter. Informationsbestämmelserna i den nya lagen, måste därför kopplas till marknadsföringslagens sanktionssystem. Metoden att koppla informationsbestämmelser i speciallagstiftning till marknadsföringslagens sanktioner är väl beprövad i svensk rätt (se t.ex. prop. 2010/11:85 s. 52 och prop. 2013/14:15 s. 45 f.). På 
  
 26  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/122/EG av den 14 januari 2009 om konsu- mentskydd vid vissa aspekter av avtal om tidsdelat boende, långfristiga semesterprodukter, återförsäljning och byte. 
 278 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 samma sätt som i annan speciallagstiftning som kopplar informa- tionskrav till marknadsföringslags sanktioner, bör det särskilt anges att information om alternativ tvistlösning är att anse som väsentlig information enligt marknadsföringslagen. Som framgått ovan, kom- mer utelämnande av informationen därigenom i regel att betraktas som otillbörlig marknadsföring. 
 Näringsidkare som brister i sin skyldighet att lämna information om alternativ tvistlösning kommer, med den föreslagna lagstift- ningstekniken, att kunna drabbas av sanktioner enligt marknads- föringslagen. Det innebär att en näringsidkare som inte iakttar informationsskyldigheten kan åläggas att lämna relevant informa- tion. Ett åläggande förenas normalt med vite (24 och 26 §§ mark- nadsföringslagen). I fall som inte är av större vikt får Konsument- ombudsmannen meddela informationsförelägganden (28 § 2). Talan om informationsföreläggande enligt marknadsföringslagen väcks annars vid Marknadsdomstolen av Konsumentombudsmannen eller en sammanslutning av konsumenter eller löntagare (47 §). Om näringsidkaren uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett infor- mationsåläggande kan näringsidkaren även bli skyldig att betala skadestånd (se  
 37–38 
  §§). 
 Marknadsföringslagen innehåller även bestämmelser om att en näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa bestämmelser i lagen kan åläggas att betala en särskild avgift, s.k. marknadsstörningsavgift  
 (29–36 
  §§). Vid genomförande av andra  
 EU-rättsakter 
  med liknande informationskrav har det inte ansetts nödvändigt att tillämpa bestämmelserna om marknadsstörnings- avgift om en näringsidkare inte lämnar föreskriven information (se t.ex. prop. 2004/05:13 s. 89, prop. 2009/10:242 s. 79 och prop. 2010/11:85 s. 52 f.). Det finns inte anledning att avvika från den bedömningen när det gäller informationskravet i nu aktuellt direktiv. Bestämmelserna om marknadsstörningsavgift bör därför inte tillämpas vid överträdelser av de nya informationsbestämmelserna. 
 De marknadsrättsliga sanktioner som kommer att kopplas till de nya informationsbestämmelserna kommer, i enlighet med vad som krävs i artikel 21, att vara tillräckligt effektiva, proportionella och avskräckande för att säkra direktivets efterlevnad (jfr t.ex. prop. 2010/11:85 s. 52). Visserligen kan det inte uteslutas att brist på information om alternativ tvistlösning i undantagsfall skulle kunna vara av så bagatellartad natur att utelämnandet inte skulle anses vara otillbörligt (jfr prop. 2007/08:115 s. 176). I sådana fall kommer några sanktioner enligt marknadsföringslagen inte att kunna utgå. 
 279 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Detta är en naturlig konsekvens av det  
 EU-regelverk 
  som ligger till grund för marknadsföringslagen, och kan därmed inte anses stå i strid med det sanktionskrav som följer av det nu aktuella direktivet (se prop. 2010/11:85 s. 52). 
 För att Marknadsdomstolen ska vara behörig att pröva ärenden angående underlåtenhet att lämna information om alternativ tvist- lösning krävs att en hänvisning till den nya lagen om alternativ tvistlösning tas in i lag (1970:417) om marknadsdomstol m.m. 
 12.16 Bistånd till konsumenter 
  
 Förslag och bedömning:  
 Genom tillägg till förordningen med instruktion för Konsumentverket, föreskrivs att verket vid gräns- överskridande tvister ska bistå konsumenter med att få tillgång till behörigt alternativt tvistlösningsorgan enligt direktivet. Upp- giften bör utföras av Konsument Europa. 
 12.16.1 Direktivet 
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 14 se till att konsumenterna vid tvister som uppstår vid gränsöverskridande köpe- eller tjänsteavtal kan få bistånd med att få tillgång till det alternativa tvistlösnings- organ i en annan medlemsstat som är behörigt att hantera den gräns- överskridande tvisten (artikel 14.1). Medlemsstaterna ska överlåta ansvaret för den uppgiften till sina konsumentcentrum inom nät- verket av europeiska konsumentcentrum, till konsumentorganisa- tioner eller andra organ (artikel 14.2). 
 12.16.2 Svenska förhållanden 
 Konsument Europa, som är en självständig enhet hos Konsument- verket, erbjuder redan i dag personlig rådgivning till konsumenter vid handel över gränserna inom EU (samt Norge och Island). Konsu- ment Europa är en del av nätverket European Consumer Centres Network  
 (ECC-Net) 
  (se avsnitt 5.3). I uppgifterna för Konsument Europa ingår bl.a. att lämna rådgivning till konsumenter angående olika juridiska möjligheter som finns för att lösa gränsöverskri- dande tvister på den europeiska marknaden. Det är därför naturligt att Konsument Europa utses till att bistå konsumenter med att få 
 280 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 tillgång till relevant behörigt tvistlösningsorgan enligt direktivet. Detta bör framgå genom ett tillägg till förordningen (2009:607) med instruktion för Konsumentverket. Eftersom Konsument Europa är en enhet inom Konsumentverket, bör Konsumentverket pekas ut, även om avsikten är att Konsument Europa ska utföra uppgifterna. 
 12.17 Allmän information om alternativ tvistlösning 
  
 Bedömning:  
 Genom utnyttjande av befintliga och planerade informationskanaler lever Sverige upp till direktivets krav på sprid- ning av allmän information om alternativ tvistlösning. Någon lag- stiftningsåtgärd krävs inte. 
 12.17.1 Direktivet 
 Artikel 15 handlar om allmän information om alternativ tvistlösning. Bestämmelsen innehåller vissa skyldigheter för medlemsstaterna, men behandlar även vissa förpliktelser för  
 EU-kommissionen. 
  
 Medlemsstaterna ska enligt artikeln se till att alternativa tvistlös- ningsorgan, och konsumentcentrum inom nätverket av europeiska konsumentcentrum på sina webbplatser genom en länk till kom- missionens webbplats, och om möjligt på ett varaktigt medium i sina lokaler, offentliggör kommissionens förteckning över alter- nativa tvistlösningsorgan som har anmälts enligt direktivet (artikel 15.1 jämfört med 20.4). Medlemsstaterna ska också uppmuntra relevanta konsumentorganisationer och näringslivsorganisationer att offentliggöra förteckningen på sina webbplatser och på annat sätt som de anser lämpligt (artikel 15.2). 
 Vidare ska kommissionen och medlemsstaterna se till att informa- tion om hur konsumenterna kan få tillgång till alternativa tvistlös- ningsförfaranden för att lösa tvister som omfattas av direktivet får lämplig spridning (artikel 15.3). Kommissionen och medlemsstat- erna ska även vidta kompletterande åtgärder för att uppmuntra konsumentorganisationer och yrkesorganisationer att på unions- nivå och nationell nivå höja medvetenheten om de alternativa tvist- lösningsorganen och deras förfaranden och främja yrkesfolks och konsumenters anlitande av alternativa tvistlösningsorgan. Tvistlös- ningsorgan ska också uppmuntras att förse konsumenter med infor- mation om behöriga alternativa tvistlösningsorgan, när de mottar klagomål från konsumenter (artikel 15.4). 
 281 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 12.17.2 Svenska förhållanden 
 Som framgår av artikeln är det en samhällelig uppgift att se till att information i övrigt om hur konsumenter får tillgång till alternativa tvistlösningsförfaranden får lämplig spridning. Artikeln kräver inga lagstiftningsåtgärder. Däremot måste det med andra åtgärder säker- ställas att information om alternativ tvistlösning enligt direktivet får lämplig spridning. 
 Till att börja med kommer det, liksom när det gäller övriga krav som ställs på de alternativa tvistlösningsorganen, att vara en uppgift för den svenska behöriga myndigheten (se avsnitt 12.20 och 12.21) att se till att organen tillhandahåller information om kommissionens förteckning över godkända alternativa tvistlösningsorgan. 
 När det sedan gäller informationsåtgärder i övrigt konstaterar vi att Konsumentverket redan i dag på sin webbplats lämnar utförlig information om vilka möjligheter som står till buds för konsumen- ter som har hamnat i tvist med näringsidkare. Information lämnas bl.a. angående möjligheter till tvistlösning vid ARN och om den verksamhet som bedrivs av Konsument Europa. Konsumentverket kommer även fortsättningsvis att ha en central roll när det gäller att sprida information om konsumenters möjligheter till tvistlösning utanför domstol. Den uppgiften får anses ingå i Konsumentverket allmänna uppdrag att se till att konsumenter har tillgång till infor- mation som ger dem möjlighet att göra aktiva val (1 § 2 i förord- ning [2009:607] med instruktion för Konsumentverket). 
 Regeringen bedriver vidare inom ramen för konsumentpolitiken särskilda aktiva satsningar på lättillgänglig och objektiv information till konsumenter. Regeringen har bl.a. beslutat att inrätta en gemen- sam kontaktpunkt för det oberoende konsumentstödet i form av en konsumentupplysningstjänst per telefon och en webbaserad infor- mationstjänst. Genom denna upplysningstjänst, som ska samord- nas av Konsumentverket, ska konsumenter kunna få svar på frågor om rättigheter och skyldigheter före och efter köp. Regeringen har i det sammanhanget uttalat att Konsumentverket bör eftersträva samverkan med konsumentverksamheten i kommunerna liksom med de fyra branschfinansierade men opartiska konsumentbyråer som finns för  
 finans-, 
 försäkrings-, 
  energi- respektive telekom- marknaden (se prop. 2013/14:1, utg.omr. 18, s. 78 samt förordning [2014:110] om en upplysningstjänst för konsumenter). Genom den nya konsumentupplysningstjänsten kommer information om alter- nativ tvistlösning kunna spridas på ett smidigt sätt till många kon- 
 282 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 sumenter. Det kan vara lämpligt att särskilda utbildningsinsatser riktas till personal på upplysningstjänsten när det gäller frågan om tvistlösning. 
 Utförlig information om ARN finns naturligtvis även på nämn- dens webbplats. Det kan vara lämpligt att ARN fortsättningsvis även länkar till webbplatserna för de andra svenska tvistlösnings- organ som godkänns och anmäls enligt direktivet. 
 Vidare har vi inom utredningen diskuterat med de näringslivs- organisationer som har varit representerade i utredningen. I det sammanhanget har de experter i utredningen som företräder dessa organisationer angett att de kommer att föra ut information om alternativ tvistlösning till sina medlemmar. Vi förutsätter att detta kan tjäna som exempel även för andra berörda bransch- och närings- livs organisationer. 
 Därtill kommer den informationsverksamhet kring ny lagstift- ning som alltid tillhandahålls via Regeringskansliet och riksdagen. 
 Enligt utredningen kommer direktivets krav när det gäller sprid- ning av information angående alternativ tvistlösning, att vara väl till- godosett genom ovan angivna, befintliga och planerade, informa- tionskanaler. Direktivet påkallar i denna del inte någon lagstiftnings- åtgärd eller annan åtgärd från det allmännas sida. 
 12.18 Samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan 
  
 Bedömning:  
 Det krävs inga åtgärder med anledning av direkti- vets krav på samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan. 
 12.18.1 Direktivet 
 Artikel 16 innebär en skyldighet för medlemsstaterna att se till att de alternativa tvistlösningsorganen samarbetar för att lösa gräns- överskridande tvister och fortlöpande utbyter bästa praxis i fråga om reglering av både gränsöverskridande och inhemska tvister (artikel 16.1). Om det finns ett nätverk av alternativa tvistlösnings- organ som underlättar lösning av gränsöverskridande tvister inom en viss sektor i unionen, ska medlemsstaterna uppmuntra de alter- nativa tvistlösningsorgan som hanterar tvister inom sektorn att bli medlemmar i nätverket (artikel 16.3). 
 283 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Av artikeln framgår vidare att kommissionen ska stödja och underlätta uppbygganden av nätverk av nationella alternativa tvist- lösningsorgan samt utbyte och spridning av deras bästa praxis och deras erfarenheter (artikel 16.2). Kommissionen ska också offentlig- göra en förteckning med namn och kontaktuppgifter för aktuella nätverk av alternativa tvistlösningsorgan (artikel 16.4). 
 12.18.2 Svenska förhållanden 
 Inom EU finns ett nätverk för organ som vid sidan av domstolarna prövar konsumenttvister. Syftet med nätverket – som benämns ECC (European Consumer Centres) – är att förse konsumenter med information om deras rättigheter samt att ge råd och hjälp till konsu- menter som vill framföra klagomål och lösa tvister (se avsnitt 7.3). Svenska ECC är Konsument Europa, dvs. en del av det svenska Konsumentverket. 
 Vidare medverkar ARN i det europeiska nätverket för alternativa tvistlösningsorgan inom finanssektorerna,  
 FIN-Net 
  (se kapitel 7). ARN är också National Enforcement Body enligt  
 EU-förordning- 
  arna för flyg- och tågresor. 
 Sverige har alltså redan ett ECC och ARN deltar i de nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som är aktuella för nämndens verk- samhet. Sverige lever därmed upp till direktivets krav på samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan. Det får förutsättas att ARN och andra berörda tvistlösningsorgan, utan någon särskild åtgärd från det allmännas sida, själva tar initiativ till att medverka i nya nätverk som kan komma att uppstå och som kan vara relevanta för respektive organs verksamhet. Ytterst är det en uppgift för den behöriga myndigheten att övervaka att detta görs (se avsnitt 12.20 och 12.21). 
  
 12.19 
  
 Samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan och nationella myndigheter 
  
 Förslag:  
 Genom tillägg till förordningen med instruktion för Konsumentverket ges verket i uppdrag att utbyta information och i övrigt samarbeta med de svenska alternativa tvistlösnings- organ som utses och anmäls enligt direktivet. 
 284 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 12.19.1 Direktivet 
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 17 säkerställa samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan och nationella myndigheter med ansvar för tillämpning av  
 EU-rättsakter 
  om konsumentskydd (artikel 17.1). Detta samarbete ska enligt artikeln i synnerhet omfatta ömsesidigt utbyte av information om metoder inom särskilda affärssektorer mot vilka konsumenter upprepade gånger har lämnat in klagomål. Det ska också omfatta teknisk bedömning och information från de nationella myndigheterna till de alternativa tvistlösningsorganen, om bedömningen eller informationen är nödvändig för hanteringen av enskilda tvister och redan finns tillgänglig (artikel 17.2). Medlems- staterna ska vidare se till att detta samarbete och ömsesidiga informa- tionsutbyte uppfyller kraven för skydd av personuppgifter i direktiv 95/46/EG (artikel 17.3). 
 Det som anges i artikel 17 ska inte påverka tillämpningen av bestämmelser om tystnadsplikt eller andra likvärdiga skyldigheter beträffande sekretess som enligt nationell lagstiftning är tillämpliga för nationella myndigheter och de alternativa tvistlösningsorganen (artikel 17.4). 
 12.19.2 Svenska förhållanden 
 Konsumentverket och ARN har redan en inarbetad struktur för samarabete och informationsutbyte. Representanter för ARN och Konsumentverket träffas ca två gånger per år för att diskutera aktuella frågor och personal från ARN deltar regelbundet på utbildningar som Konsumentverket anordnar. Därutöver utser Konsumentverket ett antal ledamöter till ARN. Genom att verkets ledamöter är med och avgör ärenden på nämndsammanträden i ARN, har de goda möjlig- heter att få inblick i de aktuella konsumenträttsliga frågeställningar som hanteras av nämnden. Konsumentverket medverkar också i ARN:s insynsråd genom verkets ställföreträdande generaldirektör. Konsumentverket och ARN har vidare ett löpande och ömsesidigt utbyte av information angående strukturella eller systematiska pro- blem inom området för konsumenträttigheter, exempelvis när det gäller affärsmetoder som ger upphov till återkommande konsu- mentklagomål. Utredningens uppfattning är att det redan etable- rade samarbetet mellan ARN och Konsumentverket mer än väl uppfyller kraven enligt direktivets artikel 17. 
 285 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Enligt artikel 17 kommer ett samarbete och informationsutbyte också att behöva äga rum mellan Konsumentverket och de andra alter- nativa tvistlösningsorgan som Sverige anmäler till kommissionen enligt direktivet. Något sådant utbyte föreligger inte för närvarande, och omfattas heller inte av Konsumentverkets uppdrag, såsom det framgår i förordningen med verkets instruktion. För att säkerställa direktivets korrekta genomförande bör därför Konsumentverket, genom tillägg till instruktionen, uttryckligen ges uppdraget att sam- arbeta med och utbyta information med de tvistlösningsorgan som utses som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet. Uppdraget kommer därmed att omfatta ARN och de privata branschnämnder som godkänns. 
 Det får bli upp till Konsumentverket att, inom ramen för den myndighetsdialog som förs med regeringen, närmare bestämma vilket slags samarbete som behövs. Det är exempelvis tänkbart att Konsumentverket även skulle kunna bidra med ledamöter till de privata alternativa tvistlösningsnämnderna. Redan idag utser Konsu- mentverket två ledamöter i Nämnden för rättskyddsfrågor som ska företräda konsumentintresset. 
 12.20 Behörig myndighet 
  
 Förslag:  
 Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, ska vara behörig myndighet enligt direktivet och fullgöra de uppgifter som en behörig myndighet har enligt detta. 
 12.20.1 Direktivet 
 I artikel 18 anges att varje medlemsstat ska utse en eller flera behöriga myndigheter som ska fullgöra de uppgifter som åligger en behörig myndighet enligt direktivet. Vilka uppgifter som det hand- lar om framgår av artiklarna 19 och 20. Av dessa bestämmelser, som behandlas närmare nedan, framgår att den behöriga myndigheten bl.a. ska bedöma och godkänna tvistlösningsorgan enligt direktivet, och utöva viss tillsyn över de organ som godkänns. 
 Medlemsstaterna ska meddela kommissionen vilka behöriga myndigheter som har utsetts. Om flera myndigheter utses ska en av dem utses som kontaktpunkt i förhållande till kommissionen (artikel 18.1). 
 286 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Kommissionen ska upprätta en förteckning över de behöriga myndigheterna och offentliggöra förteckningen i Europeiska union- ens officiella tidning (artikel 18.2). 
 12.20.2 Svensk behörig myndighet 
 När det gäller frågan om vilken svensk myndighet som ska utses som behörig myndighet enligt direktivet, har vi till att börja med övervägt om uppgiften bör anförtros någon förvaltningsmyndighet. 
 Konsumentverket är förvaltningsmyndighet för konsument- frågor och har det övergripande ansvaret för tillsyn över att konsu- mentskyddande lagstiftning följs. Det är därför naturligt att över- väga om Konsumentverket borde utses till behörig myndighet enligt direktivet. Som vi har redogjort för i avsnitt 12.19, förekom- mer det en nära samverkan mellan Konsumentverket och ARN. Detta är någonting som lagstiftaren har bedömt vara nödvändigt för att myndigheterna på ett bra sätt ska kunna fullgöra sina respektive uppgifter (se t.ex. SOU 1978:40 s. 137 f.). Som har nämnts, inklu- derar detta samarbete bl.a. att anställda vid Konsumentverket deltar i nämndavgöranden vid ARN. Genomförande av direktivet kräver även att Konsumentverket ska samarbeta och utbyta information med de privata branschnämnder som godkänns som alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet (se avsnitt 12.19). Det är också av betydelse i sammanhanget att Konsumentverket har en över- vakande roll i förhållande till näringsidkare, och att Konsument- ombudsmannen har möjlighet att föra talan i gruppärenden vid ARN. Med hänsyn till den samverkan som Konsumentverket har med ARN, och kommer att ha med de privata branschnämnder som godkänns, och att verket dessutom inte intar en opartisk ställ- ning i förhållandet mellan konsumenter och näringsidkare, skulle det vara olämpligt om Konsumentverket fattade beslut om god- kännande av organen och utövade av tillsyn över dessa. Konsument- verket bör därför inte utses som svensk behörig myndighet enligt direktivet. 
 Vi har också övervägt om ARN skulle kunna anförtros upp- giften som behörig myndighet i förhållande till de privata tvistlösn- ingsorganen som önskar bli godkända enligt direktivet. Vi menar att det är mindre lämpligt, särskilt med hänsyn till att ARN:s kom- petensområde kommer att bestämmas delvis utifrån vilka andra tvist- lösningsorgan som godkänns. 
 287 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 Enligt vår uppfattning finns det ingen annan förvaltningsmyndig- het som kan komma i fråga som behörig myndighet enligt direktivet. Vi har exempelvis övervägt om Kammarkollegiet eller Tillväxtverket skulle kunna fylla den funktionen, men kommit fram till att upp- gifterna för den behöriga myndigheten inte passar in i dessa myndig- heters verksamhetsområden. 
 Mycket talar i stället för att regeringen bör fullgöra uppgiften som behörig myndighet enligt direktivet. Ett skäl för en sådan lös- ning är att det är regeringen som kommer att ha det yttersta ansvaret för att Sverige lever upp till direktivets krav på full tillgång till alternativ tvistlösning för konsumenter. Regeringen styr över vilket kompetensområde som tilldelas ARN, och kommer att behöva anpassa detta, beroende på vilka privata organ som kan godkännas enligt direktivet. Det är därför viktigt att regeringen har direkt insyn i de verksamheter som berörs och möjlighet att agera omgå- ende om organen skulle brista i något avseende i förhållande till vad direktivet kräver. Regeringen är dessutom redan direkt involverad i andra frågor som rör ARN, genom att regeringen förordnar nämn- dens ordförande och externa avdelningsordförande. Mot den bak- grunden, anser vi att det är lämpligt att regeringen utses till behörig myndighet enligt direktivet. Regeringen bör samtidigt, om förhåll- andena i framtiden ändras, vid behov ha möjlighet att delegera upp- gifterna till någon annan myndighet. 
 Sammanfattningsvis föreslår vi att regeringen, eller den myndig- het som regeringen bestämmer, ska vara behörig myndighet enligt direktivet och fullgöra de uppgifter som en behörig myndighet har enligt detta. 
 Vi återkommer i avsnitt 12.24 till om utpekande av behörig myndighet bör ske i förordning eller i lag. 
  
 12.21 
  
 Godkännande av och tillsyn över tvistlösningsorgan 
  
 Förslag och bedömning:  
 Frågor om godkännande av tvistlös- ningsorgan enligt direktivet avgörs av den behöriga myndig- heten genom formella beslut. Detsamma gäller för frågor om att återkalla ett godkännande. Förutsättningarna för sådana beslut ska regleras i lag. Däremot behövs inga bestämmelser om hur själva godkännandeförfarandet ska gå till. 
 288 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Skyldigheten enligt direktivet för godkända tvistlösnings- organ att förse den behöriga myndigheten med information ska framgå av lag. 
 Beslut rörande godkännande av tvistlösningsorgan enligt direktivet och återkallande av godkännande, kommer sannolikt inte att kunna angripas genom ansökan om rättsprövning. 
 12.21.1 Direktivet 
 Godkännande av tvistlösningsorgan 
 Enligt artikel 19.1 första stycket ska alternativa tvistlösningsorgan som avser att bli godkända enligt direktivet, lämna viss angiven information om sin verksamhet till den nationella behöriga myndig- heten (artikel 19.1). 
 Den information som tvistlösningsorganen ska lämna till den behöriga myndigheten omfattar till att börja med uppgift om organets namn, kontaktuppgifter och webbadress (artikel 19.1 a) samt information om organens struktur och finansiering, inklusive information om de fysiska personer som ansvarar för tvistlösning, ersättning, mandatperiod och av vem de är anställda (artikel 19.1 b). Tvistlösningsorganen ska även förse den behöriga myndigheten med information om vilka förfaranderegler som tillämpas (artikel 19.1 c), organens avgifter, i förekommande fall (artikel 19.1 d), de alternativa tvistlösningsförfarandenas genomsnittliga längd (artikel 19.1 e) det eller de språk på vilka klagomål kan lämnas in och på vilka det alternativa tvistlösningsförfarandet kan genomföras (artikel 19.1 f). Vidare ska tvistlösningsorganen redogöra för vilka typer av tvister som prövas av organet (artikel 19.1 g) och de grun- der på vilka tvistlösningsorganet får avstå från att hantera en viss tvist (artikel 19.1 h). Slutligen ska ett tvistlösningsorganen som önskar bli godkänt, ge en motiverad förklaring till om det kan anses vara ett alternativt tvistlösningsorgan som omfattas av direktivet och om det uppfyller direktivets kvalitetskrav (artikel 19.1 i). 
 På grundval av i synnerhet den information som lämnas av tvist- lösningsorganen enligt artikel 19, ska de nationella behöriga myn- digheterna enligt artikel 20 bedöma om tvistlösningsorganen lever upp till de kvalitetskrav som framgår av direktivet. De behöriga myndigheterna ska också bedöma om tvistlösningsorganen lever upp till de nationella bestämmelser som genomför direktivet, inklusive 
 289 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 eventuella nationella bestämmelser som går längre än direktivets krav (artikel 20.1). De behöriga myndigheterna ska sedan upprätta en förteckning över de organ som anses leva upp till kraven (artikel 20.2 första stycket) och skicka förteckningen till kommissionen (artikel 20.2 andra stycket). Om de behöriga myndigheterna får meddelande om ändringar i den information som rör de alternativa tvistlösningsorganen, ska förteckningen uppdateras utan onödigt dröjsmål och uppgifterna i fråga meddelas kommissionen (artikel 20.2). 
 Kommissionen ska i sin tur upprätta en förteckning över de alter- nativa tvistlösningsorgan som har anmälts av medlemsstaterna och offentliggöra förteckningen på sin webbplats och på ett varaktigt medium. Med varaktigt medium avses t.ex. i pappersform eller på nätet under vissa förutsättningar (se avsnitt 12.15.3). Kommissionen ska också uppdatera förteckningen, när den får meddelande om ändringar samt skicka förteckningen och uppdateringar av den till de behöriga myndigheterna (artikel 20.4). 
 De nationella behöriga myndigheterna ska vidare offentliggöra en konsoliderad förteckning över de alternativa tvistlösningsorganen på sin webbplats, genom att tillhandahålla en länk till relevant webbplats hos kommissionen. Dessutom ska varje behörig myndig- het offentliggöra den konsoliderade förteckningen på ett varaktigt medium (artikel 20.5). 
 Utöver det ovan angivna, innehåller direktivet särskilda bestäm- melser om godkännande av företagsinterna tvistlösningsorgan (artikel 6.3 och 19.2). Bestämmelserna om företagsinterna tvistlös- ningsorgan togs in i direktivet särskilt för att hantera frågor med anledning av det system med företagsintern tvistlösning som före- kommer i Frankrike. 
 Tillsyn och återkallande av godkännande 
 Enligt artikel 19.1 andra stycket ska de alternativa tvistlösnings- organ som godkänts utan onödigt dröjsmål meddela den behöriga myndigheten om de uppgifter som tvistlösningsorganen har lämnat som underlag för godkännande ändras. 
 Av artikel 19.3 följer vidare att medlemsstaterna ska se till att de alternativa tvistlösningsorganen vartannat år lämnar information till de behöriga myndigheterna om sin verksamhet. Informationen ska omfatta antalet mottagna tvister och de typer av klagomål som de avsåg (artikel 19.3 a), procentandelen alternativa tvistlösningsförfar- 
 290 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 anden som avbröts innan ett resultat kunde nås (artikel 19.3 b), den genomsnittliga tid det tog att lösa de mottagna tvisterna (artikel 19.3 c) och i hur stor utsträckning resultaten av de alternativa tvistlösningsförfarandena har efterlevts, om detta är känt (artikel 19.3 d). Information ska även lämnas angående eventuella systema- tiska eller betydande problem som ofta uppstår och leder till tvister mellan konsumenter och näringsidkare och om möjligt rekom- mendationer om hur sådana problem kan undvikas eller lösas i framtiden (artikel 19.3 e). Vidare ska organen, i förekommande fall, bedöma hur effektivt samarbetet är inom nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskridande tvister (artikel 19.3 f). De ska även, i förekommande fall, informera om den utbildning som ges till de fysiska personer som ansvarar för den alternativa tvistlösningen (artikel 19.3 g). Slutligen ska organen lämna en utvärdering av hur effektivt det alternativa tvistlösnings- förfarande som organet erbjuder är, och möjliga sätt att förbättra effektiviteten (artikel 19.3 h). 
 Om ett godkänt tvistlösningsorgan inte längre uppfyller direkti- vets krav, ska den behöriga myndigheten kontakta tvistlösnings- organet och ange vilka krav som tvistlösningsorganet inte uppfyller samt uppmana det att omedelbart uppfylla kraven. Om det alterna- tiva tvistlösningsorganet efter en period om tre månader fortfar- ande inte uppfyller kraven, ska den behöriga myndigheten stryka organet från förteckningen över godkända alternativa tvistlösnings- organ och meddela kommissionen (artikel 20.2 tredje stycket). 
  
