Vanvård i social barnavård 
 Vanvård i social barnavård 
 Slutrapport 
 Slutbetänkande av Utredningen om vanvård i den sociala barnavården 
 Stockholm 2011 
 SOU 2011:61 
 SOU och Ds kan köpas från Gutierrez kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Gutierrez Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Omslag: Herrera. 
 Tryckt av Herrera. 
 Stockholm 2011 
 ISBN  
 978-91-38-23622-2 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Rivera 
 Regeringen beslutade den 21 juni 2006 att tillkalla en särskild utre- dare med uppgift att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. 
 Som särskild utredare förordnades utredaren Shaffer fr.o.m. den 15 september 2006. 
 Fr.o.m. den 1 januari 2007 förordnades 1:e arkivarie Gardner, professor Ellis, professor Pacheco, 
  
 medicine doktor 
  
 Parker och filosofie doktor 
  
 Hamilton 
  
 som experter i utredningen. Fr.o.m. den 
  
 1 januari 2009 förordnades docent Banks som expert i utredningen. 
 Utredningen antog namnet Utredningen om vanvård i den sociala barnavården (S 2006:05). 
 Utredningen har under arbetet sammanträffat med en referens- grupp som från början bestått av ordförandena i föreningarna Sam- hällets styvbarn, Stulen barndom, Resandefolket Romanoa riksför- bund och Kvinnoföreningen För Romni. Därutöver har utred- ningen haft möten även med andra föreningar på området. 
 Utredaren och sekreterarna har också medverkat i möten och föreläsningar som anordnats av yrkesföreningar, andra utredningar, statliga myndigheter, länsförbund, kommuner och ideella före- ningar. Utredningen hade ett utvecklat samarbete med Upp- rättelseutredningen när den pågick. 
 I utredningens sekretariat har följande personer arbetat: Utred- ningssekreteraren Knox fr.o.m. 1 oktober 2006. Utred- ningssekreteraren Sanchez fr.o.m. 1 oktober 2006 t.o.m. 
  
 15 augusti 
  
 2010. 
  
 Utredningssekreteraren 
  
 Thompson fr.o.m. 
  
 16 augusti 
  
 2010 t.o.m. 15 april 2011. 
  
 Utredningssekreteraren 
  
 Russell 
  
 Shah 
  
 fr.o.m. 1 mars 2007, 
  
 assistenten Hensley 
  
 Taylor fr.o.m. 1 juni 2007, utredningssekreterarna Lii Drobus och  
 Wilson fr.o.m. 1 september 2007, assistenten 
  
 och senare 
  
 utredningssekreteraren Love 
  
 fr.o.m. 
  
 1 mars 2008 
  
 samt utredningssekreteraren Shannon 
  
 fr.o.m. 
  
 1 april 2009. 
  
 Utredningen lämnade den 17 augusti 2007 en första delrapport till regeringen. Den andra delrapporten, Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  (SOU 2009:99) lämnades till regeringen den 16 januari 2010. 
 Detta betänkande har tillkommit i samarbete med sekretariatet och experterna. Därför används ibland orden jag, vi och våra vid referens till utredningen. Det innebär dock inte att alla deltagit i utformningen eller delar alla synpunkter som förs fram. Jag är ensam ansvarig för de analyser, bedömningar och förslag som finns i rapporten. 
 I direktiven till utredningen uttryckte regeringen en för- hoppning att utredningsrapporten skulle kunna ge upprättelse åt de drabbade. 
 Denna rapport, liksom den tidigare delrapporten, har sänts till alla personer som intervjuats. Det har varit mitt sätt att tacka dem som genom sina berättelser bidragit till utredningen. De gjorde det möjligt att förmedla bilden av övergrepp och försummelse. 
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården överlämnar härmed sitt slutbetänkande  
 Vanvård i social barnavård – slutrapport 
  
 (SOU 2011:61). Uppdraget är i och med detta slutfört. Stockholm i september 2011 
 Glover 
 Hoffman Drobus Shannon Love Knox Thomas  
 Turner 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 35 
  
 1 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar....... 
  
 61 
  
 1.1 
  
 Bakgrund .................................................................................. 
  
 61 
  
 1.2 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 61 
  
 1.3 
  
 En unik utredning .................................................................... 
  
 62 
  
 1.4 
  
 Slutrapporten kommer efter delrapport och 
  
 upprättelseutredning................................................................ 
  
 63 
  
 1.5 
  
 Upprättelseutredningen........................................................... 
  
 65 
  
 1.6 
  
 Målgruppens storlek och avgränsningar................................. 
  
 67 
  
 1.7 
  
 Om privata placeringar ............................................................ 
  
 72 
  
 1.8 
  
 Finska krigsbarn....................................................................... 
  
 79 
  
 1.9 
  
 Psykologiskt stöd för intervjupersoner.................................. 
  
 81 
  
 1.10 
  
 Utredningens organisation och arbetsbelastning .................. 
  
 82 
  
 1.11 
  
 Handledning för sekretariatet................................................. 
  
 83 
  
 1.12 
  
 Expertgrupp.............................................................................. 
  
 83 
  
 1.13 
  
 Referensgrupp .......................................................................... 
  
 83 
  
 2 
  
 Utredningens definition av vanvård .............................. 
  
 85 
  
 2.1 
  
 Strategiska ställningstaganden................................................. 
  
 85 
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2011:61 
  
 2.1.1 Synen på barn och barnuppfostran har förändrats 
  
 över tid........................................................................... 
  
 85 
  
 2.1.2 
  
 En barnrättsorienterad definition ................................ 
  
 86 
  
 2.2 
  
 Vanvård delas in i övergrepp och försummelse...................... 
  
 87 
  
 2.3 
  
 Vanvårdskategorier i en databas .............................................. 
  
 87 
  
 2.4 
  
 Övergrepp................................................................................. 
  
 88 
  
 2.4.1 Definition fysiskt våld med tillhygge .......................... 
  
 88 
  
 2.4.2 Definition övrigt fysiskt våld ....................................... 
  
 88 
  
 2.4.3 
  
 Definition hot/hotfulla situationer.............................. 
  
 89 
  
 2.4.4 Definition skadligt utnyttjad i arbete .......................... 
  
 89 
  
 2.4.5 
  
 Definition integritetskränkning, särbehandling 
  
 och orättvisor ................................................................ 
  
 89 
  
 2.4.6 
  
 Definition sexuella övergrepp ...................................... 
  
 90 
  
 2.4.7 Definition fysiskt och/eller psykiskt skadligt 
  
 tvång, regler och straff.................................................. 
  
 90 
  
 2.5 
  
 Försummelse ............................................................................ 
  
 90 
  
 2.5.1 
  
 Otillräcklig omvårdnad................................................. 
  
 91 
  
 2.5.2 
  
 Otillräcklig tillsyn......................................................... 
  
 91 
  
 2.5.3 
  
 Otillräcklig skolgång..................................................... 
  
 91 
  
 3 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala 
  
 barnavårdens historia .................................................. 
  
 93 
  
 3.1 
  
 Muntliga källor kompletteras med arkivhandlingar ............... 
  
 93 
  
 3.2 
  
 Vad bör barnavårdsakter och socialakter innehålla? .............. 
  
 94 
  
 3.3 
  
 Lag 1924 om Samhällets barnavård (SFS 1924:361)............... 
  
 95 
  
 3.4 
  
 1960 
  
 års barnavårdslag.............................................................. 
  
 96 
  
 3.4.1 
  
 Kungörelse om fosterbarnsvård................................... 
  
 97 
  
 3.4.2 
  
 Stadga för barnavårdsanstalter...................................... 
  
 98 
  
 3.4.3 Råd och anvisningar från Socialstyrelsen..................... 
  
 98 
  
 3.5 
  
 1980 
  
 års socialtjänstreform...................................................... 
  
 99 
  
 3.6 
  
 Sammanfattning av vilken dokumentation som borde 
  
 finnas enligt lagstiftning och föreskrifter ............................. 
  
 102 
  
 3.6.1 
  
 Omhändertagna under perioden  
 1924–1960............. 
  
 102 
  
 3.6.2 
  
 Omhändertagna under perioden  
 1960–1982............. 
  
 103 
  
 6 
 SOU 2011:61 Innehåll 
  
 3.6.3 
  
 Omhändertagna från 1982 ......................................... 
  
 103 
  
 3.7 
  
 Forskning på arkivhandlingar................................................ 
  
 104 
  
 3.7.1 
  
 Vanvårdsutredningens arkivhandlingar spänner 
  
 över lång tid och många kommuner.......................... 
  
 105 
  
 3.7.2 Det är sällsynt med studier som har material från 
  
 hela Sverige.................................................................. 
  
 105 
  
 3.7.3 Bristfällig kvalitet och dålig ordning i 
  
 dokumentationen, ett problem för forskningen....... 
  
 106 
  
 3.7.4 
  
 Sammanfattning.......................................................... 
  
 110 
  
 3.8 
  
 Gallring och bortfall .............................................................. 
  
 110 
  
 3.8.1 
  
 Försvunna akter .......................................................... 
  
 111 
  
 3.8.2 De första bestämmelserna om gallring i SoL 1980 ... 
  
 112 
  
 3.8.3 Bestämmelserna om gallring utreds av 
  
 Socialdatautredningen ................................................ 
  
 113 
  
 3.8.4 Reglerna ändras och gallringen skjuts upp................ 
  
 114 
  
 3.8.5 
  
 Sammanfattning av gallringsbestämmelserna............ 
  
 115 
  
 3.9 
  
 Utredningens erfarenheter av arkivförfrågningar................ 
  
 115 
  
 3.9.1 Hur många akter går att återfinna?............................ 
  
 116 
  
 3.9.2 
  
 Beställning av arkivhandlingar ................................... 
  
 117 
  
 3.9.3 
  
 Svårigheter med arkivsök ........................................... 
  
 117 
  
 3.9.4 Brister och problem på arkivinstitutioner................. 
  
 119 
  
 3.9.5 Arkivhandlingar som upprättelse och kränkning ..... 
  
 121 
  
 3.10 
  
 Utredarens kommentar ......................................................... 
  
 125 
  
 3.11 
  
 Åtgärder för att förbättra och underlätta arkivsökning 
  
 och arkivhantering ................................................................. 
  
 127 
  
 4 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser .... 
  
 129 
  
 4.1 
  
 Definitioner............................................................................ 
  
 130 
  
 4.2 
  
 Redovisningen av vanvård bygger på 866 intervjuer............ 
  
 130 
  
 4.2.1 
  
 Kön .............................................................................. 
  
 131 
  
 4.2.2 
  
 Etnicitet....................................................................... 
  
 131 
  
 4.2.3 
  
 Funktionshinder ......................................................... 
  
 132 
  
 4.2.4 
  
 Intervjupersonernas ålder........................................... 
  
 132 
  
 4.3 
  
 2/3 av alla kommuner har placerat intervjupersoner ........... 
  
 132 
  
 4.4 
  
 Antal placeringar och omflyttningar .................................... 
  
 133 
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2011:61 
  
 4.5 
  
 Resultatöversikt...................................................................... 
  
 134 
  
 4.5.1 
  
 Placeringsform ............................................................ 
  
 134 
  
 4.5.2 
  
 Typ av övergrepp och försummelse........................... 
  
 135 
  
 4.6 
  
 Fyra livshistorier..................................................................... 
  
 139 
  
 4.7 
  
 en pojkvasker utan social förankring............................. 
  
 141 
  
 4.7.1 
  
 Placerades på Barnbyn Skå ......................................... 
  
 143 
  
 4.7.2 
  
 Ur askan i elden........................................................... 
  
 148 
  
 4.7.3 
  
 En bra placering........................................................... 
  
 148 
  
 4.7.4 
  
 Efter den sociala barnavården..................................... 
  
 149 
  
 4.7.5 
  
 Kommentar.................................................................. 
  
 150 
  
 4.8 
  
 Lewis på Skärsbo .................................................................. 
  
 153 
  
 4.8.1 
  
 Efter den sociala barnavården..................................... 
  
 158 
  
 4.8.2 
  
 Kommentar.................................................................. 
  
 159 
  
 4.9 
  
 Smith hemlighet................................................................... 
  
 160 
  
 4.9.1 
  
 Kommentar.................................................................. 
  
 166 
  
 4.10 
  
 En vanlig familj också............................................................. 
  
 167 
  
 4.10.1 Kommentar.................................................................. 
  
 174 
  
 4.11 
  
 Levnadsberättelser – intervjupersonernas egna ord ............. 
  
 175 
  
 4.11.1 Berättelsernas struktur................................................ 
  
 176 
  
 4.11.2 Dunn............................................................................ 
  
 177 
  
 4.11.3 Jessica........................................................................... 
  
 180 
  
 4.11.4 Hans............................................................................. 
  
 187 
  
 4.12 
  
 Kommentar............................................................................. 
  
 196 
  
 5 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats ........ 
  
 199 
  
 5.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 199 
  
 5.2 
  
 Många har berättat om vanvård på samma plats................... 
  
 200 
  
 5.2.1 
  
 En tydligare bild.......................................................... 
  
 202 
  
 5.3 
  
 Redogörelser från fosterhem ................................................. 
  
 203 
  
 5.3.1 
  
 Familjen Backlund ...................................................... 
  
 204 
  
 5.3.2 
  
 Familjen Pierce ....................................................... 
  
 205 
  
 5.3.3 
  
 Familjen Olsson .......................................................... 
  
 207 
  
 5.3.4 
  
 Familjen Whitaker ......................................................... 
  
 208 
  
 5.4 
  
 Redogörelser från institution ................................................ 
  
 209 
  
 8 
  
 SOU 2011:61 
  
 Innehåll 
  
 5.4.1 Vidkärrs barnhem, Göteborg..................................... 
  
 209 
  
 5.5 
  
 Nybodahemmet, Stockholm ................................................. 
  
 213 
  
 5.6 
  
 Skärsbo pojkhem, Alingsås ................................................... 
  
 216 
  
 5.7 
  
 Kommentar ............................................................................ 
  
 219 
  
 6 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter 
  
 och berättelser......................................................... 
  
 221 
  
 6.1 
  
 Urval och bortfall................................................................... 
  
 222 
  
 6.2 
  
 Tid och plats – uppgifter som borde stämma....................... 
  
 224 
  
 6.3 
  
 Går det att styrka vanvård genom arkivhandlingarna? ........ 
  
 226 
  
 6.4 
  
 Styrker anteckningarna i arkivmaterialet den vanvård 
  
 som intervjuade personer berättat om? ................................ 
  
 227 
  
 6.5 
  
 Vilka missförhållanden beskrivs i akten?.............................. 
  
 228 
  
 6.6 
  
 Vilka förövare beskrivs? ........................................................ 
  
 231 
  
 6.7 
  
 Återhållsamma anteckningar och ovilja att ta till sig 
  
 signaler om missförhållanden................................................ 
  
 231 
  
 6.7.1 Kommunernas agerande till följd av 
  
 missförhållanden......................................................... 
  
 234 
  
 6.7.2 Mellan upptäckt och åtgärd........................................ 
  
 234 
  
 6.7.3 Stora brister i uppföljning och tillsyn........................ 
  
 235 
  
 6.7.4 Två kommuners dokumentation av samma 
  
 fosterhem .................................................................... 
  
 237 
  
 6.7.5 Utredarens kommentar .............................................. 
  
 239 
  
 6.8 
  
 Det finns begränsade beskrivningar av vanvård i 
  
 arkivmaterialet........................................................................ 
  
 240 
  
 6.9 
  
 Olikheter i beskrivningarna................................................... 
  
 240 
  
 6.9.1 Exempel 1: Collins, kvinna född 1958 ....................... 
  
 240 
  
 6.9.2 Exempel 2: Meyer, kvinna född 1964 ......................... 
  
 242 
  
 6.10 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 245 
  
 6.11 
  
 Utredarens bedömning.......................................................... 
  
 246 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2011:61 
  
 7 
  
 Hur har det gått senare i livet? ................................... 
  
 249 
  
 7.1 
  
 Barndomens betydelse för intervjupersonernas vuxna liv ... 
  
 249 
  
 7.1.1 Om arbete och utbildning .......................................... 
  
 250 
  
 7.1.2 Vad intervjupersonerna anser om vanvårdens 
  
 betydelse för vuxenlivet.............................................. 
  
 253 
  
 7.2 
  
 Olika förhållningssätt till vanvårdens betydelse för det 
  
 vuxna livet............................................................................... 
  
 260 
  
 7.2.1 
  
 Skillnader i förhållningssätt........................................ 
  
 261 
  
 7.3 
  
 Resultat från utredningar i omvärlden .................................. 
  
 263 
  
 7.4 
  
 Utredarens kommentar.......................................................... 
  
 267 
  
 8 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade...................... 
  
 269 
  
 8.1 
  
 Enkäten till intervjupersonerna............................................. 
  
 270 
  
 8.1.1 Upplevelsen av att ha blivit intervjuad....................... 
  
 270 
  
 8.1.2 Vilken betydelse har intervjun haft?.......................... 
  
 271 
  
 8.1.3 Har du använt dig av stödsamtal? .............................. 
  
 273 
  
 8.1.4 
  
 Intervjupersonernas synpunkter och 
  
 kommentarer ............................................................... 
  
 275 
  
 8.2 
  
 Betydelsen av intervjun varierar ............................................ 
  
 276 
  
 8.3 
  
 Intervjuer i andra länder......................................................... 
  
 279 
  
 8.4 
  
 Sammanfattning och förslag .................................................. 
  
 280 
  
 8.4.1 Intervjun har i huvudsak varit positiv........................ 
  
 280 
  
 8.4.2 Stödsamtal med varierande resultat ........................... 
  
 281 
  
 8.4.3 
  
 Kvalificerad kompetens .............................................. 
  
 281 
  
 8.4.4 
  
 Upprättelseutredningen om ansökningsprocess 
  
 och samtal.................................................................... 
  
 281 
  
 8.4.5 
  
 Upprättelseaspekten i Vanvårdsutredningens 
  
 intervjuer ..................................................................... 
  
 282 
  
 9 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i 
  
 samhällsvården ........................................................ 
  
 285 
  
 9.1 
  
 Riskabel riskanalys ................................................................. 
  
 285 
  
 9.1.1 
  
 Person, relation, situation........................................... 
  
 286 
  
 9.1.2 
  
 Miljöer förändras......................................................... 
  
 287 
  
 10 
  
 SOU 2011:61 
  
 Innehåll 
  
 9.2 
  
 Hur kunde det ske?................................................................ 
  
 287 
  
 9.2.1 Där det är möjligt ....................................................... 
  
 288 
  
 9.3 
  
 Ansvar för övergrepp och försummelse ............................... 
  
 297 
  
 9.4 
  
 Förbättringsåtgärder.............................................................. 
  
 298 
  
 9.4.1 Föreslagna och genomförda förändringar................. 
  
 298 
  
 9.4.2 Den kommunala ledningens ansvar........................... 
  
 299 
  
 9.4.3 Prioritera skola och hälsa ........................................... 
  
 303 
  
 9.4.4 Hur kan vanvård upptäckas och förhindras? ............ 
  
 304 
  
 Efterord .......................................................................... 
  
 309 
  
 Litteraturlista .................................................................. 
  
 313 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga  
 1–3 
  Kommittedirektiv.......................................................... 
  
 319 
  
 11 
 Sammanfattning 
 Den svenska Utredningen om vanvård i den sociala barnavården (i fortsättningen kallad Vanvårdsutredningen) initierades, i likhet med flera andra länder, först efter att människor berättat i media om sina erfarenheter av övergrepp och misshandel från sin tid i barn- hem eller fosterhem. I november 2005 sändes  
 TV-dokumentären 
  Stulen Barndom där sex medelålders män berättade om systema- tiska kränkningar, våld och sexuella övergrepp under sin tid på Skärsbo pojkhem i Alingsås. Dokumentären blev upptakten till att Utredningen om vanvård i den sociala barnavården tillsattes 2006. 
 Delrapport och Upprättelseutredning 
 I januari 2010 presenterade utredningen sin delrapport, 
  
 1  
  
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet. 
  En direkt följd blev att reger- ingen tillsatte Upprättelseutredningen som fick i uppdrag att före- slå hur upprättelse för dessa människor skulle kunna utformas. Upp- rättelseutredningen överlämnade sitt betänkande till regeringen i februari 2011. 
  
 2  
  
 Förslagen handlade om en process i tre delar; ett erkännande av det som hänt och en ursäkt, kompensation till dem som utsatts samt åtgärder för att förhindra upprepning. Upprättelse- utredningens förslag bereds för närvarande (september 2011) i Regeringskansliet. 
  
 1 
  
 SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
  
 Vanvård i social barna- vård under  
  
 1900-talet 
 : 
  delbetänkande, Gutierrez, Stockholm, 2009. 
  
 2 
  
 SOU 2011:9, Upprättelseutredningen,  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 : betänkande, Offentliga förlaget, Stockholm, 2011. 
  
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Slutrapportens syfte 
 Syftet med slutrapporten är att presentera en fördjupad resultat- redovisning där enskilda människor och deras berättelser, får en mer framskjuten placering än i delrapporten. Dessutom har ambi- tionen varit att diskutera hur det var möjligt att intervjupersonerna kunde råka så illa ut som barn och hur liknande missförhållanden för samhällsvårdade barn ska kunna undvikas i framtiden. 
 Slutrapportens struktur 
 Utredningens material omfattar redogörelser i olika former; intervju- referat, inspelade intervjuer, nedtecknade levnadsberättelser, arkiv- handlingar, domar och tidningsartiklar. Detta varierande material ger inblick i sammanhang i vilken vanvården skedde och kunskap om den utsatthet som barn och ungdomar inom den sociala barna- vården befann sig i. 
 De två första kapitlen avser att ge läsaren en förståelse för inom vilken ram utredningen har arbetat. En utförligare beskrivning av utredningens uppdrag, avgränsningar och val av metod finns i utredningens delrapport. 
 I kapitel 3 diskuteras arkivhandlingarnas innehåll och betydelse. Kapitel 4 inleds med en statistisk redovisning av den vanvård som utredningen har registrerat. Därefter följer sju berättelser som på olika sätt skildrar upplevelserna av vanvården och olika omständig- 
 heter kring placeringen. 
 Utredningen har uppmärksammat flera intervjupersoners redo- görelser från samma fosterhem eller institution. I kapitel 5 analyse- ras vilka strukturer respektive likheter och olikheter som går att upp- täcka i berättelserna. 
 I kapitel 6 diskuteras hur arkivmaterialet visserligen kan styrka, men aldrig falsifiera en intervjupersons berättelse. 
 Genom intervjupersonernas berättelser har utredningen också fått inblickar i hur det vuxna livet blev efter placeringen. Detta diskuteras i kapitel 7. 
 I kapitel 8 behandlas intervjuns betydelse för de intervjuade. Svaren på en enkät till samtliga intervjuade redovisas i samma kapitel. 
 Med hjälp av utredningens samlade material och erfarenheter, ägnas kapitel 9 till att reflektera över hur vanvården kunde ske, vad 
 14 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 som möjligen var bidragande faktorer och en diskussion om hur säkerheten för samhällsvårdade barn och ungdomar kan stärkas. 
 Utredningens ramar 
 Utredningen har huvudsakligen genomfört intervjuer för att samla in uppgifter om vanvård. Deltagandet vid intervjuerna har varit fri- villigt från den intervjuades sida och ingen uppsökande verksamhet av berörda personer har skett. Merparten av intervjuerna har genom- förts i utredningens lokaler i Stockholm. Ungefär en tredjedel av intervjuerna har skett i Göteborg eller i Malmö. I de fall intervju- personerna har varit funktionshindrade eller av andra skäl inte kunnat lämna hemmet har intervjuerna genomförts i deras bostäder. Telefon- intervjuer har undvikits men har skett vid ett enstaka tillfälle. Samt- liga intervjuar har spelats in. I anslutning till varje intervju har ett skriftligt referat upprättats som den intervjuade har godkänt, i flera fall efter egna tillägg. Först därefter har den beskrivna vanvården kategoriserats och förts in i utredningens databas. Utredningen har också erbjudit intervjupersonerna att eftersöka sina arkivhandlingar i den mån de inte själva redan gjort det vid tiden för intervjun. 
 I samband med intervjun har intervjupersonerna också erbjudits åtta stödsamtal hos legitimerade psykoterapeuter via Förbundet S:t Lukas som finns över hela landet. Syftet med stödsamtalen har varit att erbjuda en möjlighet för den intervjuade att bearbeta tankar och känslor som aktualiserats till följd av intervjun. 
 866 intervjuer 
 Sammanlagt har utredningen haft kontakt med cirka 2 000 personer, som ansett sig ha blivit utsatta för vanvård i den sociala barna- vården, alternativt önskat få information om utredningens arbete för sin egen del eller för vänners eller anhörigas räkning. Den 1 mars 2009 var sista datum för att kunna anmäla sig till intervju. 1 045 personer hade då anmält sig och 902 intervjuer genomfördes. Det är dock 866 intervjuer som ligger till grund för redovisningen av övergrepp och försummelse i utredningen. Orsaken till det reducerade antalet intervjuer i förhållande till antalet anmälda är flera, bland annat att en del intervjuer ställdes in, några rapporterade ingen van- vård eller tillhörde inte målgruppen av andra skäl. En utförligare 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 beskrivning av anledningarna till detta finns i kapitel 1. Upprättelse- utredningen hade i sina direktiv tidsgränsen  
 1920–1980. 
  Vanvårds- utredningen har inte haft någon tidsangivelse för granskningen av den sociala barnavården. Framåt i tiden har uppdraget avgränsats av preskriptionstider för åtal. Det har inneburit att utredningen har intervjuat personer som redogjort för vanvård som pågått under placeringar i den sociala barnavården någon gång under åren 1922– 2003. Vanvårdsutredningens bedömning är att alla som blivit utsatta för övergrepp och allvarlig försummelse och vars ärenden är pre- skriberade också bör omfattas av Upprättelseutredningens olika för- slag till upprättelse. 
 Reviderad uppfattning om privatplacerade och finska krigsbarn 
 I slutrapporten har utredningen reviderat den tidigare bedöm- ningen av de privatplacerade barnen och de finska krigsbarnen. Bedömningen är att, förutsatt att myndigheterna hade kännedom om ett barns vistelse i ett privat arrangerat fosterhem, även de barn och de finska krigsbarn som vanvårdades, också ska omfattas av Upprättelseutredningens olika förslag. 
 Privatplacerade barn 
 Utredningen har utifrån sitt direktiv 
  
 3  
  
 tolkat det som att målgruppen har varit personer som myndigheterna aktivt placerade. Därför ute- slöts personer som vid de första kontakterna med utredningen förklarade att de hade varit placerade på privata initiativ. Upprättelse- utredningen utgår från en liknande definition i sitt förslag om eko- nomisk ersättning till de drabbade. 
  
 4  
  
 Det innebär att privatplacerade barn har uteslutits både från möjligheterna till intervju och i för- slagen till ekonomisk ersättning. 
 Under utredningsarbetet har det blivit tydligt att gränsen mellan privatplacerade och myndighetsplacerade barn kunde vara oklar. En sådan anledning var att intervjupersonerna själva inte har vetat om myndigheterna eller att någon annan har placerat dem. Utredningen har inte haft möjlighet före intervjun att kontrollera med arkivhand- lingar om personerna varit placerade på myndigheternas initiativ 
  
 3 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 4 
  
 SOU 2011:9, s.  
  
 149-151. 
  
 16 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 eller ej. Det innebär att utredningen ibland har intervjuat personer som i sin barndom var placerade genom privata initiativ. Utredningens slutsats är att det under hela  
 1900-talet 
  inte har gjorts någon skillnad på privata och formella fosterhemsplaceringar i de lagtexter som rört fosterbarnsvård. Den väsentliga gränsdragningen gick i stället fram till 1945 mellan placeringar för vilka ersättning utgick och de placeringar som enligt uppgift inte inbegrep några eko- nomiska transaktioner. Samhället har haft skyldigheter att utöva tillsyn av fosterhem som på ett eller annat sätt tagit betalt för att vårda fosterbarn, oavsett om pengarna utgått från myndigheter (fattig- vårdsnämnd eller barnavårdsnämnd) eller från enskilda personer. 
 Privata placeringar av barn i fosterhem har under hela  
 1900-talet 
  varit vanligt förekommande i Sverige. De har ibland skett mot ersättning, ibland inte. Barn som placerades gratis stod fram till 1945 utanför samhällets skydd och barnavårdsnämnderna hade inget ansvar att utöva tillsyn i dessa hem. Men efter 1945 har barnavårds- nämnderna haft tillsynsansvar för alla barn som vistats i fosterhem inom kommunen, oavsett vem som placerat dem. Under den tid 1902 års lag var i kraft såg samhällets ansvar olika ut beroende på om barnet var placerat hos nära anhörig (far- eller morföräldrar) eller hos helt främmande personer. Även myndigheterna placerade ibland barn hos far- och morföräldrar. Formella placeringar kunde alltså göras utan att barnen var underställda fosterbarnsbegreppet enligt lagstiftningen. 
 Att det funnits barn som har varit placerade i fosterhem utan att ha varit omhändertagna med stöd i någon av de lagtexter som regle- rat fosterbarnsvården under  
 1900-talet 
  innebär därför inte att myndig- heterna har saknat skyldigheter gentemot dessa barn. Tillsyns- ansvaret för barnen har vilat lika tungt på barnavårdsnämnder och socialtjänst som för de barn som myndigheterna aktivt har placerat. En förutsättning för att kunna avkräva myndigheterna ansvar har dock varit att myndigheterna har haft kännedom om var barnen vistats. 
 Vår sammanställning visar att myndigheterna ofta kände till och också inspekterade privatplacerade barn samt att mörkertalet för- modligen sjönk med tiden. 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Finska krigsbarn 
 I utredningens delrapport 
  
 5  
  
 fördes ett resonemang om de finska krigs- barn som i stort antal togs emot i svenska familjer under andra världs- kriget. Från början fanns inga uttryckliga regler om att de sociala myndigheterna skulle godkänna hemmen. Det mynnade ut i slut- satsen att om placeringen av ett krigsbarn skedde  
 efter 1944  
 skulle barnavårdsnämnden godkänna det mottagande hemmet. Således omfattades erfarenheter av vanvård även i dessa fosterhem av utred- ningens uppdrag. 
 Det finns dock anledning att revidera den bild av myndigheter- nas engagemang i fråga om de finska krigsbarnen som gavs i utred- ningens delrapport. Efter 1944 krävdes det att barnavårdsnämnderna i kommunerna godkände placeringarna av finska krigsbarn i foster- hem. Så långt stämmer beskrivningen i delrapporten. Men redan dessförinnan hade även staten ett omfattande engagemang i frågan om mottagande och placering av barn. Det skedde först genom statsbidrag och bildande av en statlig kommitté, senare genom att flera myndigheter; Statens Utrymningskommission, Civilförsvars- styrelsen, Medicinalstyrelsen och Socialstyrelsen, hade ett operativt ansvar för verksamheten. Den svenska staten var således på ett mycket aktivt sätt engagerad i placeringen av finska krigsbarn. 
 Utredningar i andra länder 
 Flera andra länder än Sverige har gjort utredningar om vanvård i social barnavård; Norge, Island, Danmark, Irland, Storbritannien (Wales), Australien och Kanada. När delrapporten skrevs hade Kelley undersökning precis påbörjats och hade av förklariga skäl inte redovisat några resultat. I utredningens slutrapport refereras också till andra länder beträffande hur det gått senare i livet för de inter- vjuade och den betydelse intervjun har haft för intervjupersonerna. Det finns många likheter med de uppgifter utredningen tagit del av, både när det gäller upplevelsen av intervjun och hur placeringen har påverkat intervjupersonernas vuxna liv. För mer information om utredningar i omvärlden hänvisas till  
 delrapporten, kapitel 3 
 . 
  
 5  
 SOU 2009:99. 
 18 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 Utredningens definition av vanvård 
 Utredningens arbete spänner över en lång tidsperiod, från  
 1920-talet 
  fram till i början av  
 2000-talet. 
  Vissa bestraffningar var sanktione- rade i lagar och regler under en olika tidsperioder. I delrapporten gick vi igenom den lagstiftning och de föreskrifter som reglerade bestraffningar, misshandel och sexuella övergrepp av omhänder- tagna barn under  
 1900-talet. 
  Anledningen var att visa hur länge de olika bestraffningarna och övergreppen som intervjupersonerna har berättat om varit förbjudna och brottsliga handlingar. 
 Slutsatsen blev att den vanvård intervjupersonerna berättat om, oftast varit förbjuden i lagar eller regler. 
 FN:s konvention om barnets rättigheter 
 Den definition av vanvård som utredningen gör utgår från FN:s konvention om barnets rättigheter. Det bemötande av ett enskilt barn som i något avseende avviker från de rättigheter som stadgas i konventionen har definierats som vanvård av utredningen. Barnets rättigheter har operationaliserats och kategoriserats för varje inter- vjuperson. Den struktur som utredningen använder sorterar vanvård i två grupper, övergrepp och försummelse. 
  