 12.21.2 
  
 Genomförande av direktivets bestämmelser 
  
 om godkännande av och tillsyn över tvistlösningsorgan 
 Frågor om godkännande av alternativa tvistlösningsorgan bör avgöras genom formella beslut 
 Artikel 19.1 reglerar alltså vilka uppgifter som de tvistlösningsorgan som vill bli godkända som alternativa tvistlösningsorgan enligt direk- tivet ska lämna till den behöriga myndigheten. Direktivet reglerar däremot inte hur själva förfarandet för godkännande av tvistlös- ningsorgan ska gå till. Så länge som direktivets krav på tillgång till tvistlösning vid godkända tvistlösningsorgan uppfylls, är det alltså upp till varje medlemsstat att införa ett godkännandeförfarande som passar in i respektive medlemsstats nationella rättskultur och normgivningsstruktur. Frågan är därför hur direktivets bestämmel- 
 291 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 ser om godkännande av tvistlösningsorgan bör genomföras i svensk rätt – särskilt om frågor angående godkännande av tvistlösnings- organ bör avgöras genom formella beslut av den behöriga myndig- heten eller om det räcker med ett mer informellt förfarande. 
 Under vårt arbete med utredningen har det blivit tydligt att det kan finnas starka intressen inom näringslivet av att branschdrivna tvistlösningsorgan ska kunna godkännas enligt direktivet. Ett huvud- skäl är att branschorgan inom vissa sektorer själva är angelägna om att ha bestämmande inflytande över hur den alternativa tvistlös- ningen anordnas, bl.a. för att deras särskilda kompetens och för- hållanden inom branschen ska tas tillvara. En annan anledning till att näringslivet vill organisera tvistlösning, är att välrenommerade branschdrivna tvistlösningsorgan kan ha en positiv inverkan på konsumenternas förtroende för näringsidkare inom den aktuella sektorn, vilket kan gynna näringsidkarkollektivet inom branschen i fråga. 
 Godkännande enligt direktivet kommer inte att vara en förut- sättning för att branschdrivna tvistlösningsorgan ska kunna bedriva sin verksamhet (se avsnitt 12.4.2). Att ett tvistlösningsorgan blir godkänt och förtecknat enligt direktivet kommer däremot att ha betydelse för i vilken utsträckning som konsumenter kommer att använda det enskilda tvistlösningsorganet. Konsumenter kommer nämligen att styras till de godkända tvistlösningsorganen, dels eftersom näringsidkare kommer att vara skyldiga att lämna infor- mation till konsumenter om de godkända organen (se artikel 13 och avsnitt 12.15), dels genom att information om godkända organ kommer att ges allmän spridning via olika kanaler (se artikel 15 och avsnitt 12.17). Själva godkännandet kommer alltså i många fall rent praktiskt att vara en förutsättning för att det ska vara meningsfullt att ha ett branschdrivet tvistlösningsorgan. Den behöriga myndig- hetens bedömning kommer därmed ha stor betydelse för enskilda organ och branschorganisationer. Detta är också någonting som har bekräftats vid utredningens diskussioner med aktuella bransch- organ. Det är därför vår bedömning att den behöriga myndighetens beslut om att godkänna eller inte godkänna ett tvistlösningsorgan kommer att ha stor praktisk betydelse för branschorganets möjlig- heter att bedriva sin verksamhet – även om godkännandet inte är en legal förutsättning för detta. Besluten har därmed sådan betydelse för de tvistlösningsorgan och branschorganisationer som berörs, att frågorna bör avgöras genom formella beslut av den behöriga myndigheten (jfr. prop. 2012/13:179 s. 9). 
 292 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 Förutsättningarna för godkännande av tvistlösningsorgan bör regleras i lag 
 För att godkännandeförfarandet ska bli transparant och förutsäg- bart för de tvistlösningsorgan och organisationer som berörs, bör förutsättningarna för godkännande författningsregleras. Som vi har utvecklat ovan kan beslut om att ett tvistlösningsorgan ska eller inte ska godkänns få stor praktisk betydelse för tvistlösningsorganet i fråga och för det branschorgan som driver organet. Enligt vår bedöm- ning är det därför lämpligt att förutsättningarna för godkännande regleras i lag (jfr 8 kap. 2 § 2 regeringsformen). Av de nya lagbestäm- melser som införs angående godkännande av tvistlösningsorgan, bör det också framgå uttryckligen att frågor om godkännande av tvistlösningsorgan ska avgöras genom formella beslut av den be- höriga myndigheten. 
 I avsnitt 12.24 nedan återkommer vi till frågan om de nya lag- bestämmelserna bör införas i befintlig lagstiftning eller i en ny lag. 
 De närmare förutsättningarna för godkännande och godkännandeförfarandet 
 Av de nya bestämmelserna ska det till att börja med framgå att ett tvistlösningsorgan som vill bli godkänt, ska ansöka om detta hos den behöriga myndigheten. Vidare ska det anges vad en sådan ansökan ska innehålla, nämligen de uppgifter om tvistlösningsorganets verk- samhet som anges i artikel 19.1. 
 Det bör vidare framgå vilka bedömningsgrunder som ska tillämpas när den behöriga myndigheten ska bestämma om ett tvistlösnings- organ kan godkännas enligt direktivet. I det avseendet, följer det av direktivet att den behöriga myndigheten ska bedöma om ett tvist- lösningsorgan lever upp till kraven enligt detta. Den bedömningen ska göras på grundval av den information om tvistlösningsorganets verksamhet som uppges i ansökan. Därutöver anser vi att den svenska behöriga myndigheten, som vi föreslår ska vara regeringen, ska ha möjlighet att bedöma om det är lämpligt att ett visst privat tvistlösningsorgan godkänns. En sådan bedömning skulle exempel- vis kunna göras utifrån konsumentpolitiska överväganden, eftersom det svenska systemet, enligt våra förslag, ska vara konstruerat så att ARN prövar alla konsumenttvister som omfattas av direktivet, för- utom sådana tvister som i stället prövas av godkända branschdrivna 
 293 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 tvistlösningsnämnder (se avsnitt 12.4.2). Det skulle t.ex. kunna vara så att en privat branschnämnd vill ta över tvistlösningen inom ett område där ARN redan är väl etablerad och har förtroende hos både konsumenter och näringsidkare. Regeringen har då att över- väga om det är lämpligt att ändra den rådande ordningen genom att inskränka ARN:s behörighet och överlämna tvistlösningen på området i fråga till den till den privata branschnämnden, alternativt om det är lämpligare att inte godkänna den privata nämnden. 
 För att säkerställa att den behöriga myndigheten kan få det underlag som behövs för att ta ställning till om ett tvistlösnings- organ ska godkännas eller inte, ska det vidare föreskrivas att myndig- heten från sökanden får begära in de ytterligare uppgifter som behövs för att pröva en ansökan. 
 När det sedan gäller hur själva godkännandeförfarandet ska gå till, konstaterar vi att även om förvaltningslagen inte formellt sett gäller i regeringsärenden, följs i möjligaste mån de principer som kommer till uttryck i lagen, t.ex. när det gäller jäv, motivering av och underrättelse av beslut. 
  
 27  
  
 I regeringens ärendehandläggning gäller vidare regeringsformens allmänna krav på legalitet, objektivitet och likabehandling (1 kap. 1 och 9 §§). Regeringsformens krav innebär att formaliteterna kring godkännandeförfarandet måste gå till så att sökande tvistlösningsorgan behandlas objektivt och opar- tiskt (jfr prop. 2008/09:187 s. 81). Eftersom principerna i förvalt- ningslagen och regeringsformen alltså redan tillämpas vid regering- ens ärendehantering bör det inte införas någon särskild reglering av formerna för godkännandeförfarandet och beslut av den behöriga myndigheten. 
 Tillsyn över tvistlösningsorganen 
 De tvistlösningsorgan som godkänns, ska enligt direktivet regel- bundet förse den behöriga myndigheten med information om sin verksamhet, så att myndigheten kan utöva tillsyn över att de fort- sätter att leva upp till direktivets krav. 
 Tvistlösningsorganen ska till att börja med, enligt direktivets artikel 19.1 andra stycket, underrätta den behöriga myndigheten om de uppgifter som legat till grund för godkännandet ändras. Där- utöver anges i artikel 19.3 att medlemsstaterna ska se till att tvist- 
  
 27  
 Se Bullock/Koch,  
 Förvaltningslagen med kommentarer  
 (31 maj 2010, Zeteo), kom- mentaren till 1 §. 
 294 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 lösningsorganen vartannat år förse den behöriga myndigheten med verksamhetsrapporter, dvs. rapporter med detaljerad information om hur verksamheten bedrivs. Vad dessa verksamhetsrapporter ska innehålla framgår närmare i artikeln. 
 Det kommer visserligen vara frivilligt för nämnderna att leva upp till direktivets krav, men underlåtenhet att lämna information till den behöriga myndigheten kommer att kunna leda till att god- kännandet återkallas (se nedan). Skyldigheten för godkända tvist- lösningsorgan att lämna information till den behöriga myndigheten bör därför framgå av de nya lagbestämmelserna. 
 Tvistlösningsorganenen skyldighet att underrätta den behöriga myndigheten om de uppgifter som legat till grund för godkännandet ändras (artikel 19.1 andra stycket) bör framgå uttryckligen, eftersom det är någonting som ska göras på tvistlösningsorganens eget initiativ. 
 För att underlätta administrationen för de godkända alternativa tvistlösningsorganen, bör det däremot vara upp till den behöriga myndigheten att se till att tvistlösningsorganen vartannat år förser myndigheten med verksamhetsrapporter enligt direktivet (artikel 19.3). För att tydliggöra detta, bör det föreskrivas dels att den be- höriga myndigheten ska se till att de alternativa tvistlösningsorganen lämnar sådana verksamhetsrapporter, dels att tvistlösningsorganen är skyldiga att förse den behöriga myndigheten med sådan informa- tion om sin verksamhet som myndigheten begär. 
 Återkallande av godkännande 
 Av direktivet följer att, om den behöriga myndigheten bedömer att ett godkänt tvistlösningsorgan inte längre lever upp till de krav som ställts upp för godkännande, ska myndigheten återkalla godkännan- det för tvistlösningsorganet. Innan ett godkännande återkallas, ska tvistlösningsorganet, enligt direktivet, ges tre månader att vidta rättelse (se artikel 20.2 tredje stycket). 
 Ett beslut om återkallat godkännande kommer, på samma sätt som ett beslut om att inte godkänna ett tvistlösningsorgan, ha stor praktisk betydelse för det enskilda tvistlösningsorgan som berörs. Det är därför vår bedömning att även denna fråga ska avgöras genom ett formellt beslut av den behöriga myndigheten, och att det ska framgå av de nya lagbestämmelserna under vilka förhållanden som ett godkännande ska återkallas. 
 295 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 För det första bör det, enligt vad som krävs i direktivet, före- skrivas att ett godkännande ska återkallas om tvistlösningsorganet inte längre lever upp till de krav som ställts upp för godkännande. För att systemet med den behöriga myndighetens tillsyn över de godkända tvistlösningsorganen ska fungera, bör även underlåtelse av ett godkänt tvistlösningsorgan att lämna information om sin verk- samhet enligt vad som föreskrivs i lagen, föranleda att godkännan- det dras tillbaka. Av våra överväganden i kapitel 13, avsnitt 13.2.1, framgår att ett fortsatt godkännande också kommer att kräva att tvistlösningsorganen uppfyller vissa krav enligt förordningen. 
 Av de nya bestämmelserna ska det vidare, enligt vad som före- skrivs i direktivet, framgå att ett godkänt tvistlösningsorgan som brister i något ovan angivet avseende, ska ges tre månader att rätta bristen, innan godkännandet återkallas. Ett godkännande bör, enligt vår uppfattning, vidare bara återkallas om bristen inte är oväsentlig. Även detta bör följa uttryckligen av de nya bestämmelserna. 
 Beslut att inte godkänna ett tvistlösningsorgan eller dra tillbaka ett godkännande kommer inte kunna angripas 
 Beslut om godkännande av alternativa tvistlösningsorgan enligt direktivet ska enligt vårt förslag fattas av regeringen som behörig. Den enda möjligheten att angripa ett regeringsbeslut är att ansöka om rättsprövning enligt lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Det är Högsta förvaltningsdomstolen som prövar ansökningar om rättsprövning. Det behövs ingen uttrycklig författ- ningsbestämmelse för att det ska vara möjligt att angripa ett rege- ringsbeslut genom ansökan om rättsprövning. En förutsättning för rättsprövning är däremot att beslutet rör en enskilds civila rättig- heter eller skyldigheter i den mening som avses i Europakonven- tionens artikel 6.1 (se 1 § och prop. 2005/06:56 s. 11 f.). 
 Beslut om att inte godkänna ett tvistlösningsorgan, eller att dra tillbaka ett godkännande, kommer visserligen att ha stor praktisk betydelse för organen i fråga och för de branschorganisationer som driver organen. Samtidigt är ett godkännande enligt direktivet inte en förutsättning för att tvistlösningsorgan ska kunna bedriva sin verksamhet. Enligt vår bedömning rör därför beslut i frågor om godkännande eller tillbakadragande av godkännande, sannolikt inte sådana civila rättigheter som kan bli föremål för rättsprövning. Om 
 296 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 detta skulle bli aktuellt blir det förstås en fråga för Högsta förvalt- ningsdomstolen att ta ställning till. 
 Om regeringen i framtiden skulle utse en förvaltningsmyndig- het att vara behörig myndighet enligt direktivet, kommer det att bli fråga om ett förvaltningsbeslut som kan överklagas till förvaltnings- domstol enligt 22 a § förvaltningslagen (1986:223). 
 12.22 Slutbestämmelser 
  
 Bedömning 
 : Inga lagstiftningsåtgärder krävs med anledning av direktivets slutbestämmelser. 
 I artiklarna  
 22–28 
  finns direktivets slutbestämmelser. 
 I artiklarna 22 och 23 föreskrivs att vissa justeringar ska göras i bilagan till förordning (EG) nr 2006/2004 om konsumentskydds- samarbete och i bilagan till direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen. I båda fallen handlar det om tillägg till förteckningar i dessa EU- rättsakter som möjliggör anmälningar om förbudsföreläggande på grund av överträdelse av direktivet. 
 Enligt artikel 24 ska medlemsstaterna senast den 9 juli 2015 förse kommissionen med en förteckning över de konsumentcentrum som har utsetts att bistå konsumenter med gränsöverskridande tvister och de behöriga myndigheter som utsetts för att övervaka efterlevnaden av direktivet. Senast den 9 januari 2016 ska medlems- staterna även sända en första förteckning över de tvistlösnings- organ som avser att bli godkända enligt direktivet. 
 Enligt artikel 26 ska kommissionen senast den 9 juli 2019 och därefter vart fjärde år lägga fram en rapport om tillämpningen av direktivet för Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekono- miska och sociala kommittén. I rapporten ska utvecklingen och användningen av alternativa tvistlösningsorgan och konsekvenserna för konsumenter och näringsidkare beaktas. Rapporten ska vid behov åtföljas av förslag till ändring av direktivet. 
 Några lagstiftningsåtgärder är inte nödvändiga med anledning av de nu nämnda bestämmelserna. 
 297 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 12.23 Direktivets förhållande till andra  
 EU-rättsakter 
  
 Bedömning:  
 Direktivets bestämmelser om förhållandet till andra  
 EU-rättsakter 
  kräver inga lagstiftningsåtgärder. 
 Artikel 3 reglerar direktivets förhållande till andra  
 EU-rättsakter. 
  Enligt artikeln ska bestämmelserna i direktivet ha företräde framför bestämmelser i andra unionsakter som rör förfaranden utanför domstol som inleds av en konsument mot en näringsidkare om det föreligger konflikt mellan dessa. Andra  
 EU-rättsakter 
  som innehåller bestämmelser om alternativ tvistlösning för konsumenttvister finns t.ex. på finans- och försäkringsområdet, när det gäller  
 e-handel, 
  beträffande rättigheter för flyg- och tågpassagerare samt på tele- komsidan. Kommissionen har gått igenom de  
 EU-rättsakter 
  som innehåller sådana bestämmelser och funnit att det inte föreligger någon konflikt. 
  
 28 
  
 Artikeln anger vidare att direktivet inte ska påverka tillämpningen av direktiv 2008/52/EG om vissa aspekter på medling på privat- rättens område. Detta direktiv är genomfört i svensk rätt genom lag (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister. Bestämmelsen innebär att genomförande av nu aktuellt direktiv inte påverkar tillämpningen av den lagen. 
 Direktivet ska även tillämpas utöver bestämmelser som ingår i andra unionsakter och som innebär att näringsidkare ska lämna information till konsumenter om alternativ tvistlösning. Bestämmel- ser i svensk rätt som genomför sådana regler i  
 EU-direktiv 
  finns bl.a. i lag (2011:914) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt, distans- och hemförsäljnings- lagen (2005:59) och i ellagen (1997:857). 
 I det här sammanhanget finns det också anledning att påtala att flera olika  
 EU-rättsakter 
  innehåller krav på tillgång till alternativ tvistlösning. Exempel på sådana bestämmelser finns i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 260/2012 av den 14 mars 2012 om antagande av tekniska och affärsmässiga krav för betal- ningar och autogireringar i euro och om ändring av förordning (EG) nr 924/2009. Dessa bestämmelser innebär i regel en generell skyldighet för medlemsstaterna att se till att det finns organ för alternativ tvistlösning. Hur långt skyldigheten att tillhandahålla sådana organ sträcker sig, och vilka krav som ska ställas på organen, 
  
 28  
 Kommissionens uppgift till medlemsstaterna vid expertgruppsmöte den 25 juni 2013. 
 298 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 har preciserats i det nu aktuella direktivet (se prop. 2013/14:84, s. 20). Allmänna krav i andra  
 EU-direktiv 
  om tillgång till alternativ tvistlösning har därmed ingen inverkan på tillämpningen av direkti- vets bestämmelser om exempelvis tillåtna beloppsgränser och andra avvisningsgrunder. 
  
 12.24 
  
 En ny lag om alternativ tvistlösning för konsumenter 
  
 Förslag:  
 Direktivet genomförs i svensk rätt huvudsakligen genom en ny lag om alternativ tvistlösning för konsumenter. 
 Direktivet medför, som framgått ovan, att nya bestämmelser be- höver införas i svensk rätt. 
 Till att börja med innehåller direktivet regler som tar sikte på kvaliteten hos själva förfarandet och verksamheten vid de tvistlös- ningsorgan som omfattas av direktivet. Dessa bestämmelser berör ARN, liksom de branschnämnder som kan komma att godkännas som tvistlösningsorgan enligt direktivet. Direktivet innehåller även vissa bestämmelser som berör Konsumentverket, och som kräver tillägg till förordningen med instruktion för verket. Att de anpass- ningar som gäller ARN och Konsumentverket kan åstadkommas genom tillägg till och ändringar i förordningarna med instruktion för myndigheterna, har redan framgått. 
 Direktivet innehåller därutöver andra bestämmelser som kräver att nya författningsbestämmelser införs. Det handlar om bestäm- melser rörande skyldighet för näringsidkare att informera konsu- menter om alternativ tvistlösning (se avsnitt 12.15) och inverkan av alternativ tvistlösning på preskriptions- och talefrister (se avsnitt 12.14). Även förfarandet för godkännande av och tillsyn över tvistlösningsorgan enligt direktivet måste författningsregleras (se avsnitt 12.21). 
 Vi har redan angett att bestämmelser om förfarandet för god- kännande av och tillsyn över tvistlösningsorgan enligt vår bedöm- ning bör införas i lag (se avsnitt 12.21.2). Även de nya bestäm- melserna om näringsidkares informationsskyldighet och inverkan av alternativ tvistlösning på preskriptions- och talefrister, bör framgå av lag, eftersom de innebär rättigheter och skyldigheter för enskilda. Frågan är om det bör införas en ny lag om alternativ tvistlösning 
 299 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 SOU 2014:47 
  
 för konsumenter eller om nödvändig reglering kan genomföras i befintlig lagstiftning. 
 Vi kan till att börja med konstatera att det i svensk rätt inte finns någon generell lag eller annan sammanhållen reglering av frågor som rör tvistlösning utanför domstol. De lagar som finns angående utomrättslig tvistlösning är sådana som reglerar väldigt specifika tvistlösningsförfaranden, t.ex. skiljemannalagen och lagen om med- ling i vissa privaträttsliga tvister. Eftersom dessa tvistlösnings- modeller helt saknar samband med den alternativa tvistlösning som bedrivs av ARN och andra reklamationsnämnder, är det inte aktu- ellt att föra in de nya bestämmelserna där. 
 Reglerna om näringsidkares informationsskyldighet är av mark- nadsrättslig natur, och skulle visserligen kunna föras in i marknads- föringslagen. Samtidigt är det också en vedertagen lagstiftnings- teknik att föra in marknadsrättsliga bestämmelser om informations- skyldighet för näringsidkare i annan lagstiftning (se avsnitt 12.15.5). Det skulle därför vara i överensstämmelse med den lagstiftnings- tekniken att ta in bestämmelser om näringsidkares informations- skyldighet i en särskild lag. 
 Bestämmelserna om preskriptionstider och talefrister behandlar det civilrättsliga förhållandet mellan konsumenter och näringsidkare, och skulle därför inte kunna placeras i marknadsföringslagen. Den ordning som vi föreslår när det gäller alternativ tvistlösnings inver- kan på preskriptionstider, innebär inte heller att tvistlösningen leder till något regelrätt preskriptionsavbrott (se avsnitt 12.14.2). Därför passar bestämmelsen om preskription inte heller in i pre- skriptionslagen. Dessutom bör frågor om talefrister och preskrip- tion vid alternativ tvistlösning få en enhetlig lösning i den betydel- sen att de bör tas in i samma lag (jfr prop. 2010/11:128 s. 64). Även om bestämmelsen om preskription skulle kunna placeras i preskrip- tionslagen, skulle det inte vara lämpligt att placera bestämmelser om talefrister i preskriptionslagen. 
 Av det ovan angivna framgår att det saknas en naturlig placering i befintlig lagstiftning för flertalet av de bestämmelser som måste införas i svensk rätt med anledning av direktivet. Med hänsyn härtill, och för att lagstiftningen ska bli så överskådlig, tydlig och lättill- gänglig som möjligt, bör de nya lagbestämmelserna om alternativ tvistlösning ges en sammanhållen reglering. Vi föreslår därför att en det införs en ny lag om alternativ tvistlösning för konsumenter. För att regleringen ska bli överskådlig, bör alla bestämmelser som rör tvistlösning enligt direktivet och förordningen samlas i den nya 
 300 
  
 SOU 2014:47 
  
 Genomförande av direktivet 
  
 lagen. I lagen bör det alltså även tas in en bestämmelse om utpek- ande av behörig svensk myndighet, även om detta är någonting som i och för sig skulle kunna göras i förordning. 
 I den nya lagen ska även föras in de bestämmelser som behövs för komplettering av förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister. Vilka bestämmelser det handlar om framgår av våra överväganden i kapitel 13. 
 Tillämpningsområdet för den nya lagen ska vara begränsat till sådan tvistlösning utanför domstol i konsumentförhållanden som avses i direktivet och förordningen. 
 I den nya lagen kommer det att krävas att några för lagens tillämpning viktiga begrepp definieras. I avsnitt 12.5.4 har vi redan konstaterat att direktivets definition av begreppen  
 konsument  
 och  
 näringsidkare  
 stämmer överens med vad som gäller enligt svensk konsumenträttslig lagstiftning. Dessa begrepp bör därför ges samma innebörd i den lagen, som i svensk konsumeträttslig lagstiftning i övrigt (se t.ex. 1 § konsumentköplagen [1990:932]). När det sär- skilt gäller begreppet  
 alternativt tvistlösningsorgan  
 som används i direktivet, anser vi att begreppet  
 alternativ tvistlösningsnämnd  
 gör sig språkligt bättre i lagstiftningssammanhang. Vi anser därför att detta begrepp bör användas i den nya lagen. 
 12.25 Ikraftträdande 
 Frågan om när de bestämmelser som föreslås för att genomföra direktivet ska träda i kraft, behandlas i kapitel 17. 
 301 
  
 13 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 13.1 
  
 Inledning 
  
 13.1.1 
  
 Förordningen om alternativ tvistlösning online vid konsumenttvister 
  
 Som vi inledningsvis har beskrivit i kapitel 9, har  
 EU-kommissionen 
  som komplement till direktivet, även antagit en förordning om tvistlösning online vid konsumenttvister. Tanken är att förord- ningen och direktivet ska komplettera varandra. Genomförandet av direktivet ska göra alternativa tvistlösningsorgan av hög kvalitet tillgängliga i hela EU för alla konsumentklagomål vid avtalstvister i samband med försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster. Förordningen ska säkerställa att konsumenter har tillgång till en europeisk onlineplattform som hjälper dem att komma i kontakt med ett behörigt alternativt tvistlösningsorgan som godkänts enligt direktivet, när tvister har uppstått mellan konsumenter och närings- idkare vid  
 e-handel, 
  särskilt gränsöverskridande  
 e-handel. 
  
 I kapitel 9 har vi redogjort för innehållet i samtliga bestämmel- ser i förordningen. I det här avsnittet behandlar vi bara de artiklar i förordningen som vi, enligt vad som anges nedan, anser kräver kompletterande nationella lagstiftningsåtgärder. 
  
 13.1.2 
  
 EU-förordningar 
  
  är bindande och direkt tillämpliga 
  
 EU-förordningar 
  är, i enlighet med artikel 288 andra stycket i För- draget om Europeiska unionens funktionssätt, till alla delar bind- ande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater. De ska tillämpas av domstolar och myndigheter i medlemsstaterna som direkt gällande rätt och de kan åberopas av enskilda (fysiska eller juridiska personer). 
 303 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 SOU 2014:47 
  
 I den mån förordningar medför skyldigheter för enskilda kan skyl- digheterna också göras gällande mot enskilda. 
  
 1 
  
 En  
 EU-förordning 
  får inte inkorporeras eller transformeras till nationell rätt och medlemsstaterna får inte utfärda bestämmelser i sådana frågor som regleras i förordningen. Det förekommer sam- tidigt att  
 EU-förordningar 
  innehåller bestämmelser av direktiv- liknande karaktär som innebär en uppmaning till medlemsstaterna att anta nationella bestämmelser i vissa frågor för att i något avse- ende fylla ut förordningen. En förordning kan också innehålla en upplysning om att medlemsstaterna får göra undantag från den. En  
 EU-förordning 
  hindrar vidare inte att en medlemsstat inför regler av verkställande karaktär. Exempelvis kan det behövas nationella regler om vilken myndighet som ska ansvara för tillämpningen av förordningens bestämmelser. Medlemsstaterna är vidare skyldiga att se till att det finns bestämmelser som gör att en  
 EU-förordning 
  kan tillämpas i praktiken och få effektivt genomslag. I detta syfte kan det t.ex. behöva införas administrativa och processuella regler. 
  
 13.1.3 
  
 Det behövs kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 EU-förordningen 
  om tvistlösning online vid konsumenttvister trädde i kraft den 7 juli 2013 och den ska tillämpas fullt ut från den 9 januari 2016. Förordningen är alltså bindande och direkt tillämplig i Sverige. 
 Enligt förordningen har medlemsstaterna ingen möjlighet att göra undantag från den. Det finns alltså ingen möjliget för svensk del att införa bestämmelser som begränsar förordningens tillämp- ningsområde. 
 Förordningen innehåller vissa bestämmelser som vi bedömer kräver kompletterande nationella åtgärder. I det följande redovisar vi våra överväganden när det gäller de bestämmelser i förordningen som kräver kompletterande nationell lagstiftning. Vi föreslår också den lagstiftning som vi bedömer behövs. 
  
 1  
 En rättsakt som har antagits av en gemenskapsinstitution inte göras gällande mot fysiska och juridiska personer i en medlemsstat innan de har getts möjlighet att ta del av rättsakten genom att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning i vederbörlig ordning (se  
 EU-domstolens 
  mål C 
 ‑ 
 345/06 Roberts). 
 304 
  
 SOU 2014:47 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 13.2 
  
 Förslag till bestämmelser som ska komplettera förordningen 
  
 13.2.1 
  
 Krav på alternativa tvistlösningsorgan 
  
 Förslag 
 : Av den nya lagen om alternativ tvistlösning ska det framgå att den behöriga svenska myndigheten ska återkalla god- kännandet för ett tvistlösningsorgan som har godkänts enligt lagen, om tvistlösningsorganet inte fullgör sina skyldigheter enligt förordningen. 
 Förordningen 
 Förordningen ställer upp vissa krav som ska gälla för sådana alter- nativa tvistlösningsorgan som har godkänts och anmälts till EU- kommissionen enligt direktivet, och som därmed ska hantera sådana konsumenttvister som anmäls via onlineplattformen enligt förord- nigen (se artiklarna 20.2, 20.4 och 5.2 e i direktivet). De krav som gäller för de godkända alternativa tvistlösningsorganen, framgår av artikel 9.7 och artikel 10 i förordningen. 
 Enligt artikel 9.7 ska ett alternativt tvistlösningsorgan som har tagit emot ett klagomål från onlineplattformen, utan dröjsmål infor- mera parterna om huruvida det kan hantera tvisten eller ska avvisa den (med hänvisning till någon avvisningsgrund som är tillåten enligt artikel 5.4 i direktivet). Det alternativa tvistlösningsorgan som har ansett sig behörigt att hantera tvisten ska enligt artikeln också informera parterna om sina förfaranderegler och, i tillämpliga fall, om kostnaderna för tvistlösningsförfarandet. 
 Enligt artikel 10 i förordningen ska vidare ett alternativt tvist- lösningsorgan som har ansett sig behörigt att hantera en tvist som har vidarebefordrats till det via onlineplattformen fullgöra vissa skyldigheter och leva upp till vissa krav med hänsyn till själva för- farandet. Tvistlösningsorganet ska till att börja med slutföra det alternativa tvistlösningsförfarandet inom den tidsfrist som avses i artikel 8 e i direktivet. Som har utvecklats i avsnitt 12.10.4, tolkar vi direktivet så att tidsfristen för avgörande av tvister är 90 dagar från det att ärendet är färdigt för avgörande av det alternativa tvist- lösningsorganet. Tvistlösningsorganet ska också utan dröjsmål infor- mera onlineplattformen om 
 305 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 SOU 2014:47 
  
 vilket datum som ärendet togs emot, 
  
 föremålet för tvisten, 
  
 datum för slutförande av det alternativa tvistlösningsförfarandet och 
  
 resultatet av det alternativa tvistlösningsförfarandet. 
  
 Enligt samma artikel får ett alternativt tvistlösningsorgan inte kräva att parterna eller deras ombud är fysiskt närvarande vid tvistlös- ningsförfarandet, såvida inte dess förfaranderegler föreskriver en sådan möjlighet och parterna är överens om att närvara. Den sist- nämnda bestämmelsen är inte tillämplig på svenska förhållanden, eftersom varken ARN eller de privata branschnämnder som kan komma i fråga för godkännande enligt direktivet, ger parter någon möjlighet till muntlig förhandling. 
 Enligt artikel 15, jämfört med artikel 4.1, i förordningen ska de nationella myndigheter som har utsetts till behöriga myndigheter enligt artikel 18 i direktivet övervaka om de alternativa tvistlös- ningsorganen fullgör sina skyldigheter enligt förordningen. 
 Tillämpning på svenska förhållanden 
 Enligt direktivet, ska den behöriga svenska myndigheten utöva till- syn över att de tvistlösningsorgan som har godkänts enligt direkti- vet lever upp till kraven enligt direktivet och de övriga krav som ställts upp för godkännande. Om ett godkänt tvsistlösningsorgan inte längre lever upp till kraven, ska den behöriga myndigheten enligt direktivet återkalla godkännandet (artikel 20.2 tredje stycket). Av artikel 15 i förordningen följer att den behöriga myndigheten även ska övervaka att tvistlösningsorganen uppfyller sina skyldig- heter enligt förordningen. 
 Direktivet kräver att godkända tvistlösningsorgan ska hantera tvister som anmäls via onlineplattformen enligt förordningen (se artikel 5.2 e). Att tvistlösningsorganen också uppfyller de krav som gäller enligt förordningen för hantering av sådana tvister (artiklarna 9.7 och 10), är därför också en förutsättning för att ett godkänt alternativt tvistlösningsorgan ska få behålla sitt godkännande. 
 Som vi har angett i avsnitt 12.21.2 ovan, anser vi att de förut- sättningar som gäller för godkännande och återkallande av god- kännande enligt direktivet ska framgå av den nya lagen om alter- nativ tvistlösning (se avsnitt 12.24). Av den nya lagen bör det där- 
 306 
  
 SOU 2014:47 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 med framgå att ett godkännande kan återkallas om ett tvistlösnings- organ inte uppfyller skyldigheterna enligt förordningen. Detta kom- mer då att gälla såväl för ARN, som för de privata branschnämnder som godkänts enligt direktivet. 
  
 13.2.2 
  
 Den behöriga myndighetens roll 
  
 Förslag 
 : I den nya lagen om alternativ tvistlösning föreskrivs att den myndighet som utsetts till behörig myndighet enligt direk- tivet också ska fullgöra de skyldigheter som åligger den behöriga myndigheten enligt förordningen. 
 Förordningen 
 Enligt artikel 15 (jämfört med artikel 4.1 l i förordningen och artikel 18 i direktivet) gäller, som redan har framgått, att den nationella myndighet som utsetts till behörig myndighet enligt direktivet ska övervaka att de alternativa tvistlösningsorgan som är etablerade i den medlemsstaten fullgör sina skyldigheter enligt förordningen. 
 Tillämpning på svenska förhållanden 
 I avsnitt 12.24 ovan, har vi föreslagit att den svenska behöriga myndig- heten – enligt vårt förslag regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer – ska pekas ut genom en bestämmelse i den nya lagen om alternativ tvistlösning. Vi har också föreslagit att det i den nya lagen ska föreskrivas att den behöriga myndigheten ska fullföra de skyldigheter som en behörig myndighet har enligt direktivet. I lagen bör det, på liknande sätt, även uttryckligen anges att den behöriga myndigheten ska fullgöra de skyldigheter som en behörig myndighet har enligt förordningen. På så sätt blir det tydligt att den behöriga myndigheten även har det ansvaret. Vilka skyldigheter det är framgår i artikel 15 i förordningen, och det handlar alltså om att den behöriga myndigheten ska övervaka att de svenska alternativa tvistlösningsorganen fullgör sina skyldigheter enligt förordningen. Som framgått ovan, är följden om ett tvistlösningsorgan inte fullgör de skyldigheterna, att tvistlösningsorganets godkännande kan åter- kallas. Den behöriga myndigheten ska enligt förordningen också tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen (artikel 14.5). 
 307 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 SOU 2014:47 
  
 13.2.3 
  
 Näringsidkares information till konsumenter och sanktioner vid utebliven information 
  
 Förslag 
 : I den nya lagen om alternativ tvistlösning införs en upplysningsbestämmelse om att förordningen innehåller skyldig- heter för näringsidkare som ägnar sig åt onlinehandel med kon- sumenter att lämna information om onlineplattformen. 
 I lagen införs vidare en materiell bestämmelse om att mark- nadsföringslagens sanktionssystem, förutom bestämmelserna om marknadsstörningsavgift, ska tillämpas om näringsidkare inte fullgör sin informationsskyldighet enligt förordningen. 
 Förordningen 
 Förordningen innehåller, i artikel 14, särskilda bestämmelser om informationsskyldighet för näringsidkare som ägnar sig åt online- handel. Alla sådana näringsidkare ska enligt förordningen tillhanda- hålla en elektronisk länk till onlineplattformen på sina webbplatser (artikel 14.1). Denna ska vara lättillgänglig för konsumenterna. Enligt förordningen gäller en något mer långtgående informations- skyldighet för näringsidkare som ägnar sig åt onlinehandel och som är skyldiga att, eller frivilligt har åtagit sig att, använda alternativ tvistlösning vid konsumenttvister. För sådana näringsidkare gäller att de måste tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen på sina webbplatser och, om erbjudandet görs via  
 e-post, 
  i det  
 e-post- 
  meddelandet. Informationen ska i tillämpliga fall också tillhanda- hållas i näringsidkarens allmänna villkor för köpe- och tjänsteavtal online (artikel 14.2). 
 Tillämpning på svenska förhållanden 
 Som framgått ovan, kommer förordningens informationsbestäm- melser att gälla som svensk rätt och därmed vara direkt tillämpliga i förhållande till näringsidkare som är verksamma här. Förordningen innehåller däremot en skyldighet för medlemsstaterna att anta nation- ella bestämmelser angående sanktioner för överträdelse av förord- ningen (artikel 18). Det innebär att Sverige måste införa bestäm- melser om sanktioner för näringsidkare som underlåter att lämna information om onlineplattformen till konsumenter i enlighet med vad föreskrivs i förordningen. 
 308 
  
 SOU 2014:47 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 På liknande sätt som när det gäller sanktioner för näringsidkare som inte lämnar sådan information som föreskrivs i direktivet, bör detta ske genom att det marknadsrättsliga sanktionssystemet, för- utom bestämmelserna om marknadsstörningsavgift, görs tillämp- ligt. I den delen hänvisar vi till våra överväganden i avsnitt 12.15.5. 
 Bestämmelsen om sanktioner för näringsidkare som underlåter att lämna information om onlineplattformen enligt förordningen bör, på samma sätt som vi föreslår när det gäller sanktioner för underlåtelse att lämna information enligt direktivet, framgå av den nya lagen om alternativ tvistlösning (se avsnitt 12.24). 
 Enligt vår uppfattning bör det, i anslutning till sanktionsbestäm- melsen i den nya lagen, införas en bestämmelse av upplysnings- karaktär där det framgår att förordningen innehåller bestämmelser om informationsskyldighet för näringsidkare. Vi bedömer att en sådan bestämmelse krävs för att lagstiftningen ska bli tydlig och lättillämpad för de näringsidkare som berörs. 
  
 13.2.4 
  
 Kontaktpunkt för tvistlösning online 
  
 Förslag 
 : Genom tillägg till förordningen med instruktion för Konsumentverket, föreskrivs att verket ska vara kontaktpunkt enligt förordningen, och fullgöra de uppgifter som åligger en kontaktpunkt enligt denna. Uppgiften bör utföras av Konsument Europa. 
 Förordningen 
 Enligt artikel 7 i förordningen ska varje medlemsstat utse en kontakt- punkt för tvistlösning online och lämna dess namn och kontakt- uppgifter till kommissionen. Medlemsstaterna får enligt artikeln överlåta ansvaret för kontaktpunkterna för tvistlösning online till sina konsumentcentrum inom nätverket av europeiska konsument- centrum (ECC, i Sverige Konsument Europa), till konsument- organisationer eller till ett annat organ (artikel 7.1). 
 Av artikeln, i de delar den är relevant för svenska förhållanden, följer att kontaktpunkterna för tvistlösning online ska bistå vid lösning av tvister som rör klagomål som lämnas in genom online- plattformen. Det ska göra genom att bl.a. på begäran underlätta kommunikationen mellan parterna och det behöriga alternativa 
 309 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 SOU 2014:47 
  
 tvistlösningsorganet. Enligt artikeln kan det ske exempelvis genom att kontaktpunkten bistår vid inlämnande av klagomålet, lämnar allmän information till parterna och de alternativa tvistlösnings- organen om gällande konsumenträttigheter i samband med köpe- avtal eller tjänsteavtal i den medlemsstat där kontaktpunkten finns, lämnar information om hur onlineplattformen för tvistlösning online fungerar, informerar parterna om de förfaranderegler som tillämpas av aktuella alternativa tvistlösningsorgan, eller informerar den klagande parten om andra sätt att få rättelse om en tvist inte kan lösas genom onlineplattformen (artikel 7.2 a). 
 Enligt artikeln ska vidare kontaktpunkten på grundval av de praktiska erfarenheterna från fullgörandet av sina uppgifter vart- annat år lägga fram en verksamhetsrapport för kommissionen och medlemsstaterna (artikel 7.2 b). 
 Kontaktpunkterna ska också ingå i ett nätverk av kontaktpunkter som ska inrättas av kommissionen (artiklarna 7.5 och 7.6). 
 Tillämpning på svenska förhållanden 
 Eftersom förordningen innebär en skyldighet för medlemsstaterna att utse en kontaktpunkt för tvistlösning online, måste en sådan kontaktpunkt utpekas. 
 Konsument Europa, som är en självständig enhet hos Konsument- verket, erbjuder redan i dag personlig rådgivning till konsumenter vid handel över gränserna inom EU (samt Norge och Island). Konsument Europa är en del av nätverket European Consumer Centres Network  
 (ECC-Net) 
  (se avsnitt 5.3). I uppgifterna för Konsument Europa ingår bl.a. att lämna rådgivning till konsumen- ter angående olika juridiska möjligheter som finns för att lösa gränsöverskridande tvister på den europeiska marknaden. Vi har också föreslagit att Konsument Europa ska fullgöra uppgiften enligt direktivet att bistå konsumenter med att få tillgång till relevant alternativt tvistlösningsorgan vid gränsöverskridande tvister (se artikel 14 i direktivet och avsnitt 12.16). Konsument Europa bör därför också vara kontaktpunkt enligt förordningen. Detta bör framgå genom ett tillägg till förordningen (2009:607) med instruktion för Konsumentverket. Eftersom Konsument Europa är en enhet inom Konsumentverket, bör Konsumentverket pekas ut, även om avsikten är att Konsument Europa ska utföra uppgifterna. 
 310 
  
 SOU 2014:47 
  
 Kompletterande bestämmelser till förordningen 
  
 13.3 
  
 Ikraftträdande 
  
 Frågan om när de bestämmelser som föreslås för att komplettera förordningen ska träda i kraft, behandlas i kapitel 17. 
 311 
  
 14 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 14.1 
  
 Inledning 
  
 Sedan ARN inrättades som en försöksverksamhet 1968 har verk- samheten bedrivits i stort sett på samma sätt och med samma inriktning. De förändringar som har skett sedan starten är i princip att nämndens kompetensområde har utvidgats till att avse fler områden för tvistlösning och att möjligheten till grupptalan samt beslutsfattande i nämnd med utökad sammansättning och i plenum har tillkommit. 
 Förutom att föreslå åtgärder för att säkerställa att kraven i den nya  
 EU-lagstiftningen 
  uppfylls, har utredningen i uppdrag att i all- mänhet se över hur systemet för hantering av konsumenttvister utanför domstol, i synnerhet ARN:s verksamhet, bör utformas för att säkerställa att verksamheten är effektiv och att konsumenter har tillgång till ett smidigt och välfungerande tvistlösningsförfarande. 
 På senare tid har det skett förändringar i samhället som ställer högre krav på verksamheten vid ARN. Förutom de nyligen antagna  
 EU-rättsakterna 
  på området, handlar det bl.a. om att nya typer av produkter och försäljningsmetoder har utvecklats och de gräns- överskridande tvisterna har ökat. Detta har medfört att de ärenden nämnden prövar allt oftare är mer komplicerade och tidskrävande än tidigare. Dessutom har antalet ärenden hos ARN ökat de senaste åren. Under åren 2012 och 2013 ökade ärendetillströmningen med drygt 20 procent jämfört med 2011. Eftersom ARN 2011 införde en möjlighet för konsumenter att anmäla tvister på nämndens webbplats, drar vi slutsatsen att införande av möjligheten att anmäla tvister online starkt har bidragit till den ökade ärendetillström- ningen. Att kommunikationen med och mellan parterna numera 
 313 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 främst sker på elektronisk väg ställer också i övrigt nya krav på ARN:s verksamhet. Det är exempelvis nämndens erfarenhet att möjligheten att skicka in handlingar elektroniskt gör att mängden material i ärendena har ökat. Därutöver har den konsumentskydd- ande lagstiftningen, både nationellt och inom EU, utvecklats avse- värt sedan ARN inrättades. Det regelverk som tillämpas av nämn- den har blivit mer komplext och omfattande. Eftersom konsument- skyddet är ett prioriterat område inom EU, är det konsumenträtts- liga regelverket dessutom under ständig förändring. 
 Högre krav kommer också framöver att ställas på ARN:s verk- samhet genom de nya  
 EU-rättsakterna. 
  Det viktigaste området där ARN måste förbättras är i fråga om effektivitet. Enligt direktivet ska tvistlösningsorganen som huvudregel avgöra tvister inom 90 dagar från avslutad skriftväxling (se artikel 8 e och avsnitt 12.10.4). Bara för tvister som är mycket komplicerade får fristen förlängas. ARN avgör för närvarande ungefär hälften av ärendena inom 90 dagar efter avslutad skriftväxling. Generellt är det på de avdelningar där ärendena ofta är mer omfattande, såsom t.ex. bankavdelningen samt bostads- och försäkringsavdelningarna, som handläggnings- tiderna är längre. Även om direktivet tillåter att mycket komplice- rade ärenden tar längre tid än 90 dagar, kommer direktivet innebära att ARN måste avgöra fler ärenden än för närvarande inom 90 dagar. Direktivets genomförande innebär därmed att ärendehandläggningen vid ARN måste bli snabbare. 
 Vi förutser också att genomförande av de nya  
 EU-rättsakterna 
  kommer att medföra att fler tvister anmäls till ARN. Direktivet kräver till att börja med att ARN ska hantera tvister inom fler områden än för närvarande (se avsnitt 12.6.3 och 12.6.4) och att de beloppsgränser som tillämpas vid nämnden ska sänkas (se avsnitt 12.7.4). Direktivet innebär också att näringsidkare ska ge konsu- menter tydlig information om ARN, särskilt i tvistsituationer (se avsnitt 12.15). ARN kommer genom inrättande av den nya euro- peiska onlineplattformen, dessutom bli mer tillgänglig för anmäl- ningar vid gränsöverskridande tvister (se avsnitt 9.3). Förutom den nya  
 EU-lagstiftningen, 
  bedömer vi att de höjda ansökningsavgift- erna till allmän domstol, också kommer att bidra till att fler tvister anmäls till ARN (se avsnitt 10.8). 
 I det här avsnittet föreslår vi de åtgärder som vi bedömer vara nödvändiga för att effektivisera och förbättra ärendehandläggningen vid nämnden. Därutöver menar vi att även den interna organisa- tionen kommer att behöva stärkas för att ARN ska kunna hantera 
 314 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 det ökade antalet tvister, och samtidigt handlägga ärendena snabbare är i dagsläget. Syftet med våra förslag är att nämnden, i ännu högre utsträckning än för närvarande, ska utgöra ett effektivt, säkert och smidigt tvistlösningsalternativ för konsumenttvister och att direk- tivets krav på effektivitet i handläggningen ska kunna tillgodoses. 
 Utredningen kan konstatera att resultatet av ARN:s tvistlös- ande verksamhet (många anmälningar och avgjorda ärenden samt god efterlevnad av besluten) visar att ARN i huvudsak är välfunge- rande. Vår utgångspunkt är därför att några mer genomgripande förändringar inte behöver genomföras. Vi har därför sett över ARN:s verksamhet i syfte att identifiera de särskilda områden där tvistlösningen vid ARN kan förbättras och effektiviseras. I den här delen har utredningen fört fördjupade diskussioner dels med de experter och sakkunniga i utredningen med särskild erfarenhet från ARN, dels med flera av nämndens avdelningsordförande 
  
 1  
  
 och några externa föredragande. 
 Våra förslag kommer att leda till ökade kostnader för ARN:s verksamhet, men de närmare ekonomiska konsekvenserna berörs inte här, utan i kapitel 18. Som kommer att utvecklas där, menar vi att kostnadssökningarna för ARN måste finansieras genom ökade statliga anslag. 
 För en utförlig allmän beskrivning av ARN:s verksamhet, inklu- sive nämndens organisation, det förfarande som tillämpas, och be- stämmelser om nämndens sammansättning och beslutsförhet, hän- visar vi till kapitel 4. 
  
 14.2 
  
 Kort om hur den tvistlösande verksamheten vid ARN är organiserad 
  
 Nämnden är uppdelad i tretton avdelningar som prövar tvister inom olika sektorer. De konsumenttvister som inte avgörs genom kansli- beslut, avgörs vid ett sammanträde med en avdelning (12 § instruk- tionen). En avdelning är som huvudregel beslutsför när en ordför- ande och fyra intresseledamöter deltar (16 §). Nämndbeslut vid sammanträde fattas alltid efter föredragning (21 §). 
 I arbetsuppgifterna för ARN:s ordförande och vice ordförande ingår att som ordförande leda nämnsammaträden. Nämndens bered- 
  
 1  
 Vi har bjudit in alla ARN:s avdelningsordförande att lämna synpunkter på hur ARN:s verk- samhet kan effektiviseras och förbättras (se promemoria med frågor, Bilaga 4 till betänkan- det), och flera har bidragit med synpunkter till utredningen. 
 315 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 ningsjurister arbetar med att handlägga ärenden på kansliet och, efter viss tids anställning, föredrar de även ärenden på nämnd- sammanträden. 
 Behovet av ordförande och föredragande vid nämndsamman- trädena täcks inte av ARN:s interna personal, utan ARN är i stor utsträckning beroende av externa resurser för dessa arbetsuppgifter. För närvarande är cirka 20 personer engagerade som externa ord- förande (i ARN:s instruktion kallas dessa personer för avdelnings- ordförande, se vidare avsnitt 14.9.5 nedan) för att leda nämnd- sammanträden och cirka 50 som externa föredragande för att före- dra ärenden vid dessa. 
  
 14.3 
  
 Ökad effektivitet och kvalitet vid ärendehandläggningen 
  
 14.3.1 
  
 Kort om ett ärendes gång 
  
 Ett ärende hos ARN inleds genom att konsumenten anmäler ett klagomål. En beredningsjurist går då igenom ärendet och bedömer om tvisten kan prövas. Om tvisten faller utanför nämndens kompe- tens avvisas den. Om tvisten tas upp till prövning bedömer bered- ningsjuristen om klagomålet är komplett, eller om konsumenten behöver komplettera anmälan. Vid behov skickas begäran om kom- plettering till konsumenten. Konsumenten ska då svara inom tre veckor, annars avvisas ärendet. När klagomålet är komplett, skickas anmälan tillsammans med eventuella bilagor över till den närings- idkare som konsumenten har uppgett som sin motpart, och nämn- den begär att inom tre veckor, få in ett svar från denne. Närings- idkaren kan då skicka in ett svar och egen bevisning. Om närings- idkaren inte svarar inom den föreskrivna tiden, skickas en påmin- nelse om att svara inom 10 dagar. Om näringsidkaren inte heller inom denna tid ger in något svar, utgår nämnden från de uppgifter som anmälaren har lämnat och fattar beslut på grundval av dessa. Om näringsidkaren svarar, skickas svaret till anmälaren för eventu- ellt yttrande inom 2 veckor. Anmälaren kan då lägga till ytterligare uppgifter eller bevis om anmälaren så önskar. Näringsidkaren har sedan möjlighet att se och, vid behov, kommentera anmälarens even- tuella tillägg. Ansvarig beredningsjurist avgör därefter om ärendet kan anses färdigt för prövning av nämnden. I vissa fall kan ytter- ligare skriftväxling vara nödvändig. 
 316 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 I alla skeden av handläggningen kan ett ärende avvisas, om det visar sig att tvisten inte lämpar sig för nämndens prövning, exempel- vis på grund av att det behövs muntlig bevisning, eller tvisten blir alltför omfattande för att kunna hanteras av ARN. Ett ärende kan också när som helst avskrivas av nämnden, om konsumenten dra tillbaka sin anmälan eller parterna kommer överens. 
  
 14.3.2 
  
 Ärendehandläggningens kvalitet och effektivitet behöver förbättras 
  
 Någonting som tydligt har framförts av de experter och sakkunniga i utredningen med särskild erfarenhet från ARN är att förfarandet vid nämnden i allt högre grad de senaste åren har belastats av att ärendena ofta blir alltför omfattande. Den synpunkten har bekräf- tats även av flera av de avdelningsordförandena som utredningen har haft kontakt med. Enligt de uppfattningar som har framförts beror detta dels på att skriftväxlingen tenderar att bli alltför utdra- gen, dvs. att parterna ger in för många inlagor var, dels på att parter tenderar att ge in alltför omfattande skriftlig bevisning. Detta pro- blem gör sig gällande särskilt vad gäller tvister av mer komplicerad natur, främst tvister på områdena för bostad och motor. 
 Att ärendena vid nämnden har blivit allt mer omfattande medför att genomströmningstiderna ökar, eftersom det tar längre tid att förbereda varje ärende för avgörande, och färre ärenden kan avgöras på varje nämndsammanträde. I vissa fall måste ärenden som blivit för omfattande för nämndens prövning också avvisas i ett sent skede av handläggningen, ibland så sent som vid nämndsamman- trädet. Det händer också att ärenden som tas upp till prövning vid ett nämndsammanträde måste skickas tillbaka till kansliet för ytter- ligare handläggning, eftersom ärendet inte är färdigt för avgörande. 
 Att nämndens ärendehandläggning behöver bli mer effektiv fram- går även vid en granskning av statistik som ARN har tagit fram. Den visar att antalet avgjorda ärenden per internt anställd jurist har sjunkit under åren  
 2011–2013 
  jämfört med åren  
 2009–2010. 
  
 2 
  
 Av det ovan angivna framgår alltså att åtgärder behövs för att effektivisera nämndens beredning av ärenden och öka kvaliteten i handläggningen, särskilt med inriktning på att 
  
 2  
 År 2009 avgjordes 372 ärenden per juristårarbetskraft, år 2010 var siffran 367 per jurist- årarbetskraft, 2011 avgjordes 327 ärenden per juristårarbetskraft och motsvarande siffror för 2012 och 2013 var 291 respektive 274 ärenden. 
 317 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 motverka att ärendena blir mer omfattande än nödvändigt, 
  
 se till att ärenden som inte lämpar sig för nämndens prövning avvisas så tidigt som möjligt, och 
  
 säkerställa att ärenden som tas upp på nämndsammanträden är färdiga för avgörande. 
  
 I det följande föreslår vi de åtgärder som vi bedömer behövs för att uppnå en nödvändig effektivisering och förbättring av ARN:s ärende- handläggning. 
  