 Övergrepp  
 delas in i; fysiskt/emotionella övergrepp och sexuella övergrepp. 
 Utredningen har inte funnit det meningsfullt att fullt ut skilja på fysiska övergrepp och emotionella övergrepp trots att flera försök har gjorts i den riktningen. Anledningen är att alla övergrepp inne- håller komponenter av emotionella kränkningar. 
 De fysiska/emotionella övergreppen  
 är indelade i; fysiskt våld med tillhygge, övrigt fysiskt våld, skadligt tvång, regler och straff, hot och hotfulla situationer, integritetskränkning, särbehandling och orätt- visor. 
  
 De sexuella övergreppen  
 är indelade i  
 hands-on 
  övergrepp som innebär beröring/ penetrering av offret och  
 hands-off 
  övergrepp, där offret inte varit utsatt för direkt fysisk beröring. 
  
 Försummelse  
 delas in i; otillräcklig omvårdnad i fosterhem/insti- tution, otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institutionsperso- nal samt bristfällig skolgång. 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar 
 I kapitel 3, Arkivmaterial som källa till den sociala barnavårdens historia, diskuteras styrkor och svagheter i arkivhandlingarna och de erfarenheter utredningen har gjort av arkivhanteringen i Sverige. Betydelsen av arkivhandlingar för den enskildes historia och upp- rättelse diskuteras. Arkivhandlingarnas versioner och intervjuper- sonernas berättelser kan både komplettera och skilja sig från varandra. Detta belyses genom fallstudier. Eftersom utredningen intervjuat personer från alla delar av landet kommer arkivhandlingarna från många olika kommuner. Det har gett utredningen inblickar i hur olika arkivhantering och handläggning har sett ut i olika delar av landet. 
 Kapitlet är uppdelat i fyra delar där det redogörs för: 
  
 1. 
  
 vilka generella riktlinjer som har funnits över tid med avseende på vad barnavårdsakter och socialakter bör innehålla, 
  
 2. 
  
 vilka brister med arkivhandlingar som har påtalats i forskning, 
  
 3. 
  
 vilka riktlinjer som funnits för vad som bör bevaras och gallras, 
  
 4. 
  
 några allmänna reflektioner kring utredningens erfarenheter av att rekvirera arkivhandlingar och vilka möjligheter till upprättelse som ryms i arkivhandlingarna. 
  
 Brister i arkivmaterialet 
 Det som framkommit är att lagstiftningen generellt varit restriktiv med att föreskriva vilka uppgifter som ska ingå i en utredning. Men från  
 1960-talet 
  och framåt har det funnits tydliga instruktioner från Socialstyrelsen om vad som bör noteras. Villkoren för dokumenta- tionen preciserades i Socialstyrelsens  
 Råd och anvisningar (1961) 
 . 
 Anteckningarna skulle vara omfattande och redogöra för barnets förhållanden i fosterhemmen. Var och hur dessa detaljerade anteck- ningar om barnets situation i fosterhemmet skulle bevaras går inte att utläsa av dessa  
 Råd och anvisningar 
 . Det förefaller rimligt att anteckningarna lades i barnens akter, men det är inte självklart. Både forskningen och utredningen visar att många barnavårdsakter inte levt upp till dessa anvisningar. Uppgifterna återfanns inte alltid i barnens akter utan kunde i stället läggas som bilagor till barnavårds- nämndens protokoll. 
 20 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 Vidare har forskning visat att arkivmaterialet varit bristfälligt på flera punkter; akternas innehåll saknar ofta en övergripande struktur, enhetliga begrepp och definitioner. Akternas innehåll kan således variera mycket med hänsyn till omfång och kvalitet. 
 Utredningens erfarenheter 
 Det kan ta lång tid att rekvirera akter från olika arkiv. Dessutom kan konstateras att hanteringen av sociala akter skiljer sig åt mellan kommunerna. Det medför att personer som söker sin historia i sociala akter kan få tillgång till mycket varierande underlag. För- utom att sekretessprövningen av vad personen får ta del av också kan variera kan akter saknas eller dokumentationen vara knapp- händig. Till följd av att gallringsföreskrifterna från 1980 var otyd- liga, har utredningen erfarit att akter under denna tidsperiod har gallrats felaktigt. 
 Ytterligare ett problem är att akterna kan innehålla kränkande omdömen eller beskrivningar som inte stämmer överens med intervju- personernas egna erfarenheter. Det kan ibland krävas psykologiskt stöd i samband med att man tar del av sina arkivhandlingar. 
 Vanvården presenterad i siffror 
 Målgruppens sammansättning 
 I slutrapporten ingår totalt 866 personers berättelser om vanvård och övergrepp. 509 (59 procent) personer är kvinnor och 357 (41 pro- cent) personer är män. 155 personer, 90 kvinnor och 65 män, har uppgivit att de tillhör en svensk minoritet eller har utländsk bak- grund. 13 personer, åtta kvinnor och fem män, har uppgivit funk- tionshinder under barndomen. Utredningen har intervjuat personer i mycket spridda åldrar. De äldsta var födda på  
 1920-talet 
  och de yngsta på  
 1980-talet. 
  Den största gruppen föddes under  
 1950-talet, 
  därefter följt av personer födda under  
 1940-talet. 
  
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Två tredjedelar av kommunerna placerade barn som blivit vanvårdade 
 De 866 personerna som har rapporterat vanvård har varit placerade av sammanlagt 196 olika kommuner. Det innebär att två tredjedelar av kommunerna placerade en eller flera personer som under utred- ningens intervjuer har vittnat om att de utsattes för övergrepp och försummelse under sin tid i den sociala barnavården. 
 Placeringsform 
 Av de 866 intervjupersonerna har 798 varit placerade i fosterhem, 665 i institution och 213 i andra placeringar. 598 av de 866 intervju- personerna har varit placerade både i fosterhem och institution och 169 personer har varit placerade i de tre formerna. Av de inter- vjupersoner (798) som varit placerade i fosterhem är det 96 procent (763 personer) som rapporterat vanvård. Nästan alla som har erfa- renhet av fosterhemsplacering har således berättat för utredningen om vanvård i minst ett av de hem de varit placerade i. Så är det inte för dem med erfarenhet av institutionsplaceringar, men även här är siffrorna höga. Av dem som varit placerade i institution (665) är det 69 procent (462 personer) som rapporterat vanvård. 
 Små resultatskillnader i jämförelse med delrapporten 
 När nu resultatet från alla intervjuer sammanfattas kan utredningen konstatera att det är förhållandevis små procentuella skillnader mellan delrapporten, som omfattade 404 personers intervjuer och slut- rapporten med 866 personers intervjuer. Fysiskt våld med tillhygge har minskat med fem procentenheter, från 49 till 44 procent. Detta har sannolikt sin förklaring i att en större andel yngre personer inter- vjuats efter delrapporten. Dessa har uppgivit färre inslag av fysiskt våld under sina placeringar. Också  
 skadligt utnyttjad i arbete  
 har minskat, från 54 procent i delrapporten till 52 procent i slutrapporten. 
  
 Sexuella övergrepp  
 visar en liten ökning, för kvinnor från 61 pro- cent till 63 procent och för män från 42 till 43 procent. Sexuella övergrepp förekommer i intervjuerna jämnt fördelat från samtliga decennier. 
  
 Försummelse  
 har redovisats i samma omfattning som i delrapporten. 87 procent av intervjupersonerna har berättat om att de utsatts för 
 22 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 försummelse. Redovisat på underkategorier är det 78 procent (76 i delrapporten) som uppger  
 otillräcklig omvårdnad 
 . 28 procent (26 i delrapporten) uppger  
 otillräcklig tillsyn  
 av fosterföräldrar eller institu- tionspersonal och 42 procent (45 i delrapporten) uppger  
 otillräcklig skolgång 
 . 
 De övriga kategorierna som inte kommenteras här har också mycket små avvikelser från resultaten i delrapporten. 
 Fysiskt våld och sexuella övergrepp har varit vanligt förekommande 
 Det är endast 12 procent (102 personer) av de intervjuade som  
 inte  
 varit utsatta för fysiskt våld eller sexuella övergrepp. Bland de 102 personer som uppgett att de  
 inte  
 utnyttjats sexuellt eller blivit utsatta för fysiskt våld finns det många som varit med om andra allvarliga övergrepp eller försummelser. Exempelvis berättar 57 per- soner att de varit skadligt utnyttjade i arbete, 53 personer har upp- levt olika former av bestraffningar i samband med måltider, 50 har fått stå ut med integritetskränkande tilltal eller fått höra kränkande omdömen om sina närstående. 49 personer har hotats med våld, bevittnat våld eller skrämts av sina vårdare. När det gäller skola och hälsa uppgav 29 personer att skolgången var otillräcklig, att de vägrats gå i skola eller att de inte fick nödvändig hjälp med sina läxor etc. 22 personer uppgav också att de varit sjuka utan att få nödvändig vård. 
 Fallbeskrivningar och jämförande analyser 
 I slutrapporten lyfts intervjupersonernas berättelser fram ur det samlade materialet. Detta görs genom fallbeskrivningar som bygger på intervjuer, domar och journaler samt levnadsbeskrivningar som är skrivna av intervjupersonerna själva och som återges i sin helhet. Dessutom analyseras vad olika personer har berättat om samma placering på institution eller i fosterhem. Intervjupersoners berättelser har jämförts med vad arkivmaterialet berättar. 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Fallbeskrivningar 
 Utredningen presenterar fyra fallbeskrivningar som i första hand bygger på intervjuer med de människor som beskrivs. I andra hand bygger fallbeskrivningarna på autentiska fällande domar i tingsrätt eller hovrätt. Dessutom förekommer hänvisningar till utdrag ur journaler och annat arkivmaterial som utredningen haft tillgång till. Berättelserna syftar till att ge olika exempel på omständigheter, situationer och upplevelser med utgångspunkt i intervjupersonens redogörelse. Utifrån dessa sammansatta redogörelser belyses olika aspekter på hur en vistelse i fosterhem eller institution har upp- levts, orsakerna bakom en placering och konsekvenserna för det utsatta barnet. Berättelserna konkretiserar den utsatthet barnet befann sig i och pekar på vikten av att vuxna tar ansvar för barnets situation. Dessutom beskrivs i berättelserna den bristfälliga säkerhet som omgav barnet när tillsynen inte fungerade. 
 Levnadsberättelser ger djupare inblick i upplevelserna 
 Utredningen har tagit emot många nedtecknade barndomsberättelser. I rapporten finns tre av dessa levnadsbeskrivningar återgivna i sin helhet. Berättelserna återger minnen och erfarenheter beskrivna med intervjupersonernas egna ord. De är individuella och unika, men skildrar företeelser och omständigheter som känns igen från andra personers berättelser trots att intervjupersonerna återger minnen från ett avlägset förflutet. 
 Somliga har berättat att de regelbundet blev slagna och kan därför inte berätta om alla gånger det skedde. De väljer ut vissa episoder och återger dem. Andra blev slagna någon enstaka gång. Men det fick ändå omfattande konsekvenser. De berättar om den ständiga rädslan för att det skulle hända igen, eller om det våld de gjorde på sig själva för att anpassa sig till de vuxnas önskemål. 
 Flera berättelser från samma placering 
 I utredningens delrapport 
  
 6  
  
 redogjordes översiktligt för hur olika personer beskrivit sin tid på en och samma institution. I slutrapporten för- djupas dessa beskrivningar. Dessutom har presentationen utökats 
  
 6  
 SOU 2009:99. 
 24 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 till att också omfatta fosterfamiljer. Syftet med kapitlet är att lyfta fram och jämföra erfarenheter som flera intervjupersoner har vitt- nat om från samma vistelse i fosterhem eller institution. 
 Sammanlagt har utredningen mottagit berättelser om vanvård på 119 institutioner från minst två personer. Vanvård i 35 fosterhem har beskrivits av minst två personer. Det betyder att minst två personer, var för sig, har berättat om vanvård som förekommit på en placering där de båda vistades. Det bör betonas att utredningen har fått dessa resultat utan att söka upp personer som har bott i samma hem såsom gjorts i en del andra utredningar utomlands. 
 Fosterhem 
 I utredningens material återfinns 35 fosterfamiljer där minst två inter- vjuade personer har varit placerade, antingen samtidigt eller vid olika tidpunkter. I 27 av dessa familjer har det handlat om syskon som samtliga blivit intervjuade av utredningen. I de övriga åtta familjerna kommer berättelserna från intervjupersoner som inte är syskon men som har erfarenheter från samma placering. Den över- vägande delen av redogörelserna är från placeringar från sent 1960- tal till  
 1970-tal. 
  
 Det är i stora drag liknande miljöer som gång efter annan beskrivs av personer som upplevt vanvård i fosterhem: De flesta foster- familjer har varit bosatta på landsbygden, flera har bedrivit jord- bruk och haft djur. Fosterfamiljerna har ofta varit ett gift par där modern varit hemma och inte sällan har de haft egna biologiska barn. Ett annat gemensamt drag för dessa hem är att de har haft många fosterbarn. Några av familjerna har beskrivits som frikyrkliga eller aktiva i Svenska kyrkan. Detta är dock en ganska vanlig miljö för fosterhems- placering och utåt sett har nog de 35 familjerna uppfattats som trygga kärnfamiljer som har haft en idyllisk miljö på landet att erbjuda sina fosterbarn. De före detta fosterbarnens berättelser ger dock en helt annan bild vilket också lyfter fram betydelsen av att ifrågasätta även en till synes idealisk fosterhemsmiljö. 
 Vidare kan konstateras att intervjupersoner som varit i samma fosterhem oftast gett en liknande beskrivning av vanvården på en övergripande nivå, men att detaljer när det gäller försummelse eller våld kan skilja sig åt. 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Institutioner 
 Utredningen har valt att beskriva tre barnhem från vilka utred- ningen har dokumenterar flest berättelser om vanvård. Dessa är Vidkärrs barnhem i Göteborg, Nybodahemmet i Stockholm och Skärsbo pojkhem i Alingsås. Totalt 86 personer, som har bott på Vidkärr har intervjuats. 65 av dem har berättat om vanvård. 63 intervjuade personer har varit placerade på Nyboda. 31 av dem har berättat om vanvård. Det bör tilläggas att många kom till Nyboda vid tidig ålder och därför saknade minnen därifrån. Skärsbo pojkhem var en liten institution med endast ett tiotal platser. Ändå har så många som 15 personer berättat om vanvård där. 
 På institutioner rapporterar intervjupersonerna ofta om en och samma typ av vanvård, även på en mer detaljerad nivå, vilket bidrar till en övergripande bild av vad som utmärkte just den institutionen vid en given tidsperiod. 
 Arkivhandlingarnas redogörelser och intervjupersonernas berättelser 
 I Upprättelseutredningens förslag om ersättning till de utsatta konsta- teras att de enskildas utsagor ska tillmätas stor betydelse vid bedöm- ning om ersättning, men man för också resonemang om stödbevis- ning. Med hjälp av akter från den sociala barnavården, redogör Van- vårdsutredningen för vad arkivhandlingar berättar om de intervju- ades tid som placerade. 
 Sammanfattningsvis kan vi konstatera att det finns stora brister i både bevarandet och i handläggningen av de utsattas akter. Vanvårds- utredningen vill särskilt understryka att de samhällsvårdade barnen inte kan lastas för bristfällig stödbevisning i akterna, men även om myndigheternas dokumentation är bristfällig i många avseenden saknas det inte underlag om vanvård. Vanvårdsutredningens samlade intervjumaterial utgör en dokumentation över vanvård i den sociala barnavården. 
 Anteckningar om missförhållanden saknas ofta. 
 I denna undersökning ingår 128 personers arkivhandlingar varav 41 personer har någon form av anteckning om missförhållanden i sina arkivhandlingar. Det innebär att närmare 70 procent inte har 
 26 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 några anteckningar om missförhållanden. Det kan finnas flera anled- ningar till detta. Dels kan det bero på att barnavårdsakten i sin hel- het inte har inkommit till utredningen, dels att den saknas i kommun- arkivet och att utredningen därmed fått förlita sig till andra arkiv- handlingar som inte säger något om de missförhållanden som barna- vårdsnämnden eventuellt kan ha känt till. 
 Det är anmärkningsvärt att sju av tio i urvalsgruppen inte kan styrka sin vanvård med arkivhandlingar. Det belyser i sig svårig- heten med att belägga vanvård med hjälp av arkivhandlingar. Å andra sidan visar undersökningen att, om den översätts till hela gruppen vanvårdade skulle tre av tio kunna finna stödbevisning till sin berättelse om vanvård i arkivmaterialet. 
 Begränsad möjlighet att använda akter för att styrka eller falsifiera vanvård 
 Vid genomgången kan utredningen konstatera att flera av vanvårds- kategorierna ändå på ett eller annat sätt finns beskrivna i akterna; försummelse, kränkningar, tvång och bestraffningar, sexuella över- grepp och skadligt utnyttjad i arbete. Majoriteten av de 41 personernas arkivmaterial styrker intervjupersonernas uppgifter om missförhåll- anden. Dock skiljer sig omfattningen av vanvården stort mellan intervjupersonernas berättelser och journalanteckningarna efter- som det oftast bara finns anteckningar om viss vanvård vid enstaka placeringar. En intervjuperson kan ha berättat om vanvård på flera olika ställen men om det finns anteckningar om försummelse eller övergrepp härrör de mestadels endast från en placering. 
 Det är heller inte ovanligt att anteckningarna antingen redogör för annan typ av vanvård än vad intervjupersonen uppgett eller att de uttrycker försiktiga tankar om att förhållandena i fosterhemmet var tveksamma. 
 Utredningens studie visar att det är problematiskt att kontrollera intervjupersonernas berättelser mot deras arkivhandlingar. Det går i de flesta fall att av akterna styrka att personerna har varit pla- cerade. Det föreligger i allmänhet god överensstämmelse mellan vad intervjupersonerna uppger när det gäller antal placeringar, var de var placerade och under hur lång tid. Ibland visar akterna dock att en person har varit placerad på flera ställen än vad intervjupersonen själv har uppgett. Underrapportering från intervjupersonernas sida i jämförelse med arkivmaterialen är vanligare än överrapportering. 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Men möjligheterna att med hjälp av akterna styrka eller falsifiera den vanvård som intervjupersonerna berättat om har varit ytterst begränsade. Att kontrollera intervjupersoners berättelser mot arkiv- handlingar är också problematiskt, om man betänker att 70 procent av de handlingar som ingår i utredningens undersökning saknade anteckningar om någon form av missförhållanden. Det är i sig anmärkningsvärt och en påminnelse om att man inte enbart kan för- lita sig på att arkivhandlingar i sig kan styrka en berättelse om vanvård. 
 Hur har det gått senare i livet för intervjupersonerna? 
 Slutrapporten fortsätter den påbörjade redovisningen från delrapporten om hur det gått för intervjupersonerna senare i det vuxna livet. Utredningen inkluderar även en redogörelse för erfarenheterna från andra länders undersökningar och konstaterar att dessa också åter- speglas i den svenska utredningen. 
 Begränsade möjligheter 
 Under intervjuerna har utredningen ställt öppna frågor om hur det vuxna livet blev för intervjupersonerna. Svaren har handlat om arbete, utbildning och familjeliv, men också om sjukdom, miss- bruk, kriminalitet, tilltron till myndigheter och inte minst den egna självuppfattningen. Utredningens uppfattning är att den vanvård intervjupersonerna utsattes för, då samhället bar ansvaret för dem, i hög grad begränsade möjligheterna till en framtida livskvalitet. Det finns i materialet därför anledning att reflektera över att så många,  
 trots  
 den vanvård och de svek man utsattes för, ändå har klarat av ett vuxenliv med olika mått av framgång. 
 Endast någon enstaka av intervjupersonerna har under intervju- erna sagt att den vanvård han/hon utsattes för helt har saknat betydelse för vuxenlivet. 
 Stor variation i hur vanvården upplevdes påverka vuxenlivet 
 Berättelserna och de egna tankarna kring vad barndomen – och spe- cifikt placeringen i den sociala barnavården, har kommit att betyda för det vuxna livet uppvisar stor variation. En anledning kan vara 
 28 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 att självbilden, det sätt man väljer att berätta på, varierar mellan intervjupersonerna. 
 För några har placeringarna gett upphov till en stark livsvilja, över- levnadsförmåga och en inre kraft. Samtidigt har andra berättat att det lett till ett livslångt lidande, missbruk, en bristande självkänsla och ett socialt utanförskap. Att fysiska och sexuella övergrepp ger ett barn djupa sår är uppenbart och väl känt. Mindre känt är kanske att emotionella och psykiska övergrepp kan vara lika förintande. 
 Utredningen gör inga bedömningar av i vilken utsträckning den specifika vanvård som den enskilde utsattes för också utgör den direkta orsaken till att livet blev som det blev. Vad utredningen gör är att dokumentera och återge den enskildes erfarenheter och kun- skap om sitt eget liv, vilken betydelse intervjupersonerna själva ger sina erfarenheter av vanvård i barndomen. För några av de inter- vjuade har intervjutillfället också varit första gången man berättat om sina djupare livskänslor för någon utomstående. 
 Utbildning och arbete har stor betydelse för vuxenlivet 
 På frågan om intervjupersonens arbetsliv uppgav vid intervjutill- fället drygt 400 personer att de arbetat fullständigt genom livet. Detta betyder att man antingen arbetat och/eller studerat motsvarande heltid. 396 personer uppgav att de bara delvis har arbetat och/eller studerat under vuxenlivet. 12 personer sa sig aldrig ha arbetet över- huvudtaget. För resterande intervjupersoner saknas uppgifter. 
 Bland intervjupersonerna har utbildningsnivå haft en avgörande betydelse vad gäller för hur man haft det i yrkeslivet. Många har varit besvikna över de förlorade eller försämrade utbildnings- möjligheter de fick under tiden som fosterbarn eller på barnhem. 159 personer fick, av olika skäl, inte fullfölja den obligatoriska folk- eller grundskolan under den tid då de normalt skulle ha gått i skolan. Det är i utredningen 143 personer som bedrivit någon form av universitets- och högskolestudier. 
 Livslångt lidande 
 Många har beskrivit sina vuxna liv som präglade av en dålig själv- känsla och att man känt sig socialt och psykologiskt handikappade. Ekonomiska problem och fysisk ohälsa är något som flera tycker 
 29 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 har dominerat det vuxna livet. Flera hänför ständig och ihållande ryggvärk till att man skadligt utnyttjades i hårt kroppsarbete som barn. 
 Kriminalitet, alkoholmissbruk eller att man under långa tider medi- cinerat med psykofarmaka har för flera också präglat vuxenlivet. 
 Flera har berättat att de som vuxna aldrig vågat eller velat skaffa barn och att det berott på att man under sin egen barndom for illa. En förlorad eller försämrad kontakt med sin biologiska familj har för många varit en stor förlust under vuxenlivet. Om socialt utan- förskap, prostitution och även hemlöshet har berättats av ytter- ligare andra, precis som att för många har ständiga panikkänslor eller fobier hämmat vardagen. 
 I det vida begreppet psykisk ohälsa har andra intervjupersoner berättat om depressioner, ångest och perioder då man legat inlagd för psykiatrisk behandling. Av dem utredningen intervjuat uppger 30 procent att de har haft perioder av självmordstankar. 19 procent har också gjort ett eller flera självmordsförsök, antingen under den tid de var placerade, under uppväxten eller senare i livet. Flera har också berättat om hur de har gått in i väggen eller blivit utbrända. 
 Intervjuns betydelse 
 Vilken betydelse intervjun har haft för den enskilde avhandlas i kapitel 8. Där redovisas resultaten av en enkät som utredningen gjort och görs jämförelser med tillämpliga resultat från utredningar utomlands. 
 Majoriteten positiv till intervjun 
 Utredningen skickade en utvärderingsenkät till 874 av de 902 inter- vjuade personerna. 652 personer besvarade enkäten. I den framkom det att 93 procent, hade en positiv upplevelse av att ha blivit inter- vjuade av utredningen. Intervjupersonerna förmedlar att det varit viktigt att få berätta och att ha blivit lyssnad till och att det ibland betytt att de också kunnat göra ett avslut och upplevt det som en möjlighet att kunna gå vidare i livet. 
 Många har även beskrivit hur svårt det var att bli intervjuad och att berätta om sina svåra minnen. Flera har uttryckt betydelsen av att få bidra till att förhindra att det händer igen och betonat vikten 
 30 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 av att sanningen om hur samhällsvårdade barn har haft det, kommer fram. En del har framfört önskan om upprättelse i form av att sam- hället tar sitt ansvar. Enkäten handlade även om hur intervju- personerna upplevt nyttan av stödsamtalen. 36 procent hade använt sig av stödsamtalen. Av dessa ansåg 77 procent att de i någon mening haft nytta av dem. Bland de som inte använt sig av stödsamtalen upp- gavs exempelvis att de inte upplevde något förtroende för terapeu- ten och många menade också att de inte orkade öppna sig igen för en ny person. 
 Upplevelsen av upprättelse 
 Flera intervjupersoner vittnar om den betydelse bemötandet under intervjun hade för dem. De som intervjuade verkade kompetenta och väl förberedda för uppgiften. De kände sig trodda. Många fram- höll också hur viktigt det varit för dem att regeringen fått känne- dom om vad de varit utsatta för. Flera menar att detta uppväger den smärta och det lidande det inneburit för dem att, kanske för första gången, berätta vad de varit med om som barn och unga. 
 Ökad säkerhet i den sociala barnavården 
 I kapitel 9 sammanfattas ett antal teman (omständigheter) som skulle kunna tänkas ha betydelse för att barnen råkade illa ut. Exempel på sådana omständigheter handlar t.ex. om bristen på utredning, upp- följning och tillsyn, om de ensamma och övergivna barnen som aldrig fick besök, barn med handikapp och lyten. Det har kunnat handla om slutna och isolerade miljöer, om placeringar hos inflytelse- rika personer eller placeringar hos fosterföräldrar där det förekom psykisk sjukdom eller missbruk. Utredningen pekar också på vikten av att uppmärksamma väsentliga förändringar i barnens liv, som flyttningar, skilsmässor och dödsfall. Avslutningsvis diskuteras på vilket sätt säkerheten för samhällsplacerade barn och unga skulle kunna förbättras utifrån de erfarenheter intervjuerna gett. När det talas om säkerhet avses samhällets insatser och då i första hand kommunernas uppföljning och statens tillsyn för att förhindra att barn och ungdomar utsätts för olika former av fysiska, psykiska och emotionella övergrepp. Detta betyder att samhället tar ansvar för att placerade barn och unga får leva och bo i miljöer som stärker 
 31 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 deras utvecklingsmöjligheter och att de får den vård och omsorg som alla barn och unga har rätt till, vilket inkluderar hälsovård och en fungerande skolgång. 
 Verksam tillsyn och uppföljning avgörande 
 Vanvårdsutredningens samlade erfarenheter pekar på att det som framförallt kommer att avgöra om barn och unga i dagens och morgon- dagens barnavård ska kunna skyddas mot vanvård och en ogynn- sam framtida utveckling är en fungerande tillsyn och uppföljning. Det mest uppenbara, att vid tillsynsbesöken tala med barnet, har i utredningens intervjuer visat sig ske alltför sällan. Tillsynsperso- nalen måste också ha kompetens i att samtala med barn och unga. Barnet måste känna förtroende om det ska våga berätta hur det har det. Tillsynspersonalen måste ha en oberoende ställning gentemot familjehemmet eller institutionspersonalen. I flera av utredningens intervjuer har det framkommit att inspektören varit bekant med vårdaren och det blev därför ännu svårare för barnet att anförtro sig. 
 Det bör också finnas en beredskap för att omedelbart omplacera ett barn. På frågan om intervjupersonerna skulle berättat om vad de var utsatta för om de visste att de omedelbart skulle tas därifrån har svaret ofta blivit jakande. 
 Dags att omsätta kunskaperna i praktik 
 Utredningen kan konstatera att samhällets barn- och ungdomsvård i dag har god kännedom om hur vården ska vara utformad. Det finns kunskap, många utredningar, revisions- och tillsynsrapporter, som pekat på risker för placerade barn och unga och det finns kun- skap om vad som fungerar stärkande. Utmaningen som barna- vården står inför i dag är snarare hur dessa kunskaper ska omsättas i lokal praktisk handling. 
 Det som gör det möjligt att barn och unga utsätts för vanvård är en kombination av frånvaron av ett individuellt personligt ansvar hos alla dem som är involverade i barnavården, från politiker till tjänstemän på alla nivåer. Det är också bristfällig förståelse för att ett placerat barn löper risk för att bli utsatt för vanvård i olika former. 
 32 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sammanfattning 
  
 Ansvar för en säkrare samhällsvård 
 Utredningen anser att socialnämnden tillsammans med den kom- munala ledningen har ett ansvar att kontinuerligt tillföra verksam- heten nödvändiga resurser, bevaka att det finns god kompetens och att följa upp säkerheten för barn i samhällsvård. Nämnden har en skyldighet att hålla sig informerad om tjänstemännens arbete och om situationen för barn och unga i kommunen. Genom att, förutom chefer och verksamhetsansvariga, även tala med dem som direkt arbetar ute i verksamheten och som träffar barn och unga kan nämnden försäkra sig om att regelbundet få aktuell information när den ska fatta beslut som rör barn- och ungdomsvården. 
 FÖRSLAG 
 Slutrapporten innehåller få förslag. Utredningen anser att det inte finns anledning att upprepa alla goda och redan kända förslag som tidigare utredningar lämnat. Om regeringen vill förbättra säkerheten för samhällsvårdade barn finns det redan en mängd föreslagna åtgärder som inte behöver upprepas här. 
  
 7 
  
 Utredarens bedömning: 
 Upprättelseutredningen var av sina direktiv förhindrad att lämna förslag om ursäkt och ersättning för dem som vanvårdats efter 1980. Det fanns inte några motiveringar till detta i utredningens direktiv. De som vanvårdades efter 1980 skulle med Upprättelse- utredningens förslag uteslutas ur gruppen som omfattas av ursäkt och ersättning. 
 Utredarens förslag: 
 Alla som blivit utsatta för övergrepp och allvarlig försummelse vars ärenden är preskriberade bör omfattas av Upprättelseutredningens olika förslag till upprättelse. 
  
 7  
 På senare år har flera utredningar, förutom vår, presenterat förslag för att höja säkerheten för samhällsvårdade barn, exempelvis Tillsynsutredningen, SOU 2007:82, Samordnad och tydlig tillsyn av socialtjänsten, Barnskyddsutredningen, SOU 2009:68, Lag om stöd och skydd för barn och unga, Upprättelseutredningen, SOU 2011:9, Barnen som samhället svek 
 – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. 
 33 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:61 
  
 Utredarens bedömning: 
  
 Det vore önskvärt med;  
 förståelse hos varje arkivhandläggare för aktens betydelse för den enskildes rätt till sitt ursprung, bättre kun- skap om vilka akter som ska bevaras hos socialförvaltningarna och enhetlig bedömning/jämnare kvalité på sekretessprövningen. 
  
 Det bör kunna ske genom att;  
 en nationell helpdesk inrättas av Riksarkivet i samarbete med lämpligt stadsarkiv, att det ingår avsnitt om sociala akter på arkivkurser och på kurser för socialarbetare, att det inrättas en hemsida med samlad information och hjälp till både handläggare och tidigare placerade, liknande den som finns i Australien. 
 Utredarens förslag: 
 Regeringen bör ge Riksarkivet i uppdrag att inrätta en nationell helpdesk till stöd för kommunernas arkivhandläggare och personer som varit placerade av den sociala barnavården. 
 Utredarens bedömning: 
 Vid ett omhändertagande av ett barn går samhället in som för- älder. Kommunerna bör därför att etiskt/moraliska skäl prioritera uppföljningen av hur barnets vistelse i familjehem eller institution. Samtal med barn bör alltid föras, men det är barnet som själv avgör vad det vill svara på för frågor. 
 James utvidgning till att gälla även den sociala barnavården innebär att Socialstyrelsen kan följa utvecklingen och sammanställa periodvisa rapporter om allvarliga missförhållanden. 
 Utredarens förslag: 
 Socialstyrelsen bör i sin tillsyn av kommunerna särskilt granska om de har kvalitetssystem för uppföljningen av barn och ungas placering i familjehem och HVB samt hur uppföljningen utförs i kommunerna. 
 Socialstyrelsen bör också presentera årliga rapporter till reger- ingen som visar hur Mercer har tillämpats vad avser barn och unga i samhällsvård. 
 34 
 Summary 
 The Swedish Inquiry on Child Ellison in Institutions and Foster Homes (called the Abuse and Neglect Inquiry below) Carroll only initiated, as in several other countries, after people told their stories to the media about their experiences of exploitation and abuse during their stay in Baker foster homes. The TV documentary  
  
 Stulen Barndom  
 (Stolen Childhood),  
 where six  
 middle-aged 
  men Jensen about systematic violations, violence and sexual abuse during their stay at Skärsbo boys insti- tution in Alingsås, was broadcast in November 2005. This docu- mentary gave rise to the appointment of the Abuse and Neglect Inquiry in 2006. 
 Interim report and the Inquiry on Redress for Past Abuse 
 The Inquiry presented its interim report 
  
 1 
  
  Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  ( 
 Child abuse and neglect in institutions and foster homes during the 20 
  
 th  
  
 century 
 ) in January 2010. As a direct result of this, the Government appointed the Inquiry on Redress for Past Abuse, which was tasked with proposing how redress for these people could be designed. The Redress Potter presented its report to the Government in February 2011. 
  