 14.3.3 
  
 Åtgärder för att förbättra ärendehandläggningens effektivitet och kvalitet 
  
 Handläggnings- och tidsplan i varje ärende samt information till parterna när ett ärende är färdigt för avgörande 
  
 Förslag 
 : Genom tillägg till ARN:s instruktion föreskrivs att ARN, om det inte bedöms som obehövligt, ska fastställa en handläggnings- och tidsplan i varje ärende och skicka den till parterna. 
 I ARN:s instruktion föreskrivs också att nämnden, när ett ärende är färdigt för avgörande, ska informera parterna om detta. Meddelandet bör också innehålla information om att skriftväx- lingen i ärendet är avslutad. 
 Som framgått ovan, har ett växande problem de senaste åren, sär- skilt efter att det infördes möjlighet för parter att ge in material till ARN elektroniskt, varit att ärendena tenderar att bli alltför omfatt- ande. För att komma till rätta med detta anser vi att ARN, i högre utsträckning än för närvarande, bör vidta aktiva åtgärder för att påverka parternas sätt att föra sin talan. 
 En första fråga i det här sammanhanget är om ARN bör ges möjlighet att formellt besluta att skriftväxlingen i ett ärende är av- slutad, och att parter inte får ge in något mer material. Som jäm- förelse kan nämnas att rättegångsbalken föreskriver sådana möjlig- heter vid handläggning av tvistemål i allmän domstol. Enligt rätte- gångsbalkens bestämmelser kan en tingsrätt förelägga en part att inom viss tid slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis han åberopar, om det är påkallat med hänsyn till hur parten utfört sin talan tidigare under målets handläggning. Efter att den föreskrivna 
 318 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 tiden har gått ut, får parten inte åberopa någon ny omständighet eller något nytt bevis, om han inte gör sannolikt att han har haft giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare (s.k. stupstocksföreläggande enligt 42 kap. 15 § rättegångsbalken). Även när det inte är påkallat särskilt med anledning av en parts processföring, får tingsrätten meddela parterna att förberedelsen vid en viss tidpunkt ska vara avslutad. I sådant fall får efter den tidpunkten en part bara åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis om parten gör sannolikt att han har haft giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare, eller målets prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån, om åberopandet tillåts (s.k. mjukt stupstocksföreläggande enligt 42 kap. 15 a § rättegångsbalken). 
 Som framhållits tidigare, är utredningens utgångspunkt att för- farandet vid ARN även i fortsättningen ska vara enkelt och smidigt, och att en formalisering av processen i möjligaste mån bör und- vikas. Vi menar att en möjlighet för ARN att formellt besluta att parter inte får ge in mer material i ett ärende, skulle riskera att ge upphov till processuella frågeställningar som skulle kunna tynga och fördröja förfarandet, och därför är just en sådan formalisering av processen som bör undvikas. För det första skulle det upp- komma frågor angående nödvändigheten av att i enskilda ärenden fatta beslut om avslutad skriftväxling. För det andra skulle nämn- den ändå inte alltid kunna borste från material som kommit in efter ett sådant beslut. Även om ARN:s beslut inte får rättskraft för parterna, kan förtroendet för nämnden nämligen bara upprätthållas om parterna ges en rimlig chans att se till att nämndens beslut fattas på materiellt riktiga grunder. Det skulle därför, i likhet med vad som gäller enligt rättegångsbalken, krävas att parter gavs möjlig- het att ge in ytterligare material eller ange nya omständigheter om de t.ex. haft giltig ursäkt att inte göra det tidigare. Även bedöm- ningar av om parter haft giltig ursäkt eller liknande skulle alltså aktualiseras, vilket också skulle riskera att fördröja förfarandet. 
 Mot hänsyn till det som nu har angetts, är det vår uppfattning att en möjlighet för ARN att formellt besluta att handläggningen i ett ärende är avslutad, sannolikt skulle tynga processen vid ARN i sådan utsträckning att någon effektivitetsvinst inte skulle uppnås. Vi förordar därför inte en sådan lösning. Däremot anser vi att den önskade effekten – att ARN ska utgöra ett effektivt och smidigt tvistlösningsalternativ i de ärenden som lämpar sig för nämndens prövning – bör kunna uppnås på andra sätt, som passar bättre för ARN:s arbetsformer och syfte. 
 319 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 Vi menar att ARN på ett mer aktivt sätt än för närvarande, bör kunna påverka parternas sätt att föra sin talan vid nämnden genom tydlig information. För att uppnå detta, föreslår vi till att börja med att ARN upprätta en handläggnings- och tidsplan i varje ärende, som skickas till båda parterna. Handläggnings- och tidsplanen, som ska vara standardiserad, bör kort beskriva de olika moment som ingår i en normal handläggning. Dessutom ska tider för handlägg- ningen av det specifika ärendet framgå. Parterna bör också uttryck- ligen göras uppmärksamma på vikten av att begränsa det material som ges in till nämnden och om risken för att ärendet avvisas om det blir alltför omfattande eller komplicerat. 
 Skyldigheten för nämnden att fastställa en preliminär handlägg- nings- och tidsplan i varje ärende och skicka den till parterna bör framgå i nämndens instruktion. Planen bör upprättas i ett inled- ande skede av handläggningen av ett ärende, men det bör vara upp till ARN att utveckla rutiner för när den ska skickas ut. Den när- mare tidpunkten när handläggnings- och tidsplan ska skickas ut bör därför inte regleras i instruktionen. Av den nya bestämmelsen bör det däremot framgå att en handläggnings- och tidsplan inte behöver skickas ut om det är obehövligt. Exempel på en sådan situation, är om det redan av anmälan framgår att ärendet ska avvisas. 
 När ärendet är klart för avgörande ska ARN också skicka ut information om detta och ange när ett beslut kan förväntas. Skyl- digheten att skicka ut sådan information följer också av direktivet (se avsnitt 12.10.4). I samband med det meddelandet, bör ARN också informera tydligt om att skriftväxlingen anses avslutad, för att därmed i möjligaste mån undvika att parter skickar in ytterligare material. 
 Tydligare information på webbplatsen 
  
 Bedömning 
 : ARN:s webbplats bör kompletteras med tydligare information om att ARN kan komma att avvisa tvister som är, eller under handläggningens gång blir, för omfattande eller komplicerade att utreda enbart genom skriftlig handläggning. 
 På nämndens webbplats lämnas redan tydlig och instruktiv infor- mation om bl.a. vilka tvister som nämnden inte prövar och den normala gången i ett ärende. Information ges också om att ARN 
 320 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 inte prövar ärenden som är alltför komplicerade eller som kräver muntlig bevisning. Denna information bör, enligt vår uppfattning, formuleras ännu tydligare. Informationen bör också kompletteras med specifik information om att ARN kan behöva avvisa tvister som inte lämpar sig för nämndens prövning på grund av att de är, eller under handläggningens gång blir, för omfattande eller kompli- cerade för att utreda enbart genom skriftlig handläggning, t.ex. för att parterna ger in alltför mycket material. 
 Ärenden som inte lämpar sig för prövning i ARN bör avvisas så tidigt som möjligt 
  
 Förslag 
 : Genom tillägg till ARN:s instruktion föreskrivs att om någon grund för avvisning uppkommer under handläggningen av ett ärende, ska ärendet avvisas så snart som möjligt. Häri- genom markeras att ärenden som blir alltför omfattande eller komplicerade för att prövas av ARN, ska avvisas i ett så tidigt skede som möjligt. 
 Naturligtvis kommer det, trots de åtgärder som vi föreslagit ovan, fortfarande finnas ärenden som under handläggningen blir så om- fattande eller komplicerade att de inte kan prövas av ARN. För att nämnden inte ska lägga onödiga resurser på att handlägga ärenden som sedan måste avvisas, är det viktigt att nämnden i ett så tidigt skede som möjligt uppmärksammar detta, och fattar beslut om avvis- ning så snart som möjligt. 
 Av våra överväganden i avsnitt 12.8.2, framgår att det med anled- ning av direktivets genomförande, införs en bestämmelse om att ARN ska avvisa ett ärende inom tre veckor från det att ärendet togs emot, om det redan av själva klagomålet framgår att ärendet inte kan prövas. Som också har angetts där, föreslår vi att det i ARN:s instruktion även införs en bestämmelse med den innebör- den att, om någon grund för avvisning uppkommer under senare under handläggningen av ett ärende, ska ärendet avvisas så snart som möjligt. Härigenom markeras att ärenden som blir alltför omfattande eller komplicerade för att de ska kunna prövas av ARN, ska avvisas i ett så tidigt skede av handläggningen som möjligt. 
 321 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 Dokumentation och översyn av handläggningsrutiner 
  
 Bedömning 
 : ARN bör dokumentera sina handläggningsrutiner på ett tydligt och transparent sätt. I samband därmed bör ARN se över hela handläggningskedjan. Några lagstiftningsåtgärder behövs inte i det här avseendet. 
 ARN har ingen tydlig dokumentation över sina rutiner för hand- läggning av ärenden. Som ett led i det kvalitetsarbete som, enligt vad vi angett ovan, behövs inom beredningsorganisationen, anser vi att ARN bör dokumentera sina handläggningsrutiner på ett tydligt och transparent sätt. Den sammanställningen bör kunna fungera som en handbok och behandla de överväganden som kan bli aktu- ella i olika skeden av handläggningen, med tydliga riktlinjer för hur ärendena vid ARN ska beredas. I samband med det arbetet bör ARN gå igenom hela handläggningskedjan och analysera hur hand- läggningen kan effektiviseras i varje led. 
 En synpunkt som särskilt har framförts till utredningen av flera av ARN:s avdelningsordförande, är att besluten ibland drar ut på tiden därför att vissa avdelningsordförande spenderar tid på att skriva mycket ingående och långa beslut. För att utveckla både effek- tiviteten i handläggningen och kvaliteten i besluten, anser vi att ARN bör bedriva ett effektiviseringsarbete tillsammans med avdelnings- ordförandena för att, i den mån det är möjligt, identifiera vilka slags beslut som i allmänhet kan skrivas kort, och i vilka fall som det kan finnas anledning att skriva mer utförliga avgöranden. Självklart skiljer sig ärendena åt beroende på vilka frågor som saken rör, men det är ändå vår bedömning, efter diskussioner med ARN:s avdelnings- ordförande, att effektivitetsvinster skulle kunna uppnås genom att ARN tog mer initiativ till en kontinuerlig dialog angående skriv- frågor. Slutsatser av diskussionerna bör också sammanfattas i doku- ment som är tillgängliga för såväl ARN:s interna medarbetare, som nämndens externa resurser. Detta är särskilt viktigt eftersom ARN har så många externa ordförande, och även föredragande, som kom- mer från olika verksamheter och inte deltar i ARN:s dagliga verk- samhet, och därför inte heller på något naturligt sätt har träffpunkter för sådana diskussioner. Särskilt mot den bakgrunden, är det vår upp- fattning att det kan finnas mycket effektivitet att vinna för ARN genom att använda kunskaperna hos de externa ordförandena för att komma fram till tydliga rekommendationer och fler standardskriv- ningar till vissa typer av beslut. 
 322 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 Sammanfattning – åtgärder för att öka effektivitet och kvalitet i ärendehandläggningen 
 Genom de åtgärder som vi har föreslagit ovan – handläggnings- och tidsplan i varje ärende, meddelande till parter att skriftväxlingen är avslutad när ett ärende är färdigt för avgörande och tydlig informa- tion på webbplatsen – bedömer vi att ARN kommer kunna mot- verka att ärendena blir mer omfattande än nödvändigt, utan att för- farandet kompliceras och tyngs genom formella beslut. 
 ARN:s resurser bör vidare koncentreras till de ärenden som lämpar sig för nämndens prövning. Detta markeras genom att det uttryckligen föreskrivs i ARN:s instruktion att tvister bör avvisas så snart som möjligt om det uppkommer grund för avvisning, exem- pelvis att ärendet blir för omfattande för att prövas inom ramen för nämndens skriftliga handläggning. 
 Ytterligare effektivisering bör vidare kunna uppnås genom att ARN, enligt vårt förslag, tydligt dokumenterar och ser över sina handläggningsrutiner. 
 Syftet med ARN, som ett smidigt och effektivt tvistlösnings- alternativ, kommer genom dessa åtgärder att bli tydligare och kunna uppnås i högre utsträckning än för närvarande, utan att förfarandet tyngs av formella regler. 
  
 14.4 
  
 Förstärkt intern organisation 
  
 14.4.1 
  
 Inledning 
  
 Som vi har angett ovan, är förbättrade handläggningsrutiner en nödvändig, men inte tillräcklig åtgärd för att säkerställa att ARN ska kunna hantera den ökade ärendetillströmningen som förväntas, och samtidigt uppnå en effektivare tvistlösning. För att ARN, i ännu högre utsträckning än för närvarande, ska utgöra ett smidigt och högkvalitativt tvistlösningsalternativ för konsumenttvister, och upp- fylla direktivets krav på effektivitet i handläggningen, bedömer vi att det också krävs en förstärkning av ARN:s interna organisation. 
 323 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 14.4.2 
  
 Fler internt anställda beredningsjurister 
  
 Förslag 
 : ARN ges ökade anslag för att anställa ytterligare interna beredningsjurister och därmed minska beroendet av externa jurister som föredragande vid nämndsammanträden. 
 ARN är i stor utsträckning beroende av externa jurister som föredragande 
 Enligt uppgift från ARN fungerar systemet med de externa avdel- ningsordförandena väl, och nämnden har inga problem att rekry- tera eller bemanna sammanträden med ordföranden. Däremot har nämnden stora svårigheter att rekrytera, och framförallt bemanna, sammanträdena med externa föredragande. 
 Under åren 2012 och 2013 höll nämnden 270 respektive 263 sam- manträden. För närvarande täcks bara runt 40 procent av de plane- rade sammanträdena av interna beredningsjurister som föredrag- ande. För resterande sammanträden behöver alltså nämnden anlita externa föredragande. Under 2013 fick inte mindre än 52 planerade sammanträden ställas in eller skjutas upp. En av orsakerna var att det inte fanns tillräckligt många färdigberedda ärenden, men den största anledningen var att det inte gick att engagera tillräckligt många externa föredragande till sammanträdena. 
 Externa föredragande har, särskilt på senare tid, framfört till ARN att arbetet med att förbereda ärenden för avgörande vid nämndsammanträde ofta är alltför arbetskrävande i förhållande till det arvode som betalas ut (4 000 kronor per sammanträde). En annan synpunkt som har framförts är att de flesta kvalificerade jurister har en pressad arbetssituation på sina ordinarie arbetsplatser, och därför har svårt att hinna med det extra arbetet som extern före- dragande i ARN. Som externa föredragande rekryteras i princip bara jurister som är under eller har avslutat domarutbildningen. 
 För att underlätta arbetet för de externa föredragandena på bostadsavdelningen, minskade nämnden under förra året antalet ärenden per sammanträde. Det hjälpte inte fullt ut, eftersom det minskade antalet ärenden per sammanträde i sin tur ledde till att fler sammanträden behövdes. 
 324 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 Fler internt anställda beredningsjurister – minskat beroende av externa föredragande 
 Enligt utredningen är det tydligt att ARN:s verksamhet är alltför beroende av externa föredragande. Svårigheten att bemanna samman- trädena med externa föredragande gör verksamheten sårbar och svårförutsägbar, och leder till längre handläggningstider. Dessutom lägger nämnden ner mycket arbete på att planera och engagera leda- möter till sammanträden, vilket är arbete som måste göras om när sammanträden ställs in. 
 För att säkerställa att konsumenter har tillgång till effektiv tvist- lösning enligt vad direktivet kräver och regeringen eftersträvar, anser utredningen att ARN måste ges förutsättningar att anställa fler interna beredningsjurister, för att kunna bemanna en större del av nämndsammanträdena med interna beredningsjurister som före- dragande. Det kommer att innebära att ARN:s kostnader för externa föredragande minskar, men kommer ändå att innebära en totalt sett ökad kostnad för nämnden, eftersom internt anställda jurister på heltid kostar mer än externa jurister som anlitas som föredragande till särskilda sammanträden. ARN måste alltså ges ökade anslag för att finansiera rekrytering av ett antal ytterligare interna berednings- jurister. 
 Förutom att ARN behöver fler interna beredningsjurister för att undvika inställda sammanträden och därmed korta handläggnings- tiderna, kommer ytterligare beredningsjurister att behövas för att möta den ökade ärendetillströmning som förväntas bl.a. med anled- ning av direktivets genomförande. Frågan om hur många ytterligare interna beredningsjurister som ARN totalt kan behöva framöver behandlas därför i ett sammanhang i kapitel 18 nedan. 
  
 14.4.3 
  
 Ytterligare en vice ordförande vid ARN 
  
 Förslag 
 : För att ARN ska kunna förbättra ärendehandläggning- ens effektivitet och kvalitet, ges nämnden ökade anslag för att anställa ytterligare en vice ordförande. Ändringar i förordningen med ARN:s instruktion behövs. 
 Som framgått ovan, föreslår utredningen att nämnden ska få ökade anslag för att anställa fler interna beredningsjurister. Fler bered- ningsjurister är enlig vår bedömning en nödvändighet för att bl.a. 
 325 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 minska behovet av externa föredragande vid nämndsammanträden och därmed öka effektiviteten genom att säkerställa att färre nämnd- sammanträden måste ställas in. Enligt vår erfarenhet och bedöm- ning är fler interna beredningsjurister däremot inte en tillräcklig åtgärd för att generellt förbättra effektiviteten och kvaliteten i själva ärendehandläggningen. Det krävs därutöver att rutiner och arbetssätt inom beredningsorganisationen kontinuerligt ses över och utvecklas, för att handläggningen av ärenden ska kunna fungera effektivt och ge tvistlösning av hög kvalitet. Enligt vår bedömning behöver ARN avsätta mer resurser för att driva och utveckla rutiner i handläggningen och ge beredningsjuristerna en högre grad av kvalificerat och kontinuerligt ledarskap i sitt dagliga arbete än för närvarande. Utredningens experter med särskild erfarenhet av ARN har bekräftat den uppfattningen. 
 Den som för närvarande har ansvar för beredningsorganisa- tionen vid ARN, inklusive det systematiska kvalitetsarbetet inom beredningsenheten, är nämndens vice ordförande. Samtidigt har vice ordföranden även personalansvar för beredningsjuristerna, vilket innefattar ansvar för systematiskt arbetsmiljöarbete samt kompetensutveckling. För närvarande är det därför i stor utsträck- ning de tre områdesansvariga beredningsjuristerna som ger de övriga beredningsjuristera stöd i det dagliga arbetet med handläggning av ärenden. 
 Mot den bakgrunden, är det vår uppfattning att ARN:s organi- sation, utöver fler interna beredningsjurister, även behöver förstär- kas med ytterligare en högre juristtjänst. Vi menar att det är nöd- vändigt för att ARN ska ha förutsättningar att utveckla kvalitets- arbetet inom beredningsorganisationen, samt kontinuerligt leda och ge stöd åt beredningsjuristerna. Vi föreslår därför att ARN ges möjlighet att anställa ytterligare en högre juristtjänst. För att ge befattningen rätt tyngd, anser vi att den bör inrättas i form av en tjänst som vice ordförande, och att den person som rekryteras till tjänsten därmed ska ha erfarenhet som domare (se 26 § i ARN:s instruktion). Nämnden kommer då framöver kommer att ha en ordförande och två vice ordförande. 
 Enligt vår mening är det lämpligt att ARN – ytterst nämndens ordförande – får utveckla och bestämma de närmare uppgifterna för och arbetsfördelningen mellan de vice ordförandena, liksom uppdelningen mellan vice ordförandena och nämndens ordförande. 
 Som utvecklas vidare i kapitel 18 (avsnitt 18.3.3) är det nödvän- digt att tillföra ARN ökade anslag för att nämnden ska kunna 
 326 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 anställa ytterligare en vice ordförande. Eftersom ARN:s instruk- tion förutsätter att det finns en vice ordförande vid nämnden, behövs det även vissa ändringar i instruktionen. 
  
 14.5 
  
 Sammansättning och beslutsformer 
  
 Bedömningar och förslag 
 : Några ändringar bör inte vidtas när det gäller formerna för ARN:s beslut i nämnd eller i plenum. Nämndens instruktion ändras däremot så att kanslibeslut ska kunna fattas utan föredragning i enklare ärenden och ärenden där näringsidkaren inte har yttrat sig, 
 ARN bör arbeta mer aktivt för att utnyttja möjligheten att avgöra enklare ärenden genom kanslibeslut, när det är lämpligt. Någon särskild föreskrift i instruktionen är inte nödvändig i detta avseende. 
  
 14.5.1 
  
 Kort om nämndens sammansättning och beslutsformer 
  
 Nämnden kan avgöra tvister på olika sätt beroende på ärendets art. Huvudregeln är att konsumenttvister avgörs efter föredragning vid sammanträde med avdelning (11 § instruktionen). Sådana avgöran- den kallas  
 nämndbeslut 
 . En avdelning är som huvudregel beslutsför när en ordförande och fyra intresseledamöter deltar. Av de leda- möter som företräder konsument- och näringsidkarintressen ska lika många delta från vardera sidan. En avdelning kan även vara beslutför med en ordförande och två andra ledamöter, om inte någon av ledamöterna begär att fyra ledamöter ska delta (16 § första stycket). Avgöranden i denna mindre sammansättning tillämpas undantagsvis och främst när någon ledamot har fått plötsligt för- hinder eller med kort varsel anmält jäv. 
 När det är av särskild betydelse för nämndens rättstillämpning eller tvisten annars är av större vikt får tvisten avgöras genom beslut av nämnd i utökad sammansättning (16 § andra stycket). En avdel- ning i utökad sammansättning är beslutför med ordföranden eller vice ordföranden, två avdelningsordföranden och fyra intresseleda- möter. Om både ordföranden och vice ordföranden deltar, ska endast en avdelningsordförande delta. Fler än sju ledamöter får inte delta. Även vid avgörande på stor avdelning gäller att konsument- 
 327 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 och näringsidkarintressen ska vara företrädda med lika många leda- möter. 
 En tvist får också avgöras genom plenibeslut om den är av prin- cipiell betydelse och det samtidigt är angeläget med hänsyn till behovet av en enhetlig rättstillämpning (18 §). Plenum består av nämndens ordförande och vice ordförande, avdelningsordföran- dena och de övriga ledamöterna på den avdelning dit tvisten hör. Nämnden är beslutför i plenum när ordföranden eller vice ordföran- den, minst två tredjedelar av avdelningsordförandena och minst fyra intresseledamöter är närvarande. Av de ledamöter som före- träder konsument- och näringsidkarintressen ska lika många delta från vardera sidan. Det är nämndens ordförande som beslutar om ett ärende ska avgöras i plenum. 
 Nämndbeslut och beslut som fattas i plenum avgörs alltid efter föredragning (21 §). 
 En tvist kan också avgöras av nämndens ordförande eller vice ordförande, om ärendet är av enkel beskaffenhet eller om närings- idkaren inte har yttrat sig i ärendet. Nämndens ordförande och vice ordförande får också besluta att avvisa och avskriva ärenden. I den omfattning som bestäms i arbetsordningen eller särskilda beslut får även andra tjänstemän, t.ex. nämndens verksjurist, interna berednings- jurister samt avdelningsordföranden och föredragande, avgöra enklare ärenden, och ärenden där näringsidkaren inte har yttrat sig, samt fatta beslut om avvisning och avskrivning. Beslut av detta slag, dvs. beslut som inte fattas vid sammanträde på avdelning, kallas kanslibeslut (17 §). 
 Huvudregeln är att även kanslibeslut avgörs efter föredragning. Det innebär att två personer alltid måste vara involverade i beslutet 
 – en som föredragande och en som beslutsfattare. Beslut i ärenden av enkel beskaffenhet eller där näringsidkaren inte har yttrat sig, ska alltid fattas efter föredragning (21 § jämfört med 17 §). Kravet på föredragning i dessa fall gäller oavsett om beslutet fattas av ord- föranden, vice ordföranden, en avdelningsordförande eller annan tjänsteman med delegation. Bara avvisnings- och avskrivningsbeslut får, enligt nuvarande ordning, fattas utan föredragning. 
 328 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 14.5.2 
  
 Formerna för nämndbeslut och beslut i plenum är ändmålsenliga 
  
 När det gäller ARN:s beslutsfattande i nämnd, har ingenting annat framkommit under utredningens arbete än att den nuvarande ord- ningen fungerar väl. 
 När det gäller avgörande av konsumenttvister vid nämndsam- manträde, har vi övervägt om det är nödvändigt att behålla huvud- regeln angående sammansättning – dvs. att nämnden som huvud- regel består av en ordförande och fyra intresseledamöter. I den frågan har vi rådgjort särskilt med ARN:s avdelningsordförande. Det har då varit stor enighet kring att nämndens normala samman- sättning är viktig för att nämnden ska ha den breda sakkunskap och erfarenhet som i många fall krävs för att fatta ett välgrundat beslut samt att sammansättningen är av stor betydelse för det allmänna förtroendet för ARN. Även utredningens experter och sakkunniga med särskild erfarenhet av ARN har bekräftat den uppfattningen. Samtidigt har det framförts att det är viktigt att ARN får behålla möjligheten att fatta beslut vid sammanträde med mindre samman- sättning, dvs. en ordförande och två andra ledamöter, om någon ledamot plötsligt får förhinder eller en jävssituation uppstår. 
 Mot den bakgrunden är det utredningens uppfattning att huvud- regeln för ARN:s sammansättning vid avgörande av tvister vid nämndsammanträde – en ordförande och fyra intresseledamöter – bör bestå, liksom möjligheten att fatta beslut med en ordförande och två intresseledamöter, om inte någon av ledamöterna begär att fyra ledamöter ska delta. 
 Vi anser vidare att även möjligheten att fatta beslut i utökad sammansättning bör behållas, så att nämndens avgörande i principi- ellt viktiga frågor kan ges en större tyngd. 
 En fråga som väckts i utredningen är om möjligheten för nämn- den att fatta beslut i plenum bör avskaffas. De synpunkter som har framförts är att institutet är administrativt krångligt och bara har behövt användas ett fåtal gånger, nu senast i början av 2000 talet, samt att det därför bör vara tillräckligt att nämnden kan fatta beslut i utökad sammansättning. Utredningen har ändå kommit fram till att pleniinstitutet och möjligheten att avgöra tvister i utökad sam- mansättning fyller olika funktioner, och att det är viktigt att nämn- den i förekommande fall kan säkerställa en enhetlig rättstillämp- ning genom plenum. Möjligheten att avgöra tvister i plenum tynger 
 329 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 inte heller handläggningen eftersom den tillämpas så sällan. Den bör därför enligt vår uppfattning finnas kvar i oförändad form. 
 Några ändringar behöver alltså inte vidtas när det gäller form- erna för ARN:s beslut i nämnd och i plenum. Här ska bara nämnas att det förhållandet att ARN får två vice ordförande istället för en, har viss betydelse för instruktionens bestämmelser om sammansätt- ning och beslutsförhet vid nämnd i utökad sammansättning (16 § andra stycket) och i plenum (18 §). För beslutsförhet vid samman- träde med nämnd i utökad sammansättning, anser vi att det fortfar- ande ska vara tillräckligt att en vice ordföranden deltar. Vi föreslår därför ingen saklig ändring av reglerna för beslutsförhet i den delen. Däremot anser vi att huvudregeln för avgörande i plenum bör vara att båda vice ordförandena deltar i avgörandet (18 § tredje stycket). Nämnden ska samtidigt, liksom enligt nuvarande ordning, vara beslutsför i plenum när ordföranden, en av de vice ordföran- Small, minst två tredjedelar av avdelningsordförandena och minst fyra andra ledamöter är närvarande (18 § fjärde stycket). 
  
 14.5.3 
  
 Kanslibeslut i enklare ärenden utan föredragning 
  
 Som nämnts ovan kan kanslibeslut i avvisnings- och avskrivnings- frågor fattas utan föredragning. Däremot ska beslut i ärenden av enkel beskaffenhet eller där näringsidkaren inte har yttrat sig, alltid fattas efter föredragning (21 § instruktionen). Kravet på föredrag- ning i dessa fall gäller oavsett om beslutet fattas av ordföranden, vice ordföranden, en avdelningsordförande eller annan tjänsteman med delegation. Kravet innebär att två personer alltid måste vara involverade i ett sådant beslut, en som föredragande och en som beslutsfattare. Från ARN:s sida har det framförts önskemål om att nämndens instruktion ska ändras så kanslibeslut i enklare ärenden, eller där näringsidkaren inte har svarat, ska kunna fattas utan före- gående föredragning. Nämnden har framfört att kravet på föredrag- ning när det gäller ärenden av enkel beskaffenhet eller där närings- idkaren inte har yttrat sig gör att handläggningen av kanslibesluten blir onödigt tungrodd. 
 Utredningen konstaterar att rådmän, tingsfiskaler och även tings- notarier i domstol i vissa fall på egen hand kan avgöra enklare tviste- mål på grundval av skriftlig handläggning. Kravet på föredragning av kanslibesluten i enklare ärenden vid ARN framstår mot den bakgrunden som förlegat. 
 330 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 För att öka ARN:s möjlighet till effektivt beslutsfattande anser vi, mot ovan angiven bakgrund, att nämndens instruktion bör ändras så att kanslibeslut i enklare ärenden, eller där näringsidkaren inte har yttrat sig, kan fattas utan föredragning. ARN ska även fortsätt- ningsvis genom beslut i arbetsordning eller genom förordnande i enskilda fall, styra över vilka interna jurister och externa föredrag- ande som delegeras beslutanderätt i sådana ärenden. I de besluten ska nämnden också kunna bestämma om beslut kan fattas med eller utan föredragning. 
  
 14.5.4 
  
 Åtgärder för att säkerställa att enklare ärenden avgörs genom kanslibeslut 
  
 En synpunkt som framförts till utredningen av flera av ARN:s externa resurser, är att en del enklare ärenden går upp för avgör- ande vid nämndsammanträden, trots att de i stället bör kunna av- göras genom kanslibeslut. Även utredningens experter med särskild erfarenhet av ARN har bekräftat den bilden. 
 Av de ärenden som avgörs i sak av nämnden, avgörs drygt dubbelt så många genom nämndbeslut som genom kanslibeslut. 
  
 3  
  
 Med hän- syn till det stora antalet ärenden som kräver avgörande vid nämnd- sammanträde, är det viktigt att möjligheten att fatta kanslibeslut i enklare ärenden utnyttjas. Samtidigt är det viktigt att ta i beaktande att ett nämndbeslut, där konsument- och näringsidkarintressena är representerade av ledamöter med särskild sakkunskap, har större dignitet i förhållande till parterna än ett kanslibeslut. Mot den bak- grunden, anser vi att huvudregeln i fortsättningen, liksom i dag, bör vara att avgörande av ARN sker genom nämndbeslut. Ändå menar vi att ARN bör arbeta mer aktivt än för närvarande för att säker- ställa att ärenden som är av enklare natur avgöras genom kansli- beslut. 
 Vårt förslag att kanslibeslut i enklare ärenden ska kunna fattas utan föredragning, bör medföra att beredningsjuristerna får mer tid till kanslibesluten, eftersom bara en person i många fall kommer att behöva vara involverad i sådana beslut. Även förslaget om att ARN ska få anställa en extra vice ordförande som bl.a. ska stötta bered- ningsjuristerna i deras arbete, bör bidra till att beredningsjuristerna 
  
 3  
 2013 avvisades 28 procent av de ärenden som anmäldes till nämnden och 19 procent avskrevs. Av de ärenden som prövades i sak, avgjordes 15 procent genom kanslibeslut, och 38 procent på nämndsammanträde. Fördelningen mellan de olika bestlutstyperna har varit i princip densamma under senast föregående åren. 
 331 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 kan få mer stöd när det gäller att avgöra vilka ärenden som är lämpliga för kanslibeslut. 
 Mot ovan angiven bakgrunden anser vi inte att det behövs någon särskild åtgärd eller bestämmelse i ARN:s instruktion för att säker- ställa att möjligheten att fatta kanslibeslut utnyttjas när det är lämp- ligt. 
  
 14.6 
  
 Aktiv förlikningsverksamhet 
  
 Förslag och bedömning 
 : I ARN:s instruktion införs en bestäm- melse om att nämnden ska verka för att parterna uppnår en sam- förståndslösning, om det inte bedöms som olämpligt med hän- syn till ärendets karaktär. 
 I instruktionen ska också framgå att ARN som huvudregel ska avskriva ett ärende om parterna kommer överens, men att ARN också kan ge en rekommendation i enlighet med parternas överenskommelse, om parterna är överens om det. 
 Möjligheten att få arbeta med förlikningsverksamhet kom- mer att utgöra ett omväxlande och utvecklande inslag i arbetet som beredningsjurist vid ARN, vilket i sig gagnar en effektiv och högkvalitativ verksamhet. 
  
 14.6.1 
  
 Bakgrund 
  
 När ARN inrättades skulle nämndens personal verka för en för- likning mellan parterna (SOU 1978:40 s. 42). Om det fanns anled- ning att anta att en uppgörelse skulle kunna träffas i ärendet tog den ansvarige handläggaren kontakt med parterna per telefon för att försöka förlika dem (SOU 1978:40 s. 45 och 176). Denna ord- ning behölls när ARN:s verksamhet permanentades och nämnden blev en egen myndighet. Av nämndens ursprungliga instruktion (SFS 1980:872) framgick uttryckligen att kansliet skulle lämna råd till allmänheten och andra och därvid i lämplig omfattning verka för en förlikning mellan parterna. Nämndens direktrådgivning till enskilda konsumenter avvecklades genom en ändring i instruk- tionen, som trädde i kraft den 1 juli 1986 (SFS 1986:628). Bakgrun- den var riksdagens beslut om inriktningen av konsumentpolitiken på (se prop. 1985/86:121 s. 64). Syftet var att denna uppgift skulle decentraliseras att skötas av den kommunala konsumentvägled- 
 332 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 ningen. Medan nämndens uppgift att lämna råd till allmänheten avvecklades år 1986, kvarstod uppgiften att verka för förlikning mellan parterna. Denna verksamhet gick till så att handläggaren under ärendets beredning försökte förlika parterna i de fall som det fanns anledning att anta att en uppgörelse skulle kunna träffas. Upp- giften för nämndens kansli att verka för förlikning mellan parterna togs bort genom förordningen (1988:1583) med instruktion för Allmänna reklamationsnämnden, som trädde i kraft den 1 januari 1989. 
 År 2007 föreslog ARN i en promemoria till Justitiedepartemen- tet bl.a. att det skulle föras in en skyldighet i nämndens instruktion att verka för förlikning, om det fanns anledning att anta att part- erna skulle kunna lösa tvisten i samförstånd. Förslaget skickades ut på remiss och fick blandade reaktioner av remissinstanserna. Depar- tementet valde att inte gå vidare med förslaget. 
 Sedan 1989 har alltså uppgiften att verka för en förlikning mellan parterna inte uttryckligen ingått i ARN:s uppgifter. Det finns i och för sig inget som hindrar att kansliet tar kontakt med parterna för att försöka få dem att nå en lösning i godo, men detta görs relativt sällan. Enligt uppgift från ARN prioriteras inte detta, eftersom det inte ingår i nämndens uppgifter. 
  
 14.6.2 
  
 ARN bör ges i uppgift att verka för förlikning 
  
 ARN är, och ska fortsätta att vara, ett effektivt och attraktivt alter- nativ till domstol. Verksamheten syftar till att bereda konsumenter möjligheten att få sina tvister prövade på ett enkelt, snabbt och rättssäkert sätt. Även om det inte är det direkta syftet med verk- samheten, gagnas också näringsidkarna av att konsumenttvister kan lösas av nämnden. 
 I allmän domstol gäller att rätten ska verka för att parterna förliks eller på annat sätt uppnår en samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständig- heter (42 kap. 17 § rättegångsbalken). Skyldigheten för domstolen att verka för förlikning inskärptes genom en lagändring 2011. I för- arbetena till den nuvarande bestämmelsen framhöll regeringen att parter som har hamnat i tvist med varandra i allmänhet har mycket att vinna på att lösa tvisten på frivillig väg. Regeringen angav sär- skilt att en förlikning kan spara parterna både tid och pengar i för- hållande till en domstolsprocess, och att parterna också kan känna 
 333 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 sig mer tillfreds med och acceptera en lösning som de själva har haft inflytande över, än en dom. Vidare framhöll regeringen att även samhället har mycket att vinna på att uppmuntra parter att söka en frivillig lösning på sin tvist, bl.a. genom att domstolarna då i större utsträckning kan lägga resurser på mål där det saknas förut- sättningar för parterna att komma överens. 
 Vi menar att parter i ARN gagnas på samma sätt som i domstol av att de i samförstånd kan finna en lösning på tvisten. Många parter gör också det, även utan nämndens aktiva inblandning. De senaste åren har cirka 19 procent av alla tvister som anmäls till ARN skri- vits av, vilket till övervägande del har berott på att parterna träffat en överenskommelse. 
  
 4 
  
 Även om en del parter kommer överens under ARN:s handlägg- ning, utan inblandning från nämnden, framstår det som rimligt och ändamålsenligt att konsumenter som väljer att vända sig till ARN i stället för till domstol, ska kunna få hjälp även vid ARN med att uppnå en lösning i godo, om det finns förutsättningar för det. Om fler parter kommer överens under handläggningen, minskar också antalet ärenden som behöver avgöras vid nämndsammanträden. På så sätt kan ARN:s resurser koncentreras till de ärenden där de verk- ligen behövs. 
 Erfarenheterna från förlikning av konsumenttvister är också goda i de övriga nordiska länderna. Finska Konsumenttvistenämnden arbetar aktivt med förlikningsförsök och förliker cirka  
 20–25 
  pro- cent av alla anmälda ärenden. I Norge ingår medling som ett obliga- toriskt moment innan tvister prövas i Forbrukertvistutvalget. Danska Forbrugerklagenævn bedriver också aktiv förlikningsverksamhet, och förliker cirka 40 procent av de ärenden som anmäls till nämnden. Även flera andra länder i Europa använder i stor utsträckning med- ling som ett sätt att lösa konsumenttvister. Exempelvis i Belgien och Frankrike, som i och för sig har tvistlösningssystem som skiljer sig avsevärt från det svenska, används medling inom många sektorer som det främsta utomrättsliga tvistlösningsalternativet i konsument- förhållanden. 
 Vi anser, med hänsyn till det ovan angivna, att ARN bör ges i uppdrag att i viss utsträckning verka för att parter i ärenden vid nämnden kommer överens på frivillig väg. När det gäller de när- mare formerna för hur förlikningsverksamheten ska bedrivas, gör vi följande överväganden. 
  
 4  
 ARN:s årsredovisningar för 2012 och 2013, s. 6 respektive 7. 
 334 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 Det skriftliga förfarandet hos ARN innebär att en regelrätt för- likningsdiskussion inte kan komma till stånd lika lätt som i tings- rätt, där man i allmänhet håller minst en muntlig förberedelse där parterna närvarar, personligen eller genom ombud. Att införa möj- lighet till förlikningssammanträde skulle kräva väsentligt ökade resurser, riskera att minska effektiviteten och ligga alltför långt från ARN:s ordinarie arbetsformer med skriftlig handläggning. För- likningsviljan bör i stället som huvudregel undersökas av en bered- ningsjurist via telefon. Även  
 e-post 
  bör kunna användas i vissa fall, särskilt som ett komplement efter det att en telefonkontakt först tagits. I den mån det finns intresse från parternas sida, bör en effek- tiv diskussion rörande möjligheterna för parterna att göra upp i godo kunna uppnås på det sättet. 
 Samtidigt får förlikningsverksamheten vid ARN inte ta för mycket tid och resurser i anspråk. Om nämnden, utifrån ärendets karaktär, bedömer att utsikterna till förlikning är små, bör ARN inte behöva lägga någon tid på förlikningsförsök. Ett exempel på en situation där det inte är lämpligt för ARN att verka för en överenskommelse mellan parterna, är om det framgår att ärendet rör en principiellt viktig fråga där ett avgörande kan vara av nytta. Ett annat sådant fall skulle kunna vara om ARN ser att ansökan bör avvisas, exem- pelvis för att ärendet kräver muntlig bevisning och därför inte läm- par sig för nämndens prövning. 
 Mot ovan angiven bakgrund anser vi att det i ARN:s instruktion bör införas en bestämmelse om att nämnden ska verka för att part- erna uppnår en samförståndslösning, om det inte bedöms som olämpligt med hänsyn till ärendets karaktär. Vi bedömer att detta kommer att vara en viktig del i att öka effektiviteten vid ARN. Inte minst för att fler uppgörelser på frivillig väg, kommer att minska antalet tvister som behöver avgöras vid nämndsammanträdena. Här vill vi också särskilt påpeka att tvister rörande mindre värden, enligt vår erfarenhet och bedömning, i många fall kan lämpa sig väl för överenskommelser i godo. Uppdraget att verka för att parterna kommer överens är därför viktigt även med tanke på att vi föreslår att beloppsgränserna för prövning av ärenden vid ARN ska sänkas (se avsnitt 12.7.4). 
 När det gäller hur förlikningsförhandlingarna ska gå till bör, lik- som i domstol, förlikningsförsöken från nämndens sida utföras efter handläggarnas goda omdöme. Det är viktigt att kontakterna med parterna utförs på ett sådant sätt att nämndens opartiskhet inte kan ifrågasättas och att parterna aldrig känner sig pressade att ingå för- 
 335 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 likning. Nämnden bör i övrigt ha frihet att bestämma de närmare ramarna för förlikningsverksamheten och anpassa försöken efter förutsättningarna i de enskilda fallen. 
  
 14.6.3 
  
 Efter uppnådd förlikning avslutas ärenden genom avskrivning eller rekommendation 
  
 När det gäller hur ärenden vid ARN ska avslutas i de fall parterna uppnår en överenskommelse, har utredningen övervägt om part- erna bör ha möjlighet att ansöka om att göra överenskommelsen verkställbar. En sådan möjlighet till verkställbarhetsförklaring finns för parter som anlitar medlare (se 7 § i lagen (2011:860) om med- ling i vissa privaträttsliga tvister). Flera skäl talar enligt vår uppfatt- ning mot en sådan lösning. För det första skulle det framstå som orimligt att förlikningar inför nämnden skulle kunna göras verk- ställbara, med tanke på att nämndens beslut i övrigt saknar rätts- verkan. En möjlighet till verkställbarhetsförklaring skulle dessutom kunna verka återhållande på näringsidkares förlikningsvilja. En konsument som ansökte om tvångverkställighet av ett förliknings- beslut från ARN skulle vidare mot sin vilja kunna dras in i ett dom- stolsförfarande om näringsidkaren motsatte sig kravet. Samman- fattningsvis finns det enligt utredningen starka skäl mot att föreslå ett system med verkställbarhetsförklaring av förlikningsöverens- kommelser vid ARN. 
 I stället bör det, enligt vår bedömning, i de flesta fall vara mest ändamålsenligt att handläggaren vid nämnden sammanfattar parter- nas överenskommelse skriftligen och skickar sammanfattningen till parterna, och samtidigt upplyser dem om att ärendet kommer att avskrivas om de inte hör av sig inom en viss tid. En sådan ordning tillämpas t.ex. i Danmark och Finland, med goda erfarenheter. Om parterna inte invänder mot nämndens sammanfattning av deras överenskommelse, och ärendet vid ARN avskrivs kommer den överenskommelsen, liksom ARN:s avgöranden i övrigt, inte att vara verkställbar eller ha någon annan processuell rättsverkan i förhållande till parterna. Däremot kan nämndens sammanfattning komma att utgöra ett bevis för avtalsrättslig bundenhet om närings- idkaren inte skulle följa överenskommelsen, och konsumenten väljer att väcka talan i domstol. Om parterna är överens om det, bör det inte heller vara någonting som hindrar att ARN skriver en rekom- mendation i enlighet med parternas överenskommelse. 
 336 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
 Vi föreslår alltså att det införs en bestämmelse i ARN:s instruk- tion om att nämnden ska avskriva ett ärende om parterna kommer överens, men att nämnden istället få ge en skriftlig rekommenda- tion i enlighet med parternas samförståndslösning, om parterna är överens om det. 
  
 14.6.4 
  
 Förlikningsverksamheten innebär 
  
 en utvecklingsmöjlighet för interna jurister 
 Ytterligare en fördel med att ARN får i uppgift att bedriva aktiv förlikningsverksamhet, är att det kommer att innebära en utveck- lingsmöjlighet för internt anställda jurister. Arbetet som berednings- jurist vid ARN består till stor del av skriftlig ärendehandläggning. Sedan det elektroniska ärendehanteringssystemet iipax infördes, utförs arbetet med handläggning av ärenden uteslutande vid datorn. Att även få ha kontakt med parter per telefon, och arbeta aktivt för att parter i vissa fall ska nå överenskommelser i godo, kommer att utgöra ett omväxlande och utvecklande inslag i beredningsjurist- ernas arbete. Det är därför vår bedömning att möjligheten att få arbeta med förlikningsverksamhet också kommer att göra arbetet som beredningsjurist vid ARN mer attraktivt i rekryteringshänse- ende, vilket i sig gagnar en effektiv och högkvalitativ verksamhet. 
  
 14.7 
  
 Omprövning 
  
 Förslag 
 : Förordningen med ARN:s instruktion ändras så att tiden för omprövning förkortas till tre veckor. ARN:s instruk- tion kompletteras också med en bestämmelse om att part bara har rätt att ansöka om omprövning av ett ärende en gång och att upprepade ansökningar om omprövning i ett ärende ska avvisas. 
  
 14.7.1 
  
 Kort om omprövningsreglerna 
  
 ARN:s rekommendationer kan inte överklagas. Däremot kan både konsumenten och näringsidkaren begära omprövning av besluten (22 § instruktionen). Omprövning kan ske om parten 
 337 
  
 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 SOU 2014:47 
  
 gör sannolikt att han eller hon har haft giltig ursäkt för att inte tidigare ha yttrat sig i ärendet eller 
  
 parten åberopar omständigheter eller bevis som inte tidigare har åberopats och som kan antas leda till en väsentligt annan utgång i ärendet och parten 
  
 - 
  
 samtidigt gör sannolikt att han eller hon inte tidigare har kunnat åberopa dem, eller 
  
 - 
  
 avgörandet är uppenbart oriktigt på grund av ett klart förbi- seende eller misstag från myndighetens sida och rättelse av beslutet inte kan komma i fråga. 
  
 En begäran om omprövning ska vara skriftlig och ha kommit in till ARN inom två månader efter det att tvisten avgjordes. 
 Parterna kan enligt nuvarande ordning begära omprövning hur många gånger som helst inom två månader från ARN:s beslut. 
  
 14.7.2 
  
 Tiden för omprövning förkortas och enbart en ansökan om omprövning per ärende 
  
 ARN lägger enligt egen uppgift mycket tid och resurser på upp- repade och utsiktslösa ansökningar om omprövning. 
 Under 2013 kom det in 781 omprövningsärenden till ARN, vilket utgjorde 6,7 procent av det totala antalet inkomna ärenden. Mot- svarande siffra för 2012 var 742 ärenden (6,4 procent av inkomna ärenden). Omprövning beviljades bara i 5,6 procent av ompröv- ningsärendena 2013. Motsvarande siffra 2012 var 3,7 procent. 
 Utredningen ser ingen anledning till att tiden inom vilken parter kan ansöka om omprövning ska vara längre än vad som gäller för överklagande av en tingsrätts dom i tvistemål. Instruktionen för ARN bör därför ändras så att tiden för omprövning kortas till tre veckor. Med tanke på att ARN:s rekommendationer saknar rätts- verkningar för parterna, finns det heller inget skäl till att parter ska kunna ansöka om omprövning av rekommendationerna mer än en gång. ARN:s instruktion bör därför kompletteras med en bestäm- melse om att en part bara har rätt att ansöka om omprövning av ett ärende en gång. Om ytterligare ansökningar inkommer ska de av- visas. 
 338 
 SOU 2014:47 Effektivisering och förbättring av tvistlösningen vid Allmänna reklamationsnämnden 
  
 14.8 
  
 Kommunicering med näringsidkare och registrering av ärenden 
  
 14.8.1 
  
 Inledning 
  
 I vårt uppdrag ingår, förutom att föreslå åtgärder för att säkerställa att konsumenter har tillgång till effektiv och smidig alternativ tvist- lösning, att analysera hur dagens system för hantering av konsu- menttvister fungerar för näringsidkare. 
 I det här sammanhanget kan vi till att börja med konstatera att även om ARN:s beslut saknar rättsverkningar för parterna, är be- sluten inte utan betydelse. Som redan har nämnts, publiceras namnen på de näringsidkare som inte följer nämndens beslut i vissa fall på den Svarta lista som ges ut av tidningen Råd & sådan information får åtföljas av rekommenda 
 ­  
 tioner om hur sådana problem kan undvikas eller lösas i framtiden, för att höja näringsidkarnas standarder och under 
 ­  
 lätta utbytet av information och bästa praxis. 
  
 c) 
  
 Andelen tvister som det alternativa tvistlösningsorganet har avstått från att hantera och procentandelen för de olika grunderna för avståendet som avses i artikel 5.4. 
  
 d) 
  
 Vid de förfaranden som avses i artikel 2.2 a, procentandelen lösningar som föreslås eller fastställs till förmån för kon 
  
 ­  
 sumenten och till förmån för näringsidkaren, samt tvister som lösts genom uppgörelse i godo. 
  
 e) 
  
 Procentandelen tvistlösningsförfaranden som har avbrutits och skälen till att de har avbrutits, om dessa är kända. 
  
 f) 
  
 Den genomsnittliga tid det har tagit att lösa tvister. 
  
 g) 
  
 I hur stor utsträckning resultaten av de alternativa tvistlös 
  
 ­  
 ningsförfarandena har efterlevts, om detta är känt. 
  
 h) 
  
 Tvistlösningsorganens amarbete inom nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskri 
  
 ­  
 dande tvister, i tillämpliga fall. 
 Artikel 8 
 Effektivitet 
 Medlemsstaterna ska se till att alternativa tvistlösningsförfaran 
 ­  
 den är effektiva och uppfyller följande krav: 
  
 a) 
  
 Det alternativa tvistlösningsförfarandet är tillgängligt och lätt att få tillgång till både online och Leonard för båda parter, oberoende av var de befinner sig. 
  
 b) 
  
 Parterna har tillgång till förfarandet utan att behöva företrä 
  
 ­  
 das av en advokat eller ett juridiskt ombud, men förfarandet ska inte frånta parterna rätten till oberoende rådgivning eller till att när som helst under förfarandet låta sig företrädas eller bistås av tredje man. 
  
 c) 
  
 Det alternativa tvistlösningsförfarandet är kostnadsfritt eller tillgängligt mot en symbolisk avgift för konsumenterna. 
  
 d) 
  
 Det alternativa tvistlösningsorgan som har tagit emot klago 
  
 ­  
 målet underrättar parterna i tvisten så snart det har tagit emot alla handlingar med relevant information rörande kla 
 ­  
 gomålet. 
  
 e) 
  
 Resultatet av det alternativa tvistlösningsförfarandet görs till 
  
 ­  
 gängligt inom en period av 90 kalenderdagar från den dag då det alternativa tvistlösningsorganet mottar den fullstän 
 ­  
 diga klagomålsakten. För mycket komplexa tvister får det ansvariga alternativa tvistlösningsorganet skönsmässigt be 
 ­  
 sluta att förlänga perioden på 90 kalenderdagar. Parterna ska informeras om förlängningar av denna period samt om hur lång tid det förväntas ta att lösa tvisten. 
 Artikel 9 
 Rättvisa 
 1. Medlemsstaterna ska se till att följande gäller vid alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsförfaranden: 
  
 a) 
  
 Parterna har inom rimlig tid möjlighet att framföra sin stånd 
  
 ­  
 punkt, att av det alternativa tvistlösningsorganet få tillgång till argument, bevis, handlingar och sakförhållanden som den andra parten lägger fram och till eventuella yttranden och utlåtanden från experter samt att få möjlighet att kommen 
 ­  
 tera dem. 
  
 b) 
  
 Parterna informeras om att de inte är skyldiga att låta sig företrädas av ett juridiskt ombud, men får söka oberoende rådgivning eller låta sig företrädas eller bistås av tredje man när som helst under förfarandet. 
  
 c) 
  
 Parterna meddelas resultatet av det alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 förfarandet skriftligen eller på ett varaktigt medium och får en redogörelse för grunderna för resultatet. 
 2. Vid alternativa tvistlösningsförfaranden som syftar till att lösa en tvist genom att en lösning föreslås, ska medlemsstaterna se till att följande gäller. 
  
 a) 
  
 Parterna tillåts dra sig ur förfarandet när som helst om de är missnöjda med förfarandets resultat eller gång. De ska infor 
  
 ­  
 meras om denna rätt innan förfarandet inleds. Om nationella bestämmelser föreskriver obligatorisk medverkan i alternativa tvistlösningsförfaranden för näringsidkaren, ska denna punkt enbart vara tillämplig på konsumenten. 
 456 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 2 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/75 
  
 b) 
  
 Innan parterna godtar eller följer en föreslagen lösning, ska de underrättas om att 
  
 i) 
  
 de kan välja om de vill godta eller följa den föreslagna lösningen eller inte, 
  
 ii) 
  
 medverkan i förfarandet inte utesluter möjligheten att söka prövning genom ett domstolsförfarande, 
  
 iii) 
  
 den föreslagna lösningen kan skilja sig från ett avgörande av en domstol som tillämpar rättsregler. 
  
 c) 
  
 Innan parterna godtar eller följer en föreslagen lösning, ska de underrättas om den rättsliga verkan av att godta eller följa en sådan föreslagen lösning. 
  
 d) 
  
 Innan parterna godtar en föreslagen lösning eller en upp 
  
 ­  
 görelse i godo, ska de ges en rimlig betänketid. 
  
 3. 
  
 När de alternativa tvistlösningsförfarandena i enlighet med nationell rätt fastställer att resultatet av förfarandet blir bindande för näringsidkaren så snart konsumenten har godtagit den fö 
  
 ­  
 reslagna lösningen, ska artikel 9.2 tolkas så att den är tillämplig endast på konsumenten. 
 Artikel 10 
 Frihet 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att en överenskommelse mel 
  
 ­  
 lan en konsument och en näringsidkare om att lämna in kla 
 ­  
 gomål till ett alternativt tvistlösningsorgan inte är bindande för konsumenten, om den ingicks innan tvisten uppstod och den innebär att konsumenten berövas sin rätt att väcka talan inför domstol för att lösa tvisten. 
  
 2. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att alternativa tvistlösningsför 
  
 ­  
 faranden som syftar till att lösa en tvist genom att ålägga par 
 ­  
 terna en lösning, endast är bindande för parterna om de infor 
 ­  
 merades om dess bindande karaktär i förväg och uttryckligen godtog denna. Särskilt godtagande från näringsidkarens sida krävs inte, om nationella regler fastställer att lösningarna är bindande för näringsidkare. 
 Artikel 11 
 Legalitet 
 1. Medlemsstaterna ska se till att följande gäller vid alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsförfaranden som syftar till att lösa en tvist genom att en lösning åläggs konsumenten: 
  
 a) 
  
 I en situation där det inte föreligger någon lagkonflikt får den ålagda lösningen inte leda till att konsumenten fråntas det skydd som denne har enligt regler som inte kan avtalas bort enligt lagen i den medlemsstat där konsumenten och näringsidkaren har sin hemvist. 
  
 b) 
  
 I en situation där det föreligger en lagkonflikt och där den lag som är tillämplig på köpe- eller tjänsteavtalet ska fast 
  
 ­ 
  
 ställas enligt artikel 6.1 och 6.2 i förordning (EG) nr 593/2008, ska den lösning som fastställs av det alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsorganet inte leda till att konsumenten från 
 ­  
 tas det skydd som denne har enligt regler som inte kan avtalas bort enligt lagen i den medlemsstat där denne har sin hemvist. 
  
 c) 
  
 I en situation där det föreligger en lagkonflikt och där den lag som är tillämplig på köpe- eller tjänsteavtalet ska fast 
  
 ­ 
  
 ställas enligt artikel  
 5.1–5.3 
  i Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, ska den lösning som fastställs av det alternativa tvistlösnings 
 ­  
 organet inte leda till att konsumenten fråntas det skydd som denne har enligt regler som inte kan avtalas bort enligt lagen i den medlemsstat där denne har sin hemvist. 
 2. Vid tillämpning av denna artikel ska begreppet  
 hemvist  
 fastställas i enlighet med förordning (EG) nr 593/2008. 
 Artikel 12 
 Alternativa tvistlösningsförfarandens effekt på talefrister och preskriptionstider 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska säkerställa att parter som i syfte att söka lösa en tvist anlitar alternativa tvistlösningsförfaranden vilkas resultat inte är bindande, inte senare förhindras att inleda ett domstolsförfarande i förhållande till tvisten genom att tale 
  
 ­  
 fristerna eller preskriptionstiderna löper ut under det alternativa tvistlösningsförfarandet. 
  
 2. 
  
 Punkt 1 ska inte påverka bestämmelserna om talefrister och preskriptionstider i internationella överenskommelser som medlemsstaterna är part i. 
  
 KAPITEL III 
 INFORMATION OCH SAMARBETE 
 Artikel 13 
 Näringsidkares information till konsumenter 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att näringsidkare som är eta 
  
 ­  
 blerade på deras territorium underrättar konsumenterna om det alternativa tvistlösningsorgan eller de alternativa tvistlösnings 
 ­  
 organ som dessa näringsidkare omfattas av, när dessa närings 
 ­  
 idkare åtar sig att eller är skyldiga att använda dessa organ för att lösa tvister med konsumenter. Informationen ska omfatta det berörda alternativa tvistlösningsorganets eller de berörda alternativa tvistlösningsorganens webbadress. 
  
 2. 
  
 Den information som avses i punkt 1 ska tillhandahållas på ett tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt på näringsidka 
  
 ­  
 rens webbplats, om en sådan finns, och i förekommande fall i de allmänna villkoren för köpe- eller tjänsteavtal mellan närings 
 ­  
 idkaren och en konsument. 
 457 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/76 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 3. Medlemsstaterna ska se till att näringsidkaren, i sådana fall där en tvist mellan en konsument och en näringsidkare som är etablerad på deras territorium inte kunde lösas efter det att ett klagomål lämnades direkt till näringsidkaren av konsumenten, ger konsumenten den information som avses i punkt 1 samt meddelar om han kommer att anlita de relevanta alternativa tvistlösningsorganen för att lösa tvisten. Denna information ska tillhandahållas på papper eller något annat varaktigt medi 
 ­  
 um. 
 Artikel 14 
 Bistånd till konsumenter 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att konsumenterna vid tvister som uppstår vid gränsöverskridande köpe- eller tjänsteavtal kan få bistånd med att få tillgång till det alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organ i en annan medlemsstat som är behörigt att hantera den gränsöverskridande tvisten. 
  
 2. 
  
 Medlemsstaterna ska överlåta ansvaret för den uppgift som avses i punkt 1 till sina konsumentcentrum inom nätverket av europeiska konsumentcentrum, till konsumentorganisationer el 
  
 ­  
 ler andra organ. 
 Artikel 15 
 Allmän information 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organ, konsumentcentrum inom nätverket av europeiska kon 
 ­  
 sumentcentrum och i förekommande fall de organ som har utsetts i enlighet med artikel 14.2 på sina webbplatser genom en länk till kommissionens webbplats och om möjligt på ett varaktigt medium i sina lokaler offentliggör den förteckning över alternativa tvistlösningsorgan som avses i artikel 20.4. 
  
 2. 
  
 Medlemsstaterna ska uppmuntra relevanta konsument 
  
 ­  
 organisationer och näringslivsorganisationer att offentliggöra den förteckning över alternativa tvistlösningsorgan som avses i artikel 20.4 på sina webbplatser och på annat sätt som de anser lämpligt. 
  
 3. 
  
 Kommissionen och medlemsstaterna ska se till att infor 
  
 ­  
 mation om hur konsumenterna kan få tillgång till alternativa tvistlösningsförfaranden för att lösa tvister som omfattas av detta direktiv får lämplig spridning. 
  
 4. 
  
 Kommissionen och medlemsstaterna ska vidta komplette 
  
 ­  
 rande åtgärder för att uppmuntra konsumentorganisationer och yrkesorganisationer att på unionsnivå och nationell nivå höja medvetenheten om de alternativa tvistlösningsorganen och de 
 ­  
 ras förfaranden och främja yrkesfolks och konsumenters anli 
 ­  
 tande av alternativa tvistlösningsorgan. Dessa organ ska också uppmuntras att förse konsumenter med information om behö 
 ­  
 riga alternativa tvistlösningsorgan, när de mottar klagomål från konsumenter. 
 Artikel 16 
 Samarbete och erfarenhetsutbyte mellan alternativa tvistlösningsorgan 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att de alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organen samarbetar för att lösa gränsöverskridande tvister och fortlöpande utbyter bästa praxis i fråga om reglering av både gränsöverskridande och inhemska tvister. 
  
 2. 
  
 Kommissionen ska stödja och underlätta uppbyggande av nätverk av nationella alternativa tvistlösningsorgan samt utbyte och spridning av deras bästa praxis och deras erfarenheter. 
  
 3. 
  
 Om det finns ett nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskridande tvister inom en viss sektor i unionen, ska medlemsstaterna uppmuntra de alter 
  
 ­  
 nativa tvistlösningsorgan som hanterar tvister inom sektorn att bli medlemmar i nätverket. 
  
 4. 
  
 Kommissionen ska offentliggöra en förteckning med namn och kontaktuppgifter för de nätverk som avses i punkt 
  
 3. 
  
 Kommissionen ska vid behov uppdatera denna förteckning. 
  
 Artikel 17 
 Samarbete mellan alternativa tvistlösningsorgan och nationella myndigheter med ansvar för tillämpning av unionsrättsakter om konsumentskydd 
  
 1. 
  
 Medlemsstaterna ska säkerställa samarbete mellan alterna 
  
 ­  
 tiva tvistlösningsorgan och nationella myndigheter med ansvar för tillämpning av unionsrättsakter om konsumentskydd. 
  
 2. 
  