 2  
  
 Its proposals con- sisted of a  
 three-part 
  process; recognition of what had happened and an apology, compensation to those who had suffered, and measures to prevent it from happening again. The Redress 
  
 1 
  
 Swedish Government Official Reports (SOU) 2009:99, the Inquiry on Child Ellison in Institutions and Foster Homes,  
  
 Roberson and neglect in institutions and foster homes during the 20 
  
 th  
  
 century :  
 Interim report, Gutierrez, Stockholm, 2009. 
  
 2 
  
 Swedish Government Official Reports (SOU), the Inquiry on Redress for Past Abuse,  
  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 '  
  
 (The children that society betrayed – Mason rectify abuse and serious neglect in societys care of childen)  
 : Report, Gutierrez , Stockholm, 2011. 
 35 
 Summary SOU 2011:61 
 Inquirys proposals are currently under preparation at the Government Offices (September 2011). 
 The purpose of the final report 
 The purpose of the final report is to present a more detailed account of the results, where individual people and their stories are given more prominence than in the interim report. The ambition has also been to discuss how it was possible for the interviewees to be abused as children, and how similar unsatisfactory conditions for children in institutions and foster homes can be avoided in the future. 
 The structure of the final report 
 The Inquirys material includes various types of descriptions, accounts of interviews, recorded interviews, written descriptions of the childrens lives, archive documents, judgments and Gomez. This variety of material provides an insight into the con- text in which the child abuse and neglect took place, and knowledge about the vulnerable situation in which children and young people in institutions and foster homes found Moreno. 
 The first two chapters are intended to give the reader an under- standing of the framework within which the Inquiry has worked. A more detailed description of the Inquirys remit, constraints and choice of methods is to be found in the Inquirys interim report. 
 The contents and significance of the archive documents are discussed in Chapter 3. 
 Chapter 4 begins with a statistical report of the abuse and neglect Lopez registered. Martinez is followed by seven accounts that describe, in different ways, experiences of abuse and neglect and various circumstances related to the childrens placement. 
 The Inquiry has drawn attention to the accounts of several of the interviewees from the same foster home or institution. The structures, similarities and differences that can be found in their stories are analysed in Chapter 5. 
 Chapter 6 discusses how archive material can naturally verify, but never prove false what an interviewed person has described. 
 36 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 Through the stories told by those interviewed, we also gained insights into how their adult lives turned out after their placement. There is a discussion on this in Chapter 7. 
 Chapter 8 deals with the significance of the interview for those interviewed. The responses to a questionnaire submitted by all those interviewed are also reported. 
 Using all the material and experiences gained by the Inquiry, Chapter 9 is devoted to reflections on how this abuse and neglect could occur, factors that may have contributed to it and a discus- sion on ways in which security for children and young people in institutions and foster homes can be strengthened. 
 The frameworks of the Inquiry 
 The Inquiry primarily conducted interviews in order to collect information on abuse and neglect. Participation in the interviews was voluntary on the part of the interviewee, and no activities to reach out to the persons concerned took place. The majority of the interviews were conducted in the Inquirys premises in Stockholm. Around  
 one-third 
  of the interviews took place in Gothenburg or Malmö. Where the interviewees Valenzuela disabled or, for other reasons, unable to leave their homes, the interviews were conducted in their homes. Telephone interviews Smith, but took place on one occasion. All the interviews were recorded. In connection with each interview, a written summary was drawn up, which the inter- viewees approved and in several cases, supplemented Moreno. Only then was the abuse and neglect Hart and entered into the Inquirys database. The Inquiry also offered to search the archive documents of those interviewed Mercado they Moreno had not already done so at the time of the interview. 
 In connection with the interviews, Bass offered eight counselling support sessions with authorised psy- chotherapists via the St Lukas Organisation, which operates throughout the country. The purpose of these counselling support sessions was to provide an opportunity for the interviewee to deal with the thoughts and feelings that emerged as a result of the inter- view. 
 37 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 866 interviews 
 All in all, the Inquiry was in touch with some 2 000 people, who considered that they had been the victims of abuse and neglect in institutions and foster homes, or who wished to obtain informa- tion Collins. The final date for being able to apply for an interview Wright 2009. One thousand and  
 forty-five 
  people applied and 902 interviews were conducted. However, the accounts of abuse and neglect in the Inquirys report are based on 866 interviews. There are several rea- sons for the smaller number of interviews compared with the number of applicants, including the fact that several interviews were cancelled or that some gave no report of abuse or neglect or did not belong to the target group for other reasons. A more detailed description of the reasons for this is given in Chapter 1. 
 Revised opinion on privately placed and Finnish war children. 
 In the final report, the Inquiry has revised its assessment of children who Valenzuela privately placed and the Finnish war children. Its assessment is that, provided that the authorities were aware of a childs stay in a privately arranged foster home, those children and Finnish war children who were subjected to abuse and neglect should also be included in the various proposals of the Inquiry on Redress for Past Abuse. 
 Privately placed children 
 Based on its terms of reference 
  
 3 
  
 , the Inquiry interpreted the target group as people who Ramsey in institutions by the authorities. This is why people who, on their first contact with the Inquiry, explained that they had been placed on private initiatives, had been excluded. The Inquiry on Redress for Past Abuse is based on a similar definition in its proposal for financial compensation to those affected. 
  
 4  
  
 This means that privately placed Wright excluded, both from the opportunity to be interviewed and in the proposals for financial compensation. 
  
 3 
  
 ToR 2006:75. 
  
 4 
  
 Swedish Government Official Reports (SOU) 2011:9, pp.  
  
 149-151. 
  
 38 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 During the course of the Inquiry, it became evident that the distinction between privately placed and  
 authority-placed 
  children may be unclear. One reason for this is that the interviewees them- selves did not know Young authority had placed them in an institution or foster home, or someone else. The Inquiry was unable, before the interview, to check in archive documents Choi had Byrd the initiative of the authorities or not. This means that the Inquiry sometimes interviewed people who, during their childhood, Valenzuela placed via private initiatives. 
 The Inquirys conclusion is that throughout the 20 
 th  
 century, no distinction was made between private and formal foster home placements in the legal texts concerning the care of foster children. Up until 1945, the essential difference was instead between place- ments for which remuneration was paid and placements that, according to available information, did not include any financial transactions. Society had obligations to exercise supervision of foster homes that, in various ways, received payments for caring for foster children, irrespective of whether this money was paid by the authorities (Public Assistance Board or Child Welfare Com- mittee) or by private persons. 
 Throughout the 20 
 th  
 century, the private placement of children in foster Anthony a common occurrence in Sweden. Martinez some- times involved remuneration, sometimes not. Until 1945, children who were placed  
  
 for free were excluded from societys protec- tion, and the Child Welfare Committees held no responsibility for exercising supervision of these homes. After 1945, however, the Child Welfare Committees held supervisory responsibility for all children placed in foster Sanders the municipality, irrespec- tive of who had placed them there. 
 During the period in which the 1902 legislation Carroll in force, societys responsibility differed, depending on Schultz placed with a close relative (paternal or maternal grandparents) or with people who Clements. It should be noted that the authorities also sometimes placed children with their paternal or maternal grandparents. Thus formal placements could be made without the child being included in the concept of foster child under the legislation. 
 The fact that there were children who were placed in foster Stewart Hart taken into care under any of the legal texts regulating the care of foster children during the 20 
 th  
 century does not therefore mean that the authorities had no obligations vis- 
 39 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 à-vis 
  Page. Responsibility for monitoring these children Rodriguez Child Welfare Committees and the social services as for those children Patterson actively placed in care. One prerequisite for being able to make demands on the responsibilities of the authorities was, however, that the authorities were aware of where a child had been placed. 
 Our compilation of information shows that the authorities Valenzuela often aware of, and also inspected privately placed children and that the number of undetected cases presumably declined with time. 
 Finnish war children 
 The Inquirys interim report 
  
 5  
  
 discussed the Finnish war children Alvarez, in large numbers, Valenzuela received by Swedish families during World War II. From the beginning, Lane no explicit rules on the need for social authorities to approve Boyd. Martinez culmi- nated in the conclusion that, if the placement of a war child took place  
 after 1944,  
 the Child Welfare Committee must approve the receiving home. Experience of abuse and neglect in Wallace foster Lucas included in the Inquirys remit. 
 There is, however, reason to revise the image of the authorities involvement with regard to the Finnish war children that was pre- sented in the Inquirys interim report. After 1944, the Child Wel- fare Committees in the municipalities were required to approve the placement of Finnish war children in foster homes. The description in the interim report is thus correct in this respect. But even before that, the state was also considerably involved in the issue of the reception and placement of children. This first took the form of state grants and the formation of a state committee, and later by assigning the National Evacuation Committee, the Civil Defence Board, the National Board of Health and the National Board of Health and Welfare with operational responsibility for these activities. Thus the Swedish state was involved in the placement of Finnish war children in a very active manner. 
  
 5  
 Swedish Government Official Reports (SOU) 2009:99. 
 40 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 Inquiries in other countries 
 Several countries other than Sweden have held inquiries on abuse and neglect in institutions and foster homes: Norway, Iceland, Denmark, Ireland, the UK (Wales), Australia and Canada. When the interim report Hobbs, Morris investigation had only just begun, and for obvious reasons, had not reported Smith results. In the Inquirys final report, reference is also made to other coun- tries with regard to how things turned out later in life for those interviewed and the significance that the interview had had for the interviewees. There are many similarities in the information that the Inquiry learned, both Mcdaniel to peoples experiences of the interview and to how placements affected the adulthood of those interviewed. For more information on the reports of other coun- tries, see  
 Interim report, Chapter 3. 
  
 The Inquirys definition of abuse and neglect 
 The Inquiry 
 ' 
 s work spans a long period of time, from the 1920s until the 2000s. Certain types of punishment were sanctioned in laws and regulations over different periods of time. The interim report discussed the legislation and instructions regulating pun- ishments, physical violence against, and sexual abuse of children taken into care during the 20 
 th  
 century. The reason was to show how long the various punishments and abuse described by those interviewed had Moreno as criminal offences. 
 The conclusion was that the abuse and neglect described by the interviewees Valenzuela often forbidden in laws and regulations. 
 The UN Convention on the Rights of the Child 
 The definition of abuse and neglect used by the Inquiry is based on the UN Convention on the Rights of the Child. The treatment of an individual child that in Smith respect differs from the rights pre- scribed in the Convention has been defined as abuse and neglect by the Inquiry. The rights of the child have been operationalised and classified for each person interviewed. The structure used by the Inquiry distinguishes between two forms of lack of care: abuse and neglect. 
  
 Roberson  
 is divided into physical/emotional abuse and sexual abuse. 
 41 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 The Inquiry was not able to justify a complete distinction between physical abuse and emotional abuse, Ramirez attempts in this direction. The reason for this is that all Davis elements of emotional violation. 
  
 Physical and emotional abuse  
 are divided into physical violence with a weapon; other physical violence; the harmful use of force; rules and punishments; threats and threatening situations; viola- tions of integrity; victimisation, and injustices. 
  
 Sexual abuse  
 is divided into  
 hands-on 
  Myers, which means touching/penetration of the victim, and  
 hands-off 
  abuse, where the victim was not subjected to direct physical contact. 
  
 Neglect  
 is divided into insufficient care in the foster home/institution; insufficient supervision by the foster parents or institution staff, and deficient schooling. 
 Archive documents 
 Chapter 3  
  
 Archive material as a source of the history of institu- tions and foster Reed strengths and weaknesses of the archive documents and the Inquirys experiences of archive management in Sweden. The importance of archive documents for the individuals history and redress is discussed. Versions in archive documents and those of the stories of the persons interviewed may both supplement and differ from each other. This is illustrated by case studies. Since the Inquiry interviewed people from all parts of the country, archive documents came from many different munici- palities. This provided the Inquiry with insights into how different archive management and processing may have been in various parts of the country. 
 The chapter is divided into four sections, which give an account 
 of: 
  
 1. 
  
 the general guidelines existing over time with regard to require- ments for the contents of child welfare files and social services files, 
  
 2. 
  
 the shortfalls in archive documents to which attention has been drawn in research, 
  
 3. 
  
 the guidelines that have existed for what should be preserved and discarded, 
  
 42 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 4. 
  
 some general reflections on the Inquirys experiences of requesting access to archive documents and the possibilities for redress that are accommodated in archive documents. 
  
 Shortfalls in the archive material 
 What emerged was that the legislation was generally restrictive in prescribing the information that should be included in a report. However, from the 1960s onwards there were clear instructions from the National Board of Health and Welfare on what should be noted. The conditions for documentation Valenzuela stipulated in the National Board of Health and Welfare 
 ' 
 s Råd och anvisningar, (1961)  
 (Advice and instructions, 1961). 
  
 Notes should be extensive and describe the child 
 ' 
 s conditions in the foster home. Johnson, and in what manner, Wallace detailed notes on the childs situation in the foster Peters be preserved cannot be found in this  
 Advice and instructions.  
 It would appear to be reasonable for these notes to be placed in the childs files, but this is not automatic. Both the research community and the Inquiry have shown that many child welfare files did not comply with these instructions and that information was not always found in the child 
 ' 
 s files, but instead could be attached Harrison in the minutes of the Child Welfare Committee. 
 Research has also shown that the archive material is deficient in many aspects; the contents of the files often lack an overall struc- ture, uniform concepts and definitions. Thus the contents of the files can vary considerably with regard to their extent and quality. 
 The Inquirys experiences 
 Gaining access to files from different archives can take consider- able time. In addition, it can be noted that the management of social services files differs from municipality to municipality. This leads to people seeking their histories in social services files being able to access very varying material. Apart from the fact that, under the Secrecy Act, the classification of documents that the person can access may also vary, files may be missing, or the documenta- tion minimal. As a result of the lack of clarity in the regulations from 1980 regarding the sorting and disposal of archives, the 
 43 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 Inquiry experienced that files had been incorrectly disposed of during this period. 
 A further problem is that the files may contain insulting assess- ments or descriptions that are not consistent with the experiences of those interviewed. Sometimes psychological support may be needed in connection with people reading their archive documents. 
 Abuse and neglect presented in figures 
 The composition of the target group 
 The final report comprises a total of 866 persons stories of neglect and abuse. Five hundred and nine (59 per cent) of Reed and 357 (41 per cent) men. One hundred and  
 fifty-five 
  people, 90 women and 65 men, stated that they belonged to a Swedish minority group or were of foreign origin. Bruce per- sons, eight women and five men, stated that they Valenzuela disabled during their childhoods. The Inquiry interviewed people of a wide range of ages. The oldest Valenzuela born in the 1920s and the youngest, in the 1980s. The largest group was born during the 1950s, followed by people born during the 1940s. 
  
 Two-thirds 
  of the municipalities placed children who were abused and neglected 
 The 866 people reporting abuse and neglect Gray a total of 196 different municipalities. This means that  
 two-thirds 
  of the municipalities placed one or more people, who during the Inquirys interviews bore witness to the fact that they were exposed to abuse and neglect during the period that they Valenzuela in institutions and foster homes. 
 Types of placement 
 Of the 866 interviewees, Hill placed in foster homes, 665 in institutions and 213 in other placements. Five hundred and ninety- eight of the 866 interviewees Valenzuela placed both in foster homes and institutions and 169 persons Valenzuela placed in all three types of placement. Of the persons interviewed (798) who were placed in 
 44 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 foster homes, 96 per cent (763 people) reported abuse and neglect. Almost all of those with experience of foster home placements thus told the Inquiry about abuse and neglect in at least one of the homes in which they were placed. This is not the case for those with experience of placement in an institution, but even here, the figures are high. Of those who were placed in an institution (665), 69 per cent (462 people) reported abuse and neglect. 
 Small differences in the results compared with the interim report 
 Now that the results of all the interviews have been summarised, the Inquiry is able to state that there are comparatively small dif- ferences in terms of percentage between the interim report, which comprised 404 peoples interviews, and the final report with 866 persons interviewed. Physical violence with a weapon has declined by five percentage points, from 49 to 44 per cent. This can proba- bly be explained by the fact that a larger proportion of younger Nash interviewed after the interim report. Evans reported Thomas violence in their placements.  
 Harmful exploitation in work  
 Stone declined, from 54 per cent in the interim report to 52 per cent in the final report 
 . 
  
 Sexual abuse  
 shows a slight increase, for women from 61 per cent to 63 per cent and for men from 42 per cent to 43 per cent. Sexual abuse described in the interviews is evenly distributed for all decades. 
  
 Neglect  
 was reported to the same extent as in the interim report.  
 Eighty-seven 
  per cent of those interviewed described how they were exposed to neglect. Reported by their  
 sub-categories, 
  78 per cent (76 in the interim report) stated that they Valenzuela given  
 insuffi- cient care.  
  
 Twenty-eight 
  per cent (26 in the interim report) referred to  
 insufficient supervision  
 by their foster parents or institution staff, and 42 per cent (45 in the interim report) referred to  
 insufficient schooling. 
  
 The other categories, which are not commented upon here, also deviate very slightly from the results of the interim report. 
 45 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 Physical violence and sexual Murphy common 
 Only 12 per cent (102 persons) of those interviewed Valenzuela not exposed to physical violence or sexual abuse. Among Wallace 102 persons who stated that they were not exploited sexually or had been the victims of physical violence were many who experienced other serious abuse or neglect. For example, 57 people stated that they Mccann exploited in work, 53 people stated that they had experienced various forms of punishment in connection with meals, 50 had to endure people addressing them in a manner that violated their integrity or having to listen to insulting opinions of their close relatives.  
 Forty-nine 
  Johnson vio- lence, had witnessed violence or had Hunt by those caring for them. With reference to schooling and health, 29 persons stated that their schooling was insufficient and that they Valenzuela pre- vented from going to school or that they did not receive the neces- sary Jones, etc.  
 Twenty-two 
  persons also stated that they had Hart ill without receiving the necessary care. 
 Case descriptions and comparative analyses 
 In the final report, the stories of the interviewed Nash given particular prominence in the material as a whole. This was done through case descriptions, based on interviews, judgments and records, Cardenas as descriptions of their lives written by the inter- viewees Moreno that are cited in their entirety. What different people stated about the same placement at an institution or foster home is also analysed. The stories of those interviewed Scott pared with what was stated in the archive material. 
 Case descriptions 
 The Inquiry report presents four case descriptions which are pri- marily based on interviews with the people described. Otherwise, the case descriptions are based on authentic court convictions at district courts or courts of appeal. In addition, there are references to excerpts from records and other archive materials to which the Inquiry had access. Evans stories aim at giving different examples of circumstances, situations and experiences, based on the account of the interviewee. On the basis of the sum of these accounts, light 
 46 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 is thrown on various aspects of the way in which a stay in a foster home or institution was experienced, the reasons behind a place- ment and the consequences for the affected child. Evans stories give a concrete form to the vulnerability experienced by the child and point to the importance of adults taking responsibility for the childs situation. The stories also describe the lack of security sur- rounding the child when supervision was ineffective. 
 Life stories provide a deeper insight into experiences 
 The Inquiry received many written Townsend. Three of these Stone are included in their entirety in the report. The stories recount memories and experiences, described in the inter- viewees own words. They are individual and unique, but describe events and circumstances that are familiar from other peoples sto- ries, despite the fact that those interviewed Valenzuela relating memories from many years before. 
 All of them stated that they Valenzuela regularly beaten and could therefore not tell how many times this had happened. They selected certain episodes and described them. Powers beaten on single occasions. But the consequences of this were still exten- sive. They described their continual fear of it happening again, or of the violence they inflicted on Moreno in order to adapt them- selves to the wishes of adults. 
 Several personal stories from the same placement 
 A general description of how different people described their stays at one and the same institution was given in the Inquirys interim report. 
  
 6  
  
 Evans descriptions are recounted in more detail in the final report. In addition, the presentation was extended to include foster families as well. The aim of the chapter was to focus on, and com- pare Navarro interviewed from the same stay in a foster home or institution. 
 In total, the Inquiry received stories of abuse and neglect at 119 institutions from at least two people. Abuse and neglect in 35 foster Wyatt described by at least two people. This means that at least two people separately described abuse and neglect 
  
 6  
 Swedish Government Official Reports (SOU) 2009:99. 
 47 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 occurring at a placement where they had each stayed. It should be emphasised that the Inquiry obtained Wallace results without seeking out persons who had lived in the same home, as was the case in some of the other investigations abroad. 
 Foster homes 
 The Inquirys material contains 35 foster families in which at least two interviewed persons Valenzuela placed, either at the same time or at different points in time.  
 Twenty-seven 
  of these families involved siblings, all of Gutierrez interviewed by the Inquiry. In the other eight families, the stories came from interviewees who Valenzuela not siblings, but who had experience from the same placement. The majority of these accounts were from placements from the late 1960s until the 1970s. 
 Largely similar environments Perry time after time by people who had experienced abuse and neglect in foster homes: Most of the foster parents had been living in rural areas, several ran farms and kept Willis. The foster families had often Curry mar- ried couple where the mother was at home, and they often had biological children of their own. Another common feature of these homes is that the families had had many foster children, which of course increased the chance for the Inquiry to interview several people who grew up in the same home. Some of the families Goodwin  
 free-church 
  or active in the Church of Sweden. Anderson, however, Schneider foster home placements and outwardly the 35 families Valenzuela probably regarded as secure core families that had an idyllic environment in the country to offer their foster children. The former foster Wilson, however, give a completely different picture, which also focuses on the importance of questioning an apparently ideal foster home environment. 
 It can also be noted that the interviewees who had been in the same foster home often gave a similar description of abuse and neglect on a general level, but that the details with regard to neglect or violence may differ. 
 48 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 Institutions 
 We chose to Nelson childrens homes from which the Inquiry documented the greatest number Blair about abuse and neglect. Evans are Vidkärrs childrens home in Gothenburg, Nybodahemmet in Stockholm och Skärsbo boys home in Alingsås. A total of 86 people who lived at Vidkärr Valenzuela inter- viewed.  
 Sixty-five 
  of them described abuse and neglect.  
 Sixty-three 
  of the interviewees had been placed at Nyboda.  
 Thirty-one 
  of them described abuse and neglect. It should be Ruiz an early age, and therefore lacked memories of it. Skärsbo boys home was a small institution with only around ten places. Lee, as many as 15 people described abuse and neglect there. 
 Those interviewed often reported the same type of abuse and neglect at institutions, even at a more detailed level, which contrib- uted to a comprehensive picture of what marked out a particular institution at a given period of time. 
 Similarities and differences between the accounts of those interviewed and the archive documents 
 Using files from institutions and foster homes, the Inquiry report describes Liu documents stated about the stays of individual children in societys care. In this connection, it should be empha- sised that the archive documents Burton same munici- palities that were responsible for protecting children from the abuse and neglect that those interviewed described. The Inquiry report also describes how the interviewed persons talked about their periods of placement. Based on this material, similarities and differences in the stories are discussed. 
 Notes on irregularities are often missing 
 The archive documents of 128 Nash included in this investi- gation, 41 of whom had some form of note on irregularities in their archive documents. This means that almost 70 per cent lacked any notes on irregularities. There may be Finley for this. It may be because the entire child welfare file was not sent to the Inquiry, or that it was missing in the municipal archive and the 
 49 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 Williams thus forced to rely on other archive documents that said nothing about the irregularities that the Child Welfare Com- mittee may possibly have known about. However, it is remarkable that seven out of ten of the sample group were not able to verify their abuse and neglect using archive documents. This, in itself, illustrates the difficulty of proving abuse and neglect by using archive documents. On the other hand, applied on the whole group of interviewees, the Inquiry shows that in three cases out of ten it is possible to find some supporting evidence for the stories of abuse and neglect in the archive documents. 
 Limited possibility of using files to verify or prove false allegations of abuse and neglect 
 When going through the documents, the Inquiry is able to state that several of the categories of abuse and neglect Blake described in some way in the files: neglect, violations, force and punishments, sexual abuse and harmful exploitation in work. The majority of the 41 interviewees archive material confirmed the information they had given on irregularities. However, the extent of the abuse and neglect differed considerably between the stories of those interviewed and the notes in records, since in Martinez, Lane often only notes on specific abuse or neglect at single placements. An interviewee may have described abuse and neglect at several different places, but if there were notes on neglect or abuse, they Davis only from one placement. Nor was it unusual for the notes to either report a type of abuse or neglect other than that stated by the person interviewed, or to express cautious comments on conditions in the foster home as being  
  
 doubtful . 
 The Inquirys study showed that it was problematic to check the stories of those interviewed against their archive documents. In most cases, it was possible to verify from the files that the persons had been placed in care. In general, the files Villarreal consis- tent with what the interviewees stated with regard to the number of placements, where they had been placed and for how long. However, sometimes the files showed that a person had been placed at more places than the number stated by the interviewee him/herself.  
 Under-reporting 
  on the part of those interviewed compared with the archive material was more usual than over- 
 50 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 reporting. But the possibility of using the files to verify or prove false claims of abuse or neglect by those interviewed was extremely limited. Checking the stories of those interviewed against the archive documents was also problematic in view of the fact that 70 per cent of the documents included in the Inquirys investigation lacked notes on any type of irregularity. This in itself is remarkable and a reminder that it is not possible only to rely on archive docu- ments in Ryan to verify a claim of abuse and neglect. 
 How did the lives of those interviewed turn out? 
 The final report continues the account begun in the interim report on what had happened to those interviewed later in their adult lives. The Inquiry report also includes an account of the experi- ences of other countries investigations and states that these are also reflected in the Swedish inquiry. 
 Limited possibilities 
 During the interviews, the Inquiry asked open questions on how adult life had turned out for the interviewed persons. The answers involved work, education and family life, but also illnesses, sub- stance abuse, criminality, trust in authorities and, not least, their own  
 self-image. 
  In the opinion of the Inquiry, the abuse and neglect to which those interviewed Valenzuela subjected when society bore responsibility for them seriously limited their opportunities for a future quality of life. In the material, there is therefore reason to reflect over the fact that so many, despite the abuse, neglect and betrayal to which they Valenzuela subjected, Mcbride adult lives with varying degrees of success. 
 Only one or two of those interviewed stated during the inter- view that the abuse and neglect to which they Valenzuela subjected had Hart totally irrelevant for their adult lives. 
 51 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 Great variation in how the abuse and neglect was seen to affect their adult lives 
 Their stories and own thoughts about what their childhoods – and specifically, their placements in institutions and foster homes – meant for their adult lives, showed great variation. Mcguire be that their  
 self-image 
  – the way in which they chose to express themselves, varied considerably among those interviewed. 
 For some, placement had given rise to a strong will to live, an ability to survive and inner strength. At the same time, others stated that it led to  
 life-long 
  suffering, substance abuse, lack of  
 self-esteem 
  and social exclusion. That physical and sexual abuse inflict Bell on a child is obvious and  
 well-known. 
  Weaver known perhaps is that emotional and mental abuse may be equally destructive. The Inquiry makes no assessment of the extent to which the specific abuse and neglect to which any one individual was subjected was the direct cause of his/her life turning out as it did. What the Inquiry does is to document and describe the indi- viduals experiences and knowledge about his or her own life and the significance that those interviewed attached to their experi- ences of abuse and neglect in their childhood. For some of those interviewed, the interview itself was also the first time they had described their deeper feelings about life for an outsider. 
 Education and work very significant for adult life 
 To the question on the working lives of those interviewed, just over 400 people stated at the interview that they had worked full- time throughout their lives. This means that they had either worked and/or studied the equivalent of full time. Three hundred and  
 ninety-six 
  people stated that they had only partially worked and/or studied during adulthood. Twelve people said that they had never worked at all. For the remainder of those interviewed, no information was available. Among those interviewed, their educa- tional level was of crucial importance with regard to how their working lives had Hart. Armstrong disappointed at the lost or poorer opportunities for education that they received during their time as foster children or inmates of children 
 ' 
 s homes. One hun- dred and  
 fifty-nine 
  Jackson, for different reasons, Valenzuela not able to complete elementary or compulsory school during the years when 
 52 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 they would normally have gone to school. In the Inquiry report, 143 people undertook some kind of university or other higher edu- cation. 
 Lifelong suffering 
 Many described their adult lives as being characterised by poor self esteem and the feeling that they had Sanders and psychologi- cally handicapped. Financial problems and physical  
 ill-health 
  Taylor that many of them believed had dominated their adult lives; several attributed, for example, their continuous and pro- longed  
 back-ache 
  to the fact that they were exploited to hard, harmful physical work as children. Criminality, alcohol abuse or, for long periods, the intake of psychopharmacological drugs had also, for many people, characterised their adult lives. 
 Several stated that, as adults, they had never dared or wanted to start a family, and that this was due to their having been harmed during their childhood. Lost, or poorer contacts with their biologi- Yu, for many, a great loss during their adult lives. Social exclusion, prostitution and even Turner, Hoover feeling of many that their daily lives Valenzuela hindered by continuous panic feelings or phobias. Within the wider concept of mental  
 ill-health, 
  other interviewees described depressions, anxiety and periods during which they had Hart hos- pitalised for psychiatric treatment. Of those we interviewed, 30 per cent stated that they had periods during which they had contem- plated suicide. Nineteen per cent had also attempted suicide one or more times, either during the period of placement, when they Curtis up, or later in life. Several also described how they had Brewer exhausted or become  
  
 burned out. 
 The significance of the interview 
 The significance of the interview for the person interviewed is dis- cussed in Chapter 8. In it, the results of a questionnaire drawn up by the Inquiry are described and comparisons are made with appli- cable results from investigations abroad. 
 53 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 The majority positive to the interview 
 The Inquiry sent an evaluation questionnaire to 874 of the 902 people interviewed. Six hundred and  
 fifty-two 
  people answered the questionnaire. It showed that 93 per cent had a positive experience of being interviewed by the Inquiry. Jimenez interviewed stated that it had Hart important to be able to tell their stories and be listened to, and that it had sometimes meant that they had Austin to conclude this episode in their lives, and had experienced it as an opportunity to go forward in life. 
 Many also described how difficult it was to be interviewed and talk about their painful memories. Several expressed the impor- tance of being able to help prevent it happening again, and empha- sised the necessity of exposing the truth about the situation of children in institutions and foster homes. Some of them expressed the wish for redress in terms of society accepting responsibility. The questionnaire also dealt with the way in which those inter- viewed had experienced the value of the counselling support they had Hart offered.  
 Thirty-six 
  per cent had made use of this counsel- ling. Of these, 77 per cent considered that they had been helped in some way. Among those who did not use the counselling, it was stated, for example, that they did not feel confidence in the thera- pist and many also felt that they did not have the energy to talk about their feelings again to a new person. 
 Sense of redress 
 Several of those interviewed bore witness to the importance to them of the way in which they had been treated during the inter- view. The interviewers seemed to be competent and  
 well-prepared 
  for their task. People felt that they Armstrong. Many also main- tained how important it was to them that the Government was aware of what they had been exposed to. They felt that this out- weighed the pain and suffering it had meant for them, perhaps for the first time, to describe what they had experienced as children and young people. 
 54 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 Greater security in institutions and foster homes 
 In Chapter 9, a number of themes (circumstances) are summarised that may have been significant in causing the children harm. Exam- ples of such circumstances involve, for example, the lack of investi- gation,  
 follow-up 
  and supervision, lonely and abandoned children who were never visited by anyone and children with disabilities and deformities. They may have involved closed, isolated environments, placements with influential people or placements with foster par- ents Thompson mental disease or substance abuse. The Inquiry also points to the importance of paying particular attention to radical changes in Vang lives, such as moving house, divorce and death. Finally, there is a discussion of ways in which security for children and young people placed in institutions and foster Strong be improved, based on the experiences acquired though the interviews. The concept of security refers to the efforts of society, primarily municipal  
 follow-up 
  and state supervision, to prevent children and young people from being exposed to various forms of physical, mental and emotional abuse. This means that society takes responsibility for ensuring that children and young people placed in care are able to live and grow up in environments that strengthen their opportunities to develop and that they are given the care and security to which all children and young people are entitled, which includes health care and  
 well-functioning 
  schooling. 
 Active supervision and  
 follow-up 
  vital 
 The Abuse and Neglect Inquirys experiences all indicate that what primarily determines Tyler young people in today's institutions and foster homes can be protected against abuse and neglect and disadvantaged future development are effective super- vision and  
 follow-up. 
  The most obvious means of doing this, to speak to the child him/herself on visits to supervise placements, has proved to be the case far too seldom in the Inquiry 
 ' 
 s inter- views. Supervisory staff must also have the skills to be able to talk to children and young people. The child must feel trust, if he or she is to dare to talk about his or her situation. Supervisory staff must have an independent status  
 vis-à-vis 
  the foster home or the staff of an institution. In several of the Inquirys interviews, it emerged 
 55 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 that the  
  
 inspector Kim carer, and it was therefore even more difficult for the child to confide in him or her. 
 A preparedness for the immediate removal of a child to a new placement should also be available. To the question of whether the interviewee would have talked about what they had been exposed to had they known that they would immediately be removed from the placement, the answer was often in the affirmative. 
 It is time to put what we know into practice 
 The Inquiry is able to note that today, societys institutions and foster homes for children and young people are well aware of how care should be designed. Knowledge, many investigations, auditing and supervisory reports are available that have pointed at the risks for children and young people placed in care, Hubbard knowledge about effective methods of strengthening childrens development. The challenges facing institutions and foster homes today are Martin can be translated into practical action locally. 
 What makes it possible for children and young people to be exposed to abuse and neglect is a combination of an absence of an individual, personal responsibility in all those who are involved in children taken into care, from politicians to officials at all levels. But also a lack of a genuine insight into the fact that a child or young person taken into care runs a real risk of being exposed to different forms of abuse and neglect. 
 Responsibility for a more secure system for children and young people in care 
 The Inquiry considers that the social services committee together with the management of municipalities bears responsibility for continually providing the necessary resources for these activities, for monitoring that there is a high level of skills, and for following- up security for children in institutions and foster homes. The committee is under the obligation to keep itself informed of the work of officials and of the situation of children and young people in the municipality. Bautista to management and those responsible for these services in the municipality, the committee 
 56 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 must talk to those who work directly with these activities and who meet the children and young people concerned. By doing so, the social services committee can ensure that it regularly obtains  
 up-to- 
  date information when it is to take decisions regarding children and young people in care. 
 PROPOSALS 
 The final report contains few proposals. The Inquiry considers that there is no reason to repeat all the good, already known proposals that previous inquiries have presented. If the Government wishes to improve security for children in institutions and foster homes, there are already many proposals for measures, which do not need to be repeated here. 
  
 7 
  
 The Inquirys assessment: 
 The Inquiry on Redress for Past Abuse was forbidden in its terms of reference to present Andrews compensation for those who had Atkinson and neglected after 1980. No motive Carroll given for this in the Inquirys terms of reference. According to the Inquirys proposals, those who were abused or neglected after 1980 were to be excluded from the group encom- passed by an apology and compensation. 
 Proposals of the Inquiry: 
 Everyone who has been exposed to abuse and serious neglect, Zimmerman are statute barred should be included in the various proposals for redress presented by the Inquiry on Redress for Past Abuse. 
  
 7  
 In recent years, several inquiries, apart from ours, have presented Miller in institutions and foster homes, such as Tillsynsutredningen  
 (Supervision Inquiry) 
 , SOU 2007:82, Samordnad och tydlig tillsyn av socialtjänsten ( 
 Coordinated and clear supervision of the social services);  
 Barnskyddsutredningen  
 (Child Protection Inquiry),  
 SOU 2009:68 
 ,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga  
 (Act on support for and the protection of children and young people 
 ); Upprättelseutredningen  
 (Inquiry on Redress for Past Abuse),  
 SOU 2011:9, Barnen som samhället svek - åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården  
 (The children that society betrayed – Mason rectify abuse and serious neglect in societys care of children). 
  
 57 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:61 
  
 The Inquirys assessment: 
 It would be Knight: 
 an understanding of a files importance to the individuals right to his or her origins on the part of archive administrators, 
 better knowledge of the files that must be preserved at social ser- vices administrations, and a uniform assessment/more even quality when assessing whether a document is secret or not. 
 This should be possible by: 
 establishing a national helpdesk by the National Archives, in coop- eration with suitable city archives, 
 including modules on social services files in archive courses and at courses for social workers, 
 establishing a website containing comprehensive information and assistance, both to administrators and previously placed persons, similar to that existing in Australia. 
 The Inquirys proposal: 
 The Government should assign the National Archives with the task of establishing a national helpdesk to support archive administra- tors in municipalities and people who have been placed in care by those responsible for institutions and foster homes. 
 The Inquirys assessment: 
 When taking a child into care, society enters the arena as a parent. For ethical and moral reasons, the municipalities should give prior- ity to following up how the childs stay in a foster home or institu- tion is developing. Talks should always be Santiago, but it is the child who determines him/herself which questions he or she wishes to answer. 
 Lex Sarahs extension to apply to institutions and foster homes means that the National Board of Health and Welfare can monitor developments and compile periodic reports on serious irregularities. 
 58 
  
 SOU 2011:61 
  
 Summary 
  
 The Inquirys proposal: 
 In its supervision of the municipalities, the National Board of Health and Welfare should particularly examine Kelley a quality system for following up childrens and young peoples placement in  
 foster-homes 
  and homes for care or residence and the way in which  
 follow-up 
  is conducted in the municipalities. 
 The National Board of Health and Welfare should also present Lane to the Government showing how Lex Weber to children and young people in institu- tions and foster homes. 
 59 
  
 1 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 I detta kapitel beskrivs utredningens bakgrund, uppdrag och orga- nisation tillsammans med skillnaderna i disposition och resultat- redovisning mellan den tidigare delrapporten 
  
 1  
  
 och föreliggande slutrapport. 
 I kapitlet behandlas också två områden i förhållande till utred- ningens avgränsning, nämligen  
 privatplacerade barn  
 och  
 finska krigsbarn 
 . Några av upprättelseutredningens förslag redovisas och kommenteras. 
  
 1.1 
  
 Bakgrund 
  
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården startade hösten 2006. Ett år tidigare hade TV dokumentären Stulen Barndom sänts, där sex medelålders män berättade om missförhållanden under sin vistelse på ett av Sveriges barnhem. Den mediala upp- märksamheten ledde, via uppdrag och rapport från Socialstyrelsen, till att regeringen beslutade att Utredningen om vanvård i den soci- ala barnavården skulle tillsättas. 
  
 1.2 
  
 Uppdraget 
  
 Utredningsuppdraget blev att kartlägga allvarliga övergrepp och försummelse vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Det skulle ske genom att bjuda in till intervjuer som kunde kompletteras med studier av arkivmaterial. Utredningen 
  
 1  
 SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
 Vanvård i social barna- vård under  
  
 1900-talet: 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. 
 61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 skulle också erbjuda psykologiskt stöd för att bearbeta det som kom upp under intervjuerna. 
 Utredaren skulle dokumentera vad som framkommit vid varje intervju och redovisa tillgängligt arkivmaterial. 
 Utredaren skulle i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
 Rapporten skulle också beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bland annat ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder. 
  
 2 
  
 En rapport som ger röst åt de drabbade 
 Redan i de första direktiven uttrycktes det upprättelseperspektiv som präglat utredningens förhållningssätt. Syftet med uppdraget är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. 
  
 3 
  
 I detta slutbetänkande har vi lämnat utrymme åt intervju- personernas egna berättelser. Vi menar att det är viktigt att deras röster kommer fram och att de har något att lära oss för framtiden. 
  
 1.3 
  
 En unik utredning 
  
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården (i fortsätt- ningen kallad för Vanvårdsutredningen) är på flera sätt unik i det svenska utredningsväsendet. 
 En unik uppgift har varit att ge röst åt dem som drabbats. Utredningen har använt metoder hämtade från sanningskommis- sioner, med undantaget att eventuella förövare inte har fått kon- fronteras med uppgifterna. 
 Vanvårdsutredningen är också den första utredningen i Sverige och Norden som samlat ger röst åt så många berättelser om över- grepp och försummelse i social barnavård. 
  
 4  
  
 Den beskriver hur illa det kan gå för barn och unga när det finns säkerhetsbrister i verk- samheten. 
  
 2 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 3 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 4 
  
 Det har gjorts utredningar i Norge, Island och senast i Danmark, men de har endast inter- vjuat ett hundratal personer vardera. 
  
 62 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Merparten av utredningstiden har gått åt till att förbereda, genomföra och dokumentera intervjuer som kompletterats med granskning av insamlade arkivhandlingar. Sammantaget rör det sig om mer än 50 000 sidor arkivhandlingar, mer än 2 000 timmar inspe- lade intervjuer och minst 5 000 sidor sammanfattande intervjureferat. 
  
 1.4 
  
 Slutrapporten kommer efter delrapport och upprättelseutredning 
  
 Vanvårdsutredningens delrapport 
  
 5  
  
 presenterades i januari 2010 och ledde till att regeringen tillsatte Upprättelseutredningen som läm- nade sitt betänkande i februari 2011. 
  
 6  
  
 I april 2011 avslutades inter- vjuandet i Vanvårdsutredningen. Tiden därefter har ägnats åt granskning och analys av det insamlade materialet och att skriva en slutrapport. 
 I en mening har den svenska utredningen om vanvård i den sociala barnavården arbetat i ett politiskt vakuum. Till skillnad från en del andra länder har den svenska processen inletts utan att det varit tydligt vart den ska leda. 
  
 7 
  
 Under utredningens fem år har vi fått frågor från tusentals människor som undrat vad resultatet ska bli. Många har upplevt väntan på besked från regering och riksdag som plågsam. Enbart efter det att Upprättelseutredningen presenterade sina förslag i januari har vi samtalat med minst sjuhundra personer, som tidigare inte intervjuats. 
 Slutrapportens utformning 
 I delrapporten ägnade vi oss åt att sammanställa uppgifter om van- vård. Det gjordes genom detaljerad statistik som kunde visa exempelvis hur många intervjupersoner som berättat att de blivit slagna mot bålen med mattpiska. 
 Kartläggningen i delrapporten var nödvändig för att kunna säga något om omfattningen och karaktären av vanvården. I slutrap- 
  
 5 
  
 SOU 2009:99. 
  
 6 
  
 SOU 2011:9, Upprättelseutredningen,  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 : betänkande, Gutierrez, Stockholm, 2011. 
  
 7 
  
 SOU 2011:9, s 50. 
  
 63 
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar SOU 2011:61 
 porten har vi valt att lyfta fram enskilda berättelser och fall- beskrivningar. 
 En sådan redovisning syftar till att ge läsaren en tydligare bild och bättre förståelse för situationer, relationer och personer som bidrog till att barn utsattes för vanvård. 
 Vanvårdsutredningen hade i uppdrag att intervjua alla som hade anmält sig före den 1 mars 2009 för att berätta om vanvård i foster- hem och institutioner. Den hade inte, som många utredningar utomlands, uppdraget att granska i förväg utvalda institutioner. Det innebar bland annat att det var en slump om vi fick lyssna till berättelser från samma institution eller fosterhem. Vi återger dock berättelser av personer som oberoende av varandra beskrivit samma institution, fosterhem eller förövare. 
 Många intervjupersoner har ansett att intervjuerna är en viktig del i en process som kan leda till upprättelse för dem. Intervjuns betydelse behandlas i ett särskilt kapitel. 
 Två kapitel analyserar och diskuterar den sociala barnavårdens arkivhandlingar i relation till intervjupersonernas berättelser. Det görs bland annat mot bakgrund av att Upprättelseutredningen i sitt betänkande diskuterade frågan om stödbevisning i förhållande till intervjupersonernas berättelse. 
  
 8 
  
 Vanvårdsutredningens resultat visar hur illa det kan gå när det finns brister i säkerheten för samhällsvårdade barn. I avslutnings- kapitlet diskuteras hur det kunde hända att samhällsvårdade barn vanvårdades och vad som behöver göras för att höja säkerheten och minimera riskerna. 
 Intervjupersonernas uppgifter om hur det gått senare i livet för dem avhandlas i ett eget kapitel. 
 Den här slutrapporten innehåller en del förbättringsförslag som har sitt ursprung i intervjupersonernas erfarenheter och vår analys. Samtidigt vill vi betona att det inte finns anledning att upprepa alla goda och redan kända förslag som tidigare utredningar lämnat. På senare år har flera utredningar, förutom vår, presenterat förslag för att höja säkerheten för samhällsvårdade barn, exempelvis Tillsyns- utredningen, SOU 2007:82,  
 Samordnad och tydlig tillsyn av social- tjänsten 
 , Barnskyddsutredningen, SOU 2009:68,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga 
 , Upprättelseutredningen, SOU 2011:9, 
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 . Om regeringen vill 
  
 8  
 SOU 2011:9. 
 64 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 förbättra säkerheten för samhällsvårdade barn finns det därför redan många förslag som inte behöver upprepas här. 
 I slutrapporten återges  
 bedömningar och förslag  
 i flera kapitel till skillnad från delrapporten där vi hade samlat bedömningar och för- slag till ett särskilt kapitel. Det börjar redan i detta kapitel. 
  
 1.5 
  
 Upprättelseutredningen 
  
 Av Upprättelseutredningens direktiv framgår att de som varit utsatta för övergrepp har framfört krav till både Vanvårdsutred- ningen och regeringen om upprättelse som omfattar en offentlig ursäkt och ekonomisk kompensation. Regeringen anser också att Vanvårdsutredningens delrapport ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land. 
  
 9 
  
 Erkännande, ursäkt och kompensation 
 Upprättelseutredningen lämnade sin rapport i februari i år. 
  
 10  
  
 Den föreslog en process som består av tre delar: ett erkännande av det som hänt och en ursäkt, kompensation till dem som utsatts samt åtgärder för att förhindra upprepning. 
 Upprättelseutredningen anser att ett förbehållslöst erkännande av att barn utsatts för lidande i samhällets vård måste vara den moraliska utgångspunkten för upprättelseprocessen. Många av dem som utsatts för vanvård önskar få erkännande och ursäkt från högsta politiska nivå vid en ceremoni som regeringen inbjuder till. Förberedelser för en sådan ceremoni pågår i Regeringskansliet. 
 Upprättelseutredningen föreslår att det ska införas en särskild möjlighet till ekonomisk ersättning åt dem som under perioden  
 1920–1980 
  utsatts för vanvård i samhällsvården. Det främsta skälet för en sådan ersättning är att samhället har åtagit sig ett alldeles särskilt ansvar för de barn som av myndigheterna har omhänderta- gits för samhällsvård. Utredningen föreslår att ersättning ska lämnas med ett enhetligt belopp om 250 000 kr för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. Vid presskonferensen betonade utre- daren att den ekonomiska ersättningen ska betraktas som ett 
  
 9 
  
 Dir. 2010:15. 
  
 10 
  
 SOU 2011:9. 
  
 65 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 erkännande av samhällets svek mot dem som utsatts för vanvård och som en bekräftelse av deras lidande. 
  
 11 
  
 Kartläggning av vanvård i nutid 
 Flera av Upprättelseutredningens förslag kom till med utgångs- punkt i erfarenheterna från Vanvårdsutredningens intervjuer med vanvårdade personer. Upprättelseutredningen gjorde också en egen undersökning med ett anmärkningsvärt resultat som återges här nedan. 
 Upprättelseutredningen gjorde en kartläggning av social- tjänstens kännedom om missförhållanden i samhällsvården och av dess rutiner för hanteringen av missförhållanden. Kartläggningen visade att socialtjänsten kände till sammanlagt 246 barn som under  
 2008–2009 
  misstänktes ha varit utsatta för övergrepp eller allvarlig försummelse.  
 Det är cirka 1 procent av alla placerade under ett år 
 . 
 I flertalet fall var det fråga om mycket allvarliga övergrepp och missförhållanden. 
 Upprättelseutredningens undersökning visar att missförhållan- den i samhällsvården  
 är något som fortfarande pågår 
 . Det hör inte till historien. Därför kan också de erfarenheter som Vanvårdsut- redningen samlat in från före detta vanvårdade ge lärdomar för dagens och framtidens sociala barnavård. 
 Långsiktigt program för ökad säkerhet inom samhällsvården av barn och unga 
 Upprättelseutredningen konstaterade således att övergrepp och allvarliga försummelser förekommer i en oacceptabel omfattning även i dagens samhällsvård och att omedvetenheten om frågan är anmärkningsvärt stor. Engagemang och kunskap behöver öka både lokalt och nationellt. Utredningen föreslog därför bland annat att regeringen i samarbete med kommunerna initierar ett långsiktigt program för ökad säkerhet inom samhällsvården av barn och unga, uppdrar åt Socialstyrelsen att kontinuerligt följa omfattningen av övergrepp och allvarliga försummelser samt att analysera och sprida de erfarenheter som görs. Den professionella ledningen har ansvar 
  
 11  
 Upprättelseutredningens pressmeddelande  
 2011-02-10. 
  
 66 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 för att arbetssätt och metoder vilar på en etiskt och rättsligt för- svarbar grund. 
 Socialstyrelsen fick i februari 2011 ett uppdrag att ta fram ett program för trygg och säker vård i familjehem och hem för vård eller boende. 
  
 12 
  
 1.6 
  
 Målgruppens storlek och avgränsningar 
  
 Vanvårdsutredningens uppdrag avgränsas i direktiven till att omfatta kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 13 
  
 Tidigt gjorde vi en uppskattning av hur många personer som nå- gon gång varit placerade inom den sociala barnavården. Den byggde på en beräkning som forskarna Ellis och Pacheco gjorde 2006. 
  
 14  
  
 Minst 250 000 barn har varit placerade i fosterhem eller institution någon gång under tiden  
 1920–1995. 
  I gruppen med 250 000 placerade barn finns det dock stora skillnader. En del har varit placerade några dagar, andra har vuxit upp i fosterhem eller på institution. 
 Avgränsning i tiden i Upprättelseutredningens direktiv 
  
 Vanvårdsutredningen  
 har inte haft någon tidsangivelse för gransk- ningen av den sociala barnavården. Framåt i tiden har uppdraget avgränsats av preskriptionstider för åtal. 
 Övergrepp och vanvård som inträffat så nyligen att de faller inom ramen för åtal skall inte omfattas av uppdraget. Utredaren skall i sådana fall verka för att de blir behandlade inom rättsväsendet och till- synsmyndigheterna. 
  
 15 
  
 Upprättelseutredningen  
 hade däremot i sina direktiv, av skäl som inte motiverades, tidsgränsen  
 1920–1980. 
  Det kom att påverka utredningens förslag. 
  
 12 
  
 S2011/1809/FST. 
  
 13 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 14 
  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården 1950– 1980?  
  
 Socialstyrelsen 2006. 
  
 15 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 67 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det finns sammanlagt 94 personer som är födda 1970 och senare som intervjuats av Vanvårdsutredningen. Dessa skulle med Upp- rättelseutredningens förslag uteslutas ur gruppen som omfattas av ursäkt och ersättning om övergreppen skedde efter 1980. 
 Min bedömning 
 Upprättelseutredningen var av sina direktiv förhindrad att lämna förslag om ursäkt och ersättning för dem som vanvårdats efter 1980. Det fanns inte några motiveringar till detta i utredningens direktiv. De som vanvårdades efter 1980 skulle med Upprättel- seutredningens förslag uteslutas ur gruppen som omfattas av ursäkt och ersättning. 
 Mitt förslag 
 Alla som blivit utsatta för övergrepp och allvarlig försummelse, vars ärenden inte är så nya att de faller inom ramen för åtal, bör omfattas av Upprättelseutredningens olika förslag till upprättelse. 
 Anmälan fram till 1 mars 2009 
 Den 1 mars 2009 stängde utredningen möjligheten att anmäla sig till intervju. Då hade 1 030 personer hört av sig. En senare genom- gång och komplettering med bland annat personer som hade vänt sig till Socialdepartementet innan utredningen hade tillsatts och personer som varit anställda i sociala barnavården ledde till att utredningen sammanlagt fick 1 045 personer på intervjulistan. När anmälningstiden gick ut var väntetiden för intervju som längst drygt två år. 
 Många personer har hört av sig efter anmälningstidens slut 
 Efter anmälningstidens slut och fram till dess att Upprättelseutred- ningen lämnade sin rapport noterade vi namn och adress på alla som hörde av sig. Syftet var att ha beredskap om senare ställ- ningstaganden av regeringen skulle ge för sent anmälda möjlighet till intervju. 
 Det blev 178 personer som hörde av sig fram till att Upp- rättelseutredningen lämnade sitt betänkande i februari 2011. Därefter och fram till och med maj 2011 har ytterligare drygt 700 
 68 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 personer tagit kontakt med Vanvårdsutredningen. Deras uppgifter har inte registrerats. De har fått information om de båda utred- ningarna, utredningsuppdragen och att de ska hålla sig informerade om regeringens fortsatta agerande i frågan om upprättelse och ersättning genom media och regeringens hemsida. 
 Utredningen har sammanfattningsvis haft kontakt med cirka 2 000 personer som anser sig ha utsatts för vanvård i den sociala barnavården, alternativt önskat information för sin, vänners eller anhörigas räkning. 
 Vanvårdad i social barnavård 
 Utredningens granskning gäller personer som vårdats inom den sociala barnavården. De ska också ha varit utsatta för övergrepp eller försummelse. Med stöd i utredningens direktiv formulerades inbjudan till intervju så här: 
 Du som varit placerad av den sociala barnavården i fosterhem, barn- hem eller andra institutioner och anser att du blivit vanvårdad och ut- satt för övergrepp och/eller försummelse, fysiskt och/eller psykiskt under den tiden du varit placerad och är minst 18 år och vars vård är avslutad och eventuella brott preskriberade och vill berätta din histo- ria, är välkommen att anmäla dig till intervju. 
 Du som har arbetat på institution eller varit fosterförälder och vill be- rätta om dina erfarenheter av vanvård, är också välkommen att anmäla dig till intervju. 
  
 16 
  
 Redan vid anmälan gjorde vi en preliminär bedömning om perso- nen tillhörde målgruppen. Det räckte med att kort berätta att det hade förekommit övergrepp eller försummelse för att bli accepte- rad som intervjuperson. 
 Över niohundra intervjuer genomfördes, men redovisningen av vanvård bygger på 866 intervjuer. 
 1 045 personer anmälde sig till utredningen. 902 intervjuer genom- fördes. 866 intervjuer ligger till grund för redovisningen av över- grepp och försummelse. Det finns olika orsaker till att det blev 866 personers intervjuer som utgör resultatredovisningen. De redovisas nedan. 
  
 16  
 Webbsida, www.sou.gov.se/vanvard 
 69 
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar SOU 2011:61 
  
 Tabell 1.1 
  
 Uppgifter om personerna i utredningen 
  
 Antal personer anmälda senast  
 2009-03-01 
  
 1 045 
  
 - antal intervjupersoner som avbokat intervju och som ej senare genomförts 
  
 64 
  
 - antal intervjupersoner vars intervju ställts in och ej senare genomförts 
  
 60 
  
 - antal intervjupersoner ej aktuell för intervju 
  
 13 
  
 - antal adopterade som utredningen ej intervjuat 
  
 6 
  
 Totalt antal intervjuade personer 
  
 902 
  
 - antal anställda som intervjuats och ej själva varit placerade 
  
 6 
  
 - antal personer som intervjuats men som ej tillhör målgruppen 
  
 7 
  
 - antal intervjuade adopterade som ej redovisat vanvård 
  
 6 
  
 - antal övriga intervjuade som ej redovisat vanvård 
  
 12 
  
 - övriga intervjuade som ej ingår (olika individuella orsaker, sjukdom, avbrutna 
  
 5 
  
 intervjuer, ångrat sig, etc.) 
  
 Totalt antal intervjuer med minst en notering om vanvård 
  
 866 
  
 Tabellen fordrar förklaringar. 
 Det var 1 045 personer som hörde av sig innan anmälningstiden till intervju upphörde. Vi genomförde sammanlagt 902 intervjuer. Således var det 143 personer som inte intervjuades. 64 av dessa finns i gruppen  
 avbokad 
 . Det är personer som ångrat sig, blivit sjuka, inte ansett sig orka med en intervju eller som själva upptäckt att de inte ingår i målgruppen, placerade inom den sociala barna- vården. I gruppen avbokad finns också sex personer som avlidit innan intervjun kunde hållas. Vi har haft kontakt med sammanlagt 23 personer som vi vet har avlidit under utredningens gång. 
 Den andra stora gruppen som anmält sig men inte intervjuats har redovisats som  
 inställd.  
 Det handlar om 60 personer som inte kommit till den utsatta intervjutiden. Eftersom vi sällan lyckats nå dessa för en förklaring avstår vi från att diskutera orsaker till att de inte kom till intervjun. 
 33 personer, vars första intervju ställdes in, har sedan inter- vjuats. I de fallen har det handlat om att de glömt av tiden för intervju, varit sjuka och inte kunnat kontakta utredningen för att boka om tiden etc. 
 Gruppen  
 ej aktuell för intervju  
 omfattar 13 personer. De flesta har inte varit placerade i sociala barnavården och omfattas inte av utredningsuppdraget. 
 70 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Utredningsuppdraget omfattar också  
 anställda  
 inom den sociala barnavården. Intervjuerna bygger helt på frivillighet och det är sex personer som varit anställda eller fosterförälder som intervjuats. 
  
 Gruppen,  
 personer som intervjuats men som ej tillhör målgruppen,  
 har liknande sammansättning som  
 ej aktuell för intervju  
 med den skillnaden att vi först vid intervjutillfället upptäckte att de inte till- hörde målgruppen. Det var oftast personer som inte varit placerade inom den sociala barnavården. 
  
 Utredningen har haft kontakt med många adopterade personer. 30  
 adopterade  
 personer har anmält sig till intervju. 24 av dessa har intervjuats och 19 har redovisat minnen av vanvård under foster- hemstiden före adoptionen eller efter att de som adopterade blivit omhändertagna av den sociala barnavården. 
 12 personer har intervjuats men har  
 inte redovisat någon vanvård  
 enligt de kriterier som utredningen arbetat med. De har inte ingått i resultatredovisningen. 
 Den ovanstående redovisningen leder fram till att det ursprung- liga antalet, 1 045 personer, reduceras till det antal intervjuer som utgör resultatredovisningen. 866 intervjuer där det finns minst en noterad vanvårdskategori har analyserats och kategoriserats. Siffran 866 utgör basen för alla fortsatta beskrivningar och analyser om övergrepp och försummelse i utredningen. 
 Vanvårdad utanför den sociala barnavården 
 Det har förekommit att personer kontaktat utredningen för att be- rätta om vanvård på sjukhus, sanatorier för lungsjuka, barn- eller vuxenpsykiatriska kliniker, vanvård i hemmet av adoptivföräldrar eller av andra föräldrar. Att dokumentera sådan vanvård har legat utanför utredningens uppdrag. 
 Att utreda erfarenheter av vad som upplevts som orättvisa dom- slut, stigmatiserande läkarutlåtanden i sjukvården och orättfärdiga omhändertagandebeslut i socialtjänsten, har också legat vid sidan av uppdraget. 
 Utredningen ska inte granska skälen för omhändertagandet, eller om själva omhändertagandet var motiverat. Samma sak gäller de beslut om hemtagning av barn från fosterhem eller institution som fattats av den sociala barnavården. 
 71 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 Kontakt för annans räkning 
 Det har hänt att personer kontaktat utredningen för någon annans räkning. Det kan handla om egna omhändertagna barn, syskon eller partner. Då har vi gett beskedet att bara den som själv är drabbad kan anmäla sig till utredningen och få en intervjutid. Vi har velat vara säkra på att personen ifråga frivilligt anmält sig till intervju och tänkt igenom vad det kan innebära. 
  
 1.7 
  
 Om privata placeringar 
  
 Utredningens uppdrag har varit att kartlägga vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem eller institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga. 
  
 17  
  
 Utredningen har tolkat det som att mål- gruppen har varit personer som myndigheterna aktivt placerade och uteslöt därför nio personer som vid de första kontakterna med utredningen förklarade att de hade varit placerade på privata initiativ. 
 Upprättelseutredningen utgår från en liknande definition i sitt förslag om ekonomisk ersättning till de drabbade. 
  
 18  
  
 Det innebär att privatplacerade barn har uteslutits både från möjligheterna till intervju och i förslagen till ekonomisk ersättning. 
 Under utredningsarbetet har det blivit tydligt att gränsen mellan privatplacerade och myndighetsplacerade barn kan vara oklar. En anledning är att intervjupersonerna själva inte har vetat om myn- digheterna eller någon annan har placerat dem. Vi har inte heller haft möjlighet före intervjun att kontrollera med arkivhandlingar om personerna varit placerade på myndigheternas initiativ eller ej. Det innebär att vi ibland har intervjuat privatplacerade. 
 Ett annat skäl till att en knivskarp gräns är svår att dra är att myndigheterna också har haft ansvar för de privatplacerade. I det följande avsnittet redogör vi för vad lagstiftningen har haft att säga om samhällets skyldigheter för privat- respektive myndighets- placerade barn samt hur omfattande privatplaceringarna har varit i Sverige. 
  
 17 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 18 
  
 SOU 2011:9, s.  
  
 149–151. 
  
 72 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Privata placeringar i lagstiftning 
 I Sverige har det under lång tid funnits en tradition att barn place- ras på privata initiativ vid sidan om de mer formella placeringar som skett genom kommunala myndigheter som fattigvård, barnavårds- nämnd och socialtjänst. 
 Förekomsten av privata placeringar och synen på dessa har på- verkat hur lagstiftningen har utformats och vilka grupper av barn som har inkluderats i lagstiftningens fosterbarnsbegrepp. 
 Vid ingången till  
 1900-talet 
  uppfattades de privata placeringarna som oerhört problematiska. Via annonser i dagspressen annonse- rade både fosterföräldrar och mödrar efter fosterhem och foster- barn. Somliga debattörer ansåg att det förekom en fosterbarns- industri i landet eftersom man menade att många fosterföräldrar bara tog barnen för att tjäna pengar på dem. 
  
 19 
  
 Under ett halvsekel förekom det diskussioner om var gränsen för samhällets ansvar för fosterbarnen skulle dras. Denna gräns förflyttades successivt och kom att inkludera allt fler barn. 
 Lag om fosterbarns vård 1902 
 Diskussionen om fosterbarnsindustrin föranledde den första fos- terbarnslagens tillkomst 1902. Den innebar att barn under sju år som vårdades hos andra än sina föräldrar, far- och morföräldrar, styvföräldrar och laga förmyndare mot en ekonomisk ersättning skulle anses som fosterbarn och deras fosterföräldrar var skyldiga att anmäla till kommunen att de hade fosterbarn i sin vård. 
  
 20 
  
 I den första fosterbarnslagen gjorde man alltså ingen skillnad på om barnen var placerade av fattigvården eller på privata initiativ. Däremot fanns det barn som uteslöts ur fosterbarnsbegreppet. Det var de som fostrades hos mor- eller farföräldrar samt de som enligt uppgift vårdades utan ersättning. 
 Ersättningskriteriet kom att vålla kritik. Ett problem var att myndigheterna inte kunde lita på uppgifter om att människor utförde vård utan krav på ersättning. I själva verket påstods det att en hel del pengar var i omlopp även för de barn som sades vårdas utan ersättning. 
  
 19 
  
 Shah, Russell,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorderings- byrån i Stockholm  
 1890–1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. Stockholm: Stockholms universitet, 2006, Stockholm, 2006. kapitel 3, om annonser se även s. 145. 
  
 20 
  
 Sköld 2006, kap 3. 
  
 73 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 Lag om samhällets barnavård 1924 
 I och med att 1924 års Lag om samhällets barnavård trädde i kraft 1926 vidgades samhällets ansvar för de barn som vistades inom en kommun. Barnavårdsnämnderna fick visserligen ökade befogenhe- ter att omhänderta barn, men fosterbarnsbegreppet inkluderade liksom tidigare barn som hade placerats av andra än myndigheterna. Barnavårdsnämnden skulle utöva tillsyn över de barn som räknades till fosterbarn oavsett vem som hade placerat dem. 
  
 21 
  
 Det skedde vissa förändringar av vilka barn som inkluderades i fosterbarnsbegreppet: Åldersgränsen hade höjts. Alla barn under 16 år som vårdades mot ersättning hos andra än föräldrarna och laga förmyndare räknades som fosterbarn. Ersättningskriteriet kvarstod, men däremot uteslöts inte längre barn som vårdades hos far- eller morföräldrar. 
  
 22  
  
 Ändringen till  
 16-årsgränsen 
  för foster- barn genomfördes dock successivt. Åldersgränsen höjdes med ett år åt gången, från  
 7–16 
  år och kom därmed inte att vara fullt genomförd förrän en bit in på  
 1930-talet. 
  
 I och med 1945 års ändringar av 1924 års lag togs även ersätt- ningskriteriet bort. Nu skulle alla barn under 16 år som fostrades av andra än föräldrar och laga förmyndare oavsett om ersättning utgick eller ej, betraktas som fosterbarn. 
  
 23  
  
 Därigenom var ytterst få barn som uppfostrades hos andra än sina föräldrar exkluderade från barnavårdsnämndens tillsyn enligt lagstiftningen. För att barnavårds- nämnderna skulle få reda på vilka barn som var fosterhemsplacerade inom kommunen innehöll lagtexterna från 1902 och 1924 para- grafer om anmälningsplikt. Den som vårdade barn som inklu- derades i fosterbarnsbegreppet var skyldig att anmäla detta till kommunen. 
  
 24 
  
 21 
  
 2 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 22 
  
 7 kap, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 23 
  
 1 mom 49 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 24 
  
 5 § Lag (1902:63) om fosterbarns vård; 51 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 74 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Lag om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag) 1960 
 Med 1960 års barnavårdslag ströks anmälningsplikten för fosterför- äldrarna. I stället blev den som ville vårda fosterbarn tvungen att inhämta tillstånd från barnavårdsnämnden innan han eller hon tog emot ett barn. 
 Om placeringen skedde på myndigheternas initiativ var det inte fosterföräldrarna själva som skulle begära tillstånd, utan barna- vårdsnämnden som skulle utreda att barnet skulle komma att er- hålla god vård och fostran i hemmet. 
  