 Detta samarbete ska i synnerhet omfatta ömsesidigt utbyte av information om metoder inom särskilda affärssektorer mot vilka konsumenter upprepade gånger har lämnat in klagomål. Det ska också omfatta teknisk bedömning och information från de nationella myndigheterna till de alternativa tvistlösningsorga 
  
 ­  
 nen, om bedömningen eller informationen är nödvändig för hanteringen av enskilda tvister och redan finns tillgänglig. 
  
 3. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att det samarbete och ömsesi 
  
 ­  
 diga informationsutbyte som avses i punkterna 1 och 2 upp 
 ­  
 fyller kraven för skydd av personuppgifter i direktiv 95/46/EG. 
  
 4. 
  
 Denna artikel ska inte påverka bestämmelser om sekretess för uppgifter om affärs- och driftsförhållanden som är tillämp 
  
 ­  
 liga för nationella myndigheter med ansvar för tillämpning av unionsrättsakter om konsumentskydd. De alternativa tvistlös 
 ­  
 ningsorganen ska omfattas av tystnadsplikt eller andra likvärdiga skyldigheter beträffande sekretess som föreskrivs i lagstiftningen 
  
 i 
  
 den medlemsstat där de är inrättade. 
  
 458 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 2 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/77 
  
 KAPITEL IV 
 DE BEHÖRIGA MYNDIGHETERNAS OCH KOMMISSIONENS 
 ROLL 
 Artikel 18 
 Utseende av behöriga myndigheter 
  
 1. 
  
 Varje medlemsstat ska utse en behörig myndighet som ska utföra de uppgifter som avses i artiklarna 19 och 20. Varje medlemsstat får utse mer än en behörig myndighet. Om en medlemsstat gör detta, ska den bestämma vilken av de utsedda behöriga myndigheterna som ska vara den gemensamma kon 
  
 ­  
 taktpunkten för kommissionen. Varje medlemsstat ska meddela kommissionen vilken behörig myndighet eller i förekommande fall vilka behöriga myndigheter, inklusive den gemensamma kontaktpunkten, som den har utsett. 
  
 2. 
  
 Kommissionen ska upprätta en förteckning över de behö 
  
 ­  
  
 riga myndigheter och i förekommande fall den gemensamma kontaktpunkt som den har fått meddelande om i enlighet med punkt 1 och offentliggöra förteckningen i  
 Europeiska unionens officiella tidning 
 . 
  
 Artikel 19 
 Information som tvistlösningsorgan ska lämna till de behöriga myndigheterna 
 1. Medlemsstaterna ska se till att de tvistlösningsorgan som är etablerade på deras territorium och som avser att bli god 
 ­  
 kända som alternativa tvistlösningsorgan enligt detta direktiv och att bli förtecknade i enlighet med artikel 20.2 lämnar föl 
 ­  
 jande information till den behöriga myndigheten: 
  
 a) 
  
 Namn, kontaktuppgifter och webbadress. 
  
 b) 
  
 Information om organens struktur och finansiering, inklusive information om de fysiska personer som ansvarar för tvist 
  
 ­  
 lösning, ersättning, mandatperiod och av vem de är anställ 
 ­  
 da. 
  
 c) 
  
 Förfaranderegler. 
  
 d) 
  
 Organens avgifter, i förekommande fall. 
  
 e) 
  
 De alternativa tvistlösningsförfarandenas genomsnittliga längd. 
  
 f) 
  
 Det eller de språk på vilka klagomål kan lämnas in och på vilka det alternativa tvistlösningsförfarandet kan genomföras. 
  
 g) 
  
 En redogörelse för de typer av tvister som omfattas av det alternativa tvistlösningsförfarandet. 
  
 h) 
  
 De grunder på vilka tvistlösningsorganet får avstå från att hantera en viss tvist i enlighet med artikel 5.4. 
  
 i) 
  
 En motiverad förklaring om huruvida organet kan anses vara ett alternativt tvistlösningsorgan som omfattas av detta di 
  
 ­  
 rektiv och uppfyller krav som anges i kapitel II. 
 Om de uppgifter som avses i leden  
 a–h 
  ändras, ska de alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsorganen utan onödigt dröjsmål meddela den behöriga myndigheten dessa ändringar. 
  
 2. 
  
 Om medlemsstaterna beslutar att tillåta sådana förfaran 
  
 ­  
 den som avses i artikel 2.2 a, ska de se till att de alternativa tvistlösningsorgan som tillämpar sådana förfaranden till den behöriga myndigheten, utöver de uppgifter som avses i punkt 1, lämnar de uppgifter som krävs för bedömningen av deras efterlevnad av de specifika ytterligare krav på oberoende och öppenhet som anges i artikel 6.3. 
  
 3. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att de alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organen vartannat år lämnar information till de behöriga myn 
 ­  
 digheterna om 
  
 a) 
  
 antalet mottagna tvister och de typer av klagomål som de avsåg, 
  
 b) 
  
 procentandelen alternativa tvistlösningsförfaranden som av 
  
 ­  
 bröts innan ett resultat kunde nås, 
  
 c) 
  
 den genomsnittliga tid det tog att lösa de mottagna tvisterna, 
  
 d) 
  
 i hur stor utsträckning resultaten av de alternativa tvistlös 
  
 ­  
 ningsförfarandena har efterlevts, om detta är känt, 
  
 e) 
  
 eventuella systematiska eller betydande problem som ofta uppstår och leder till tvister mellan konsumenter och nä 
  
 ­  
 ringsidkare; den information som lämnas i detta avseende kan åtföljas av rekommendationer om hur sådana problem kan undvikas eller lösas i framtiden, 
  
 f) 
  
 i förekommande fall, en bedömning av hur effektivt sam 
  
 ­  
 arbetet är inom nätverk av alternativa tvistlösningsorgan som underlättar lösning av gränsöverskridande tvister, 
  
 g) 
  
 i förekommande fall, den utbildning som ges fysiska perso 
  
 ­  
 ner som ansvarar för alternativ tvistlösning i enlighet med artikel 6.6, 
  
 h) 
  
 en utvärdering av hur effektivt det alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 förfarande som organet erbjuder är och möjliga sätt att för 
 ­  
 bättra effektiviteten. 
 Artikel 20 
 De behöriga myndigheternas och kommissionens roll 
 1. Varje behörig myndighet ska, i synnerhet på grundval av den information den har fått i enlighet med artikel 19.1, be 
 ­  
 döma huruvida de tvistlösningsorgan som anmäls till dem kan anses vara sådana alternativa tvistlösningsorgan som omfattas av detta direktiv och uppfyller kvalitetskraven i kapitel II och i de nationella bestämmelser genom vilka det genomförs, inbegri 
 ­  
 pet nationella bestämmelser som går utöver kraven i detta di 
 ­  
 rektiv, i överensstämmelse med unionsrätten. 
 459 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/78 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 2. Varje behörig myndighet ska på grundval av den bedöm 
 ­  
 ning som avses i punkt 1 upprätta en förteckning över de alternativa tvistlösningsorgan som har anmälts till den och som uppfyller kraven i punkt 1. 
 Förteckningen ska omfatta följande uppgifter: 
  
 a) 
  
 Namn, kontaktuppgifter och webbadresser för de alternativa tvistlösningsorgan som avses i första stycket. 
  
 b) 
  
 Organens avgifter, i förekommande fall. 
  
 c) 
  
 Det eller de språk på vilka klagomål kan lämnas in och på vilka det alternativa tvistlösningsförfarandet kan genomföras. 
  
 d) 
  
 De typer av tvister som omfattas av det alternativa tvistlös 
  
 ­  
 ningsförfarandet. 
  
 e) 
  
 De sektorer och tvistkategorier som omfattas av varje alter 
  
 ­  
 nativt tvistlösningsorgan. 
  
 f) 
  
 Behovet av parternas eller deras ombuds fysiska närvaro, i förekommande fall, inbegripet en förklaring från det alterna 
  
 ­  
 tiva tvistlösningsorganet om huruvida det alternativa tvistlös 
 ­  
 ningsförfarandet bedrivs eller kan bedrivas som ett muntligt eller skriftligt förfarande. 
  
 g) 
  
 Huruvida resultatet av förfarandet är bindande eller inte. 
  
 h) 
  
 De grunder på vilka tvistlösningsorganet får avstå från att hantera en viss tvist i enlighet med artikel 5.4. 
  
 Varje behörig myndighet ska sända den förteckning som avses i första stycket i denna punkt till kommissionen. Om de behöriga myndigheterna får meddelande om ändringar i enlighet med artikel 19.1 andra stycket, ska den förteckningen uppdateras utan onödigt dröjsmål och uppgifterna i fråga meddelas kom 
 ­  
 missionen. 
 Om ett tvistlösningsorgan som är förtecknat som alternativt tvistlösningsorgan enligt detta direktiv inte längre uppfyller kra 
 ­  
 ven i punkt 1, ska den berörda behöriga myndigheten kontakta tvistlösningsorganet och ange vilka krav som tvistlösningsorga 
 ­  
 net inte uppfyller samt uppmana det att omedelbart se till att det uppfyller kraven. Om det alternativa tvistlösningsorganet efter en period på tre månader fortfarande inte uppfyller de krav som avses i punkt 1, ska den behöriga myndigheten stryka det alternativa tvistlösningsorganet från den förteckning som avses i första stycket i den här punkten. Den förteckningen ska uppdateras utan onödigt dröjsmål och uppgifterna i fråga ska meddelas kommissionen. 
 3. Om en medlemsstat har utsett fler än en behörig myndig 
 ­  
 het, ska förteckningen och de uppdateringar som avses i punkt 2 meddelas kommissionen av den gemensamma kontaktpunkt 
 som avses i artikel 18.1. Förteckningen och uppdateringarna ska avse alla alternativa tvistlösningsorgan som har inrättats i med 
 ­  
 lemsstaten i fråga. 
  
 4. 
  
 Kommissionen ska upprätta en förteckning över de alter 
  
 ­  
 nativa tvistlösningsorgan som den har fått meddelande om i enlighet med punkt 2 och uppdatera förteckningen, när den får meddelande om ändringar. Kommissionen ska offentliggöra förteckningen och uppdateringarna av den på sin webbplats och på ett varaktigt medium. Kommissionen ska översända den för 
 ­  
 teckningen och dess uppdateringar till de behöriga myndighe 
 ­  
 terna. Om en medlemsstat har utsett en gemensam kon 
 ­  
 taktpunkt i enlighet med artikel 18.1 ska kommissionen över 
 ­  
 sända den förteckningen och dess uppdateringar till den gemen 
 ­  
 samma kontaktpunkten. 
  
 5. 
  
 Varje behörig myndighet ska offentliggöra en konsoliderad förteckning över de alternativa tvistlösningsorgan som avses i punkt 4 på sin webbplats, genom att tillhandahålla en länk till relevant webbplats hos kommissionen. Dessutom ska varje be 
  
 ­  
 hörig myndighet offentliggöra den konsoliderade förteckningen på ett varaktigt medium. 
  
 6. 
  
 Senast den 9 juli 2018 och därefter vart fjärde år ska varje behörig myndighet offentliggöra en rapport om de alternativa tvistlösningsorganens utveckling och om hur de fungerar och översända rapporten till kommissionen. I rapporten ska man särskilt 
  
 a) 
  
 fastställa bästa praxis för de alternativa tvistlösningsorganens arbete, 
  
 b) 
  
 med stöd av statistik i förekommande fall påpeka brister som hindrar de alternativa tvistlösningsorganen från att fungera som avsett vid både inhemska och gränsöverskridande tvis 
  
 ­  
 ter, 
  
 c) 
  
 i förekommande fall lägga fram rekommendationer om hur de alternativa tvistlösningsorganen kan fås att fungera mer ändamålsenligt och effektivt. 
  
 7. 
  
 Om en medlemsstat har utsett mer än en behörig myn 
  
 ­  
 dighet i enlighet med artikel 18.1 ska den rapport som avses i punkt 6 i den här artikeln offentliggöras av den gemensamma kontaktpunkt som avses i artikel 18.1. Rapporten ska avse alla alternativa tvistlösningsorgan som har inrättats i medlemsstaten. 
 KAPITEL V 
 SLUTBESTÄMMELSER 
 Artikel 21 
 Sanktioner 
 Medlemsstaterna ska fastställa regler för sanktioner för överträ 
 ­  
 delser av de nationella bestämmelser som har antagits särskilt i enlighet med artikel 13 och vidta alla åtgärder som är nödvän 
 ­  
 diga för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effek 
 ­  
 tiva, proportionella och avskräckande. 
 460 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 2 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/79 
  
 Artikel 22 
  
 Artikel 25 
  
 Ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 
 I bilagan till förordning (EG) nr 2006/2004 ska följande punkt läggas till: 
 20. Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/11/EU av den 21 maj 2013 om alternativ tvistlösning vid kon 
 ­  
 sumenttvister (EUT L 165, 18.6.2013, s 63.): arti 
 ­  
 kel 13. 
 Artikel 23 
 Ändring av direktiv 2009/22/EG 
 I bilaga I till direktiv 2009/22/EG ska följande punkt läggas till: 
 14. Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/11/EU av den 21 maj 2013 om alternativ tvistlösning vid kon 
 ­  
 sumenttvister (EUT L 165, 18.6.2013, s 63.): arti 
 ­  
 kel 13. 
 Artikel 24 
 Meddelande 
 1. Senast den 9 juli 2015 ska medlemsstaterna meddela kommissionen följande uppgifter: 
  
 a) 
  
 I förekommande fall, namn på och kontaktuppgifter för de organ som har utsetts i enlighet med artikel 14.2. 
  
 b) 
  
 De behöriga myndigheterna, inklusive i förekommande fall den gemensamma kontaktpunkt som har utsetts i enlighet med artikel 18.1. 
  
 Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om eventuella ändringar av dessa uppgifter. 
  
 2. 
  
 Senast den 9 januari 2016 ska medlemsstaterna sända en första förteckning enligt artikel 20.2 till kommissionen. 
  
 3. 
  
 Kommissionen ska översända de uppgifter som avses i punkt 1 a till medlemsstaterna. 
  
 Införlivande 
 1. Medlemsstaterna ska senast den 9 juli 2015 sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska genast överlämna texten till dessa bestäm 
 ­  
 melser till kommissionen. 
 När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvis 
 ­  
 ning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvis 
 ­  
 ningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda. 
 2. Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. 
 Artikel 26 
 Rapport 
 Kommissionen ska senast den 9 juli 2019 och därefter vart fjärde år lägga fram en rapport om tillämpningen av detta direktiv för Europaparlamentet, rådet och Europeiska ekono 
 ­  
 miska och sociala kommittén. I rapporten ska utvecklingen och användningen av alternativa tvistlösningsorgan och kon 
 ­  
 sekvenserna av detta direktiv för konsumenter och näringsidkare beaktas, särskilt konsumenternas kunskaper och omfattningen av näringsidkarnas användning. Rapporten ska vid behov åtföl 
 ­  
 jas av förslag till ändring av detta direktiv. 
 Artikel 27 
 Ikraftträdande 
  
 Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i  
 Europeiska unionens officiella tidning 
 . 
  
 Artikel 28 
 Adressat 
 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
 Utfärdad i Strasbourg den 21 maj 2013. 
  
 På Europaparlamentets vägnar 
  
 På rådets vägnar 
  
 M. SCHULZ 
  
 L. CREIGHTON 
  
 Ordförande 
  
 Ordförande 
  
 461 
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/1 
  
 I 
 (Lagstiftningsakter) 
 FÖRORDNINGAR 
 EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EU) nr 524/2013 av den 21 maj 2013 
 om tvistlösning online vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv 2009/22/EG (förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister) 
 EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING 
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions 
 ­  
 sätt, särskilt artikel 114, 
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, 
 efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de natio 
 ­  
 nella parlamenten, 
 med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommit 
 ­  
 téns yttrande ( 
 1 
 ), 
 i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet ( 
 2 
 ), och 
 av följande skäl: 
  
 (1) 
  
 Enligt artikel 169.1 och 169.2 a i fördraget om Europe 
  
 ­  
 iska unionens funktionssätt  
 ( 
 EUF-fördraget 
 ) 
  ska unionen bidra till att en hög konsumentskyddsnivå uppnås genom åtgärder som beslutas i enlighet med artikel 114 i EUF- fördraget. Enligt artikel 38 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska en hög nivå i fråga om konsumentskydd tryggas i unionens politik. 
  
 (2) 
  
 Enligt artikel 26.2 i  
  
 EUF-fördraget 
  ska den inre mark 
 ­  
 naden omfatta ett område utan inre gränser, där fri rör 
 ­  
 lighet för varor och tjänster säkerställs. För att kon 
 ­  
 sumenterna ska ha förtroende för och dra nytta av den inre marknadens digitala dimension måste de ha tillgång till enkla, effektiva, snabba och billiga sätt att lösa tvister 
 ( 
 1 
 ) EUT C 181, 21.6.2012, s. 99. 
 ( 
 2 
 ) Europaparlamentets ståndpunkt av den 12 mars 2013 (ännu ej of 
 ­  
 fentliggjord i EUT) och rådets beslut av den 22 april 2013. 
 som uppstår vid försäljning av varor eller tillhandahål 
 ­  
 lande av tjänster online. Detta är särskilt viktigt när kon 
 ­  
 sumenter handlar över gränserna. 
  
 (3) 
  
 I sitt meddelande av den 13 april 2011 Inremarknads 
  
 ­  
 akten – Tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för inre marknaden – Gemensamma insatser för att skapa ny tillväxt angav kommissionen lagstiftning om alternativ tvistlösning som även omfattar  
 e-handel 
  som en av de tolv åtgärderna för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för den inre marknaden. 
  
 (4) 
  
 Fragmenteringen av den inre marknaden hindrar arbetet för att öka konkurrenskraft och tillväxt. Dessutom inne 
  
 ­  
 bär den ojämna tillgången till, kvaliteten på och medve 
 ­  
 tenheten om enkla, effektiva, snabba och billiga sätt att 
 lösa tvister som uppstår vid försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster inom unionen ett hinder på den inre marknaden, som urholkar konsumenternas och näringsidkarnas förtroende för att köpa och sälja över gränserna. 
  
 (5) 
  
 I sina slutsatser av den  
  
 24–25 
  mars och den 23 oktober 2011 uppmanade Europeiska rådet Europaparlamentet och rådet att före utgången av 2012 anta en första upp 
 ­  
 sättning prioriterade åtgärder, så att den inre marknaden ges ny stimulans. 
  
 (6) 
  
 Den inre marknaden är en realitet i konsumenternas var 
  
 ­  
 dagsliv, när de reser, handlar och utför betalningar. Kon 
 ­  
 sumenterna är viktiga aktörer på den inre marknaden och bör därför stå i centrum för denna. Den inre mark 
 ­  
 nadens digitala dimension börjar få avgörande betydelse för både konsumenter och näringsidkare. Konsumenterna handlar i allt större utsträckning online och allt fler nä 
 ­  
 ringsidkare säljer online. Konsumenter och näringsidkare bör känna sig trygga när de utför transaktioner online och det är därför nödvändigt att undanröja befintliga hinder och öka konsumenternas förtroende. Tillgången till tillförlitlig och effektiv tvistlösning online kan i stor utsträckning bidra till att uppnå detta mål. 
 463 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/2 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 (7) 
  
 Möjligheten till enkel och billig tvistlösning kan öka kon 
  
 ­  
 sumenternas och näringsidkarnas förtroende för den di 
 ­  
 gitala inre marknaden. Konsumenter och näringsidkare stöter dock fortfarande på hinder för lösningar utanför domstol, i synnerhet av tvister som uppstår vid gräns 
 ­  
 överskridande onlinetransaktioner. Sådana tvister förblir därför ofta olösta. 
  
 (8) 
  
 Tvistlösning online erbjuder en enkel, effektiv, snabb och billig lösning utanför domstol av tvister som uppstår vid onlinetransaktioner. Det saknas emellertid för närvarande mekanismer som ger konsumenter och näringsidkare möjlighet att lösa sådana tvister på elektronisk väg. Denna situation innebär nackdelar för konsumenterna, utgör ett hinder framför allt för gränsöverskridande on 
  
 ­  
 linetransaktioner, medför olika villkor för näringsidkarna och hämmar således onlinehandelns allmänna utveckling. 
  
 (9) 
  
 Denna förordning bör gälla för lösning utanför domstol av tvister som inletts av konsumenter som är bosatta i unionen mot näringsidkare som är etablerade i unionen och som omfattas av Europaparlamentets och rådets di 
  
 ­  
 rektiv 2013/11/EU av den 21 maj 2013 om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister (direktivet om alterna 
 ­  
 tiv tvistlösning) ( 
 1 
 ). 
  
 (10) 
  
 För att säkerställa att plattformen för tvistlösning online också kan användas för alternativa tvistlösningsförfaran 
  
 ­  
 den, där näringsidkare har möjlighet att lämna in klago 
 ­  
 mål mot konsumenter, bör denna förordning också gälla för lösning utanför domstol av tvister som inletts av näringsidkare mot konsumenter, där tillämpliga alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsförfaranden erbjuds av alternativa tvist 
 ­  
 lösningsorgan som ingår i den förteckning som har upp 
 ­  
 rättats i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU. Tillämpningen av denna förordning på sådana tvister bör inte innebära någon skyldighet för medlemsstaterna att se till att de alternativa tvistlösningsorganen erbjuder sådana förfaranden. 
  
 (11) 
  
 Även om särskilt konsumenter och näringsidkare som genomför gränsöverskridande onlinetransaktioner kom 
  
 ­  
 mer att dra fördel av en plattform för tvistlösning online, bör denna förordning också gälla inhemska onlinetrans 
 ­  
 aktioner, så att lika villkor för onlinehandel verkligen skapas. 
  
 (12) 
  
 Denna förordning bör inte påverka tillämpningen av Eu 
  
 ­  
 ropaparlamentets och rådets direktiv 2008/52/EG av den 21 maj 2008 om vissa aspekter på medling på privat 
 ­  
 rättens område ( 
 2 
 ). 
  
 (13) 
  
 Definitionen av  
  
 konsument  
 bör omfatta fysiska personer som agerar utanför den egna närings- eller yrkesverksam 
 ­  
 heten. Om avtalet ingås för ändamål som faller delvis 
 ( 
 1 
 ) Se sidan 63 i detta nummer av EUT. ( 
 2 
 ) EUT L 136, 24.5.2008, s. 3. 
 inom och delvis utanför en persons egen näringsverk 
 ­  
 samhet (avtal med dubbla syften) och näringssyftet är så begränsat att det inte dominerar inom ramen för till 
 ­  
 handahållandet, bör dock även denna person anses som konsument. 
  
 (14) 
  
 Definitionen av  
 köpeavtal eller tjänsteavtal online  
 bör om 
  
 ­  
  
 fatta ett köpeavtal eller tjänsteavtal, där näringsidkaren eller dennes mellanhand har erbjudit varor eller tjänster på en webbplats eller på annan elektronisk väg och kon 
  
 ­  
  
 sumenten har beställt varorna eller tjänsterna på webbplatsen eller på annan elektronisk väg. Detta bör även omfatta fall där konsumenten har fått åtkomst till webbplatsen eller en annan av informationssamhällets tjänster genom en mobil elektronisk anordning, t.ex. en mobiltelefon. 
  
 (15) 
  
 Denna förordning bör inte gälla för sådana tvister mellan konsumenter och näringsidkare som uppstår i samband med köpeavtal eller tjänsteavtal som ingås Leonard eller för tvister mellan näringsidkare. 
  
 (16) 
  
 Denna förordning bör betraktas i förbindelse med direk 
  
 ­  
 tiv 2013/11/EU, där medlemsstaterna åläggs att se till att alla tvister mellan konsumenter som är bosatta, och nä 
 ­  
 ringsidkare som är etablerade, i unionen som uppstår vid försäljning av varor eller tillhandahållande av tjänster kan hänskjutas till ett alternativt tvistlösningsorgan. 
  
 (17) 
  
 Innan ett klagomål lämnas in till ett tvistlösningsorgan genom onlineplattformen för tvistlösning, bör kon 
  
 ­  
 sumenterna av medlemsstaterna uppmuntras att ta kon 
 ­  
 takt med näringsidkaren på något lämpligt sätt i syfte att lösa tvisten i godo. 
  
 (18) 
  
 Syftet med denna förordning är att inrätta en plattform för tvistlösning online på unionsnivå. Onlineplattformen bör bestå av en interaktiv webbplats, som tillhandahåller en gemensam ingång för konsumenter och näringsidkare som utanför domstol vill lösa tvister som uppstår vid onlinetransaktioner. Onlineplattformen bör tillhandahålla allmän information om lösning utanför domstol av av 
  
 ­  
 talstvister som uppstår mellan konsumenter och närings 
 ­  
 idkare vid köpeavtal eller tjänsteavtal online. Den bör ge konsumenter och näringsidkare möjlighet att lämna in klagomål genom att fylla i ett elektroniskt formulär, som finns på unionsinstitutionernas samtliga officiella språk, och bifoga relevanta handlingar. Den bör vidarebe 
 ­  
 fordra klagomålen till ett alternativt tvistlösningsorgan som är behörigt att hantera tvisten i fråga. Onlineplatt 
 ­  
 formen bör även kostnadsfritt tillhandahålla ett elektro 
 ­  
 niskt verktyg för ärendehantering, vilket ger de alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsorganen möjlighet att genomföra tvist 
 ­  
 lösningsförfarandet med parterna online genom online 
 ­  
 plattformen. De alternativa tvistlösningsorganen bör inte vara skyldiga att använda det elektroniska verktyget för ärendehantering. 
 464 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/3 
  
 (19) 
  
 Kommissionen bör vara ansvarig för utvecklingen, driften och underhållet av onlineplattformen och tillhandahålla alla de tekniska resurser som är nödvändiga för online 
  
 ­  
 plattformens sätt att fungera. Onlineplattformen bör till 
 ­  
 handahålla en elektronisk översättningsfunktion, som gör det möjligt för parterna och det alternativa tvistlösnings 
 ­  
 organet att om lämpligt få uppgifter som utbyts genom onlineplattformen och är nödvändiga för att lösa tvisten översatta. Den funktionen bör kunna hantera alla nöd 
 ­  
 vändiga översättningar och bör vid behov stödjas av mänsklig medverkan. Kommissionen bör även på online 
 ­  
 plattformen lämna information till klagande parter om möjligheten att begära hjälp från kontaktpunkterna för tvistlösning online. 
  
 (20) 
  
 Onlineplattformen bör göra det möjligt att på ett säkert sätt utbyta data med alternativa tvistlösningsorgan och iaktta de principer som ligger till grund för det europe 
  
 ­  
 iska ramverket för interoperabilitet, som har antagits i enlighet med Europaparlamentets och rådets beslut 2004/387/EG av den 21 april 2004 om interoperabelt tillhandahållande av alleuropeiska  
 e-förvaltningstjänster 
  för offentliga förvaltningar, företag och medborgare (IDABC) ( 
 1 
 ). 
  
 (21) 
  
 Onlineplattformen bör särskilt vara tillgänglig genom portalen Ditt Europa, som har inrättats i enlighet med bilaga II till beslut 2004/387/EG, vilken ger tillgång till alleuropeisk, flerspråkig information online och inter 
  
 ­  
 aktiva tjänster till företag och medborgare i unionen. Onlineplattformen bör göras framträdande på Ditt Euro 
 ­  
  
 pa-portalen. 
  
 (22) 
  
 En plattform för tvistlösning online på unionsnivå bör bygga på de befintliga alternativa tvistlösningsorganen i medlemsstaterna och respektera dessas rättsliga traditio 
  
 ­  
 ner. De alternativa tvistlösningsorgan till vilka ett klago 
 ­  
 mål har vidarebefordrats genom onlineplattformen bör därför tillämpa sina egna förfaranderegler, inklusive kost 
 ­  
 nadsregler. I denna förordning fastställs dock vissa ge 
 ­  
 mensamma regler för dessa förfaranden, vilka kommer att säkerställa deras effektivitet. Dessa regler bör omfatta regler som garanterar att tvistlösningen inte kräver par 
 ­  
 ternas eller deras ombuds fysiska närvaro inför det alter 
 ­ 
  
 nativa tvistlösningsorganet, såvida inte dess förfarande 
 ­  
 regler föreskriver en sådan möjlighet och att parterna är överens. Parterna bör dock komma överens om att fysisk närvaro är nödvändig. 
  
 (23) 
  
 Om det säkerställs att alla alternativa tvistlösningsorgan som ingår i den förteckning som har upprättats i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU finns registrerade på onlineplattformen, bör det möjliggöra fullständig täck 
  
 ­  
 ning för tvistlösning online utanför domstol för tvister som uppstår i samband med köpeavtal eller tjänsteavtal online. 
  
 (24) 
  
 Denna förordning bör inte hindra arbetet inom eventu 
  
 ­  
 ella befintliga organ för tvistlösning online eller eventu 
 ­  
 ella mekanismer för tvistlösning online i unionen. Den 
 ( 
 1 
 ) EUT L 144, 30.4.2004, s. 62. 
 bör inte hindra tvistlösningsorgan eller tvistlösnings 
 ­  
 mekanismer från att hantera onlinetvister som har hän 
 ­  
 skjutits direkt till dem. 
  