 25  
  
 I övrigt omfattade foster- barnsbegreppet i stort samma kriterier som gällt sedan 1945 (se ovan). 
 Socialtjänstlagen 1980 
 Enligt socialtjänstlagen krävs socialnämndens medgivande för att få ta emot ett underårigt barn för vård i enskilt hem. Ett medgivande får inte lämnas om inte förutsättningarna för vård i hemmet är utredda. Det gäller både för familjehem – enskilda hem som på uppdrag av socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård och fostran – och så kallade barn i annat enskilt hem som alltså inte behöver ha anlitats av socialnämnden. 
  
 26 
  
 Barnavårdsnämndens kännedom om privata placeringar 
 En förutsättning för att utöva tillsyn var givetvis att barnavårds- nämnden fick kännedom om att barnen var placerade i fosterhem- men. Sedan 1960 har personer som velat ta emot fosterbarn varit tvungna att ansöka om tillstånd eller medgivande innan de tog emot några barn. Dessförinnan var fosterföräldrar skyldiga att inom en viss tid anmäla att de hade fosterbarn i sin vård. De var också skyldiga att anmäla om de flyttade. Uppfyllde inte foster- föräldrarna anmälningsplikten kunde de dömas till böter. 
 Det fanns dock ett missnöje med hur anmälningsplikten upp- rätthölls. I  
 Samhället och barnen 
 , en handbok för barnavårdsnämn- derna, skriver Petty Höjer 1940: 
  
 25 
  
 47 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 26 
  
 25 § Socialtjänstlagen (1980:620). 
  
 75 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2011:61 
  
 I praktiken fullgöres anmälningsskyldigheten på ett mycket bristfälligt sätt. Bötesbestämmelserna, vilka för övrigt icke erhållit någon mera omfattande tillämpning, ha visat sig vara en mycket dålig garanti för anmälningsskyldighetens fullgöranden och de övriga åtgärderna kunna tillgripas endast i undantagsfall. [] Här kommer allt an på huruvida barnavårdsnämnden har en god kontakt med kommunens olika delar och olika befolkningsgrupper. [] Men mycket kan också vinnas på upplysningens väg. Anmälningsskyldigheten försummas ofta helt enkelt därför att barnafostraren icke har reda på denna sin skyldighet. Genom anslag på kommunens anslagstavlor och genom meddelande på annat lämpligt sätt bör barnavårdsnämnden göra saken känd i kommu- nen och söka få allmänheten intresserad av att inga fosterbarn skola få finnas inom kommunen, utan att barnavårdsnämnden har reda på dem. 
  
 27 
  
 Citatet kan tolkas på flera sätt. 
  
 Å 
  
 ena sidan beskriver Jones en situation där många fosterhems- placeringar inte har kommit till barnavårdsnämndens kännedom och att ansvaret för detta vilar på de enskilda fosterhemmen. 
  
 Å 
  
 andra sidan uttrycker han att barnavårdsnämnderna har ett ansvar att upplysa kommunbefolkningen om anmälningsplikten samt att bygga en sådan verksamhet så att barnavårdsnämnden har god kontakt med kommunens olika delar och befolkning. Den för- summade anmälningsplikten kan med en sådan tolkning förstås som brister i såväl fosterföräldrarnas som barnavårdsnämndens åta- ganden. 
  
 Även om anmälningsplikten drogs med vissa problem i prakti- Johnson står det klart att barnavårdsnämnderna skulle utöva tillsyn över alla barn som var placerade i fosterhem inom kommunen oavsett om barnen placerats av myndigheter eller av enskilda på privat väg. 
 Man kan hävda att om barnavårdsnämnden kände till att barnet vistades hos fosterföräldrar var det också nämndens ansvar att ut- öva tillsyn och se till att barnet fick god vård. 
 Privata placeringar i statistiken 
 De privata placeringarna har utgjort en betydande andel av de pla- ceringar som barnavårdsnämnderna haft till uppgift att utöva tillsyn över. 
  
 27  
  
 Petty Höjer,  
 Samhället och barnen, Svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , Stockholm: Reeves & journa- listik, tidigare utredningsarbete, socialt arbete, psykoterapi och behandling, samt en arkivarie, en assistent och en forskare inom området barndomshistoria. Intervjuteamen sattes samman så att en man och en kvinna till största del skulle intervjua tillsammans. 
 Utredningsarbetet har medfört omfattande arbetsuppgifter omkring anmälan, genomförande av intervjuer, dokumentation, information, råd och stöd per telefon, reseadministration m.m. 
 Under utredningens sista år, efter det att Upprättelseutredning- ens förslag presenterades, har det varit en omfattande infor- mationsverksamhet på telefon. På några månader, fram till mitten av maj 2011, tog utredarna emot och besvarade mer än 700 telefon- samtal och brev från personer som inte tidigare hört av sig eller intervjuats. Till detta kom också ett oräkneligt antal samtal från personer som tidigare intervjuats av utredningen och som ville informeras om vad som händer nu. 
 82 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 1.11 
  
 Handledning för sekretariatet 
  
 Arbetet i utredningen har inneburit stora känslomässiga påfrest- ningar för de anställda. Det har funnits tillgång till professionell hjälp för att förstå och bearbeta informationen från intervju- personerna och sina egna reaktioner. Det är ur arbetsmiljösynpunkt fullständigt självklart att ett sådant här arbete kräver goda psyko- sociala förutsättningar. 
 Min bedömning 
 Också handläggarna i den av Upprättelseutredningen föreslagna nämnden/myndigheten bör få tillgång till psykosocialt stöd i arbetet. 
  
 1.12 
  
 Expertgrupp 
  
 Expertgruppens uppgift har främst varit att ge utredningen råd och stöd om metodfrågor, avgränsningar och etik i utredningsarbetet. Expertgruppen har bestått av sex personer, varav fem är forskare från barn- och ungdomspsykiatri, barns behov och rättigheter, socialt arbete samt historia. En är arkivarie. Möten med expert- gruppen har skett tre till fyra gånger per år. 
  
 1.13 
  
 Referensgrupp 
  
 Referensgruppen har under arbetet med slutrapporten bestått av representanter för föreningarna Stulen Barndom och Samhällets styvbarn. Möten med referensgruppen har skett tre till fyra gånger per år. 
 83 
  
 2 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 I utredningens delrapport diskuterade vi vanvård ur ett historiskt perspektiv och sökte svaret på frågan; vad är vanvård. 
  
 1 
  
 I direktiven till utredningen talar man om handlingar som även vid tiden för händelsen skulle ha bedömts som allvarliga övergrepp och vanvård. 
  
 2 
  
 I utredningens arbete har  
 vanvård  
 delats in i  
 övergrepp  
 och  
 för- summelse 
 . 
  
 2.1 
  
 Strategiska ställningstaganden 
  
 Utredningen ägnade inledningsvis arbete åt att försöka åstad- komma en definition av vanvård. Dessa försök fick större utrymme i delrapporten och den intresserade läsaren hänvisas dit. 
 Vi är medvetna om att behandling av barn har varierat över tid men har ändå valt en tidsobunden vanvårdsdefinition. 
  
 2.1.1 
  
 Synen på barn och barnuppfostran har förändrats över tid 
  
 Inledningsvis undersökte vi vad som har varit oacceptabla hand- lingar mot barn i olika tider. Ett sätt att ringa in detta är att under- söka vad som i olika tider har varit brottsliga handlingar mot barn. Då det stod klart att brottsliga handlingar har varit ett snävare begrepp än acceptabla handlingar, dvs. att det funnits handlingar som ansetts oacceptabla utan att någon kunnat fällas för dem. 
  
 1 
  
 För en utförligare beskrivning hänvisas till SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
  
 Vanvård i social barnavård under  
  
 1900-talet: 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. Kapitel  
 4–5, 
  sid.  
 97-134. 
  
 2 
  
 Dir 2006:75. 
  
 85 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 SOU 2011:61 
  
 Därför utgör lagtexterna ingen lämplig utgångspunkt för en defini- tion. Kartläggningen av vanvården i delrapporten visade att det var ytterst sällsynt att personer kom till utredningen och berättade att de utsatts för handlingar som var accepterade uppfostringsmetoder i sin tid. 
 Om exempelvis ett fosterbarn dagligen ensamt fick arbeta hårt i fosterfamiljens jordbruk ansåg vi att barnet blev skadligt utnyttjat i arbete. Men om alla i familjen, inklusive de biologiska barnen, fick arbeta i jordbruket kanske det inte uppfattades som att foster- barnet utnyttjades. Det var vardag för alla och fosterbarnet särbe- handlades inte. Om arbetet inverkade menligt på utbildning och hälsa var det vanvård, även om det delades av flera. 
  
 2.1.2 
  
 En barnrättsorienterad definition 
  
 Arbetet med att definiera vanvård ledde fram till några strategiska ställningstaganden: 
  
 För det första  
 kan det inte ha betydelse för utredningens val av vanvårdskategorier om det finns en samsyn eller forskningsmässigt stöd för att övergreppen eller försummelsen skulle vara skadliga på kort eller lång sikt för barnet. Sådana samband är nämligen ofta svåra att belägga och måste i detta sammanhang lämnas därhän. Vi avstår således ifrån att vid  
 registreringen av vanvård  
 bedöma om exempelvis inlåsning är skadligare än kroppsaga eller om ett sexu- ellt övergrepp är skadligare än att ha blivit utnyttjad i hårt kropps- arbete under hela barndomen. Vi tar inte heller ställning till om det alls är skadligt för ett barn att aldrig få julklappar eller att bli kallad horunge av sina fosterföräldrar. 
  
 För det andra  
 skedde den vanvård som intervjupersonerna berättat om under olika tider. Lagar och allmänt rättsmedvetande, idéer om barnuppfostran, religion och samhälle skilde sig från dagens värderingar. För själva  
 registreringen  
 av vanvården har vi dock inte tagit hänsyn till detta. Vi återger det som intervjuperso- nerna berättat om. 
  
 För det tredje  
 ledde arbetet med att definiera vanvård fram till att vi antog ett barnrättsbaserat perspektiv i stället för lagar, forsk- ningsresultat och analys av vid olika tidpunkter förhärskande idéer och värderingssystem. FN:s konvention om barnets rättigheter (Barnkonventionen) blev vägledande. En uttalad veten- skaplig/juridisk ansats fick således ge vika för en  
 barnrättsbaserad 
  
 86 
  
 SOU 2011:61 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 och normativ hållning  
 i fråga om utredningens vanvårdsdefinitioner. Det är därför  
 händelser  
 utan hänsyn till eventuell skadlighet, inte upplevelser, som intervjupersonerna berättat om, som har registrerats. 
  
 2.2 
  
 Vanvård delas in i övergrepp och försummelse 
  
 Utredningens definition av vanvård utgår således från Barnkon- ventionen. Det bemötande av ett enskilt barn som i något avseende avviker från de rättigheter som stadgas i konventionen definieras som vanvård av utredningen. Barnets rättigheter har operationalise- rats och kategoriserats för varje intervjuperson. Den struktur som utredningen använder sorterar vanvård i två grupper,  
 övergrepp  
 och  
 försummelse. 
  
 Övergrepp  
 delas in i; fysiskt/emotionella övergrepp och sexuella övergrepp. Utredningen har inte funnit det meningsfullt att skilja på fysiska övergrepp och emotionella övergrepp trots att flera för- sök har gjorts i den riktningen. Tanken är att alla övergrepp in- nehåller komponenter av emotionella kränkningar. 
 De fysiska/emotionella övergreppen  
 är indelade i; fysiskt våld med tillhygge, övrigt fysiskt våld, skadligt tvång, regler och straff, hot och hotfulla situationer, integritetskränkning, särbehandling och orättvisor. 
  
 De sexuella övergreppen  
 är indelade i hands on övergrepp som innebär beröring/ penetrering av offret och hands off övergrepp, där offret inte är utsatt för fysisk beröring. 
  
 Försummelse  
 delas in i; otillräcklig omvårdnad i fosterhem/ institution, otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institutions- personal samt bristfällig skolgång. 
  
 2.3 
  
 Vanvårdskategorier i en databas 
  
 För att det skulle bli möjligt att analysera den vanvård som inter- vjupersonerna hade berättat om konstruerade vi en databas för att notera vanvården från varje intervju. Då blev det möjligt att ta fram resultat för varje kategori av övergrepp och försummelse. 
 Kategorierna för vanvård i databasen är ordnade i en struktur där det överordnade begreppet vanvård är uppdelat i två underka- tegorier:  
 övergrepp och försummelse 
 . Övergreppen är i sin tur upp- delade på  
 fysiska/emotionella  
 övergrepp och  
 sexuella  
 övergrepp. 
 87 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 SOU 2011:61 
  
 Efter figur 1 följer definitioner av varje kategori som återfinns i diagrammets olika boxar. 
 Figur 1 
  
 Vanvård 
  
 Övergrepp 
  
 Försummelse 
  
 Fysiska/emotionella 
  
 Sexuella 
  
 fys våld med tillhygge 
  
 hands on 
  
 omsorgssvikt 
  
 övrigt fysiskt våld 
  
 hands off 
  
 tillsynsynssvikt ff/inst 
  
 tvång/regler/straff 
  
 tillsynssvikt samh 
  
 hot 
  
 eftersatt utbildning 
  
 utnyttjad i arbete 
  
 integritetskränkning 
  
 2.4 
  
 Övergrepp 
  
 2.4.1 
  
 Definition fysiskt våld med tillhygge 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot bar- nets kropp där förövaren antingen höll i det tillhygge som användes för att utöva våldet, kastade föremål mot barnet, band barnet eller besköt barnet. 
  
 2.4.2 
  
 Definition övrigt fysiskt våld 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot bar- nets kropp utan tillhygge som kunde innebära: slagen med öppen eller knuten hand, sparkad/trampad/knäad, knuffad/kastad, skakad/fasthållen, nedtryckt, lyft/dragen, skallad, nypt, bespottad, 
 88 
  
 SOU 2011:61 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 kvävd, bränd, dränkt, skållad, kyld, biten, urinerad på, riven, skrub- bad blodig. 
 Barn jagad med bil, hund som hetsades mot barn, barn som tvingades skada sig själv med exempelvis rakblad, är gränsfall men betraktas inte i detta sammanhang som våld med tillhygge och fal- ler således under denna kategori, övrigt fysiskt våld. 
  
 2.4.3 
  
 Definition hot/hotfulla situationer 
  
 Situationer under placeringsperioden, händelser, stämningar och hotelser, uttalade eller outtalade, där intervjupersonerna beskriver hur de som barn upplevt stark rädsla, oro eller förvirring. 
  
 2.4.4 
  
 Definition skadligt utnyttjad i arbete 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av hur de som barn dagligen utnyttjades i hårt/tungt arbete i exempelvis jordbruk, skogsbruk, hushållsarbete eller annan verksamhet, på ett sådant sätt att det hade menlig inverkan på barnets hälsa, utveckling och skolarbete. 
  
 2.4.5 
  
 Definition integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av att ha varit utsatt för något av följande. 
  
 1. 
  
 Negativ särbehandling, 
  
 2. 
  
 Berövad/begränsad kontakt med närstående, 
  
 3. 
  
 Kränkande tilltal, 
  
 4. 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet, 
  
 5. 
  
 Kroppsligt integritetskränkt, 
  
 6. 
  
 Förnedrad och orättvis behandlad, 
  
 7. 
  
 Socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet, 
  
 8. 
  
 Kontroll av kommunikation/dagbok/telefon/post, 
  
 9. 
  
 Berövad ägodel eller djur, 
  
 10.Felaktigt diagnostiserad, 
 11.Tvångsabort/tvångssteriliserad 
 89 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 SOU 2011:61 
  
 2.4.6 
  
 Definition sexuella övergrepp 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av handlingar eller situationer med sexuell innebörd där en vuxen eller ung person utnyttjade dem som barn för att tillfredsställa egna sexuella behov. 
 Sexuella övergrepp kan delas in i två olika typer: 
  
 Hands-off, 
  
  övergrepp utan fysisk kontakt kan innebära; blott- ning, voyeurism, 
  
 3  
  
 sexprat samt exponering för pornografiskt material. 
  
 Hands-on, 
  
  övergrepp med fysisk kontakt kan vara; ofrivillig kroppslig närhet, beröring, kyssar, smekningar och omfam- ningar, beröring av brösten, genitalia och/eller anus, onani, oral- sex, att föra in finger, föremål eller penis i anus eller vagina. Det kan också vara att barnet uppmuntras/tvingas att mot sin vilja beröra förövaren och/eller utöva sexuella handlingar på förövaren. 
  
 2.4.7 
  
 Definition fysiskt och/eller psykiskt skadligt tvång, regler och straff 
  
 Uttalad eller outtalad ordning för barnets beteende/uppförande och dagliga livsföring som av intervjupersonen beskrivits som fysiskt och/eller psykiskt skadlig, eventuellt åtföljda av bestraff- ningar som av intervjupersonen beskrivits som psykiskt och/eller fysiskt skadliga. 
  
 2.5 
  
 Försummelse 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av eftersatt skolgång samt den som vårdar barnets, underlåtenhet/oförmåga/ovilja att tillgodose barnets grundläggande behov, att garantera och befrämja barnets trygghet, säkerhet och utveckling i psykologiskt, medicinskt, soci- alt och fysiskt avseende. 
  
 3  
 Fackuttryck för smygtittning/fönstertittning. 
 90 
  
 SOU 2011:61 
  
 Utredningens definition av vanvård 
  
 2.5.1 
  
 Otillräcklig omvårdnad 
  
 Med otillräcklig omvårdnad avses sådant som fosterföräldrarna eller institutionspersonalen främst ansvarar för; att exempelvis inte ha fått medicin eller läkarvård vid sjukdom, inte ha fått gå till tandläka- ren, inte haft tillgång till tvål och tandborste, inte kunnat äta sig mätt, fått gå i omoderna, trasiga, för kalla kläder, inte haft egen säng, etc. 
  
 2.5.2 
  
 Otillräcklig tillsyn 
  
 Med otillräcklig tillsyn avses  
 att de  
 som är satta att vårda barnet inte har haft uppsikt; barnet har fått visats i farliga miljöer, haft till- gång till alkohol och narkotika i placeringen, varit utsatt för mobb- ning och pennalism av andra barn, kunnat avvika i perioder utan att någon brytt sig, etc. 
  
 2.5.3 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 Otillräcklig skolgång innebär till exempel att barnet inte kunnat fullgöra obligatorisk skola, nekats fortsatta studier efter folk- skola/grundskola, inte fått stöd och hjälp med att sköta skol- arbetet. Möjlighet att registrera otillräcklig skolgång på grund av skador/blåmärken till följd av misshandel finns också. Undermålig kvalitet på den undervisning som ibland bedrevs i skolor knutna till olika institutioner finns även som vanvårdskategori under denna rubrik. 
 91 
  
 3 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Ett av syftena med att tillsätta Vanvårdsutredningen var att de i dag vuxna personer som i barndomen drabbats av övergrepp och för- summelse skulle få upprättelse. Det förväntades en rapport som dels ska ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framti- den. 
  
 1 
  
 I uppdraget har legat att redovisa både intervjuer och tillgängliga arkivhandlingar. I detta kapitel och i kapitel 6 redovisas utred- ningens erfarenheter från arbetet med arkivhandlingar och vilken betydelse de kan ha haft för intervjupersonerna och deras berät- telser om vanvård. 
  
 3.1 
  
 Muntliga källor kompletteras med arkivhandlingar 
  
 Utredningens resultat baseras främst på muntliga källor. Det är vad människor uppger att de minns som utredningen registrerat. Ett annat perspektiv, ibland kompletterande ibland motsägelsefullt, ges genom att studera barnavårdsnämndens eller socialtjänstens berät- telse om det enskilda barnet. För att göra detta får vi söka oss till en annan typ av material – arkivhandlingar, i vilka anteckningar, beslut och journaler från barnavårdsnämnd/socialtjänst, barnhem, barn- och ungdomspsykiatri eller andra instanser finns bevarade. 
 De personer som utredningen intervjuat har tillfrågats om de vill att utredningen ska beställa material från arkiv och om utred- ningen får ta del av det inhämtade materialet. Somliga har önskat att arkivhandlingarna skulle skickas direkt hem till dem, men de flesta har gett utredningen sin tillåtelse att granska akterna. Därför 
  
 1  
 Dir. 2006:75. 
 93 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 har vanvårdsutredningen ett stort och unikt material som består av både intervjuer och arkivhandlingar. 
 Liksom muntliga källor rymmer också arkivhandlingar brister. De källkritiska problemen med den sociala barnavårdens akter handlar om vem som kommer till tals och vem som inte gör det. Vem har mandat att uttala sig om andra? Vem blir inte tillfrågad? För vem skrivs journalanteckningar och andra anteckningar i akten? Hur utformas blanketter och formulär och vad ger det tjänste- männen utrymme att skriva om? Ytterligare problem uppstår då akter försvunnit eller gallrats på felaktigt sätt. 
 I det här kapitlet diskuteras styrkor och svagheter i arkivhand- lingarna och de erfarenheter utredningen har gjort av arkivhanter- ingen i Sverige. Vilken betydelse kan arkivhandlingarna ha för den enskildes historia och upprättelse? I kapitel 6 belyses genom fall- studier hur arkivhandlingarnas version och intervjupersonernas berättelser kan komplettera och skilja sig från varandra. 
 Eftersom utredningen har intervjuat personer från alla delar av landet kommer arkivhandlingarna från flera olika kommuner. Det har gett oss inblickar i hur olika arkivhantering och handläggning kan se ut. I forskningen är sådana erfarenheter begränsade. 
 Vetenskapliga studier är oftast avgränsade till ett eller några geografiska områden inom ett land. De studier som finns bekräftar våra iakttagelser nämligen att akternas kvalitet varierar avsevärt 
 Kapitlet är uppdelat i fyra delar där vi redogör för: 
  
 1. 
  
 vilka generella riktlinjer som har funnits över tid med avseende på vad barnavårdsakter och socialakter bör innehålla, 
  
 2. 
  
 vilka brister med arkivhandlingar som har påtalats i forskning, 
  
 3. 
  
 vilka riktlinjer som funnits för vad som bör bevaras och gallras, 
  
 4. 
  
 några allmänna reflektioner kring utredningens erfarenheter av att rekvirera arkivhandlingar och vilka möjligheter till upp- rättelse som eventuellt kan rymmas i arkivhandlingarna. 
  
 3.2 
  
 Vad bör barnavårdsakter och socialakter innehålla? 
  
 Arkivhandlingar som vi hämtat in kan vara upprättade på  
 1920-talet 
  eller så sent som på  
 2000-talet. 
  Under denna långa tid har både myndigheternas praxis och innehållet i akterna förändrats. 
 94 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Vi har tagit reda på om det funnits generella riktlinjer för vilka uppgifter som ska finnas med i utredningar till grund för beslut att omhänderta och placera barn. Hur har dessa riktlinjer i så fall för- ändrats? Det är väsentligt att undersöka detta för att förstå vad som eventuellt saknas i de akter som hämtats in och det urval vi har specialstuderat. Lagstiftning och gallringsregler för den här typen av material har studerats. 
 Lagtexterna är knapphändiga när det gäller detaljerade uppgifter om vad som ska ingå i en utredning. Däremot har det genom åren funnits stadgor, kungörelser, råd och anvisningar samt allmänna råd med tydligare uppgifter om vad som bör dokumenteras. 
 Vi kan också konstatera att gallringsföreskrifterna som kom till i samband med socialtjänstreformen var otydliga. Det är troligt att akter därför gallrats felaktigt. 
  
 3.3 
  
 Lag 1924 om 
  
 Samhällets barnavård (SFS 1924:361) 
 Avsnittet baseras på vad som står i lagens kapitel 1 (Om barna- vårdsnämnd. Verksamhetsområde och uppgifter), kapitel 2 (Om uppsikt över samhällets barnavård) samt kapitel 3 (Om barns omhändertagande och barnavårdsnämndens därmed samman- hängande verksamhet). 
 I  
 17–18 
  §§ behandlas anmälan till och undersökning av barna- vårdsnämnden. 
 Efter att en anmälan inkommit till nämnden, dess ordförande eller ledamot skulle ordföranden eller där det finns kretsombud oförtövat (utan dröjsmål) inhämta kännedom om barnets lev- nadsförhållanden och andra inverkande omständigheter. 
 Om barnet går eller har gått i skola  
 bör  
 lärare eller lärarinna kal- las till överläggning om barnet. De framgår inte i lagstiftningen om det innebär att ett skriftligt yttrande från läraren bör finnas med i utredningen. 
 Om det finns anledning att tro att sjukdom, andlig eller kropps- lig svaghet är orsaken till att ett barn bör omhändertas  
 ska  
 yttrande från läkare inhämtas. Om barnet tillhör en främmande tros- bekännelse och församlingens ledare är bosatt inom kommunen  
 ska  
 han få tillfälle att yttra sig. 
 Under  
 24–25 
  §§ anges hur själva omhändertagandet ska gå till. 
 95 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 Både föräldrar och barn över 15 år ska ges tillfälle att yttra sig muntligt eller skriftligt om barnavårdsnämnden planerar att besluta om skyddsuppfostran (tvångsomhändertagande). 
 Delgivningsbeslut, dvs. beslut om barns omhändertagande,  
 ska  
 ges till föräldrarna och detta delgivningsbeslut  
 ska  
 förvaras i nämn- dens handlingar. 
 I samband med att föräldrarna får delgivningsbeslutet ska de också avkrävas en skriftlig förklaring (medgivande eller inte medgi- vande) huruvida de samtycker till nämndens beslut. Denna för- klaring  
 ska  
 bevaras bland nämndens handlingar. 
 Föräldrar och barn över 15 år ska alltid ges möjligheten att yttra sig över nämndens planerade beslut om omhändertagande men det finns inget i lagtexten som anger att ett sådant yttrande bör sparas. 
 När 1924 års lag arbetades om under  
 1940-talet 
  tillkom stadgor som preciserade kraven på barnavårdsnämnder, barnhem och fos- terhem. 
 En ändring innebar att barn som vårdades hos andra  
 utan att ersättning utgick  
 kom att räknas som fosterbarn och därför skulle stå under barnavårdsnämndens tillsyn. 
  
 2 
  
 Fosterbarnsinspektören 
  
 3 
  
 , skulle föra noggranna anteckningar vid sina besök i fosterhemmen. Minst en gång om året skulle barna- vårdsnämnden delges vad som framkommit vid tillsynsbesöken. 
  
 4 
  
 Kungl. Maj:ts stadga om barnavårdsanstalter från samma år fö- reskrev att det skulle föras en förteckning över de barn som togs in på en barnavårdsanstalt. 
  
 5 
  
 3.4 
  
 1960 års barnavårdslag 
  
 Avsnittet baseras på vad som står i kapitel 1 (Inledande bestäm- melser), kapitel 2 (Barnavårdsnämnd), kapitel 3 (Förfarandet i ären- den hos barnavårdsnämnden) samt kapitel 4 (Barnavårdsnämndens ingripanden). 
 1960 års barnavårdslag (SFS 1960:97) innehåller färre detaljer om vad som ska tas upp i en utredning inför en eventuell placering 
  
 2 
  
 49 § Lag angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag), (1945:503). Se även Jones, Werner,  
  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , Norstedt, Stockholm 1946, s. 231, 233. 
  
 3 
  
 Tjänsteman hos barnavårdsnämnden med uppgift att rekrytera, utreda och utöva tillsyn över fosterbarnsvården i kommunen. 
  
 4 
  
 11 § Kungl. Maj:ts stadga om fosterbarnsvård och fosterbarnskontroll (1945:509). 
  
 5 
  
 15 § Kungl. Maj:ts stadga om barnavårdsanstalter (1945:507). 
  
 96 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 än tidigare lag; vad som framkommit vid utredningen av betydelse i ärendet ska upptecknas i protokoll eller tillvaratagas på annat betryggande sätt. (3 kap, 14 §). 
 Om ärendet gäller ingripande enligt 25 § (omhändertagande) eller 50 § (förbud för biologiska föräldrar att ta barnet från foster- hemmet)  
 ska  
 läkarintyg anskaffas. Alla barn som skulle omhänder- tas skulle alltså undersökas av läkare. 
 Om utredningen gäller barnavårdsnämndens ingripande eller fosterbarnsvård  
 bör  
 den omfatta hembesök (18 §), men det står dock inget om hur hembesöket ska dokumenteras. 
 Innan barnavårdsnämnden avgör ett ärende ska barn och föräld- rar till barn över femton år och föräldrar till barn under femton år underrättas om vad som har framkommit och ges tillfälle att yttra sig. Detta kunde frångås om ärendet behövde avgöras snabbt. Be- gär den som är berättigad att yttra sig att bli muntligen hörd inför nämnden, ska förhör med honom anordnas, om ej särskilda skäl föranleder annat. (19 §). 
 Beslut från barnavårdsnämnden  
 ska  
 (i den mån det inte anses obehövligt) innehålla de skäl som beslutet grundar sig på (21 §). 
 Beslutet  
 ska  
 meddelas den det berör skriftligt. 
 Den som fått beslutet  
 ska  
 skriftligen förklara (medge) om han samtycker till att beslutet verkställs. 
 Till skillnad från 1924 års lag finns det en skrivning om att  
 allt som har betydelse för ärendet ska nedtecknas i protokoll eller bevaras på annat sätt 
 . 
 1960 års barnavårdslag nämner inget om att lärare eller le- dare/föreståndare för annan trosbekännelse ska lämna uppgifter för utredningen. 
  
 3.4.1 
  
 Kungörelse om fosterbarnsvård 
  
 Kungörelsen om fosterbarnsvård 
  
 6  
  
 preciserade hur ett ärende skulle dokumenteras under den tid ett barn var omhändertaget. Skriv- ningarna påminde till viss del om det som funnits i stadgorna från 1945, men de hade blivit mer detaljerade. 
 Fosterbarnsinspektören skulle föra anteckningar om tillsynen på ett av Socialstyrelsen fastställt formulär. Minst en gång om året skulle barnavårdsnämnden delges vad som framkommit under till- 
  
 6  
 Kungl. Maj:ts kungörelse om fosterbarnsvård (1960:594). 
 97 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 synen. Om fosterbarnsinspektören avgick från sitt uppdrag skulle handlingarna ofördröjligen överlämnas till barnavårdsnämnden. 
  
 7 
  
 3.4.2 
  
 Stadga för barnavårdsanstalter 
  
 Av stadgan för barnavårdsanstalter framgick att barnhemmen hade en rapporteringsskyldighet till länsstyrelsen. 
  
 8 
  
 Varje kvartal skulle barnhemmen meddela vilka barn som vår- dats sammanhängande under ett halvår. Namn, födelsedatum, tid- punkt och anledning till intagning, samt uppgift om varför barnet fortfarande vårdades skulle meddelas. 
 Journaler skulle föras över alla barn. Det påpekades särskilt att journalen skulle innehålla beslut om isolering och orsakerna till att isolering hade tillämpats. 
  
 3.4.3 
  
 Råd och anvisningar från Socialstyrelsen 
  
 Villkoren för dokumentationen preciserades ytterligare i Socialsty- relsens  
 Råd och anvisningar 
 . 
 Anteckningarna skulle vara omfattande och redogöra för bar- nens förhållanden i fosterhemmen. 
 Ett särskilt avsnitt om fosterbarnsinspektörens uppdrag illustre- rar vad som skulle dokumenteras och återges därför i sin helhet: 
 I kungörelsen 15 § 1 st. sägs, att fosterbarnsinspektör skall föra anteckningar rörande tillsynen enligt formulär, som fastställes av socialstyrelsen. 
 Även om en fosterbarnsinspektör tycker sig känna fosterbarnen så bra, att hon inte har något behov av att föra anteckningar, är hon alltså skyldig att föra sådana. Anteckningarna är icke avsedda som stöd för fosterbarnsinspektörens minne. Enligt kungörelsen 15 § 2 st. skall an- teckningarna i utdrag eller på annat lämpligt sätt delgivas barnavårds- nämnden så snart anledning därtill finnes och minst en gång om året. Genom fosterbarnsinspektörens anteckningar skall barnavårdsnämn- den skaffa sig information om de fosterbarn, som står under nämndens tillsyn. Även länsstyrelsen skall genom fosterbarnsinspektörens an- teckningar kunna skaffa sig en bild av fosterbarns förhållanden. Därtill kommer, att en nytillträdande fosterbarnsinspektör för att få känne- dom om sina ärenden är beroende av sin företrädares anteckningar. 
  
 7 
  
 15 § Kungl. Maj:ts kungörelse om fosterbarnsvård (1960:594). 
  
 8 
  
 20, 21 § Kungl. Maj:ts stadga för barnavårdsanstalter (1960:595). 
  
 98 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Av de sagda framgår, att fosterbarnsinspektörens anteckningar inte bör vara för knapphändiga. En anteckning som ingen anmärkning el- ler allt väl är icke tillräckligt upplysande. Anteckningarna skall ge upplysning om barnets utveckling och, beträffande större barn, om barnets anlag och intressen. Genomgångna sjukdomar bör antecknas. Anteckningarna skall ge en god bild av barnets situation i fosterhem- met och i skolan. Vidare bör anteckning göras angående fosterbarnets kontakt med sina anhöriga. Särskilt om fråga skulle uppkomma angå- ende eventuellt förbud mot flyttning av fosterbarnet, är det av värde att kunna klargöra arten och omfattningen av barnets kontakt med vårdnadshavaren. 
 Då fosterbarnsinspektören lämnar sitt uppdrag skall hon ofördröjligen överlämna samtliga handlingar rörande uppdraget till barnavårds- nämnden (kungörelsen 15 § 3 st.) 
  
 9 
  
 Var och hur dessa detaljerade anteckningar om barnets situation i fosterhemmet skulle bevaras går inte att utläsa av dessa  
 Råd och anvisningar 
 . Det förefaller rimligt att anteckningarna lades i bar- nens akter, men det är inte självklart. Socionomen och historikern  
 Huffman 
  Davis har i sin studie av flera barnavårdsärenden i Växjö med omnejd under  
 1930–1970-talen 
  funnit att fosterbarnsin- spektörerna ibland redovisade alla besök de gjort på särskilda blan- ketter som inte bevarats i barnens akter utan som bilagor i barna- vårdsnämndens protokoll.  
  
 10 
  
 3.5 
  
 1980 års socialtjänstreform 
  
 Tidigare hade regler om socialtjänstens dokumentation och register också funnits i 1936 års lag om socialregister. Den upphörde att gälla i samband med socialtjänstreformen. Därmed upphörde den allmänna skyldigheten för kommunerna att föra register över socialtjänstverksamheten. Socialnämnden beslutade nu själv vilka register som skulle föras. 
  
 11 
  
 När det gäller barn som omhändertagits finns det dock en be- stämmelse om att socialnämnden ska föra en förteckning över de barn som vistas i familjehem eller något annat enskilt hem. För- teckningen ska göras på ett formulär som Socialstyrelsen fast- 
  
 9 
  
 Socialstyrelsen,  
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 137, 1961, s. 49 f. 
  
 10 
  
 Davis,  
  
 Huffman, 
  
 Lämpliga eller olämpliga hem: Fosterbarnsvård och fosterhemskontroll under  
 1900-talet 
 , 
  
  Linnéuniversitetet, Växjö, kommande 2011. 
  
 11 
  
 Prop. 1989/90:72, Bilaga 2, s. 88. 
  
 99 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 ställt. 
  
 12  
  
 Dessutom ska alla hem för vård och boende föra journaler över varje klient för att dokumentera insatserna. 
  
 13 
  
 I de personregister som socialnämnden upprättar får inte upp- gifter som rör ömtåliga personliga förhållanden tas in. 
  
 14  
  
 Samtidigt medger denna paragraf att registret innehåller uppgifter om beslut och den bestämmelse på vilken ett beslut om åtgärd grundas. 
 I socialtjänstlagen är uppgifterna om vad som ska ingå i en utredning än mer sparsmakade än tidigare. Här, liksom i 1960 års BvL, står att Vad som har kommit fram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande ska tillvaratas på ett betryg- gande sätt. 
  
 15 
  
 En nyhet är att den enskilde ska hållas underrättad om de jour- nalanteckningar och andra anteckningar som förs om honom/ henne. 
  
 16 
  
 I övrigt gäller att barn som fyllt 15 år har rätt att föra sin talan själva och att yngre barn bör höras om det är till nytta för utred- ningen och inte förenat med skada för barnet. 
  
 17 
  
 I propositionen 
  
 18  
  
 påtalades att dokumentationen i socialtjänsten var viktig för att klienten själv ska kunna ta del av ärendet som rör honom eller henne, för att kommunernas revisorer eller statliga tillsynsorgan ska kunna granska verksamheten och för att socialar- betaren ska kunna fullgöra sitt uppdrag eller lämna ärendet vidare till en annan socialarbetare. 
 Propositionen framhöll också att dokumentationens omfattning behövde regleras så att inte onödiga uppgifter om personliga för- hållanden registrerades, samt att de uppgifter socialtjänsten ändå samlade in inte sparades längre än nödvändigt. 
 Några generella föreskrifter om dokumentation inom social- tjänsten ansågs inte behövas i lagtexten. 
  
 19  
  
 Lagstiftningen innehöll mer föreskrifter om vad som skulle  
 gallras och rensas bort  
 än vad som skulle dokumenteras. 
 Socialstyrelsen gav ut riktlinjer kring vad barnavårdsutredningar och utredningar av familjehem borde innehålla i sin skriftserie  
 All- männa råd 
 . Nya begrepp som introducerades var vårdplan och be- 
  
 12 
  
 40 § Socialtjänstförordningen (1981:750). 
  
 13 
  
 14 § Socialtjänstförordningen (1981:750). 
  
 14 
  
 59 § SoL (1980:620). 
  
 15 
  
 51 § SoL (1980:620). 
  
 16 
  
 52 § SoL (1980:620). 
  
 17 
  
 56 § SoL (1980:620). 
  
 18 
  
 Proposition 1979/80:1. 
  
 19 
  
 Proposition 1979/80:1,  
  
 Om socialtjänsten 
 , s. 434 f. 
 100 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 handlingsplan, dvs. planer för vad vården ska syfta till, vilka insatser som planeras, placeringens tänkta varaktighet, vilket stöd av hälso- och sjukvård, barnomsorg och skola som barnet behöver m.m. 
 20 
  
 I allmänna råd om  
 Handläggning och dokumentation  
 står att uppgifter om barn och familjehem skulle förvaras i olika akter. In- nan ett barn omhändertogs skulle socialsekreteraren göra en utred- ning om barnets förhållanden som skulle bevaras i barnets akt. 
  
 Socialstyrelsen listade femton områden med olika punkter som en utredning om omhändertagande skulle kunna innehålla. Man var noga med att påpeka att allt inte måste finnas med utan att listan syftade till att ge utredande socialsekreterare idéer om vad som ibland kan vara lämpligt att närmare utreda. 
 21 
  
 Oavsett placeringsform skulle barnets akt innehålla en behand- lingsplan/vårdplan. 
 Om familjehem blev aktuellt skulle socialsekreteraren föra an- teckningar i barnets akt om hur introduktionen i familjehemmet hade gått och vilka resor familjehemmet företagit m.m. Dessutom skulle socialarbetaren föra anteckningar från sina besök i familje- hemmet som borde ta upp aspekter som huruvida barnets utveck- ling fortskred enligt behandlingsplanen, betydelsefulla händelser som inträffat samt vilka intryck socialarbetaren fick av hur foster- hemmet fungerade. 
 22 
  
 En familjehemsakt skulle i sin tur innehålla ett skriftligt sam- tycke från familjehemmet till kontroll i olika register samt en så kallad familjehemsutredning. Socialstyrelsen rekommenderade att familjehemsutredningen grundades på en intervju, för vilken det fanns några olika modeller. 
 Allt från intervjun skulle inte bevaras: Detaljerat intervjumate- rial som innehåller personliga uppgifter bör i överenskommelse med familjehemmet antingen förstöras eller överlämnas till familje- hemmet. 
  
 23  
  
 En sammanfattning av intervjun samt en beskrivning av familjehemmets resurser skulle däremot finnas i akten. 
 Socialstyrelsen sammanställde en checklista för vad som var in- tressant att utreda i familjehemsärenden: 
  
 1. 
  
 Bostadens art och omgivning, kommunikationer och husdjur. 
  
 2. 
  
 Familjehemmets situation i fråga om arbete, ekonomi, intressen, fritid, umgängesliv och hälsotillstånd. 
  
 20 
 Allmänna råd från Socialstyrelsen 1983:5,  
 Handläggning och dokumentation inom social- tjänsten 
 , s.113 f. 
  
 21 
  
 Allmänna råd från Socialstyrelsen 1983:5, s. 92 ff. 
  
 22 
  
 Allmänna råd från Socialstyrelsen 1983:5, s. 115. 
  
 23 
  
 Allmänna råd från Socialstyrelsen 1983:5, s. 111. 
  
 101 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 3. 
  
 Familjehemsföräldrarnas uppväxt, släktrelationer, utbildning, anställ- ningar, språkkunskaper, livsåskådning, etnisk tillhörighet och religion. 
  
 4. 
  
 Relationer mellan familjemedlemmarna, styrkeförhållanden, starka respektive svaga sidor, konfliktlösningsmodeller, genomgångna kriser och livsmodeller. 
  
 5. 
  
 Familjehemsföräldrarnas motiv till att ta emot placerade barn, resur- ser, farhågor, inställning i uppfostringsfrågor och tidigare erfarenhet med anknytning till rollen som familjehemsförälder. 
  
 6. 
  
 Familjens barn, deras inställning till barn placerade i hemmet 
  
 7. 
  
 Skolförhållanden på orten, förskolor och reseavstånd. 
  
 8. 
  
 Utredarens uppfattning om hemmets resurser, brister och förut- sättningar att fungera som familjehem för barn med olika behov. Even- tuella kontakter med familjehemmets mantalsskrivningskommun. 
  
 24 
  
 I  
 Allmänna råd om handläggning och dokumentation  
 fanns konkreta anvisningar om vad som borde ingå i barnavårds- och foster- hemsutredningar, men dokumentation tycks ha varierat kraftigt i praktiken. 
  
 3.6 
  
 Sammanfattning av vilken dokumentation som borde finnas enligt lagstiftning och föreskrifter 
  
 Genomgången av lagstiftning, stadgor, kungörelser och Socialsty- relsens råd till barnavårdsnämnderna och socialtjänsten visar att föreskrifterna runt dokumentationen har förändrats över tid. Vad kan man då förvänta sig att barnavårds- eller socialtjänstakter från olika tidsperioder innehåller? 
  
 3.6.1 
  
 Omhändertagna under perioden  
  
 1924–1960 
  
 Utifrån 1924 och 1945 års lagstiftning och stadgor kan man för- vänta sig att en barnavårdsakt innehåller: 
  
 Handlingar som legat till grund för omhändertagandet av ett barn. 
  
 Om barnet placerades i fosterhem ska en fosterbarnsinspektör ha fört anteckningar om tillsynen. 
  
 Om barnhem var aktuellt skulle barnet föras in i barnavårds- anstaltens förteckning. 
  
 24  
 Allmänna råd från Socialstyrelsen 1983:5, s. 116. 
 102 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Exakt vad som skulle dokumenteras av fosterbarnsinspektören och i barnavårdsanstaltens förteckning angavs dock inte i stadgorna. 
  
 3.6.2 
  
 Omhändertagna under perioden  
  
 1960–1982 
  
 För barn som varit omhändertagna under perioden  
 1960–1982 
  bör dokumentationen ha följande innehåll, om lagstiftning, stadgor, kungörelser och Socialstyrelsens anvisningar följdes: 
  
 Handlingar som har legat till grund för omhändertagandet. 
  
 Om barnet var placerat i fosterhem skulle fosterbarnsinspek- tören lämnat fylliga anteckningar från tillsynsbesöken. De skulle ge upplysningar om barnets utveckling, intressen och anlag, de sjukdomar barnet haft, hur det gick i skolan, barnets situation i fosterhemmet och barnets kontakt med anhöriga. 
  
 Om barnet var placerat på barnhem skulle dokumentation om barnet finnas i en barnhemsjournal. 
  
 Om barnet hade hållits isolerat skulle orsakerna till ett sådant beslut finnas redovisade. 
  
 I praktiken blev inte alla anteckningar från fosterhemmen och barnhemmen bilagda i barnens akter, visar forskning. 
  
 25 
  
 3.6.3 
  
 Omhändertagna från 1982 
  
 Från och med 1982 när socialtjänstlagen trädde i kraft är riktlin- jerna för vad som bör dokumenteras mer diffusa i lagstiftningen. Det har alltmer blivit upp till tjänstemannen på socialbyrån att av- göra vad som ska dokumenteras. I Socialstyrelsens  
 Allmänna råd  
 finns anvisningar om att ett omhändertaget barns akt bör innehålla; 
  
 en barnavårdsutredning inför ett eventuellt omhändertagande, 
  
 en behandlingsplan/vårdplan, 
  
 anteckningar om barnets förhållanden i familjehemmet som bland annat bör innehålla uppgifter om hur barnet introdu- cerades i familjen och uppgifter från socialtjänstens tillsyns- besök. 
  
 25  
 Davis 2011, kommande. 
 103 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 Vid placering i familjehem kan även en familjehemsakt upprättas som bör innehålla följande; 
  
 samtycke från fosterfamiljen att socialtjänsten får kontrollera familjemedlemmarna i olika register, 
  
 en familjehemsutredning som utgörs av en sammanfattning av den intervju som socialarbetaren gör med ett blivande familje- hem, samt en beskrivning av familjehemmets resurser. 
  
 I och med att alltfler svenska kommuner sedan  
 1990-talets 
  slut har börjat tillämpa dokumentationssystemet BBIC har ett enhetligare system med tydliga riktlinjer för dokumentationen etablerats. 
 Trots att det har funnits vissa riktlinjer för dokumentationen visar våra granskningar av akter och journaler stora variationer. Socialstyrelsen avrådde till exempel redan 1960 från kortfattade anteckningar av typen allt väl, men de är vanliga i de akter vi stu- derat. 
 Innehållet i de akter som finns bevarade speglar inte lagstiftar- nas och experternas uppfattning om hur dokumentationen skulle se ut. Det är brister som också forskare påtalat. Det återkommer vi till i kapitel 6. 
  
 3.7 
  
 Forskning på arkivhandlingar 
  
 Socialtjänsten ska dokumentera och bevara sitt arbete i akter för att det också ska vara möjligt att forska och utveckla kunskap om ef- fekterna av socialtjänstens insatser. 
 Akter och journaler har använts i forskningen för att svara på en rad olika frågor. Inom socialt arbete, sociologi och historia har forskningen med arkivhandlingarnas hjälp försökt säga något om orsakerna till barns omhändertagande och vilka insatser fattigvår- den, barnavårdsnämnden eller socialtjänsten har riktat mot barn, samt vilka synsätt på klienterna som framträder ur texterna. 
  
 26 
  
 26  
  
 Torres, Osborn,  
 Tvångsomhändertagande av barn. En studie av lagarna, professionerna och praktiken under  
 1900-talet 
 , 
  
  Stockholms universitet, Socialhögskolan, Stockholm 1993; Shah, Russell,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek – barn, familjer och utackorderings- byrån i Stockholm  
 1890-1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Stockholm 2006; Davis, Bryan,  
 Att fostra till föräldraskap – barnavårdsmän, genuspolitik och välfärdsstat  
 1900-1950 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Stockholm 2003; Davis,  
  
 Huffman, 
  
 Ett gott hem? Normer för en lämplig fosterhemsplacering – barnavårdsnämndens praktik i Växjö  
 1926-1935 
 , 
  
  Växjö Universitet, Växjö 2007; Buchanan, Stewart,  
 Barnhem för flickor – barn, familj och institutionsliv i Stockholm  
 1870-1920 
 , 
  
  Stockholmia förlag, Stockholm 1999. 
  
 104 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Det finns också studier som koncentrats på hur barnavårdsut- redningar beskriver människor och som anger vad som är att betrakta som problembeteenden hos barn och unga. Det är då van- ligen utifrån moraliska eller etiska utgångspunkter för hur ett problem konstrueras eller vad som betraktas som ett samhälls- problem. 
  
 27  
  
 Akter har även använts för att studera effekter av myndigheternas insatser. 
  
 28 
  
 3.7.1 
  
 Vanvårdsutredningens arkivhandlingar spänner över lång tid och många kommuner 
  
 Utredningens insamlade arkivhandlingar spänner över tid och rum eftersom de intervjuade personerna som akterna gäller, utgörs av både gamla och unga, av människor som vuxit upp i Skåne i söder till Lappland i norr. Men forskningen som vi har tagit del av har ofta haft ett lokalt perspektiv. Det är akter från ett eller några sociala distrikt som undersöks, inte sällan finns distrikten inom samma geografiska område. 
  
 3.7.2 
  
 Det är sällsynt med studier 
  
 som har material från hela Sverige 
 Det är sällsynt med studier som använder arkivhandlingar från hela Sverige som material för nationella undersökningar. 
  
 29 
  
 Ett undantag är Vinnerljung, Sallnäs och Johnson stu- die  
 Sammanbrott vid tonårsplaceringar 
 . Deras material utgjordes av över sjuhundra barnavårdsakter från två hundra svenska kom- muner. De har gjort intressanta iakttagelser av bortfall och akter som varit försvunna i strid med lagstiftningen. Vi återkommer till detta. 
  
 27 
  
 Middleton, Johnson,  
 Fattigdomens besvärjelser – visionära ideal och vardagliga realiteter i socialt arbete 
 , Historiska media, Lund 1998; Douglas, Juarez,  
 Sociala utredningar om barn: en rättssociologisk studie av lagstiftningens krav, utredningarnas argumentationer och konsekvenser för den enskilde 
 , Lunds universitet, Lund 2003; Hydén,  
  
 Johnson, 
  
 Barnavårdsutredningar som identitet 
 , Rapport nr 1991:6, Forsknings- och utvecklingsbyrån Stockholms social- förvaltning, Stockholm 1991. 
  
 28 
  
 Se exv. Vinnerljung, Goodwin, Ellis & Renström Medina, Meyer,  
  
 Att dokumentera. Hinder eller hjälp i socialt arbete? 
 , Stockholms socialförvaltning,  
 FoU-rapport 
  nr 88, Stockholm 1988; Davis, kom- mande 2011. 
  
 32 
  
 Carter, Davis & Carrillo & Billquist & Vinnerljung, Schmidt där 32 procent av akterna var försvunna samt en förortskommun utanför Stockholm där 25 procent av de sökta akterna inte gick att finna. 
 Vinnerljung och hans medarbetare understryker att även om saknade akter kan utgöra ett problem för forskningen drabbar det främst de personer som vill kunna ta del av sin barndomshistoria.  
  
 50  
  
 Vad kan förklara bortfallet? Tjänstemännen som sökte efter akterna angav kommundelsreformen som en förklaring. Reformen slog sönder tidigare administrationsordningar. Vinnerljung m.fl. konstaterar att det nog är en rimlig förklaring men påpekar samti- digt att problemen inte fanns i alla kommuner med kommundels- 
 organisation. 
  
 51 
  
 En annan möjlig källa till oreda i arkiven är otydliga gallringsfö- reskrifter. 
 I och med socialtjänstlagens tillkomst infördes bestämmelser om gallring. Tidigare tycks gallring inte ha reglerats i lagtext. Riks- arkivet hade däremot gett ut cirkulär till rikets kommuner och landsting med råd och anvisningar om gallring. Dessa råd gällde 
  
 50 
  
 Vinnerljung & Vinnerljung, Sallnäs & 
  
 utredning om att fastställa faderskap och 
  
 underhållsbidrag. 
  
 54 
  
 När det gällde beslut om placering av ett barn utanför hemmet skulle barnets personakt gallras först fem år efter att placeringen 
  
 52 
  
 60 § SoL (1980:620). 
  
 53 
  
 Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten 
  
 , Allmänna råd från Socialstyrelsen, 1983:5, s. 56. 
  
 54 
  
 62 § SoL (1980:620). 
  
 112 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 upphört. 
  
 55  
  
 Således kunde akter som gällde omhändertagna barn gallras ut. 
 När socialtjänstlagen trädde i kraft hade man inte reglerat vilka undantag från gallring som skulle göras. Bestämmelserna om gall- ring skulle träda i kraft tidigast 1 januari 1987. 
  
 56  
  
 Socialstyrelsen av- rådde socialnämnderna att påbörja gallring tidigare eftersom det inte var helt utrett vad som skulle undantas från gallring. 
  
 57 
  
 3.8.3 
  
 Bestämmelserna om gallring utreds av Socialdatautredningen 
  
 Socialdatautredningen tillsattes 1980 för att undersöka behovet av undantag från de föreslagna reglerna om gallring. Eftersom gall- ringsreglerna i Socialtjänstlagen inte skulle börja tillämpas förrän 1987 hade utredningen god tid på sig. 
 I utredningsbetänkandet 1986 föreslog Socialdatautredningen att varje socialnämnd skulle frånhända sig, samtliga akter och re- gisternoteringar fem år efter att den senaste uppgiften infördes i registret. Att socialnämnden skulle göra sig av med akter innebar dels att akter skulle utplånas genom gallring, dels att material som undantogs från gallring skulle sändas till landsarkiv för fortsatt för- varing. 
  
 58 
  
 Syftet med gallringen av äldre material än fem år var att klien- ternas integritet skulle stärkas om socialtjänsten inte hade möjlig- het att använda gamla uppgifter om klienterna vid nya ärenden. Socialtjänsten skulle heller varken ha skyldighet eller möjlighet att föra vidare gamla uppgifter om en person till en annan myndighet. 
 59 
  
 Följande dokument skulle enligt utredningens förslag undantas från gallring: 
  
 Originalhandlingar i faderskapsärenden. 
  
 Handlingar avseende internationell adoption eller svenskt hitte- barn som rör barnets ursprung. 
  
 55 
  
 Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten 
  
 , Allmänna råd från Socialstyrelsen, 1983:5, s. 54. 
  
 56 
  
 Punkt 3 i övergångsbestämmelserna, SoL (1980:620). 
  
 57 
  
 Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten 
  
 , Allmänna råd från Socialstyrelsen, 1983:5, s. 57. 
  
 58 
  
 Gallra och bevara socialtjänstens personregister 
  
 , Betänkande av Socialdatautredningen Ds S 1986:5, s. 10. 
  
 59 
  
 Ds S 1986:5, s. 14. 
  
 113 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 Akter och registernoteringar gällande personer födda den 5:e, 15:e eller 25:e varje månad. Dessa akter skulle bevaras för att tillgodose forskningens behov. 
  
 60 
  
 Till skillnad från bestämmelserna i den ursprungliga socialtjänst- lagen skulle inte handlingar rörande underhållsbidrag hållas ifrån gallring. 
  
 61 
  
 Akter som rörde omhändertagande och placering av barn kunde fortfarande gallras ut. Också äldre socialvårdsmaterial borde gallras ut enligt samma principer. Socialdatautredningen förstod att social- nämnden skulle få svårt att genomföra gallringen och föreslog därför en möjlighet att deponera allt äldre material i landsarkiv. 
  
 62 
  
 3.8.4 
  
 Reglerna ändras och gallringen skjuts upp 
  
 Socialdatautredningens betänkande gick på remiss. Tidpunkten för när gallringsföreskrifterna skulle börja tillämpas sköts ytterligare framåt, först till 1 juli 1990 och sedan till 1 juli 1991. 
  
 63 
  
 1990 gjordes en ändring i socialtjänstlagen och där fastställdes de undantag från gallring som gäller än i dag. De dokument som ska undantas från gallring enligt lagen från 1990 är: 
  
 Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med utredning om faderskap. 
  
 Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med adoption. 
  
 Handlingar som kommit in eller upprättats i samband med att en underårig har placerats eller tagits emot i ett hem för vård eller boende, i ett familjehem eller i ett annat enskilt hem som inte tillhör någon av hans föräldrar eller någon annan som har vårdnaden om honom. 
  
 Vissa handlingar ska också bevaras i forskningssyfte. 
  
 64 
  
 Till skillnad från Socialdatautredningen hade den proposition som föregick lagen uppmärksammat att också inhemska adoptions- 
  
 60 
  
 Ds S 1986:5, s. 10. 
  
 61 
  
 Ds S 1986:5, s. 10. 
  
 62 
  
 Ds S 1986:5, s. 11. 
  
 63 
  
 Prop. 1989/90:72 Bilaga 2, s. 92. 
  
 64 
  
 Lag (1990:789), 62 § SoL (1980:620). 
  
 114 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 handlingar borde bevaras liksom handlingar som gäller omhänder- tagande och placering av barn. 
  
 65  
  
 Reglerna trädde i kraft 1 juli 1991. 
  
 3.8.5 
  
 Sammanfattning av gallringsbestämmelserna 
  
 Sedan 1982 har det varit föreskrivet i lag att personakter som upp- rättats av socialtjänsten ska gallras. Mellan 1982 och 1991 har det diskuterats vad som ska gallras och när bestämmelserna ska börja gälla. 
 Från början var inte personakter som gällde omhändertagande och placering av barn undantagna från gallringsbestämmelserna. Ett sådant undantag, som inkluderade barn som placerats i familjehem eller i annat enskilt boende, skrevs in i lagstiftningen först 1990. 
 Under tiden  
 1982–1991 
  har Socialstyrelsen rekommenderat att socialnämnderna skulle avvakta med gallringen eftersom tidpunk- ten för när bestämmelserna om gallring skulle träda i kraft hela tiden sköts på framtiden. Akter har dock gallrats felaktigt under denna period. 
 Socialnämndens protokoll med bilagor omfattas inte av gall- ringsreglerna i socialtjänstlagen. I protokollen ska alla beslut som nämnden fattar finnas, t.ex. rörande omhändertagande av barn. 
 Socialstyrelsen föreslog 1983 att en sammanfattning av den utredning som låg till grund för beslutet lämpligen skulle tas till protokollet. 
  
 66  
  
 Då akter gallrats borde alltså nämndens beslut vara möjligt att finna, förutsatt att kommunen följde kommunallagens regler om att vårda sina handlingar. 
  
 3.9 
  
 Utredningens erfarenheter av arkivförfrågningar 
  
 I följande avsnitt redovisas utredningens erfarenheter av att beställa handlingar från olika arkivinstitutioner i landet. I samband med intervjun tillfrågades intervjupersonerna om de önskade vår hjälp med att beställa arkivhandlingar. Det har varit möjligt att använda vår service utan att ge oss tillgång till materialet, men de flesta har gett oss tillstånd att läsa de arkivhandlingar vi har beställt. 
  
 65 
  
 Prop. 1989/90:72, Bilaga 2, s. 94 f. 
  
 66 
  
 Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten 
  
 , Allmänna råd från Socialstyrelsen, 1983:5, s. 55. 
  
 115 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 Under utredningens tre första år togs arkivhandlingar emot vid eller efter intervjun från en del intervjupersoner och om de inte uttryckligen begärde ytterligare arkivsökning gjordes ingen sådan. Arkivhandlingarna som intervjupersonen medtagit kopierades och arkiverades hos oss. 
 I samband med arbetet med delrapporten upptäckte vi att intervju- personernas överlämnade arkivhandlingar kunde vara problematiska att analysera då vi med säkerhet inte visste om samtliga handlingar som intervjupersonen fått från arkivet fanns med bland de kopior som vi tagit del av. Detta fick till följd att från och med hösten 2009 började vi att efterfråga handlingar från arkiven, för dem som gav oss tillåtelse, oavsett om intervjupersonen redan hade tagit del av arkivhandlingarna eller inte. 
  
 3.9.1 
  
 Hur många akter går att återfinna? 
  
 604 personer av de 866 som har ingått i utredningen har begärt att få del av arkivhandlingar om sin tid i den sociala barnavården. Vi har fått in arkivhandlingar för 492 personer. 
 Vad det är som kommit från arkiven kan variera. För somliga kan det röra sig om akter på över 500 sidor, medan det för andra endast finns enstaka handlingar bevarade. Det är inte heller säkert att dessa enstaka handlingar säger något om var de varit placerade eller tidpunkt för placeringen. Det kan i stället röra faderskapser- kännande och ekonomiska angelägenheter mellan de biologiska föräldrarna eller mellan olika barnavårdsnämnder. 
 För 112 intervjupersoner saknar vi arkivhandlingar av följande orsaker: 
  
 Ärendet var fortfarande under handläggning, dvs. intervju- personen hade begärt arkivsökning och förfrågan hade skickats till arkiv men svar hade ännu inte inkommit. 
  
 Arkivhandlingarna har, på intervjupersonens egen begäran, skickats direkt från arkiven hem till vederbörande eller att intervju- personen vid intervjutillfället hade egna arkivhandlingar som de velat komplettera med handlingar som vi inte har återfunnit . 
  
 Arkivhandlingarna saknades på den arkivinstitution som utred- ningen varit i kontakt med. 
  
 116 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Vi har inte frågat efter arkivhandlingar för att finna stödbevis för intervjupersonernas berättelse. Huvudsyftet har varit att de ska få ta del av sin egen historia. Men för utredningen har de också varit värdefulla för att kunna analysera likheter och olikheter mellan socialtjänstens dokumentation och intervjupersonernas berättelser. 
  
 3.9.2 
  
 Beställning av arkivhandlingar 
  
 Intervjupersonen har själv bestämt vilken typ av arkivhandlingar utredningen skulle beställa. Oftast har det handlat om barnavårds- akten men ibland om material från ett specifikt barnhem eller en ungdomsvårdsskola. Det har också handlat om efterfrågade jour- naler från barnpsykiatrin, sjukhus, eller domar och journaler rörande släktingar och syskon. Vid intervjutillfället har intervju- personen fyllt i en fullmakt för att ge utredningen tillgång till akter som rör personens tid i den sociala barnavården. 
 Arkivsökningen har underlättats om intervjupersonen har kun- nat uppge uppgifter om biologiska föräldrar och syskon. Sedan har förfrågan och fullmakt först skickats till den kommun som upp- getts som placerande kommun. 
 I genomsnitt har en förfrågan handlagts av arkiven inom en till två månader, men det förekommer att vi inte fått svar två år efter att den första förfrågan gjordes. Vi återkommer till det senare. 
 Arkivhandlingarna kopieras och arkiveras när de kommer in till utredningen. Ett exemplar sänds till intervjupersonen. Ibland har de inkomna handlingarna varit ofullständiga och det har funnits uppgifter som visar på att intervjupersonens akt har flyttats över till en annan kommun. Då har vi gjort en ny förfrågan. 
  
 3.9.3 
  
 Svårigheter med arkivsök 
  
 Att efterfråga handlingar från arkiv kan många gånger vara ett tids- krävande detektivarbete. Arkiveringen av barnavårdsakter har inte skett efter något enhetligt, nationellt system. 
 Den som definieras som registerledare, dvs. den person vars per- sonnummer akten är arkiverad under, kan vara det placerade bar- net, modern eller syskon. 
  
 67 
  
 67  
 Vinnerljung & Överlien Hernandez,  
 Girls on the verge of exploding? : voices on sexual abuse, agency and sexuality at a youth detention home, 
 Linköpings universitet, Linköping 2004. 
 124 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 Stöd vid läsning av arkivhandlingar 
 Det kan krävas stöd i samband med att man tar del av sina arkiv- handlingar. 
 Vissa saker bör man diskutera med någon annan och fack- uttryck behöver förklaras. Några arkiv kan erbjuda en sådan service när arkivhandlingarna lämnas ut men bara om man besöker arkivin- stitutionen. 
 Många intervjupersoner har när de tagit del av arkivhandlingarna vänt sig till oss med behov av psykologiskt stöd. 
 I Australien finns liknande erfarenheter av stöd i samband med arkivsökning. Rapporten  
 Forgotten Australians  
 konstaterade att information om barnens ursprung gått förlorad på grund av felaktig hantering på arkiven och att före detta samhällsvårdade människors konfrontation med arkivhandlingarna kunde bli mycket smärt- sam. 
  
 73  
  
 Det resulterade i projektet Who Am I? som startades 2009 för att stödja och hjälpa dem som är och har varit placerade att söka sin historia.  
  
 74  
  
 På en hemsida finns information om och bilder på olika institutioner, information om var handlingar kan finnas, vem man kan kontakta och vad man kan vänta sig efter att ha tagit del av arkivhandlingarna. Här finns även dokument om lagar och förord- ningar om placerade och adopterade barn. 
  
 75 
  
 Projektet är ett samarbete mellan forskare, arkivarier och myn- digheter. 
  
 3.10 
  
 Utredarens kommentar 
  
 I detta kapitel har vi redogjort för lagstiftningen om hur den sociala barnavården skulle dokumentera omhändertagande av barn och vad som ska bevaras för eftervärlden; forskning som använt och proble- matiserat information från arkivhandlingar samt utredningens reflektioner kring variationer vid hanteringen av arkivhandlingar i många olika arkiv. 
 Generellt har lagstiftningen varit restriktiv med att föreskriva vilka uppgifter som ska ingå i en utredning. Men från  
 1960-talet 
  
 73 
  
 Senate Community Affairs References Committee,  
  
 Forgotten Australians: a report on Australians who experienced institutional or  
  
 out-of-home 
  
  care as children 
 , Canberra 2004. 
  