 (25) 
  
 I varje medlemsstat bör kontaktpunkter för tvistlösning online med minst två rådgivare för sådan tvistlösning utses. Kontaktpunkterna för tvistlösning online bör stödja parterna i en tvist som tas upp genom onlineplattformen utan att åläggas att översätta de handlingar som rör tvis 
  
 ­  
 ten. Medlemsstaterna bör ha möjlighet att överlåta ansva 
 ­  
 ret för kontaktpunkterna till sina konsumentcentrum inom nätverket av europeiska konsumentcentrum. Med 
 ­  
 lemsstaterna bör utnyttja denna möjlighet för att kon 
 ­  
 taktpunkterna fullt ut ska kunna dra nytta av erfarenhe 
 ­  
 terna vid konsumentcentrumen inom nätverket av euro 
 ­  
 peiska konsumentcentrum och av att underlätta lösning av tvister mellan konsumenter och näringsidkare. Kom 
 ­  
 missionen bör inrätta ett nätverk mellan kontaktpunk 
 ­  
 terna för att underlätta deras samarbete och arbete och i samarbete med medlemsstaterna tillhandahålla lämplig utbildning för kontaktpunkterna. 
  
 (26) 
  
 Rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till en rättvis rättegång är grundläggande rättigheter, som föreskrivs i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grund 
  
 ­  
 läggande rättigheterna. Tvistlösning online är inte avsedd att och får inte syfta till att ersätta domstolsförfaranden och bör inte heller frånta konsumenter eller närings 
 ­  
 idkare rätten till rättslig prövning inför domstol. Denna förordning bör därför inte hindra parterna från att utöva sin rätt till domstolsprövning. 
  
 (27) 
  
 Behandlingen av uppgifter i enlighet med denna förord 
  
 ­  
 ning bör omfattas av stränga garantier för sekretess och uppfylla reglerna för skydd av personuppgifter i Europa 
 ­  
 parlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 ok 
 ­  
 tober 1995 om skydd för enskilda personer med avse 
 ­  
 ende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter ( 
 2 
 ) och Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 decem 
 ­  
 ber 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitu 
 ­ 
  
 tionerna och gemenskapsorganen behandlar personupp 
 ­  
 gifter och om den fria rörligheten för sådana uppgif 
 ­  
 ter ( 
 3 
 ). Dessa regler bör gälla för den behandling av per 
 ­  
 sonuppgifter som utförs i enlighet med den här förord 
 ­  
 ningen av de olika aktörerna på onlineplattformen, oav 
 ­  
 sett om de agerar enskilt eller gemensamt med andra sådana aktörer. 
  
 (28) 
  
 De registrerade bör underrättas om och ge sitt samtycke till behandlingen av personuppgifter på onlineplattfor 
  
 ­ 
  
 men och bör underrättas om sina rättigheter i samband med behandlingen genom ett allmänt meddelande om uppgiftsskydd, vilket kommissionen offentliggör, där den behandling som plattformsaktörerna ansvarar för förklaras på ett tydligt och enkelt sätt i enlighet med artiklarna 11 och 12 i förordning (EG) nr 45/2001 och den nationella lagstiftning som har antagits i enlighet med artiklarna 10 och 11 i direktiv 95/46/EG. 
 ( 
 2 
 ) EGT L 281, 23.11.1995, s. 31. ( 
 3 
 ) EGT L 8, 12.1.2001, s. 1. 
 465 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/4 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 (29) 
  
 Denna förordning bör inte påverka bestämmelser om sekretess i nationell lagstiftning i samband med alternativ tvistlösning. 
  
 (30) 
  
 Näringsidkare som är etablerade inom unionen och som ingår köpekontrakt eller tjänstekontrakt online bör på sina webbplatser tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen, för att säkerställa en bred kännedom om plattformens existens bland konsumenterna. Närings 
  
 ­  
 idkare bör också uppge sin  
 e-postadress, 
  så att kon 
 ­  
 sumenterna har en första kontaktpunkt. En betydande andel av köpeavtalen och tjänsteavtalen online ingås via marknadsplatser online, som sammanför eller underlättar onlinetransaktioner mellan konsumenter och närings 
 ­  
 idkare. Marknadsplatser online utgörs av onlineplattfor 
 ­  
 mar, som möjliggör för näringsidkare att erbjuda sina varor och tjänster till konsumenter. Sådana marknads 
 ­  
 platser online bör därför ha samma skyldigheter att till 
 ­  
 handahålla en elektronisk länk till onlineplattformen. Denna skyldighet bör inte påverka tillämpningen av ar 
 ­  
 tikel 13 i direktiv 2013/11/EU beträffande kravet för 
 näringsidkare att informera konsumenter om de alterna 
 ­  
 tiva tvistlösningsförfaranden som näringsidkarna omfat 
 ­  
 tas av och om huruvida de åtar sig att använda sig av alternativa tvistlösningsförfaranden för att lösa tvister med konsumenter. Den skyldigheten bör inte heller på 
 ­  
 verka tillämpningen av artiklarna 6.1 t och 8 i Europa 
 ­  
 parlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter ( 
 1 
 ). I arti 
 ­  
 kel 6.1 t i direktiv 2011/83/EU föreskrivs, i fråga om konsumentavtal som ingås på distans eller utanför fasta affärslokaler, att näringsidkaren ska ge konsumenten in 
 ­  
 formation om möjligheten att anlita ett förfarande för klagomål och prövning utanför domstol vilket närings 
 ­  
 idkaren omfattas av och villkoren för detta, innan kon 
 ­  
 sumenten blir bunden av avtalet. För att säkerställa bred kännedom bland konsumenterna bör medlemsstaterna likaså uppmana konsumentorganisationer och närings 
 ­  
 livsorganisationer att tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen. 
  
 (31) 
  
 I syfte att beakta de kriterier som de alternativa tvistlös 
  
 ­  
 ningsorganen använder för att fastställa sina respektive tillämpningsområden, bör befogenheten att anta akter i enlighet med artikel 290 i  
 EUF-fördraget 
  delegeras till kommissionen med avseende på anpassning av uppgifter som en klagande ska lämna i det elektroniska klagofor 
 ­  
 muläret på onlineplattformen. Det är av särskild bety 
 ­  
 delse att kommissionen genomför lämpliga samråd under sitt förberedande arbete, inklusive på expertnivå. När kommissionen utarbetar och utformar delegerade akter bör den se till att relevanta handlingar översänds sam 
 ­  
 tidigt till Europaparlamentet och rådet och att detta sker så snabbt som möjligt och på lämpligt sätt. 
  
 (32) 
  
 I syfte att säkerställa enhetliga villkor för genomförandet av denna förordning, bör kommissionen tilldelas genom 
  
 ­  
 förandebefogenheter för hur onlineplattformen ska fung 
 ­  
 era, hur klagomål ska lämnas in och hur samarbetet 
 inom nätverket av kontaktpunkter för tvistlösning online ska ske. Dessa befogenheter bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 
 ( 
 1 
 ) EUT L 304, 22.11.2011, s. 64. 
 nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genom 
 ­  
 förandebefogenheter ( 
 2 
 ). Det rådgivande förfarandet bör användas vid antagandet av genomförandeakter om det elektroniska klagomålsformuläret, med tanke på dess rent tekniska karaktär. Granskningsförfarandet bör användas vid antagandet av regler för samarbetet mellan medlem 
 ­  
 marna i nätverket av kontaktpunkter för tvistlösning on 
 ­  
 line. 
  
 (33) 
  
 Vid tillämpningen av denna förordning bör kommissio 
  
 ­  
 nen om lämpligt samråda med Europeiska datatillsyns 
 ­  
 mannen. 
  
 (34) 
  
 Eftersom målet för denna förordning, nämligen att in 
  
 ­  
 rätta en europeisk onlineplattform för tvistlösning vid onlinetvister som omfattas av gemensamma regler, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna och det därför, på grund av åtgärdens omfattning och verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå, kan unio 
 ­  
 nen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. 
  
 (35) 
  
 Denna förordning står i överensstämmelse med de grundläggande rättigheter och principer som erkänns sär 
  
 ­  
 skilt i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, i synnerhet artiklarna 7, 8, 38 och 47. 
  
 (36) 
  
 Europeiska datatillsynsmannen har hörts i enlighet med artikel 28.2 i förordning (EG) nr 45/2001 och avgav ett yttrande den 12 januari 2012 ( 
  
 3 
 ). 
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
 KAPITEL I 
 ALLMÄNNA BESTÄMMELSER 
 Artikel 1 
 Syfte 
 Syftet med denna förordning är att uppnå en hög konsument 
 ­  
 skyddsnivå och att därigenom bidra till en välfungerande inre marknad, särskilt vad gäller dess digitala dimension, genom att inrätta en europeisk plattform för tvistlösning online (nedan kallad  
 onlineplattform 
 ) som underlättar oberoende, opartisk, öp 
 ­  
 pen, effektiv, snabb och rättvis lösning av tvister mellan kon 
 ­  
 sumenter och näringsidkare online utanför domstol. 
 ( 
 2 
 ) EUT L 55, 28.2.2011, s. 13. ( 
 3 
 ) EUT C 136, 11.5.2012, s. 1. 
 466 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/5 
  
 Artikel 2 
 Tillämpningsområde 
  
 1. 
  
 Denna förordning ska tillämpas på lösning utanför dom 
  
 ­  
 stol av tvister om avtalsförpliktelser som härrör från köpeavtal eller tjänsteavtal online mellan en konsument som är bosatt i unionen och en näringsidkare som är etablerad i unionen, ge 
 ­  
 nom ingripande av ett alternativt tvistlösningsorgan som för 
 ­  
 tecknats i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU och med användning av en onlineplattform. 
  
 2. 
  
 Denna förordning ska tillämpas på lösning utanför dom 
  
 ­  
 stol av de tvister som avses i punkt 1, som inleds av en närings 
 ­  
 idkare mot en konsument, i den mån det enligt lagstiftningen i den medlemsstat där konsumenten har sin hemvist är möjligt att lösa sådana tvister genom ingripande av ett alternativt tvist 
 ­  
 lösningsorgan. 
  
 3. 
  
 Medlemsstaterna ska informera kommissionen om huru 
  
 ­  
 vida deras lagstiftning tillåter att tvister som avses i punkt 1, som inleds av en näringsidkare mot en konsument, löses genom ingripande av ett alternativt tvistlösningsorgan. Behöriga myn 
 ­  
 digheter ska, när de delger den förteckning som avses i arti 
 ­  
 kel 20.2 i direktiv 2013/11/EU, informera kommissionen om vilka alternativa tvistlösningsorgan som hanterar sådana tvister. 
  
 4. 
  
 Tillämpningen av denna förordning på tvister som avses i punkt 1, som inleds av en näringsidkare mot en konsument, ska inte innebära någon skyldighet för medlemsstaterna att säker 
  
 ­  
 ställa att alternativa tvistlösningsorgan erbjuder förfaranden för tvistlösning utanför domstol av sådana tvister. 
 Artikel 3 
 Förhållande till andra unionsrättsakter 
 Denna förordning ska inte påverka tillämpningen av direktiv 2008/52/EG. 
 Artikel 4 
 Definitioner 
  
 1. 
  
 I denna förordning gäller följande definitioner: 
  
 a) 
  
 konsument:  
 en konsument enligt definitionen i artikel 4.1 a i direktiv 2013/11/EU. 
 b)  
 näringsidkare:  
 en näringsidkare enligt definitionen i arti 
 ­  
 kel 4.1 b i direktiv 2013/11/EU. 
  
 c) 
  
 köpeavtal:  
 ett köpeavtal enligt definitionen i artikel 4.1 c i direktiv 2013/11/EU. 
  
 d) 
  
 tjänsteavtal:  
 ett tjänsteavtal enligt definitionen i artikel 4.1 d i direktiv 2013/11/EU. 
  
 e) 
  
 köpeavtal eller tjänsteavtal online:  
  
 ett köpeavtal eller tjänsteav 
  
 ­  
  
 tal där näringsidkaren eller dennes mellanhand har erbjudit varor eller tjänster på en webbplats eller på annan elek 
  
 ­  
  
 tronisk väg och konsumenten har beställt varorna eller tjänsterna på webbplatsen eller på annan elektronisk väg. 
  
 f) 
  
 marknadsplats online:  
 en tjänsteleverantör enligt definitionen i artikel 2 b i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk han 
 ­  
 del, på den inre marknaden (Direktiv om elektronisk han 
 ­  
 del) ( 
 1 
 ), som möjliggör för konsumenter och näringsidkare att ingå köpeavtal och tjänsteavtal på webbplatsen för en marknadsplats online. 
  
 g) 
  
 på elektronisk väg:  
 med hjälp av elektronisk utrustning för behandling (inklusive digital signalkomprimering) och lag 
 ­  
 ring av data som i sin helhet sänds, överförs och mottas via kabel, via radiovågor, på optisk väg eller på någon annan elektromagnetisk väg. 
  
 h) 
  
 alternativt tvistlösningsförfarande:  
  
 förfarande för lösning utan 
  
 ­  
  
 för domstol av sådana tvister som avses i artikel 2 i denna förordning. 
  
 i) 
  
 alternativt tvistlösningsorgan:  
  
 ett organ enligt definitionen i artikel 4.1 h i direktiv 2013/11/EU. 
  
 j) 
  
 klagande part:  
 konsument eller näringsidkare som har läm 
 ­  
 nat in ett klagomål genom onlineplattformen. 
  
 k) 
  
 svarande part:  
 konsument eller näringsidkare mot vilken ett klagomål har lämnats in genom onlineplattformen. 
  
 l) 
  
 behörig myndighet:  
 en offentlig myndighet enligt definitio 
 ­  
 nen i artikel 4.1 i i direktiv 2013/11/EU. 
  
 m) 
  
 personuppgifter:  
 all information som avser en identifierad eller identifierbar fysisk person (den registrerade). En iden 
 ­  
 tifierbar person är en person som kan identifieras, direkt eller indirekt, framför allt genom hänvisning till ett identi 
 ­  
 fikationsnummer eller till en eller flera faktorer som är specifika för den personens fysiska, fysiologiska, psykiska, ekonomiska, kulturella eller sociala identitet. 
 2. Näringsidkarens och det alternativa tvistlösningsorganets etableringsort ska fastställas i enlighet med artikel 4.2 och 4.3 i direktiv 2013/11/EU. 
 ( 
 1 
 ) EGT L 178, 17.7.2000, s. 1. 
 467 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/6 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 KAPITEL II 
  
 h) Offentliggöra följande: 
  
 ONLINEPLATTFORM 
  
 Artikel 5 
  
 i) Allmän information om alternativ tvistlösning som en 
  
 metod för tvistlösning utanför domstol. 
  
 Inrättande av en onlineplattform 
  
 1. 
  
 Kommissionen ska utveckla en onlineplattform och vara ansvarig för onlineplattformens drift, inklusive alla översätt 
  
 ­  
 ningsfunktioner som behövs enligt denna förordning, underhåll, finansiering och datasäkerhet. Onlineplattformen ska vara an 
 ­  
 vändarvänlig. Utvecklingen, driften och underhållet av online 
 ­  
 plattformen ska säkerställa att användarnas personliga integritet respekteras redan vid utformningen (privacy by design, in 
 ­  
 byggt integritetsskydd) och att onlineplattformen i möjligaste mån är tillgänglig för och kan användas av alla, även utsatta användare (design för alla). 
  
 2. 
  
 Onlineplattformen ska vara en gemensam ingång för kon 
  
 ­  
 sumenter och näringsidkare som vill lösa tvister som omfattas av denna förordning utanför domstol. Den ska bestå av en interaktiv webbplats, som är elektroniskt tillgänglig utan kost 
 ­  
 nad på unionsinstitutionernas samtliga officiella språk. 
  
 3. 
  
 Kommissionen ska, beroende på vad som är lämpligt, göra onlineplattformen tillgänglig genom sina webbplatser med in 
  
 ­  
 formation riktad till medborgare och företag i unionen och särskilt genom portalen Ditt Europa, som har inrättats i enlighet med beslut 2004/387/EG. 
  
 4. 
  
 Onlineplattformen ska ha följande uppgifter: 
  
 a) 
  
 Tillhandahålla ett elektroniskt klagomålsformulär, som den klagande parten kan fylla i, i enlighet med artikel 8. 
  
 b) 
  
 Informera den svarande parten om klagomålet. 
  
 c) 
  
 Identifiera det eller de behöriga alternativa tvistlösningsorga 
  
 ­  
 nen och vidarebefordra klagomålet till det alternativa tvist 
 ­  
 lösningsorgan som parterna har enats om att använda sig av, 
  
 i 
  
 enlighet med artikel 9. 
  
 d) 
  
 Kostnadsfritt tillhandahålla ett elektroniskt verktyg för ären 
  
 ­  
 dehantering, vilket ger parterna och det alternativa tvistlös 
 ­  
 ningsorganet möjlighet att genomföra tvistlösningsförfaran 
 ­  
 det online via onlineplattformen. 
  
 e) 
  
 Tillhandahålla parterna och det alternativa tvistlösningsorga 
  
 ­  
 net översättning av den information som är nödvändig för att lösa tvisten och som utbyts genom onlineplattformen. 
  
 f) 
  
 Tillhandahålla ett elektroniskt formulär för de alternativa tvistlösningsorganens överföring av de uppgifter som avses 
  
 i 
  
 artikel 10 c. 
  
 g) 
  
 Tillhandahålla ett system för återkoppling som ger parterna möjlighet att lämna synpunkter på hur onlineplattformen fungerar och på det alternativa tvistlösningsorgan som han 
  
 ­  
 terat deras tvist. 
  
 ii) 
  
 Information om de alternativa tvistlösningsorgan som ingår i den förteckning som har upprättats i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU vilka är behöriga att hantera tvister som omfattas av denna förordning. 
  
 iii) 
  
 En  
  
 online-handledning 
  om hur man lämnar in klagomål genom onlineplattformen. 
  
 iv) 
  
 Information, inklusive kontaktuppgifter, om de kon 
  
 ­  
 taktpunkter för tvistlösning online som har utsetts av medlemsstaterna i enlighet med artikel 7.1 i denna för 
 ­  
 ordning. 
  
 v) 
  
 Statistik om resultaten av de tvister som har vidarebe 
  
 ­  
 fordrats till alternativa tvistlösningsorgan genom online 
 ­  
 plattformen. 
  
 5. 
  
 Kommissionen ska säkerställa att den information som avses i punkt 4 h är korrekt, aktuell och tillhandahålls på ett tydligt, begripligt och lättillgängligt sätt. 
  
 6. 
  
 Alternativa tvistlösningsorgan som ingår i den förteckning som upprättats i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU vilka är behöriga att hantera tvister som omfattas av denna förordning ska registreras elektroniskt på onlineplatt 
  
 ­  
 formen. 
  
 7. 
  
 Kommissionen ska genom genomförandeakter anta be 
  
 ­  
 stämmelser om hur de uppgifter som föreskrivs i punkt 4 i denna artikel ska fullgöras. Dessa genomförandeakter ska antas 
  
 i 
  
 enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 16.3 
  
 i 
  
 denna förordning. 
  
 Artikel 6 
 Test av onlineplattformen 
  
 1. 
  
 Kommissionen ska senast den 9 januari 2015 testa on 
  
 ­  
 lineplattformens och klagomålsformulärets tekniska funktioner och användarvänlighet, även när det gäller översättning. Tes 
 ­  
 terna ska genomföras och utvärderas i samarbete med experter på tvistlösning online från medlemsstaterna och företrädare för konsumenter och näringsidkare. Kommissionen ska lägga fram en rapport för Europaparlamentet och rådet om resultatet av testerna och vidta lämpliga åtgärder för att ta itu med eventuella problem för att säkerställa att onlineplattformen fungerar på ett effektivt sätt. 
  
 2. 
  
 Kommissionen ska i den rapport som avses i punkt 1 i denna artikel också beskriva vilka tekniska och organisatoriska åtgärder den avser att vidta för att säkerställa att onlineplatt 
  
 ­  
 formen uppfyller kraven på skydd av den personliga integriteten 
  
 i 
  
 förordning (EG) nr 45/2001. 
  
 468 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/7 
  
 Artikel 7 
 Nätverk av kontaktpunkter för tvistlösning online 
  
 1. 
  
 Varje medlemsstat ska utse en kontaktpunkt för tvistlös 
  
 ­  
 ning online och lämna dess namn och kontaktuppgifter till kommissionen. Medlemsstaterna får överlåta ansvaret för kon 
 ­  
 taktpunkterna för tvistlösning online till sina konsumentcent 
 ­  
 rum inom nätverket av europeiska konsumentcentrum, till kon 
 ­  
 sumentorganisationer eller till ett annat organ. Varje kon 
 ­  
 taktpunkt ska ha minst två rådgivare för tvistlösning online (nedan kallade  
 rådgivare 
 ). 
  
 2. 
  
 Kontaktpunkterna för tvistlösning online ska bistå vid lös 
  
 ­  
 ning av tvister som rör klagomål som lämnas in genom on 
 ­  
 lineplattformen genom att fullgöra följande uppgifter: 
  
 a) 
  
 På begäran underlätta kommunikationen mellan parterna och det behöriga alternativa tvistlösningsorganet, som sär 
  
 ­  
 skilt kan omfatta följande: 
  
 i) 
  
 Bistå vid inlämnande av klagomålet och om lämpligt med relevant dokumentation. 
  
 ii) 
  
 Lämna allmän information till parterna och de alternativa tvistlösningsorganen om gällande konsumenträttigheter i samband med köpeavtal eller tjänsteavtal i den medlems 
  
 ­  
 stat där kontaktpunkten med rådgivaren finns. 
  
 iii) 
  
 Lämna information om hur onlineplattformen för tvist 
  
 ­  
 lösning online fungerar. 
  
 iv) 
  
 Ge parterna förklaringar om de förfaranderegler som till 
  
 ­  
 lämpas av de identifierade alternativa tvistlösningsorga 
 ­  
 nen. 
  
 v) 
  
 Informera den klagande parten om andra sätt att få rät 
  
 ­  
 telse om en tvist inte kan lösas genom onlineplattfor 
 ­  
 men. 
  
 b) 
  
 På grundval av de praktiska erfarenheterna från fullgörandet av sina uppgifter vartannat år lägga fram en verksamhets 
  
 ­  
 rapport för kommissionen och medlemsstaterna. 
  
 3. 
  
 Kontaktpunkterna för tvistlösning online ska inte vara skyldiga att utföra de uppgifter som räknas upp i punkt 2 vid tvister mellan parter med hemvist i samma medlemsstat. 
  
 4. 
  
 Trots vad som sägs i punkt 3 kan medlemsstaterna med hänsyn till nationella omständigheter besluta att kontaktpunk 
  
 ­  
 terna för tvistlösning online ska utföra en eller flera av de upp 
 ­  
 gifter som förtecknas i punkt 2 vid tvister mellan parter med hemvist i samma medlemsstat. 
  
 5. 
  
 Kommissionen ska inrätta ett nätverk av kontaktpunkter (nedan kallat  
  
 nätverket 
 ), vilket ska möjliggöra samarbete mellan kontaktpunkterna och bidra till fullgörandet av de uppgifter som förtecknas i punkt 2. 
  
 6. 
  
 Kommissionen ska minst två gånger per år sammankalla medlemmarna i nätverket till ett möte för utbyte av bästa praxis och en diskussion om eventuella återkommande problem i sam 
  
 ­  
 band med onlineplattformens verksamhet. 
  
 7. 
  
 Kommissionen ska genom genomförandeakter anta regler för samarbetet mellan kontaktpunkterna för tvistlösning online. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det gransk 
  
 ­  
 ningsförfarande som avses i artikel 16.3. 
 Artikel 8 
 Inlämnande av klagomål 
  
 1. 
  
 Vid inlämnande av ett klagomål till onlineplattformen ska den klagande parten fylla i det elektroniska klagomålsformulä 
  
 ­  
 ret. Klagomålsformuläret ska vara användarvänligt och lättill 
 ­  
 gängligt på onlineplattformen. 
  
 2. 
  
 De uppgifter som den klagande parten ska lämna ska vara tillräckliga för att fastställa vilket alternativt tvistlösningsorgan som är behörigt. De uppgifterna förtecknas i bilagan till denna förordning. Den klagande parten får bifoga handlingar till stöd för klagomålet. 
  
 3. 
  
 I syfte att beakta de kriterier som de alternativa tvistlös 
  
 ­  
 ningsorganen, vilka förtecknas i enlighet med artikel 20.2 i direktiv 2013/11/EU och vilka hanterar tvister som omfattas av denna förordning, använder för att fastställa sina respektive behörighetsområden ska kommissionen ges befogenhet att anta delegerade akter i enlighet med artikel 17 i denna förordning för att ändra uppgifterna i bilagan till denna förordning. 
  
 4. 
  
 Kommissionen ska genom genomförandeakter fastställa bestämmelser om det elektroniska klagomålsformuläret. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det rådgivande förfarande som avses i artikel 16.2. 
  
 5. 
  
 Endast uppgifter som är korrekta, relevanta och inte alltför omfattande i förhållande till de ändamål för vilka de samlats in får behandlas genom det elektroniska klagomålsformuläret och dess bilagor. 
  
 Artikel 9 
 Behandling och vidarebefordran av klagomål 
 1. Ett klagomål som lämnas in till onlineplattformen ska behandlas, om alla de obligatoriska fälten i klagomålsformuläret har fyllts i. 
 469 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/8 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 2. 
  
 Om klagomålsformuläret inte har fyllts i fullständigt, ska den klagande parten informeras om att klagomålet inte kan behandlas, om inte den information som saknas tillhandahålls. 
  
 3. 
  
 Efter att ha tagit emot ett fullständigt ifyllt klagomålsfor 
  
 ­  
 mulär ska onlineplattformen, på ett lättförståeligt sätt och utan dröjsmål, vidarebefordra klagomålet till den svarande parten, på det av unionsinstitutionernas officiella språk som denna part har valt, tillsammans med följande uppgifter: 
  
 a) 
  
 Information om att parterna måste enas om ett alternativt tvistlösningsorgan så att klagomålet kan vidarebefordras dit, och att klagomålet, om parterna inte enas eller om något behörigt alternativt tvistlösningsorgan inte fastställs, inte kommer att behandlas vidare. 
  
 b) 
  
 Information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som är behöriga att behandla klagomålet, om något sådant nämns i det elektroniska klagomålsformuläret eller fastställs av onlineplattformen på grundval av informationen i formu 
  
 ­  
 läret. 
  
 c) 
  
 Om den svarande parten är näringsidkare, en uppmaning att inom tio kalenderdagar ange 
  
 om näringsidkaren har förbundit sig eller är skyldig att använda ett särskilt alternativt tvistlösningsorgan för att lösa tvister med konsumenter, och 
  
 om näringsidkaren är villig att använda ett eller flera av de alternativa tvistlösningsorgan som avses i led b, om inte näringsidkaren är skyldig att använda ett särskilt tvistlösningsorgan. 
  
 d) 
  
 Om den svarande parten är konsument och näringsidkaren är skyldig att använda ett särskilt alternativt tvistlösnings 
  
 ­  
 organ, en uppmaning att inom tio kalenderdagar enas om det alternativa tvistlösningsorganet eller, om näringsidkaren inte är skyldig att använda ett särskilt alternativt tvistlös 
 ­  
 ningsorgan, en uppmaning att välja ett eller flera av de alternativa tvistlösningsorgan som avses i led b. 
  
 e) 
  
 Namn på och kontaktuppgifter för kontaktpunkten för tvist 
  
 ­  
 lösning online i den medlemsstat där den svarande parten är etablerad eller bosatt samt en kortfattad beskrivning av de uppgifter som anges i artikel 7.2 a. 
 4. Efter det att onlineplattformen har tagit emot de uppgifter som avses i punkt 3 led c eller d från den svarande parten, ska den på ett lättförståeligt sätt och utan dröjsmål meddela den klagande parten, på det av unionsinstitutionernas officiella språk som denna part har valt, följande information: 
  
 a) 
  
 Den information som avses i punkt 3 a. 
  
 b) 
  
 Om den klagande parten är konsument, information om det eller de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren har uppgett i enlighet med punkt 3 c och en uppmaning att inom tio kalenderdagar enas om ett alternativt tvistlösnings 
  
 ­  
 organ. 
  
 c) 
  
 Om den klagande parten är näringsidkare och näringsidkaren inte är skyldig att använda ett särskilt alternativt tvistlös 
  
 ­  
 ningsorgan, information om det eller de alternativa tvistlös 
 ­  
 ningsorgan som konsumenten har uppgett i enlighet med punkt 3 d och en uppmaning att inom tio kalenderdagar enas om ett alternativt tvistlösningsorgan. 
  
 d) 
  
 Namn på och kontaktuppgifter för den kontaktpunkt för tvistlösning online i den medlemsstat där den klagande par 
  
 ­  
 ten är etablerad eller bosatt samt en kortfattad beskrivning av de uppgifter som anges i artikel 7.2 a. 
 5. Den information som avses i punkt 3 b och punkt 4 b och c ska innehålla följande uppgifter om respektive alternativt tvistlösningsorgan: 
  
 a) 
  
 Det alternativa tvistlösningsorganets namn, kontaktuppgifter och webbadress. 
  
 b) 
  
 Kostnaderna för det alternativa tvistlösningsförfarandet, i fö 
  
 ­  
 rekommande fall. 
  
 c) 
  
 Det eller de språk som det alternativa tvistlösningsförfarandet kan genomföras på. 
  
 d) 
  
 Det alternativa tvistlösningsförfarandets genomsnittliga längd. 
  
 e) 
  
 Huruvida resultatet av det alternativa tvistlösningsförfarandet är bindande eller inte. 
  
 f) 
  
 Skäl till att det alternativa tvistlösningsorganet får vägra att hantera en viss tvist i enlighet med artikel 5.4 i direktiv 2013/11/EU. 
  
 6. 
  
 Onlineplattformen ska automatiskt och utan dröjsmål vi 
  
 ­  
 darebefordra klagomålet till det alternativa tvistlösningsorgan som parterna har enats om att använda sig av i enlighet med punkterna 3 och 4. 
  
 7. 
  
 Det alternativa tvistlösningsorgan till vilket klagomålet har vidarebefordrats ska utan dröjsmål informera parterna om huru 
  
 ­  
 vida det går med på att hantera tvisten eller avvisar den i enlighet med artikel 5.4 i direktiv 2013/11/EU. Det alternativa tvistlösningsorgan som har gått med på att hantera tvisten ska också informera parterna om sina förfaranderegler och i till 
 ­  
 lämpliga fall om kostnaderna för tvistlösningsförfarandet i fråga. 
  
 8. 
  
 Om inte parterna inom 30 kalenderdagar från det att klagomålsformuläret lämnades in har enats om ett alternativt tvistlösningsorgan eller om det alternativa tvistlösningsorganet avvisar tvisten, ska klagomålet inte behandlas ytterligare. Den klagande parten ska underrättas om möjligheten att kontakta en rådgivare för allmän information om andra möjligheter till rätts 
  
 ­  
 lig prövning. 
 470 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/9 
  
 Artikel 10 
 Lösning av tvisten 
 Ett alternativt tvistlösningsorgan som har gått med på att han 
 ­  
 tera en tvist i enlighet med artikel 9 i denna förordning ska 
  
 a) 
  
 slutföra det alternativa tvistlösningsförfarandet inom den tidsfrist som avses i artikel 8 e i direktiv 2013/11/EU, 
  
 b) 
  
 inte kräva att parterna eller deras ombud är fysiskt närva 
  
 ­  
 rande, såvida inte dess förfaranderegler föreskriver en sådan möjlighet och parterna är överens, 
  
 c) 
  
 utan dröjsmål informera onlineplattformen om 
  
 i) 
  
 datum för mottagande av klagomålsärendet, 
  
 ii) 
  
 föremålet för tvisten, 
  
 iii) 
  
 datum för slutförande av det alternativa tvistlösningsför 
  
 ­  
 farandet, 
  
 iv) 
  
 resultatet av det alternativa tvistlösningsförfarandet, 
  
 d) 
  
 inte vara skyldigt att genomföra det alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 förfarandet via onlineplattformen. 
 Artikel 11 
 Databas 
 Kommissionen ska vidta nödvändiga åtgärder för att inrätta och underhålla en databas, där den ska lagra de uppgifter som har behandlats i enlighet med artiklarna 5.4 och 10 c, med beak 
 ­  
 tande av artikel 13.2. 
 Artikel 12 
 Behandling av personuppgifter 
  
 1. 
  
 Tillgång till uppgifter om en tvist, inklusive personupp 
  
 ­  
 gifter, vilka har lagrats i den databas som avses i artikel 11 ska endast medges det alternativa tvistlösningsorgan till vilket tvis 
 ­  
 ten har vidarebefordrats i enlighet med artikel 9 för de ändamål som avses i artikel 10. Tillgång till dessa uppgifter ska även medges kontaktpunkterna för tvistlösning online, i den mån det är nödvändigt, för de ändamål som avses i artikel 7.2 och 
  
 2. 
  
 Kommissionen ska ha tillgång till de uppgifter som be 
  
 ­  
 handlas i enlighet med artikel 10 för att övervaka användningen av onlineplattformen och hur den fungerar samt för att utarbeta de rapporter som avses i artikel 21. Kommissionen ska be 
 ­  
 handla personuppgifter om användarna av onlineplattformen i den mån det är nödvändigt för driften och underhållet av on 
 ­  
 lineplattformen, bl.a. för att övervaka de alternativa tvistlös 
 ­  
 ningsorganens och kontaktpunkternas användning av online 
 ­  
 plattformen. 
  
 3. 
  
 Personuppgifter inom ramen för en tvist ska lagras i den databas som avses i punkt 1 i denna artikel endast under så lång tid som krävs för att uppnå de mål för vilka de samlades in och för att säkerställa att de registrerade kan få tillgång till sina personuppgifter för att utöva sina rättigheter och ska raderas automatiskt senast sex månader efter det datum för avslutande av tvisten som har meddelats onlineplattformen i enlighet med artikel 10 c iii. Denna lagringstid ska även gälla för personupp 
  
 ­  
 gifter som har sparats i nationella register av det alternativa tvistlösningsorgan eller den kontaktpunkt för tvistlösning online som har hanterat tvisten i fråga, såvida det inte i det alternativa tvistlösningsorganets förfaranderegler eller i nationell rätt före 
 ­  
 skrivs en längre lagringstid. 
  
 4. 
  
 Rådgivarna ska betraktas som registeransvariga enligt ar 
  
 ­  
 tikel 2 d i direktiv 95/46/EG för sin egen uppgiftsbehandling enligt denna förordning och ska se till att behandlingen är för 
 ­  
 enlig med nationell lagstiftning som har antagits i enlighet med direktiv 95/46/EG i den medlemsstat där kontaktpunkten för tvistlösning online med rådgivaren finns. 
  
 5. 
  
 Varje alternativt tvistlösningsorgan ska betraktas som re 
  
 ­  
 gisteransvarigt enligt artikel 2 d i direktiv 95/46/EG för sin egen uppgiftsbehandling enligt denna förordning och ska se till att behandlingen är förenlig med nationell lagstiftning som har antagits i enlighet med direktiv 95/46/EG i den medlemsstat där det alternativa tvistlösningsorganet är inrättat. 
  
 6. 
  
 Kommissionen ska i samband med sina skyldigheter enligt denna förordning och behandlingen av personuppgifter i sam 
  
 ­  
 band därmed betraktas som registeransvarig i enlighet med ar 
 ­  
 tikel 2 d i förordning (EG) nr 45/2001. 
 Artikel 13 
 Sekretess och datasäkerhet 
  
 1. 
  
 Kontaktpunkterna för tvistlösning online ska omfattas av tystnadsplikt eller andra likvärdiga sekretessförbindelser som fö 
  
 ­  
 reskrivs i lagstiftningen i medlemsstaten i fråga. 
  
 2. 
  
 Kommissionen ska vidta lämpliga tekniska och organisato 
  
 ­  
 riska åtgärder för att trygga säkerheten för de uppgifter som behandlas i enlighet med denna förordning, inklusive lämplig åtkomstkontroll, en säkerhetsplan och hantering av säkerhets 
 ­  
 tillbud, i enlighet med artikel 22 i förordning (EG) nr 45/2001. 
 Artikel 14 
 Konsumentinformation 
 1. Näringsidkare som är etablerade inom unionen och som ingår köpeavtal eller tjänsteavtal online, och marknadsplatser online som är etablerade inom unionen, ska på sina webbplatser tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen. Denna länk ska vara lätt tillgänglig för konsumenterna. Näringsidkare som är etablerade inom unionen och som ingår köpeavtal eller tjänsteavtal online ska också ange sina  
 e-postadresser. 
  
 471 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/10 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 2. 
  
 Näringsidkare som är etablerade inom unionen och som ingår köpeavtal eller tjänsteavtal online, vilka har åtagit sig eller är skyldiga att använda en eller flera alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organ för att lösa tvister med konsumenter, ska informera kon 
 ­  
 sumenterna om förekomsten av onlineplattformen och möjlig 
 ­  
 heten att använda denna onlineplattform för att lösa tvister. De ska tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen på sina webbplatser och, om erbjudandet görs via  
 e-post, 
  i det e- postmeddelandet. Informationen ska i tillämpliga fall också till 
 ­  
 handahållas i de allmänna villkoren för köpeavtal och tjänsteav 
 ­  
 tal online. 
  
 3. 
  
 Punkterna 1 och 2 i denna artikel ska inte påverka till 
  
 ­  
 lämpningen av artikel 13 i direktiv 2013/11/EU och de bestäm 
 ­  
 melser om information till konsumenter om förfaranden för prövning utanför domstol som ingår i andra unionsrättsakter, vilka ska tillämpas utöver den här artikeln. 
  
 4. 
  
 Den förteckning över alternativa tvistlösningsorgan som avses i artikel 20.4 i direktiv 2013/11/EU och uppdateringar av den ska offentliggöras på onlineplattformen. 
  
 5. 
  
 Medlemsstaterna ska se till att alternativa tvistlösnings 
  
 ­  
 organ, konsumentcentrum inom nätverket av europeiska kon 
 ­  
 sumentcentrum, de behöriga myndigheter som fastställs i arti 
 ­  
 kel 18.1 i direktiv 2013/11/EU och i förekommande fall de organ som har utsetts i enlighet med artikel 14.2 i direktiv 2013/11/EU tillhandahåller en elektronisk länk till onlineplatt 
 ­  
 formen. 
  
 6. 
  
 Medlemsstaterna ska uppmana konsumentorganisationer och näringslivsorganisationer att tillhandahålla en elektronisk länk till onlineplattformen. 
  
 7. 
  
 Om näringsidkare är skyldiga att tillhandahålla infor 
  
 ­  
 mation i enlighet med punkterna 1 och 2 och de bestämmelser som avses i punkt 3, ska de om möjligt tillhandahålla den informationen samtidigt. 
 Artikel 15 
 De behöriga myndigheternas roll 
 Den behöriga myndigheten i varje medlemsstat ska bedöma huruvida de alternativa tvistlösningsorgan som är etablerade i den medlemsstaten fullgör sina skyldigheter enligt denna för 
 ­  
 ordning. 
 KAPITEL III 
 SLUTBESTÄMMELSER 
 Artikel 16 
 Kommittéförfarande 
 1. Kommissionen ska biträdas av en kommitté. Denna kom 
 ­  
 mitté ska vara en kommitté i den mening som avses i förord 
 ­  
 ning (EU) nr 182/2011. 
  
 2. 
  
 När det hänvisas till denna punkt ska artikel 4 i förord 
  
 ­  
 ning (EU) nr 182/2011 tillämpas. 
  
 3. 
  
 När det hänvisas till denna punkt ska artikel 5 i förord 
  
 ­  
 ning (EU) nr 182/2011 tillämpas. 
  
 4. 
  
 Om kommitténs yttrande enligt punkterna 2 och 3 ska inhämtas genom skriftligt förfarande, ska förfarandet avslutas utan resultat, om inom tidsgränsen för att avge yttrandet kom 
  
 ­  
 mitténs ordförande så beslutar eller en enkel majoritet av kom 
 ­  
 mittéledamöterna så begär. 
 Artikel 17 
 Utövande av delegering 
  
 1. 
  
 Befogenheten att anta delegerade akter ges till kommissio 
  
 ­  
 nen med förbehåll för de villkor som anges i denna artikel. 
  
 2. 
  
 Den befogenhet att anta delegerade akter som avses i artikel 8.3 ska ges tills vidare från och med den 8 juli 2013. 
  
 3. 
  
 Den delegering av befogenhet som avses i artikel 8.3 får när som helst återkallas av Europaparlamentet eller rådet. Ett beslut om återkallelse innebär att delegeringen av den befogen 
  
 ­  
 het som anges i beslutet upphör att gälla. Beslutet får verkan dagen efter det att det offentliggörs i  
 Europeiska unionens officiella tidning 
 , eller vid ett senare i beslutet angivet datum. Det påver 
 ­  
 kar inte giltigheten av delegerade akter som redan har trätt i kraft. 
  
 4. 
  
 Så snart kommissionen antar en delegerad akt ska den samtidigt delge Europaparlamentet och rådet denna. 
  
 5. 
  
 En delegerad akt som antas enligt artikel 8.3 ska träda i kraft endast om varken Europaparlamentet eller rådet har gjort invändningar mot den delegerade akten inom en period av två månader från den dag då akten delgavs Europaparlamentet och rådet, eller om både Europaparlamentet och rådet, före ut 
  
 ­  
 gången av perioden, har underrättat kommissionen om att de inte kommer att invända. Denna period ska förlängas med två månader på Europaparlamentets eller rådets initiativ. 
 Artikel 18 
 Sanktioner 
 Medlemsstaterna ska fastställa regler för sanktioner för överträ 
 ­  
 delser av denna förordning och vidta alla åtgärder som är nöd 
 ­  
 vändiga för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
 472 
  
 SOU 2014:47 
  
 Bilaga 3 
  
 18.6.2013 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 165/11 
  
 Artikel 19 
  
 Artikel 21 
  
 Ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 
  
 Rapportering 
  
 I bilagan till Europaparlamentets 
  
 och rådets förordning 
  
 (EG) 
  
 nr 2006/2004 ( 
 1 
 ) ska följande punkt läggas till: 
  
 21. Europaparlamentets och 
  
 rådets förordning 
  
 (EU) 
  
 nr 524/2013 av den 21 maj 2013 om tvistlösning online vid konsumenttvister (EUT L 165, 18.6.2013, s. 1): artikel 14. 
 Artikel 20 
 Ändring av direktiv 2009/22/EG 
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/22/EG ( 
 2 
 ) ändras på följande sätt: 
  
 1. 
  
 I artiklarna 1.1, 1.2 och 6.2 b ska orden de direktiv som anges i förteckningen i bilaga I ersättas med orden de unionsakter som anges i förteckningen i bilaga I. 
  
 2. 
  
 I rubriken i bilaga I ska orden FÖRTECKNING ÖVER DI 
  
 ­  
 REKTIV ersättas med orden FÖRTECKNING ÖVER UNIONSAKTER. 
  
 3. 
  
 I bilaga I ska följande punkt läggas till: 
  
 15. Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av den 21 maj 2013 om tvistlösning online vid konsumenttvister (EUT L 165, 18.6.2013, s. 1): artikel 14. 
  
 1. 
  
 Kommissionen ska årligen rapportera till Europaparlamen 
  
 ­  
 tet och rådet om hur onlineplattformen fungerar, med början ett år efter det att onlineplattformen har tagits i drift. 
  
 2. 
  
 Senast den 9 juli 2018 och därefter vart tredje år ska kommissionen för Europaparlamentet och rådet lägga fram en rapport om tillämpningen av denna förordning, inbegripet sär 
  
 ­  
 skilt om klagomålsformulärets användarvänlighet och eventuella behov av anpassning av uppgifterna i bilagan till denna förord 
 ­  
 ning. Rapporten ska vid behov åtföljas av förslag till ändring av denna förordning. 
  
 3. 
  
 Om båda de rapporter som avses i punkterna 1 och 2 ska läggas fram samma år, ska endast en gemensam rapport läggas fram. 
  
 Artikel 22 
 Ikraftträdande 
  
 1. 
  
 Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i  
 Europeiska unionens officiella tid 
 ­  
 ning 
 . 
  
 2. 
  
 Denna förordning ska tillämpas från och med den 9 ja 
  
 ­  
 nuari 2016 utom följande bestämmelser: 
  
 Artiklarna 2.3 och 7.1 och 7.5, som ska tillämpas från och med den 9 juli 2015. 
  
 Artiklarna 5.1, 5.7, 6, 7.7, 8.3, 8.4, 11, 16 och 17, som ska tillämpas från och med den 8 juli 2013. 
  
 Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. 
  
 Utfärdad i Strasbourg den 21 maj 2013. 
  
 På Europaparlamentets vägnar 
  
 På rådets vägnar 
  
 M. SCHULZ 
  
 L. CREIGHTON 
  
 Ordförande 
  
 Ordförande 
  
 ( 
 1 
 ) EUT L 364, 9.12.2004, s. 1. ( 
 2 
 ) EUT L 110, 1.5.2009, s. 30. 
 473 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2014:47 
  
 L 165/12 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 18.6.2013 
  
 BILAGA 
 Uppgifter som ska lämnas när ett klagomål lämnas in 
  
 1. 
  
 Huruvida den klagande parten är konsument eller näringsidkare. 
  
 2. 
  
 Konsumentens namn och  
  
 e-postadress 
  och geografiska adress. 
  
 3. 
  
 Näringsidkarens namn,  
  
 e-postadress, 
  webbadress och geografiska adress. 
  
 4. 
  
 I tillämpliga fall, den klagande partens ombuds namn,  
  
 e-postadress 
  och geografiska adress. 
  
 5. 
  
 I tillämpliga fall, den klagande partens eller dennes ombuds språk. 
  
 6. 
  
 Den svarande partens språk, om detta är känt. 
  
 7. 
  
 Typ av vara eller tjänst som klagomålet avser. 
  
 8. 
  
 Huruvida varan eller tjänsten erbjöds av näringsidkaren och beställdes av konsumenten på en webbplats eller på annan elektronisk väg. 
  
 9. 
  
 Priset för den köpta varan eller tjänsten. 
  
 10. 
  
 Det datum då konsumenten köpte varan eller tjänsten. 
  
 11. 
  
 Huruvida konsumenten har tagit kontakt direkt med näringsidkaren. 
  
 12. 
  
 Huruvida tvisten hanteras eller tidigare har hanterats av ett alternativt tvistlösningsorgan eller av en domstol. 
  
 13. 
  
 Typ av klagomål. 
  
 14. 
  
 Beskrivning av klagomålet. 
  
 15. 
  
 Om den klagande parten är en konsument, de alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren är skyldig att 
  
 använda eller har åtagit sig att använda i enlighet med artikel 13.1 i direktiv 2013/11/EU, om detta är känt. 
  
 16. 
  
 Om den klagande parten är näringsidkare, vilket eller vilka alternativa tvistlösningsorgan som näringsidkaren åtar sig eller är skyldig att använda. 
  
 474 
 Bilaga 4 
 Frågor angående verksamheten 
 vid Allmänna reklamationsnämnden 
 Sammansättning och beslutsformer 
  
 1. 
  
 Huvudregeln enligt Allmänna reklamationsnämndens (ARN) nuvarande instruktion är att ett ärende ska föredras innan avgör- ande (21 § nämndens instruktion). Bör detta krav tas bort? 
  
 2. 
  
 Enligt huvudregeln i dag är nämnden beslutför med en ordför- ande och fyra intresseledamöter. En avdelning är också besluts- för med en ordförande och två andra ledamöter, om inte någon av ledamöterna begär att fyra ledamöter ska delta (16 § nämn- dens instruktion). Bör huvudregeln ändras så att nämnden i stället som huvudregel är beslutsför när ordföranden samt minst två och högst fyra andra ledamöter är närvarande? 
  
 3. 
  
 Behövs plenum? Eller är det tillräckligt med möjlighet till nämnd- beslut i utökad sammansättning (16 § andra stycket nämndens instruktion)? 
  
 4. 
  
 Övriga synpunkter när det gäller sammansättning och besluts- former vid nämnden? 
  
 Förfarandet 
  
 1. 
  
 Skulle det vara fördelaktigt om ARN kunde meddela parterna slutföreläggande? Skulle det vara positivt att på det sättet kunna förhindra utdragen skriftväxling? Eller skulle det tynga hand- läggningen med extra föredragningar? Räcker det med nämn- dens möjlighet att avvisa tvister som är alltför omfattande eller komplicerade? 
  
 475 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2014:47 
  
 2. 
  
 Behövs det ytterligare verktyg för att nämnden ska kunna han- tera tvister som är komplicerade och omfattande? Skulle det t.ex. vara en fördel med möjlighet till muntlig förberedelse per telefon? Finns det andra åtgärder som skulle kunna vidtas för att undvika att större tvister avvisas först vid nämndsammanträde? 
  
 3. 
  
 Behövs det en övre beloppsgräns för prövning i ARN? 
  
 4. 
  
 Skulle det vara bra om det fanns möjlighet till delavvisningar, dvs. avvisning av viss bevisning eller vissa frågor? Eller skulle det bara onödigt tynga och fördröja förfarandet? 
  
 5. 
  
 Bör ARN bedriva någon aktiv förlikningsverksamhet? 
  
 6. 
  
 Skulle det vara positivt om ARN fick möjlighet att hänskjuta rättsfrågor till Högsta domstolen? 
  
 Nämndens beslut 
  
 1. 
  
 Ska nämnden sträva efter att skriva kortare beslut? Skulle det vara användbart och lämpligt med beslutsmallar? 
  
 2. 
  
 Angående omprövningsreglerna: 
  
 - 
  
 I dag kan parter begära omprövning hur många gånger som helst inom två månader från beslutet. Bör tiden kortas till en månad eller två veckor? 
  
 - 
  
 Är det rimligt att parter ska ha möjlighet att begära ompröv- ning mer än en gång? 
  
 476 
 Statens offentliga utredningar 2014 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Vissa bostadsbeskattningsfrågor. Fi. 
  
 2. 
  
 Framtidens valfrihetssystem 
  
 – 
  
 inom socialtjänsten. S. 
  
 3. 
  
 Boende utanför det egna hemmet 
  
 – 
  
 placeringsformer för barn och unga. S. 
  
 4. 
  
 Det måste gå att lita på konsument- skyddet. Ju. 
  
 5. 
  
 Staten får inte abdikera 
  
 – 
  
 om kommunaliseringen av den svenska skolan. U. 
  
 6. 
  
 Män och jämställdhet. U. 
  
 7. 
  
 Skärpta straff för vapenbrott. Ju. 
  
 8. 
  
 Översyn av statsskuldspolitiken. Fi. 
  
 9. 
  
 Förändrad assistansersättning 
  
 – 
  
 en översyn av ersättningssystemet. S. 
  
 10. 
  
 Ett steg vidare – nya regler och åtgärder för att främja vidareutnyttjande av handlingar. S. 
  
 11. 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2014. Forskningsdebatt, alternativ och beslutsfattande. M. 
  
 12. 
  
 Utvärdera för utveckling – om utvärde- ring av skolpolitiska reformer. U. 
  
 13. 
  
 En digital agenda i människans tjänst 
  
 – 
  
 en ljusnande framtid kan bli vår. N. 
  
 14. 
  
 Effektiv och rättssäker  
  
 PBL-över­ 
  prövning. S. 
  
 15. 
  
 Investeringsplanering för försvars­ materiel 
  
 En ny  
 planerings-, 
  besluts- och uppföljningsprocess. Fö. 
  
 16. 
  
 Det ska vara lätt att göra rätt Åtgärder mot felaktiga utbetalningar inom den arbetsmarknadspolitiska verksamheten. A. 
  
 17. 
  
 Genomförande av Seveso III- direktivet. Fö. 
  
 18. 
  
 Straffskalorna för allvarliga våldsbrott. Ju. 
  
 19. 
  
 Yrkeskvalifikationsdirektivet – ett samlat genomförande. U. 
  
 20. 
  
 Läkemedel för särskilda behov. S. 
  
 21. Bredband för Sverige in i framtiden. N. 
 22. Genomförande av EU:s nya redovis- ningsdirektiv. Ju. 
  
 23. 
  
 Rätt information på rätt plats i rätt tid. Del 1, 2 och 3. S. 
  
 24. 
  
 Olycksregister och djupstudier på transportområdet. N. 
  
 25. 
  
 Internationella rättsförhållanden rörande arv. Ju. 
  
 26. 
  
 Tillträde till COTIF 1999. Ju. 
  
 27. 
  
 Svensk veteranpolitik. Ett ansvar för hela samhället. + Bilagor. Fö. 
  
 28. 
  
 Lönsamt arbete – familjeansvarets fördelning och konsekvenser. A. 
  
 29. 
  
 Assisterad befruktning för ensam­ stående kvinnor. Ju. 
  
 30. 
  
 Jämställt arbete? Organisatoriska ramar och villkor i arbetslivet. A. 
  
 31. 
  
 Visselblåsare 
  
 Stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. A. 
  
 32. 
  
 Jordbruks- och bostadsarrende 
  
 – 
  
 några frågor om arrendeavgift och besittningsskydd. Ju. 
  
 33. 
  
 Från hyresrätt till äganderätt. Ju. 
  
 34. 
  
 Inte bara jämställdhet Intersektionella perspektiv på hinder och möjligheter i arbetslivet. A. 
  
 35. 
  
 I vått och torrt – förslag till ändrade vattenrättsliga regler. M. 
  
 36. 
  
 Frågor om följerätt och om museernas kopiering. Ju. 
  
 37. 
  
 De svenska energimarknaderna 
  
 – 
  
 en samhällsekonomisk analys. Fi. 
  
 38. 
  
 Tillväxt och värdeskapande Konkurrenskraft i svenskt jordbruk och trädgårdsnäring. L. 
  
 39. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
  
 Bättre juridiska förutsättningar för samverkan och service. N. 
  
 40. 
  
 Neutral bolagsskatt – för ökad effektivitet och stabilitet. Fi. 
  
 41. 
  
 Nya regler om aktiva åtgärder mot diskriminering. A. 
  
 42. 
  
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
  
 Fud-program 
  2013. M. 
  
 43. 
  
 Synnerligen grova narkotikabrott. Ju. 
  
 44. 
  
 F-skuldsanering 
  
  – en möjlighet till nystart för seriösa företagare. Ju. 
  
 45. 
  
 Unik kunskap genom registerforskning. U. 
  
 46. Marknadsmissbruk II. Fi. 
  
 47. 
  
 Förbättrad tvistlösning på konsument- området – ny  
  
 EU-lagstiftning 
  och en översyn av det svenska systemet. Ju. 
 Statens offentliga utredningar 2014 
 Systematisk förteckning 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Det ska vara lätt att göra rätt 
 Åtgärder mot felaktiga utbetalningar inom den arbetsmarknadspolitiska verksamheten. [16] 
 Lönsamt arbete 
 – familjeansvarets fördelning och konsekvenser. [28] 
 Jämställt arbete? Organisatoriska ramar och villkor i arbetslivet. [30] 
 Visselblåsare 
 Stärkt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. [31] 
 Inte bara jämställdhet 
 Intersektionella perspektiv på hinder och möjligheter i arbetslivet. [34] 
 Nya regler om aktiva åtgärder mot diskriminering. [41] 
 Finansdepartementet 
 Vissa bostadsbeskattningsfrågor. [1] Översyn av statsskuldspolitiken. [8] 
 De svenska energimarknaderna 
 – en samhällsekonomisk analys. [37] 
 Neutral bolagsskatt – för ökad effektivitet och stabilitet. [40] 
 Marknadsmissbruk II. [46] 
 Försvarsdepartementet 
 Investeringsplanering för försvarsmateriel En ny  
 planerings-, 
  besluts- och uppföljningsprocess. [15] 
 Genomförande av Seveso  
 III-direktivet. 
  [17] 
 Svensk veteranpolitik. Ett ansvar för hela samhället. + Bilagor. [27] 
 Justitiedepartementet 
 Det måste gå att lita på konsumentskyddet­. [4] 
 Skärpta straff för vapenbrott. [7] Straffskalorna för allvarliga våldsbrott. [18] 
 Genomförande av EU:s nya redovisnings- direktiv. [22] 
 Internationella rättsförhållanden rörande arv. [25] 
 Tillträde till COTIF 1999. [26] 
 Assisterad befruktning för ensamstående kvinnor. [29] 
 Jordbruks- och bostadsarrende 
 – några frågor om arrendeavgift och besittningsskydd. [32] 
 Från hyresrätt till äganderätt. [33] 
 Frågor om följerätt och om museernas kopiering. [36] 
 Synnerligen grova narkotikabrott. [43] 
  
 F-skuldsanering 
  – en möjlighet till nystart för seriösa företagare. [44] 
 Förbättrad tvistlösning på konsument- området – ny  
 EU-lagstiftning 
  och en översyn av det svenska systemet. [47]. 
 Landsbygdsdepartementet 
 Tillväxt och värdeskapande Konkurrenskraft i svenskt jordbruk och trädgårdsnäring. [38] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2014. Forskningsdebatt, alternativ och beslutsfattande. [11] 
 I vått och torrt – förslag till ändrade vattenrättsliga regler. [35] 
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
 Fud-program 
  2013. [42] 
 Näringsdepartementet 
 En digital agenda i människans tjänst 
 – en ljusnande framtid kan bli vår. [13] Bredband för Sverige in i framtiden. [21] 
 Olycksregister och djupstudier på trans- portområdet. [24] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
 Bättre juridiska förutsättningar för samverkan och service. [39] 
 Socialdepartementet 
 Framtidens valfrihetssystem 
 – inom socialtjänsten. [2] 
 Boende utanför det egna hemmet 
 – placeringsformer för barn och unga. [3] 
 Förändrad assistansersättning 
 – en översyn av ersättningssystemet. [9] 
 Ett steg vidare – nya regler och åtgärder för att främja vidareutnyttjande av hand- lingar. [10] 
 Effektiv och rättssäker  
 PBL-överprövning. 
  [14] 
 Läkemedel för särskilda behov. [20] 
 Rätt information på rätt plats i rätt tid. Del 1, 2 och 3. [23] 
 Utbildningsdepartementet 
 Staten får inte abdikera 
 – om kommunaliseringen av den svenska skolan. [5] 
 Män och jämställdhet. [6] 
 Utvärdera för utveckling – om utvärdering av skolpolitiska reformer. [12] 
 Yrkeskvalifikationsdirektivet – ett samlat genomförande. [19] 
 Unik kunskap genom registerforskning. [45]