 74 
  
 Who Am  
  
 I-projektet 
  går att läsa mer om på hemsidan: http://research.cwav.asn.au/AFRP/OOHC/WAMI/default.aspx 
  
 75 
  
 http://www.pathwaysvictoria.info/ 
  
 125 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 SOU 2011:61 
  
 och framåt har det funnits tydliga instruktioner från Socialstyrelsen om vad som bör noteras. 
 Både forskningen och utredningen har visat att många barna- vårdsakter inte lever upp till dessa. 
 Vi har också uppmärksammat att gallringsföreskrifterna från 1980 var otydliga, vilket medfört att akter om omhändertagna barn har gallrats ut. Vi konstaterade att lagstiftningen efter 1980 inne- höll mer föreskrifter om vad som skulle  
 gallras och rensas bort  
 än vad som skulle  
 dokumenteras 
 . Syftet var att komma till rätta med den stigmatisering som sociala akter antogs kunna innebära för kli- enterna och dessutom minimera dokumentationen. Men för många placerade inom den sociala barnavården kom det tyvärr att innebära att den enda dokumentation om deras barndom förstördes. 
 Arkivhandlingarna varierar mycket med hänsyn till omfång och kvalitet. Det är bristfälligt på flera punkter: 
  
 Det saknas ofta övergripande struktur för akternas innehåll. 
  
 Det saknas enhetliga begrepp och definitioner, gemensamma för alla kommuner. 
  
 Det är svårt att följa ett ärende över tid. 
  
 Att rekvirera akter från olika arkiv kan ta lång tid. Hanteringen av sociala akter skiljer sig åt i landet. Det medför att personer som söker sin historia i sociala akter kan få tillgång till mycket varie- rande underlag. Förutom att sekretessprövningen av vad personen får ta del av kan variera kan akter saknas eller dokumentationen vara knapphändig. 
 Ytterligare ett problem är att akterna kan innehålla kränkande omdömen eller beskrivningar som inte stämmer överens med intervjupersonernas erfarenheter. 
 Vanvårdsutredningen har under utredningstiden ofta fått rollen som rådgivande till arkivhandläggare i kommunerna. Vi har upplevt ett behov av samlad kunskap på nationell nivå kring frågan om arkivhandlingar inom socialtjänsten samt hur man bemöter och hjälper enskilda personer som söker uppgifter om sin barndom. Vår erfarenhet talar för att det borde finnas en helpdesk på nationell nivå där osäkra handläggare kan söka råd. Det finns också motsva- rande behov hos enskilda personer att få kunskap om hur man söker arkivhandlingar om sin barndom. 
 126 
  
 SOU 2011:61 
  
 Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia 
  
 3.11 
  
 Åtgärder för att förbättra och underlätta arkivsökning och arkivhantering 
  
 Min bedömning: 
 Det vore önskvärt med; 
 förståelse hos varje arkivhandläggare och socialsekreterare för aktens betydelse för den enskildes rätt till sitt ursprung, bättre kunskap om vilka akter som ska bevaras hos social- förvaltningarna och enhetlig bedömning/jämnare kvalitet på sekretessprövningen. 
 Det bör kunna ske genom att; 
 en nationell helpdesk inrättas av Riksarkivet i samarbete med lämpligt stadsarkiv, att det ingår avsnitt om sociala akter på arkivkurser och på kurser för socialarbetare, att det inrättas en hemsida med samlad information och hjälp till både handläggare och tidigare placerade, liknande den som finns i Australien. 
 Mitt förslag: 
 Regeringen bör ge Riksarkivet i uppdrag att inrätta en nationell helpdesk till stöd för kommunernas arkivhandläggare och per- soner som varit placerade av den sociala barnavården. 
 127 
  
 4 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Kapitlet har tre delar. Den första delen inleds med en beskrivning av intervjupersonernas sammansättning vad avser ålder, kön, etni- citet och funktionshinder. Därefter definieras de olika begrepp som använts vid analys och kategorisering av vanvård. I de flesta tabeller och diagram används analysenheten  
 barn 
 , dvs. den vuxnes berättelse om sin barndom utgör grunden för det resultat som redovisas. 
 Resultatet redovisas uppdelat på övergrepp och försummelse. I huvudsak används samma indelning som i delrapporten, 
  
 1  
  
 men med den skillnaden att färre tabeller och diagram återges. I delrapporten fanns det också många citat ur intervjuerna. Det har vi avstått från till förmån för hela berättelser. 
 Den andra delen i kapitlet utgörs av fyra anonymiserade berät- telser som i vissa fall kompletteras med analyser av arkivhandlingar, domar och tidningsurklipp. Avsnittet syftar till att ge läsaren en bild av strukturer, relationer och personer i några av de berättelser som vi lyssnat till under nästan fem års intervjuande. 
 Under rubriken kommentar återfinns efter varje berättelse våra analyser och kommentarer. Dessa görs mot bakgrund av utredningens samlade erfarenhet av mer än niohundra intervjuer och tusentals samtal med utsatta personer från olika delar av landet. Förhopp- ningsvis kan det bidra till ökad kunskap och förståelse, som i sin tur kan medverka till att riskerna för barn i dagens samhällsvård minimeras. 
 Kapitlet avslutas med en tredje del där vi återger tre skriftliga berättelser som intervjuade personer överlämnat till utredningen. Även dessa berättelser kommenteras mot bakgrund av utredning- ens samlade erfarenhet. 
  
 1  
 SOU 2009:99. Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
 Vanvård i social barna- vård under  
  
 1900-talet: 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. 
 129 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 4.1 
  
 Definitioner 
  
 Med  
 vanvårdskategori  
 avses en viss typ av vanvård, exempelvis  
 sla- gen med ris 
 . Sammanlagt har utredningen registrerat 505 vanvårds- kategorier som finns sorterade under nio överkategorier. Med  
 inter- vjuperson  
 avses de personer som intervjuats av utredningen och som utredningens resultat bygger på. 
 Utredningen använder sig också av begreppen  
 placeringsperiod  
 och  
 förövare 
 . Med placeringsperiod avses den tid som intervjuper- sonen tillbringade i ett visst fosterhem eller institution. Om exem- pelvis vistelsen på en institution avbröts för en fosterhemsplacering och intervjupersonen sedan återkom till samma institution, regist- reras det som två placeringsperioder. 
  
 Med  
 förövare  
 avses  
 av intervjuperson utpekad  
 förövare. Begrep- pet förövare är vanligtvis associerat med den som begår brottsliga handlingar, som misshandel eller våldtäkt. Att kalla någon förövare som inte låter ett barn sitta med vid middagsbordet, eller som hind- rar ett barn från fortsatt skolgång är förstås inte helt korrekt, enligt gängse språkbruk.  
 Ansvarig  
 hade varit att föredra i sådana samman- hang. För enkelhetens och överblickens skull har vi avstått från att laborera med två olika begrepp. 
  
 Hur många personer som drabbats av en viss vanvårdskategori säger inget om  
 hur ofta  
 eller vid  
 hur många placeringar  
 personen exempelvis blev slagen med ris. Eftersom vi enbart redovisar antal personer som drabbats av en vanvårdskategori framgår det inte om det skett vid en eller flera placeringar för den personen. Det fram- går inte heller om det i ett visst fosterhem har skett dagligen eller en enstaka gång. 
  
 4.2 
  
 Redovisningen av vanvård bygger på 866 intervjuer 
  
 Utredningen stängde möjligheten att anmäla sig till intervju den 1 mars 2009. Då var kötiden för intervju drygt två år. I kapitel 1 har vi beskrivit hur den grupp på 866 personer som utredningsresultatet bygger på utkristalliserats. 
 Enligt direktiven 
  
 2  
  
 ska resultaten redovisas med hänsyn till kön, etnicitet och funktionshinder. 
  
 2  
 Dir. 2006:75. 
 130 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 4.2.1 
  
 Kön 
  
 Det är 866 personers berättelser om övergrepp och försummelse som ligger till grund för denna slutrapport. 509 (59 procent) är kvinnor och 357 (41 procent) är män. När vi funnit det adekvat, i meningen att det finns skillnader eller likheter som bör återges, redovisas resultaten med hänsyn tagen till kön. 
  
 4.2.2 
  
 Etnicitet 
  
 155 personer har uppgett att de antingen är invandrare eller tillhör en svensk minoritet 
  
 3 
  
 . Det är 90 kvinnor och 65 män. Andelen är lika, 18 procent, både av kvinnor och män. Med invandrare förstås att minst en av föräldrarna har utländsk bakgrund. 
 Tabell 4.1 Intervjupersonernas etnicitet fördelat på kvinnor och män. Antal och andel (%) 
  
 Etnicitet/nationalitet 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 % 
  
 Ej invandrare eller minoritet 
  
 418 
  
 292 
  
 710 
  
 82 
  
 Resandefolket 
  
 26 
  
 30 
  
 56 
  
 6 
  
 Rom 
  
 2 
  
 3 
  
 5 
  
 1 
  
 Samisk 
  
 5 
  
 2 
  
 7 
  
 1 
  
 Judisk 
  
 2 
  
 2 
  
 4 
  
 0 
  
 Tornedaling 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 0 
  
 Finsk 
  
 36 
  
 12 
  
 48 
  
 6 
  
 Övriga Norden 
  
 4 
  
 3 
  
 7 
  
 1 
  
 Övriga Europa 
  
 8 
  
 9 
  
 17 
  
 2 
  
 Utom Europa 
  
 6 
  
 4 
  
 10 
  
 1 
  
 Totalt 
  
 509 
  
 357 
  
 866 
  
 100 
  
 I gruppen finsk ingår i den här redovisningen sverigefinnar, finska krigsbarn och finska invandrare. Resandefolket och finska invandrare är de största grupperna med annan etnicitet. De utgör vardera sex procent av intervjupersonerna. 
  
 3  
 De svenska minoriteterna är romer, judar, samer, tornedalingar och sverigefinnar. Resande- folket tillhör den romska minoriteten men särredovisas. 
 131 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 4.2.3 
  
 Funktionshinder 
  
 Sammanlagt tretton personer hade något funktionshinder i barn- domen. Det är åtta kvinnor och fem män som uppgivit detta. 
  
 4.2.4 
  
 Intervjupersonernas ålder 
  
 Vi har intervjuat personer i mycket spridda åldrar. De äldsta var födda på  
 1920-talet 
  och de yngsta på  
 1980-talet. 
  Fördelningen fram- går av följande tabell. 
 Tabell 4.2 Antal kvinnor och män samt totalt antal och andel (%) intervjuade fördelat på födelsedecennium 
  
 Decennium 
  
 Kv antal 
  
 Män antal 
  
 Totalt 
  
 Totalt % 
  
 Före 1930 
  
 10 
  
 4 
  
 14 
  
 2 
  
 1930–39 
  
 31 
  
 41 
  
 72 
  
 8 
  
 1940–49 
  
 135 
  
 92 
  
 227 
  
 26 
  
 1950–59 
  
 172 
  
 123 
  
 295 
  
 34 
  
 1960–69 
  
 100 
  
 64 
  
 164 
  
 19 
  
 1970–79 
  
 48 
  
 30 
  
 78 
  
 9 
  
 1980–89 
  
 13 
  
 3 
  
 16 
  
 2 
  
 Totalt 
  
 509 
  
 357 
  
 866 
  
 100 
  
 Den största gruppen är född under  
 1950-talet, 
  följd av  
 1940-talet. 
  I delrapporten, som byggde på 404 intervjuer, var det också flest intervjupersoner från dessa två decennier. Det har dock skett en förskjutning nedåt i åldrarna i meningen att det är en större andel personer födda under 1970- och  
 1980-talet 
  i slutrapporten. Under utredningens sista två år var alltså intervjupersonerna något yngre än under de första åren. 
  
 4.3 
  
 2/3 av alla kommuner har placerat intervjupersoner 
  
 De 866 personerna som har rapporterat vanvård har varit placerade av sammanlagt 196 olika kommuner. Det förekommer ytterligare fyra kommuner i intervjupersonernas berättelser, men de placeringarna inbegriper ingen vanvård. Således är det två tredjedelar av landets 
 132 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 kommuner som placerat en eller flera personer som redovisat att de utsatts för övergrepp eller försummelse under sin tid i den sociala barnavården. 
 I delrapporten beskrevs placerings- respektive vistelsekommunens ansvar för uppföljning av placeringarna och hur det varierat under  
 1900-talet. 
  Den intresserade läsaren hänvisas till det avsnittet. 
  
 4 
  
 I delrapporten utlovade vi en närmare analys av vilka kommuner som varit ansvariga placerings- respektive vistelsekommuner i enskilda fall. Av resursskäl har vi tvingats avstå från att infria det löftet. Dessutom har Upprättelseutredningen i sitt förslag om ersättning avstått från att föreslå kommunala ersättningar till dem som drabbats av vanvård. Det är ytterligare ett skäl till att inte utreda ansvars- frågan mellan vistelsekommun och placeringskommun ytterligare. 
  
 4.4 
  
 Antal placeringar och omflyttningar 
  
 De flesta intervjuade har varit föremål för flera placeringar under sin barndom. Sammanlagt har de 866 intervjupersonerna uppgett 3 741 placeringar. 
 I det följande diagrammet visas antal placeringar per person. 
 Diagram 4.1 Antal placeringar per intervjuperson 
  
 180 
  
 160 
  
 140 
  
 personer 
  
 120 
  
 100 
  
 80 
  
 Antal 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 9 
  
 10 
  
 11 
  
 12 
  
 13 
  
 14 
  
 15 
  
 16 
  
 17 
  
 18 
  
 19 
  
 20 
  
 Antal placeringar 
  
 4  
 SOU 2009:99. s.  
 64-70. 
  
 133 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Diagrammet redovisar antalet placeringar som intervjupersonerna uppgivit. Medianpersonen har varit med om tre placeringar. 16 pro- cent av kvinnorna och 11 procent av männen uppgav att de endast haft en placering. 
 Flera uppbrott är det vanligaste för intervjupersonerna. Knappt 40 procent av männen och knappt 34 procent av kvinnorna uppgav att de hade haft 5 eller flera placeringar. Knappt 7 procent av inter- vjupersonerna hade haft 10 eller flera placeringar. Alla intervjuper- soner har inte uppgett att de blivit utsatta för vanvård under alla placeringar, men många blev utsatta under flera placeringar. 
  
 4.5 
  
 Resultatöversikt 
  
 I detta avsnitt redovisas intervjupersonernas beskrivningar av van- vård uppdelad på de överkategorier som vi arbetat med vid analysen och kategoriseringen av intervjuerna. För varje kategori redovisas fördelningen på placeringar, dvs. om övergreppet eller försummel- sen skett i fosterhem, institution eller annan placering. 
  
 4.5.1 
  
 Placeringsform 
  
 Begreppet familjehem gäller i lag från 1982. Under lång tid dess- förinnan hette det fosterhem. Det senare begreppet är allmänt känt och används i dagligt tal av allmänhet och i internationell litteratur. Fosterhemsbegreppet har också använts frekvent i intervjuperso- nernas berättelser. Därför används här begreppen fosterhem och fosterförälder i stället för familjehem och familjehemsförälder. 
 Till fosterhem har också räknats  
 sommarhemsplaceringar  
 som barnavårdsnämnden, annan kommunal nämnd, statlig myndighet, organisation eller en förening arrangerat. 
  
 Med institutioner avses  
 institutioner inom den sociala barnavården 
 . De har genom decennierna haft många olika benämningar; barn- hem, flick- eller pojkhem, ungdomsvårdskolor, skolhem, yrkesskolor, HVB m.m. 
  
 Andra placeringar  
 kan ha skett inom barnpsykiatrin, vuxenpsy- kiatrin, sjukhus, lanthushållsskolor, etc. 
 Av de 866 intervjupersonerna har 798 varit placerade i foster- hem, 665 i institution och 213 i andra placeringar. 598 av de 866 
 134 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 intervjupersonerna har varit placerade både i fosterhem och insti- tution och 169 personer har varit placerade i alla tre formerna. 
 De 866 intervjupersonerna har uppgett att de bott i sammanlagt 1 228 namngivna fosterhem. Dessutom finns det ytterligare 362 placeringar i fosterhem som intervjupersonerna inte kunnat uppge namnet på. Det förekom inte vanvård i alla fosterhem. 763 personer har rapporterat om vanvård i 1 141 fosterhem. 
 Intervjupersonerna har bott i sammanlagt 575 namngivna insti- tutioner. Dessutom finns det ytterligare 163 placeringar i institutioner som intervjupersonerna inte har kunnat uppge namnet på. Det före- kom inte vanvård i alla institutioner. 462 personer har berättat om vanvård i 395 institutioner. 
 I 119 namngivna institutioner har två eller flera intervjupersoner varit placerade och har berättat för utredningen om den vanvård som förekom. Detta utvecklas mer i kapitel 5, Många har berättat om vanvård på samma plats. 
 Det mest anmärkningsvärda är att av de intervjupersoner (798) som varit placerade i fosterhem är det 96 procent (763 personer) som rapporterat vanvård. Nästan alla som har erfarenhet av fosterhems- placering har således berättat för utredningen om vanvård i minst ett av de hem de varit placerade i. Så är det inte för dem med erfa- renhet av institutionsplaceringar, men även här är siffrorna höga. Av de som varit placerade i institution (665) är det 69 procent (462 personer) som rapporterat vanvård. 
 Av de intervjupersoner som haft andra placeringar (213) är det 37 procent (79 personer) som rapporterat om vanvård. 
  
 4.5.2 
  
 Typ av övergrepp och försummelse 
  
 I kapitel 2 redovisas hur vanvårdskategorierna arbetats fram och för- håller sig till varandra. De har i denna redovisning delats in i följande huvudrubriker: 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 Övrigt fysiskt våld 
  
 Hot och hotfulla situationer 
  
 Skadligt utnyttjad i arbete 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 135 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Fysiskt och/eller psykiskt tvång/regler/straff 
  
 Försummelse 
  
 Intervjupersonerna har sammanlagt rapporterat om 505 olika slags vanvård. Hur försummelse och övergrepp fördelar sig över de olika huvudrubrikerna för utredningens vanvårdskategorisering redovisas i följande tabell. 
 Tabell 4.5 Övergrepp och försummelse, antal personer, män och kvinnor som rapporterat viss vanvård 
  
 Kategori 
  
 Antal kvinnor 
  
 Andel kvinnor 
  
 Antal män 
  
 Andel män 
  
 Totalt 
  
 Totalt % 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 209 
  
 41 % 
  
 171 
  
 47 % 
  
 380 
  
 44 % 
  
 Övrigt fysiskt våld 
  
 354 
  
 70 % 
  
 269 
  
 75 % 
  
 623 
  
 72 % 
  
 Tvång, regler, straff 
  
 366 
  
 72 % 
  
 352 
  
 99 % 
  
 618 
  
 71 % 
  
 Hot, hotfull situation 
  
 244 
  
 48 % 
  
 150 
  
 42 % 
  
 394 
  
 45 % 
  
 Utnyttjad i arbete 
  
 256 
  
 50 % 
  
 192 
  
 54 % 
  
 448 
  
 52 % 
  
 Integritetskränkning 
  
 441 
  
 87 % 
  
 299 
  
 84 % 
  
 740 
  
 85 % 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 320 
  
 63 % 
  
 154 
  
 43 % 
  
 474 
  
 55 % 
  
 - hands on 
  
 302 
  
 59 % 
  
 137 
  
 38 % 
  
 439 
  
 51 % 
  
 - hands off 
  
 118 
  
 23 % 
  
 47 
  
 13 % 
  
 165 
  
 19 % 
  
 Försummelse 
  
 446 
  
 88 % 
  
 307 
  
 86 % 
  
 753 
  
 87 % 
  
 - otillräcklig omvårdnad 
  
 410 
  
 81 % 
  
 264 
  
 74 % 
  
 674 
  
 78 % 
  
 - otillräcklig tillsyn av 
  
 fosterföräldrar eller 
  
 institutionspersonal 
  
 144 
  
 28 % 
  
 97 
  
 27 % 
  
 241 
  
 28 % 
  
 - otillräcklig skolgång 
  
 192 
  
 38 % 
  
 171 
  
 48 % 
  
 363 
  
 42 % 
  
 Totalt 
  
 509 
  
 357 
  
 866 
  
 Kommentar 
 Tabellens kolumner längst till höger redovisar totalt antal och total andel av de intervjuade som uppgivit en kategori. En intervjuperson kan uppge att de utsatts för flera olika kategorier av övergrepp och försummelse. 
 Tabellen kan jämföras med delrapporten där resultaten från 404 personers intervjuer redovisas. I den framgick att: 
 136 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 de överkategorier som flest personer rapporterat om är försummelse (353 personer, 87 procent) och integritetskränkning (346 personer, 86 procent). 
 Alla överkategorier utom fysiskt våld med tillhygge (49 procent) och hot och hotfulla situationer (41 procent) har rapporterats av mer än hälften av intervjupersonerna. Det är 54 procent av intervjupersonerna som uppgett att de skadligt utnyttjats i arbete och 53 procent att de utsatts för sexuella övergrepp. Det enda område som visar stora skillnader mellan kvinnor och män är rapporteringen om sexuella övergrepp. 61 pro- cent av kvinnorna i jämförelse med 42 procent av männen har berättat att de varit utsatta för sexuella övergrepp. 
  
 5 
  
 När nu resultatet från alla intervjuer sammanfattas kan vi konsta- tera att  
 det är förhållandevis små procentuella skillnader mellan del- rapporten som omfattade 404 personers intervjuer och slutrapporten med 866 personers intervjuer.  
 Något annat var inte heller att vänta utifrån att redan 404 personer är ett stort statistiskt underlag. 
 Regeringens slutsats från delrapporten att den ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land 
  
 6  
  
 står sig. 
  
 Fysiskt våld med tillhygge  
 har minskat med fem procentenheter, från 49 till 44 procent. De har sannolikt sin förklaring i att en större andel yngre personer intervjuats som uppgivit färre inslag av fysiskt våld i sina placeringar. Också  
 skadligt utnyttjad i arbete  
 har minskat, från 54 procent i delrapporten till 52 procent i slutrapporten. 
  
 Sexuella övergrepp  
 har en liten ökning, för kvinnor från 61 pro- cent till 63 procent och för män från 42 till 43 procent. Sexuella över- grepp förekommer också i intervjuerna från samtliga decennier. 
  
 Försummelse  
 har samma omfattning som i delrapporten. 87 pro- cent av intervjupersonerna har berättat om att de utsatts för för- summelse. Redovisat på underkategorier är det 78 procent (76 i delrapporten) som uppger  
 otillräcklig omvårdnad 
 . 28 procent (26 i delrapporten) uppger  
 otillräcklig tillsyn  
 av fosterföräldrar eller insti- tutionspersonal och 42 procent (45 i delrapporten) uppger  
 otill- räcklig skolgång 
 . 
 De övriga kategorierna som inte kommenteras här har mycket små avvikelser från resultaten i delrapporten. 
  
 5 
  
 SOU 2009:99, s. 160. 
  
 6 
  
 Dir. 2010:15. 
  
 137 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 En stor andel har utsatts för våld och sexuella övergrepp 
 Det är vanligt att intervjupersonerna berättar om övergrepp och försummelser med många olika variationer. Vi har tagit reda på hur stor andel av dem som angett att de blivit utsatta för våld  
 och/eller  
 sexuella övergrepp. 
 Sammanlagt har 764 personer (88 procent) berättat att de utsatts för fysiskt våld med eller utan tillhygge och/eller sexuella övergrepp. 
 Det är endast 12 procent (102 personer) av de intervjuade som  
 inte  
 varit utsatta för fysiskt våld eller sexuella övergrepp. Vad dessa berättat om redogör vi för i nästa avsnitt. 
 Annat än våld och sexuella övergrep 
 Bland de 102 personer som uppgett att de  
 inte  
 utnyttjats sexuellt eller blivit utsatta för fysiskt våld finns det många som varit med om andra allvarliga övergrepp eller försummelser. Exempelvis berättar 57 personer att de skadligt utnyttjats i arbete, 53 personer har upplevt olika former av bestraffningar i samband med måltiden, 50 har fått stå ut med integritetskränkande tilltal eller fått höra sådana omdömen om sina närstående. 49 personer har hotats med våld, bevittnat våld eller skrämts av sina vårdare. 
 När det gäller skola och hälsa uppger 29 personer att skolgången var otillräcklig, att de vägrats gå i skola eller att de inte fick nöd- vändig hjälp med sina läxor etc. 22 personer uppgav att de var sjuka utan att få nödvändig vård. 
 I den följande tabellen redovisas hur många vanvårdskategorier som intervjupersoner som ej utnyttjats sexuellt eller blivit utsatta för fysiskt våld har uppgett. 
 Tabell 4.6 Antal vanvårdskategorier rapporterade av personer som varken har uppgett våld eller sexuella övergrepp 
  
 Antal intervjupersoner 
  
 1 kategori 
  
 8 
  
 2–5 
  kategorier 
  
 48 
  
 6–10 
  kategorier 
  
 28 
  
 11–15 
  kategorier 
  
 12 
  
 16 och fler 
  
 6 
  
 Summa 
  
 102 
  
 138 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 4.6 
  
 Fyra livshistorier 
  
 Nedan beskrivs fyra olika livshistorier. 
 De bygger i första hand på intervjuer med de människor som beskrivs, i andra hand på autentiska fällande domar i tingsrätt eller hovrätt där förövaren i två fall har nekat till anklagelserna och i två fall tillstått vad som lagts honom till last. 
 Dessutom förekommer hänvisningar till utdrag ur journaler och annat arkivmaterial som utredningen haft tillgång till. I ett fall har vi även redovisat samtida tidningsartiklar som varit relaterade till de fall vi beskriver. 
 De intervjuade personerna är anonymiserade. Händelseförlopp, miljöer, människor och omständigheter med anknytning till de beskrivna fallen är också kamouflerade för att omöjliggöra identifiering av den drabbade. 
 Ambitionen att redovisa människors erfarenheter av vanvård och övergrepp där förövare spårats upp och lagförts, har begränsats av utredningens tillgång på domar och domstolsprotokoll. Det hör till undantagen att förövarna av den vanvård och de övergrepp som skett har fått stå till svars inför domstol. Av den anledningen har vi inför denna redovisning varit hänvisade till det fåtal intervjuper- soner som har bistått utredningen med den typ av material. 
 Bryta tystnaden 
 Motiven för att så pass detaljerat som här beskriva den vanvård och de övergrepp som intervjupersonerna berättat att de varit utsatta för är flera. 
 Vi vill ge rättvisa åt vad det faktiskt var som intervjupersonerna berättar att de som barn fick stå ut med och som så många barn valt och väljer att förtiga. Om vi skulle utelämna, förtiga, förminska eller trivialisera dessa berättelser skulle vi medverka till att upprätt- hålla tystnaden kring vad barn fått utstå och fortfarande utstår. Det vill vi inte. 
 139 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Att göra det verkliga verkligt 
 Den verklighet som intervjupersonerna hade att förhålla sig till som barn beskrivs av många som outhärdlig, smärtsam och obegriplig. 
 Ett sätt att överleva som, många sedan som vuxna har beskrivit i intervjuerna, låg närmast till hands var att tiga. 
 Att inte sätta ord på vad som händer blir i barnets värld ett för- sök att göra en outhärdlig verklighet lite mer uthärdlig. Språket och orden utgör för barnet på samma gång ett hot och en möjlighet. 
 Att berätta vad man är med om kan i bästa fall innebära att man blir trodd och får hjälp, i sämsta fall att barnet blir än mer utlämnad åt en bister verklighet som dessutom verkar göra mer ont när den är definierad. Som om att prata om verkligheten kan bli detsamma som att skapa den. Att  
 prata om det  
 kan i barnets värld i värsta fall upplevas som ett hot mot själva överlevnaden och som någon uttryckte det: Jag var beredd att försvara tystnaden med mitt liv. 
 I dessa sammanhang är det viktigt att inte väja för orden. Vi hoppas att ett sådant här försök  
 att göra det verkliga verkligt  
 ska inspirera och stärka barn och professionella att utmana och urholka tystnaden i dessa avseenden. 
 Validera andras berättelser 
 Ett annat motiv för att redovisa övergrepp där förövaren har dömts har att göra med innehållet i de berättelser som vi tagit del av. De innehåller, inte sällan, mer eller mindre uppseendeväckande upp- gifter och detaljer om allvarliga övergrepp och som inte bekräftas av vare sig journalanteckningar, domar eller andra vittnesmål. 
 Vi hoppas att en så här omfattande genomgång av autentiska fall med dokumenterad vanvård kan bidra till att validera och styrka berättelser om allvarliga övergrepp som inte stöds av annat än intervjupersonernas egna minnesbilder. 
 Det ingår inte i utredningens uppdrag att granska motiven för omhändertagande eller om besluten var motiverade. I de följande berättelserna finns det emellertid beskrivningar av tiden före och efter placeringen i den sociala barnavården. Det motiveras av att vi vill ge läsaren en mer fullständig bild av personen, miljön och tids- andan. Hur det gick senare i livet för intervjupersonerna redovisas här men också mer utförligt för hela intervjugruppen i kapitel 8. 
 140 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Expressen Lördagen den 26 november 1960 
  
 4.7 
  
 en pojkvasker utan social förankring. 
  
 Någon gång mitt på dagen, måndagen den nionde augusti 1954 gick Harris ut på gården för att leka. Han hade fyllt sju år i februari och skulle om några veckor börja i första klass i Meyer folkskola. Han fick för sig att han skulle åka spårvagn gratis, vilket han hade gjort många gånger förut och tyckte mycket om. 
 Han lämnade hemmet vid Södra station, gick hela vägen till Sveavägen och Odengatan, där han visste att det gick många spår- vagnar. Alldeles vid korsningen fick han syn på en affär som sålde vykort. Eftersom han var mycket intresserad av att titta på sådana gick han in i affären. 
 Stal tolv vykort 
 Inne i affären var det ingen som brydde sig om honom. På en låg disk mitt i affären fick han syn på en bunt vykort med omslag. Williams kom då att tänka på att han kunde sälja vykort på spårvag- 
 141 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 narna, varför han tog en bunt och lämnade affären utan att någon såg det. 
 Sedan åkte han runt hela Stockholm med olika bussar och spår- vagnar tills radiopolisen tog hand om honom någon gång på efter- middagen. Han hade dock aldrig försökt sälja några kort utan endast kastat bort omslaget. 
 Den nionde augusti sent på eftermiddagen, strax innan stäng- ning återfick Pappershandelsaktiebolaget Neal & magont, huvudvärk, illamående, trötthet, menstruation, men ingenting hjälpte. Hon försökte till och med knuffa undan honom, säger hon. 
 Salime trodde att våldtäkterna var något hon var tvungen att gå med på för att få hälsa på hos Sanders och Russo, som hon tyckte om och trivdes med och hade känt sen hon var liten. Hon trodde att kontakten mellan hennes föräldrar och hennes extraför- äldrar skulle brytas om hon berättade om våldtäkterna. Salime skrev dock om våldtäkterna i sin dagbok som det visade sig att Sanders hade läst. Sanders blev då upprörd av vad Salime hade skrivit och anklagade henne för önsketänkande och fantasier. 
 Mobbad i skolan 
 Det gick inget vidare för Salime i skolan. Hon fick inga kamrater och var mobbad av ett pojkgäng, retad för svartskalle och för att hon var tidigt utvecklad. Detta medförde att Salime allt oftare höll sig borta från skolan, hängde på biblioteket, i centrum, åkte  
 T-bana 
  utan mål, drev omkring, besökte ofta skolans sjuksyster för olika krämpor eller satt hos kuratorn. Det bedömdes sammantaget att Salime var i behov av vård utanför hemmet och det fattades ett beslut om placering i fosterhem. Hon placerades tillfälligt som fosterbarn hos skolans kurator som var ensamstående med en dotter som var några år yngre än Salime. 
 162 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Omgivningen fattar misstankar 
 Det var en bra placering, lugnt och skönt och hon lyssnade på mig, men jag berättade ingenting om övergreppen. Salime fick träffa sina föräldrar så ofta hon ville, men beskriver att det inte fanns så mycket plats för henne i hemmet där det med några års mellanrum fötts två barn till. 
 Sanders och Russo hade flyttat till Norrtälje, så dom slapp jag, säger Leonard när hon intervjuas av Vanvårdsutredningen. Salime tror att det fanns misstankar både hos kuratorn Hernandez och en lärare om att hon på något sätt hade varit sexuellt utnyttjad. Hon drar den slutsatsen på grund av de frågor de ställde till henne, om det var någon som gjort henne illa, om det var någon hon var arg på? 
 Problemen förvärras 
 När hon bott hos Hernandez något år, bestämdes det i Smith familj att hennes lilla syster Atkins som var tio år skulle flytta till Turkiet och bo med släktingar och kusiner. Detta var ett hårt slag för Salime som absolut inte ville skiljas från sin syster. Hon ville då flytta hem till sin familj igen. 
 Eftersom placeringen hos Hernandez var frivillig fick Salime ganska omgående flytta tillbaka till sin biologiska familj. Hennes föräldrar hade då skiljt sig. 
 Redan på hösten när Salime just börjat på högstadiet förvärrades hennes problem. 
 Hon längtade efter Atkins, missbrukade värktabletter och levde ett självdestruktivt liv, lät sig utnyttjas sexuellt, slogs, stal i affärer och ljög. Situationen i hemmet präglades av konflikter med föräldrarna och slagsmål med småsyskonen. Den utlösande faktorn var att hon i samband med ett av de här bråken blev så våldsam att hon slog sönder ytterdörren och demolerade ett rum fullständigt. 
 Välja fosterhem 
 Under den här tiden hade Salime uppmärksammats av ett ungdoms- center där hon brukade vistas. Hon fick kontakt med en psykolog som kom att få stor betydelse för henne, Johnson. De hade regel- bunden samtalskontakt med varandra under något år. Efter det stora bråket i hemmet, bedömdes att Salime inte längre kunde bo 
 163 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 hemma och hon fick ett erbjudande från socialtjänsten: Antingen utser vi ett fosterhem åt dig, placerar dig någonstans, där vi väljer, eller så väljer du var du vill bo. Inför detta val kom Salime att tänka på Russo och Sanders som ju hade varit hennes extraföräld- rar under så många år, som var de enda hon kände. Hon valde alltså att bo med Sanders och Russo, vilket socialtjänsten gick med på. Hon kommenterar sitt val med att hennes självförtroende var nere i skorna och att hon inte såg någon annan utväg när hon blev pressad att välja. 
 Övergreppen fortsätter 
 Nästan omedelbart sedan Salime hade flyttat in hos Sanders och Russo i Norrtälje fortsatte Russo att förgripa sig på Salime. Han genom- förde såväl orala som genitala penetrationer samt ville även att Salime skulle onanera åt honom. 
 Hon beskriver under intervjun med Vanvårdsutredningen hur hon ibland försökte knyta in mig i täcket, gjorde mig till kåldolme för att slippa, men då drog han och slet i lakanen. Ibland kunde jag få slippa, säger hon, om jag hade mens eller migrän. Det här är ingenting vi pratar om, brukade han säga, minns Salime. Det före- kom ofta spritfester i hemmet och Salime blev ofta bjuden på sprit. Russo förgrep sig på Salime regelbundet, både när han var berusad och när han var nykter. 
 Russo arbetade som montör åt vitvaruföretag. Salime fick ofta följa med honom i bilen på dagarna. Hon tilläts inte att ha kontakt med sina föräldrar och Russo bevakade hennes kontakter med even- tuella pojkvänner. Kom han på henne med att träffa en pojke, blev han svartsjuk och hon fick utegångsförbud. Hon fick inte heller träffa och ta hem kamrater. Ungdomscentret och Johnson tilläts hon inte heller ha kontakt med. 
 Angelica kunde visa henne värme och ömhet, berättar Salime, men hon var kuvad av Russo och tog aldrig några egna initiativ. Dess- utom sov hon på dagarna eftersom hon arbetade inom vården på nätterna. 
 Salime berättar att hon försökte ta livet av sig flera gånger under den här tiden med olika kombinationer av alkohol och tabletter. Efter ett sådant självmordsförsök minns Salime att Sanders sa till henne: Hur kan du göra så här mot oss? Salime tycker inte att det var den sortens kommentarer som hon var mest hjälpt av i det läget. 
 164 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Övergreppen avslöjas 
 När Salime som  
 18-åring 
  hade flyttat ifrån fosterhemmet till eget boende blev hon kontaktad av en släkting till Sanders, en ung flicka i ungefär samma ålder som Salime. Hon berättade för Salime att hon och en kamrat till henne hade blivit sexuellt utnyttjade av Russo och fick frågan om hon också hade blivit det. 
 Salime drabbades av panik, ville inte höra talas om detta och slängde på luren. Hon vände sig i sin förtvivlan till psykologen Johnson, trots att det var flera år sedan de hade pratat med varandra. Johnson ställde in sina besök och Salime fick sitta hos henne på hennes mottagning i timmar och berätta om vad hon hade varit utsatt för. 
 Detta resulterade i polisanmälan och rättegångar i både tingsrätt och hovrätt, där Russo fälldes för övergrepp på Salime och två andra minderåriga flickor. Han nekade till övergreppen på Salime men medgav övergrepp på de två andra flickorna. Salime tillerkändes ett mycket högt skadestånd. 
 Schmidt sköt sig en midsommarafton under en permis- sion från fängelset. 
 Vuxenlivet 
 Salime har fullgjord grundskola och genom åren haft flera olika arbeten. Hon har både arbetat i verkstad och med barn, stått i affär och drivit en egen städfirma. Sedan några år tillbaka får hon sjukersättning. 
 I sitt vuxna liv har Salime ofta plågats av depressioner. Periodvis isolerar hon sig, kryper under stenen. 
 I  
 25-årsålden 
  gick hon igenom ett tolvstegsprogram mot miss- bruk. Efter det har hon inte gjort några självmordsförsök. 
 Salime beskriver att hon har svårt för att lita på människor och har svårt att släppa någon in på livet av rädsla för att bli sårad. Hon har försökt gå igenom olika psykoterapiformer för att komma till- rätta med sina depressioner, bland annat hypnosterapi. Salime är frånskild och har två flickor i tonåren som hon tror att hon kanske överbeskyddar. 
 165 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 4.9.1 
  
 Kommentar 
  
 Det som först slår oss i Smith fall handlar om att hon sände så tydliga signaler om att hon inte mådde bra att omgivningen fattade misstankar; ungdomscentret, skolsyster, kuratorn, socialtjänsten och hennes terapeut. Det stannade dock vid misstankar, eftersom hon avvisade de försök till att ställa frågor som faktiskt gjordes. 
 Förmodligen hade man behövt gå grundligare tillväga, när det gällde att förstå vad det var som pågick och tagit reda på vad det var för slags relation hon hade till Russo och Sanders. 
 Exemplet Salime visar oss hur långt ett barn kan gå när det gäller att hemlighålla sina skamfyllda erfarenheter. Men också hur viktigt det är att erbjuda barnet möjligheter till en förtroendefull samtals- kontakt som barnet själv kan använda när tiden är mogen. 
 Salime valde själv 
 Salime valde själv att flytta tillbaka till Russo och Sanders, trots alla övergreppen. 
 Flera intervjupersoner vittnar om liknade val; vad som helst, bara inte flytta, eller behöva träffa nya människor. Här ligger det förstås också nära till hands att tänka att Salime inte tyckte att hon värd något bättre. Hon kommenterar själv sitt val med att hennes självförtroende var nere i skorna, eller så hoppades hon att något hade förändrats när hon kom tillbaka – vilket det inte hade. 
 När barn inte mår bra äventyras deras förmåga att göra bra val. Att värna om barns deltagande och inflytande över sin egen livs- situation får inte innebära att de på detta sätt lämnas ensamma i avgörande valsituationer. De behöver vuxnas närvaro och stöd när det gäller att överväga de olika alternativen. 
 Avsevärt psykiskt våld 
 Slutligen visar oss exemplet Salime också något om vilket inflytande och vilken kontroll förövaren utövar över det utsatta barnet. 
 Att det fysiska våld som Russo utsatte Salime för i lika hög utsträckning också var psykiskt blir i hennes fall mycket tydligt. Hubbard självmord riskerar därför att bli en tung börda för Salime. Hon har själv gjort flera allvarliga självmordsförsök. Vi påminns än 
 166 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 en gång om att barns säkerhet i dessa avseenden i bokstavlig mening är en fråga om liv och död. 
  
 4.10 
  
 En vanlig familj också 
  
 Vi var samtidigt en vanlig familj också. Det var städat och fint hemma. Vi hade blanka kaffekoppar på rad i vitrinskåpen och mamma broderade korsstygnstavlor med hästhuvuden och väderkvarnar på. Så det tog tid innan socialen kopplades in, fastän det var mycket bråk och mamma försökte ta livet av sig ofta. 
 Så beskrev Wells hemmet där hon tillbringade sina tidiga barnaår i början av  
 1980-talet 
  i Malmös utkanter, när hon intervjuades av Van- vårdsutredningen tillsammans med sin tio år äldre syster Shannon. 
 Missbruk av alkohol och läkemedel 
 Det är Shannon som har berättat det mesta för henne om hur det var i hemmet under hennes första år. Shannon var född i Finland och hen- nes pappa bodde kvar där. Mitchell föräldrar hade träffats på den städfirma där de båda arbetade sedan de flyttat till Sverige ungefär samtidigt, från var sitt håll i Finland. 
 Båda föräldrarna missbrukade alkohol och läkemedel. Detta har mamma aldrig förnekat, säger Wells, men menar att modern alltid försökt försköna bilden av hur det var i hemmet när Wells och hennes syskon växte upp. 
 När Wells var fem år suiciderade fadern, svårt nedgången i sitt missbruk. Wells har endast svaga minnen av sin far. Ett minne hand- lar om att hon sitter i en bärsele på hans mage och ett annat om att han knäcker ett ägg i huvudet på henne. 
 Placerades hos dagmamman 
 En tid efter faderns död, i alla fall innan hon hade börjat skolan, kommer Wells ihåg att det kom en kvinna som tog ut henne i skogen och ville prata med henne om hur hon hade det. Wells minns att hon trodde att det hade med Tjernobylolyckan att göra, för den hade just hänt och hon minns hur upprörda alla var. 
 167 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Wells förstod inte förrän i vuxen ålder att kvinnan kom från socialtjänsten och att hon ville prata med henne om hur hon hade det hemma. Det blev i alla fall beslutat att Wells och hennes lille- bror skulle få bo hos den dagmamma de hade. 
 Det blev en mycket kort placering hos dagmamman som Wells beskriver som rar för att mamma bråkade så mycket med henne att hon inte kunde ha oss kvar. 
 Tillbaks till mamma 
 Så fick barnen flytta hem till sin mamma igen. 
 Hon var deprimerad efter faderns bortgång, missbrukade själv, gjorde flera allvarliga själmordsförsök och lämnade barnen vind för våg. Grannar såg att Wells och hennes lillebror for illa, att de sprang ute i pyjamas, tiggde mat och pengar av grannarna i huset. 
 Fosterhem hos ShermanModern hade en väninna som hette Brown. Hon missbrukade inte och ansågs vara en fin dam. Det hände ofta att Wells och hennes lillebror fick vara hos Brown när modern inte orkade med dem. Någon vecka då och då brukade de bo hos Carr. 
 Hariette var ensamstående med fyra barn mellan ett halvt år och 
 18. 
 I det akuta läge som rådde var alternativet från kommunens sida att lägga in barnen på sjukhus. Då tyckte Brown synd om Wells och Curry och erbjöd dem att bo hos henne tills det var ordnat med ett fosterhem åt barnen. 
 Det visade sig dock svårt att hitta ett fosterhem som kunde ta emot två barn. Brown erbjöd sig då att låta barnen bo hos henne permanent, för att de inte skulle behöva splittras upp på flera familjer. 
 Den äldsta systern Shannon var vid denna tidpunkt 19 år, arbetade i vården och bodde tillsammans med sin pojkvän i en liten lägenhet i samma hus som Carr. 
 168 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 En arbetsplan gjordes upp 
 Kommunen ordnade med att en grannlägenhet slogs ihop med Jacobson lägenhet så att barnen skulle kunna få egna rum. 
 Eftersom det uppstod slitningar också mellan Carr och bar- nens mor, relaterat till hennes perioder av missbruk gjordes en arbetsplan upp mellan socialtjänsten Carr och barnens mor. 
 Av arbetsplanen som är återgiven i hovrättsdomen framgår att Waters umgänge med barnens bryts om hon 
 faller in i mönster av att förtala, försöka sätta under press eller stressa familjehemmeteller försöker manipulera barnen till avståndstagande eller underblåsa konflikter. 
 Särbehandlad 
 Wells har mycket att berätta från tiden hos Carr. 
 Det var barn överallt och Carr hade relationer med flera olika män. 
 Wells kände sig särbehandlad hos Carr. Hon och lillebror skulle helst hålla sig på sina rum. De fick inte vistas fritt i lägenhe- ten, som Jacobson egna barn. Carr och hennes barn skulle all- tid äta först och de fick varm mat. Sedan fick Wells och Curry äta. Då var maten kall och så var det nästan alltid. Det blev mycket cornflakes under åren hos Carr, minns Wells. Hon och Curry fick ofta sitta ensamma i köket när det var deras tur att äta. 
 Slag och daskar 
 Carr uppfostrade barnen, även sina egna, med slag och daskar. Wells fick örfilar, blev daskad i bakhuvudet, blev puttad och dragen i håret, praktiskt taget dagligen. Under tre års tid var Wells, Curry och de andra barnen i Jacobson hem utsatta för detta. 
 Wells och Curry fick träffa sin mamma och storasyster på hel- gerna. De berättade för henne att Carr slog dem, vilket modern förde vidare till socialtjänsten. Där fick hon, enligt vad Wells be- rättar, svaret att hon inte skulle få träffa barnen om hon hittade på sådana saker, med hänvisning till det samarbetsavtal som upprät- tats. 
 Storasyster Shannon visste inte hur barnen behandlades. Men hon uppmärksammade att de gick omkring i för små och utslitna kläder. 
 169 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det fick henne att vid ett tillfälle köpa dem varsitt par träskor. Då blev Shannon uppringd av Carr, berättar hon under intervjun. Brown förklarade att om hon köpte något till sina syskon, måste hon även ge Jacobson barn presenter. Det hade Shannon inte råd med. Därför slutade hon att köpa kläder till sina småsyskon. 
 Hårtuss i handen 
 Av polisförhör med Shannon framgår att hon inte visste om att Carr använde våld mot småsyskonen förrän Wells en sommar- dag kom till henne och grät samtidigt som hon visade en hårtofs som hon hade i handen. Gråtande berättade Wells för sin sto- rasyster att Carr hade dragit henne och Curry håret för att de inte plockat upp sina leksaker efter sig. När Wells hade tagit sig åt huvudet för att dämpa smärtan fick hon en stor hårtofs i handen. Denna förvarade hon i ett fack i skrivbordet. 
 Smith berättar i polisförhöret att när hon hämtade barnen den 3 augusti 1988 gav Wells henne några papper som var hopvikta. Wells ville absolut inte att de skulle öppna papperen så länge de var kvar hos Carr. Hon ville vänta tills de kom runt kvarteret. 
 När Smith fick se hårtussen blev hon upprörd och ledsen. Wells berättade att det var Carr som hade gjort det eftersom hon och Curry hade varit olydiga. När hon tittade i barnens hårbottnar såg hon de kala fläckarna. Även Curry sa att han hade blivit luggad men glömt att ta med sin hårtofs. 
 Av den läkarundersökning som senare gjordes framgick att båda barnen hade kala fläckar i hårbotten motsvarande en yta på 3x5 cm. Efter läkarundersökning gjordes en polisanmälan. Båda barnen po- lisförhördes och det gjordes även en vittnespsykologisk trovärdig- hetsutredning som visade att det barnen berättade kunde antas vara självupplevt. 
 Fälldes i hovrätten 
 Carr nekade till de anklagelser som riktades mot henne. 
 Hon friades i tingsrätten men fälldes i hovrätten för misshandel enligt 3 kap 5 § brottsbalken till femtio dagsböter å tio kr. 
 170 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Flyttade hem till mamma 
 Sedan domen avkunnats fick Wells och Curry flytta hem till sin mamma. 
 Modern var fortfarande mån om hemmet, att allt skulle se fint ut på ytan men i själva verket saknade hon förmågan att ta hand om sina barn, ge dem mat, kläder, rutiner och se till att de kom iväg till skola och fritids. Det blev mycket bråk, konflikter kring det mesta och modern anklagade barnen för att hon inte orkade. Av och till hotade hon med att hon skulle ta livet av sig. 
 Fosterhem hos storasyster 
 Mitchell storasyster Shannon erbjöd att barnen skulle få bo hos henne och hennes man Harvey. Hon ville hjälpa sina småsyskon som ju var i en svår situation. Men det gick ju inte alls, säger Shannon. Hon skänker en tacksamhetens tanke till Harvey som kom från en frisk familj och höll ihop allting. Han skötte vardagsbestyren. Själv satt hon bara i morgonrocken hela dagarna, försökte få tag på socialtjänsten eller pratade med dem i telefon. 
 Wells minns den här tiden som rörig. Hon och brodern flyt- tade fram och tillbaka mellan mamma och systern, som bodde nära varandra. Mamma gapade och skrek, jag och Harvey gapade och skrek, berättar Shannon. Hon tycker inte att hon hade redskapen och orken att ta hand om dels sina två småsyskon och sina egna två små barn. Modern Smith ringde ofta och hotade med att ta livet av sig. Jag var medberoende, säger Shannon. Så snart Smith ringde och berättade att hon mådde dåligt gick Wells över till henne. Hon tycker i dag att hon tog ett alldeles för stort ansvar för sin mamma som hon skulle behövt ha hjälp med att bryta. 
 Först för några år sedan förstod Wells att Shannon faktiskt bara var 21 år när hon tog emot dem i sitt hem. Hon kan inte förstå att Shannon var så ung. Hon har ju alltid varit den som har tagit hand om oss. Och det var aldrig någon hos Shannon och Harvey som kunde hjälpa till heller, eller som såg till dem. 
 171 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Fosterhem hos Richards och CampbellVia en bekant till Shannon och Harvey som kände någon som kunde tänka sig att ta emot Wells och Curry, hamnade de hos Smith och Richards. Här gjorde barnavården en noggrann utredning. Det tog tre månader innan barnen kunde flytta dit. Wells trivdes hos Smith och Richards. De bodde nära hennes tidigare kamrater och hon kunde ha kontakt både med sin mamma och sin syster när hon bodde där. 
 Men modern Smith fortsatta att ställa till besvär. Hon ringde ofta och bråkade med fosterhemmet, ställde krav och kom med orättvisa beskyllningar. Efter två år orkade inte Smith och Richards längre med konflikterna med Smith och det bestämdes att barnen skulle flytta tillbaks till henne. 
 Flyttade hem till mamma igen 
 Efter en kort tid hos modern var det dags att flytta hem till Shannon igen eftersom modern fortfarande saknade den riktiga förmågan att finnas tillhands för sina barn. Det var endast Wells som flyttade till Shannon. Curry fick bo med modern. Man ansåg att hon kanske skulle kunna orka ett barn, tror Wells. 
 Tillbaks till Shannon 
 Den här vändan hos Shannon började Wells göra uppror mot sin syster. Det var väldigt jobbigt den här perioden, berättar Wells, mycket beroende på att hon saknade Curry som bodde kvar hos Smith. Det fanns ingen att dela smärtan med. Dessutom var hon orolig för sin mamma. Wells berättar att hon tog åt sig när modern ringde och sa att hon skulle ta livet av sig. Som barn till missbru- kare har man ett sjätte sinne, bara hon ringde, drabbades alla. 
 Anpassade sig 
 På frågan om hur hon överlevde de här åren svarar Wells att hon anpassade sig och att det trots allt fanns många vuxna runt om- kring henne som var suveräna, lärare och dagisfröknar. Och hon nämner särskilt hur viktiga henne syskon har varit för henne. Hon jämför sig och Curry med hundar. Man kan slå dem hur mycket 
 172 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 som helst, men de tyr sig ändå till sin matte, apropå den misshan- del de fick stå ut med hos Carr. 
 Problem i vuxenlivet 
 Wells menar att det är kombinationen av faderns självmord, krän- kande vanvård, ständiga omflyttningar och moderns oberäknelighet som orsakat de problem som hon brottats med under sitt vuxna liv. Hon har behövt arbeta mycket med sig själv. Wells beskriver hur svårt hon har när det gäller att hantera konflikter, då drar hon sig undan. I relationer med män har hon dragit, när det uppstått problem, säger hon. Hon har haft svårt att rota sig, flyttat mycket, även som vuxen. Det har tagit mig lång tid att känna mig hemma på en plats. 
 Det var fel det som skedde 
 Wells och Shannon reflekterar över vad som skulle kunna ha gjorts annorlunda när de växte upp. 
 De menar att den sociala barnavården borde ha erbjudit modern hjälp att själv ta hand om sina barn, speciellt efter faderns död, al- ternativt hittat ett kvalificerat fosterhem som hade kunnat hantera Smith när hon blev för besvärlig. De menar att det var fel det som skedde att så fort hon var nykter en period skulle barnen flytta hem till henne igen. Jag tycker faktiskt att socialen har varit lite lata, säger Wells. 
 Produkt av samma hem 
 Shannon funderar över sin roll som ung fostermamma åt sina småsys- kon. I dag förstår hon inte hur myndigheterna kunde gå med på att placera Wells och Curry hos henne. 
 Jag var ju själv en produkt av samma hem. Jag hade inte kraften att sätta emot när hon ringde och kunde inte heller ge mina småsyskon det stöd de behövde, dels hade jag mina egna barn som var små, dels blev jag lika orolig och förtvivlad som de för att hon skulle göra allvar av sina hotelser att ta livet av sig. Jag tycker faktiskt att det var en form av vanvård att placera barnen hos mig, men det förstod jag ju inte då. 
 173 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 4.10.1 
  
 Kommentar 
  
 Carr dömdes till ett närmast symboliskt bötesbelopp. Misshandeln hon dömdes för bedömdes inte som särskilt grov 
 eller allvarlig. I domen kommenteras att det förmodligen var stress som utlöste vad som antagligen var en engångsföreteelse, relate- rat till bland annat de ständiga påtryckningarna från modern Leenas sida. 
 Vi har valt att redovisa exemplet Wells, därför att det ytligt sett och i jämförelse med annat kanske inte har handlat om särskilt grov eller iögonfallande vanvård, men vid närmare betraktande nog så allvarlig. Det är en typ av vardagsvanvård, inte påtagligt våldsam, blodig eller dramatisk, som känns igen från många av de intervjuer vi har genomfört. 
 Det som skiljer exemplet Wells från de flesta övriga är dock att vanvården råkade bli lagförd och dokumenterad när den skedde. 
 Modern tid 
 Mitchell historia utspelar sig i modern tid och det ligger nära till hands att tänka att andra barn och ungdomar i dag utsätts för lik- nande vanvård som Wells fick stå ut med. 
 Det vi fäster oss vid är i första hand de slarviga bedömningar av barnens behov och de vuxnas resurser som gjordes och hur illa de matchade varandra. 
 Det är för oss obegripligt hur Wells kunde placeras och ompla- ceras hos storasyster Shannon med tanke på Waters utagerande och upprepade hot om självmord. Det samarbetsavtal som upprättades betraktar vi som en vällovlig ansats. Häri fanns ambitionen att ställa rimliga krav på Smith och att garantera barnens säkerhet och tillförsäkra fosterhemmet arbetsro. 
 Uppenbarligen var man väl medveten om den press och den stress Smith utsatte fosterhemmen för. 
 Vad hon dessutom skulle ha behövt var förstås stöd när det gällde att hålla sig till avtalet. Att villkora umgänget med barnen räckte uppenbarligen inte. När sedan barnen placerades hos hennes äldsta dotter tänker vi att möjligheterna att hålla distansen till henne raserades fullständigt. Var detta ett kalkylerat risktagande från professionens sida undrar vi, slarv eller kompetensbrist? 
 174 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Uppbrottsutsatt 
 Enligt utredningens definitioner av vanvård betraktar vi Wells som uppbrottsutsatt. 
 Hon placerades och omplacerades åtta gånger under 11 år. Hon fick byta skola fyra gånger under ett och ett halvt år. 
 Wells beskriver själv att hon som vuxen fortfarande plågas av den rotlöshet som dessa ständiga byten av miljöer, vårdnadshavare och skolor förde med sig, vilket förstås är lätt att leva sig in i. 
 Inga minnen av tillsyn 
 Wells har inga minnen av att det skedde någon tillsyn, vare sig hos Carr eller hos Shannon. 
 Uppenbarligen var barnen benägna att berätta om hur illa de be- handlades och hade förmodligen kunnat göra det om de haft kon- takt med någon från kommunen som de kände och hade förtro- ende för. I stället var det modern Smith som under hot om att inte få träffa sina barn på grund av avtalsbrott, fick föra vidare barnens berättelser. 
 Viktiga syskon 
 Slutligen påminns vi ännu en gång om hur viktiga syskon- relationerna kan vara, hur angeläget det är att noga överväga even- tuella syskonseparationer. 
  
 4.11 
  
 Levnadsberättelser – intervjupersonernas egna ord 
  
 Vanvårdsutredningens uppdrag har varit att kartlägga vanvård genom intervjuer. Men våra möjligheter att skildra övergreppen, försummelserna och den totala utsattheten är begränsade. Möjligen löser vi detta bäst genom att tillämpa olika grepp och perspektiv i vår framställning. Ett sätt är att låta intervjupersoner, med egna ord, berätta om sin tid i den sociala barnavården. 
 Förutom intervjuer och arkivmaterial har utredningen tagit emot många personers nedtecknade beskrivningar av sin barndom. En del har skickat in sin levnadsberättelse före intervjun. Andra har 
 175 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 skrivit ned sin historia inför intervjun och överlämnat den i sam- band med denna. Flera har kompletterat intervjureferatet med en berättelse där de själva har formulerat sina minnen. Dessa olika lev- nadsberättelser utgör underlaget för detta avsnitt. 
 Personer som har kunnat verbalisera sina erfarenheter av van- vård kan skildra händelserna med inlevelse och intensitet som är svår för utomstående att göra rättvisa. Intervjupersonernas berät- telser har inte färgats av vår förförståelse, våra frågor eller våra sätt att uttrycka oss. Därför har de en plats i slutbetänkandet. 
 Vi har valt ut berättelser som återger minnen och erfarenheter beskrivna med egna ord. Berättelserna är individuella och unika, men de som vi har valt skildrar företeelser och omständigheter som vi känner igen från många andra intervjupersoners berättelser. 
  
 4.11.1 
  
 Berättelsernas struktur 
  
 Alla intervjupersoner vars brev eller levnadsbeskrivningar återges har samtyckt till att deras texter publiceras. Texterna är av- identifierade, men den som har skrivit kommer att kunna känna igen sina egna formuleringar. 
 Först redovisar vi hur och när berättelsen kom till utredningen och bakgrundsinformation som är nödvändig för förståelsen. Vi har avstått från att kommentera varje enskild berättelse ytterligare eftersom de talar väl för sig själva. Däremot reflekterar vi avslut- ningsvis över vad berättelser som dessa har lärt oss. 
 För att underlätta läsbarheten har vi gjort styckeindelningar, korrigerat uppenbara stavfel och interpunktioner. Berättelserna har också beskurits och koncentrerats. Det kan av skribenterna upp- fattas som att vi har utelämnat väsentliga delar. För detta tar vi det fulla ansvaret. Vår förhoppning är ändå att dessa berättelser, skrivna av människor som har erfarenheter och insikter om över- grepp och försummelser, ska kunna förmedla både bilder och kun- skap om hur det har varit att växa upp med vanvård tätt in på livet. 
 176 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 4.11.2 
  
 Dunn 
  
 Dagen efter att Dunn varit på intervju skickade han sin berättelse till utredningen. Dunn är född på  
 1940-talet. 
  
 Göstas brev 
 Jag heter Rodriguez och jag kastades åtta månader efter föd- seln i armarna på den tidens social vilket resulterade i min första vistelse på Nyboda barnhem i Stockholm. Därifrån [skickades jag] till  
 A-byn 
  i  
 B-län, 
  [sedan] igen till Nyboda. Det enda jag minns är; ett straff då jag fick sitta i nån skrubb i flera timmar, för vad vet jag inte och att min bror var och hämtade mig en helg vid grindarna in till Nyboda. 
 Och återigen [kom jag] till  
 A-byn. 
  Fostermamman där var en snäll kvinna som hade en fyllhund till man som hade en dubbel fyllhund till far. 
 Minnet jag fick från den vistelsen var att den snälla kvinnan efter ett gräl kom och förde ut mig ur huset. Men jag hann se att i rum- met vid sidan av hallen stod farfadern på knä svårt knivskuren i ansiktet och armen med en gammaldags rakkniv. Den snälla kvin- nans man var ansvarig för detta dåd. 
 Jag var nu mellan fyra och fem år. 
 Lugnet före stormen 
 Även i den hårdaste tillvaro kan ibland givas en liten paus och det faktum att jag nu blev skickad till Kim i Malung var en sådan. [D]et var en bondgård med snälla människor så det finns inte så mycket annat att skriva. 
 Om jag hade haft det lugnt ett tag så var det slut med det. 
 Jag skickades nu till nya fosterföräldrar [några] mil norr om C- stad. Jag hämtades av min nya fostermoder som var mitt sällskap på den så kallade hemresan med buss. Nu var jag omkring sju år. Mina ögon fastnade på en glad äldre dam som tydligen alla kände, hon hade varit hos frisörskan fick jag reda på sedan. Hur som helst så fällde jag en kommentar om hennes hår. Typ: VILKET JÄTTEHÅR eller nåt liknande. Detta gav mig mitt första stryk i det nya hemmet med vidjekvistar på bart arsle. Det var en timme efter mitt anländande dit. 
 177 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Dagen efter fick jag nästa stryk då jag hade kissat i sängen, svårt att förstå eller hur? Stryken blev med åren många och långa. Fostermodern som var 55 år och hennes dotter hjälptes åt. 
 Ett annat tillfälle som jag väl minns var i samband med sängvät- ning omkring fyra år efteråt. Då väckarklockan som var ställd på kl. 5 på morgonen inte ringde hade det som följd att jag gjorde i sängen och i vanlig ordning skulle straffas. Alltså måste jag själv gå ut i hagen och hämta bra vidjeris för min bak. Därefter vidtog stryk i omgångar i omkring fyra timmar varvat av iskallt vatten hällt över rumpan så att det skulle värka maximalt. 
 Dom visste vad dom gjorde för efter ett tag med vidjeriset utan vatten blev det bara varmt och faktiskt inte så ont. Det sved mest. Men genom att hälla på vatten kom smärtan ordentligt fram. 
 Detta vansinne avslutades med att dottern som var starkast höll ihop mina händer handflata mot handflata och med väckarklockans baksida slog sönder mina fingertoppar och nagelband. Varför med klockan? Jo, för att dom trodde att jag på natten steg upp och ställde om den. 
 Faktum var att klockan, som var gul och av märket Owens, [] hade som dom flesta ur en timvisare och en minutvisare. Men i överkanten av urtavlan [satt] en sekundvisaretavla och i nederkan- ten en timinställningstavla. När timvisaren kom ner mot fem på morgonen tog den med sig timinställningsvisaren fram till klockan sju, där den släppte. Självklart hade jag då kissat i sängen, men oav- sett hur många gånger detta hände så begrep dom inte detta. Det var så att klockan någon gång varit i golvet och glaset hade blivit lite intryckt, det tryckte i sin tur på visarna vilket jag påtalade för dem men de brydde sig inte. På detta sätt fick jag, för bara en saks skull, [mycket] stryk. Efter det som jag nyss skrivit om gick jag ut och hämtade en stor yxa som jag klöv klockan med. 
 Tillfredställelsen var stor fast jag fick stryk för det med. 
 Jag minns än i dag min hudlösa kropp från fötterna, underbe- nen, överbenen, låren, bakdelen, genitalierna upp till naveln. Jag har ej heller glömt mina blodiga fingertoppar eller sönderslagna naglar. 
 Mer  
 mass-stryk 
  fick jag när dom hade köpt en ny hydrofor. Den krånglade hela tiden. Den pumpade i timmar men det blev ändå lite vatten. Jag fick skulden och minst 30 till 40 stryk under fler[a] månader. Felet var dock inte mitt utan att dom inte var klyftiga nog att förstå att om man ställde upp det nedre trycket till t.ex. 2 kilo så måste man ställa det övre trycket en bit högre. Sent omsider så tog 
 178 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 dom hjälp av en fackman och som ett mirakel upphörde stryken, men ursäkt fick jag inte. Dom hade med andra ord aldrig fel. 
 Ett annat tillfälle var vid min 10 födelsedag när jag av min mamma i Stockholm [fick] ett åttaradigt dragspel. Foster- föräldrarna tog det av mig och gav bort. Jag var ju för dum för att lära mig spela enligt dom. I samband med den födelsedagen ringde min riktiga mor och ville tala med mig. Det fick hon nu inte men samtalet utvecklade sig till en ensidig utskällning där hon fick veta vilken skitmamma hon var och vilken satans unge hon hade. Efter samtalet fick jag sedan höra att tattarkärringen hade ringt. Min mor var inte tattare, bara en ensamstående mor. Jag hade svårt att känna glädje vid den födelsedagen som vid dom flesta andra. 
 Ni kanske undrar, men det var faktiskt så att ibland så kom det en barnavårdsrepresentant och ett lokalt ombud för att informera sig om aktuell situation. Vid ett sådant tillfälle satt jag på farstu- bron och väntade. Jag var förbjuden att visa mig inne. När dom kom så hälsade dom kort och gick in. Och efter en timme kom dom ut och sa att jag får en femma så jag är snäll till nästa gång. Så såg alltså en fosterhemsinspektion ut. 
 Jag var ofta ute på åkern och arbetade tillsammans med dom andra på gården. Vid ett sådant tillfälle så kom jag att sticka mig på ett avbrutet halmstrå. [Ett sår] som efter en tid gav varbildning. Detta under fotens tjocka hud och jag påpekade detta för foster- föräldrarna. Dock fick jag gå med varbildningen i flera veckor tills jag blev febrig och verkligt dålig. När dom sedan upptäckte att jag hade röda strimmor uppmed benet så blev det fart på dom. Dock inte samma dag [utan] dagen efter fördes jag till sjukhus av foster- fadern. (Han hade väl ett visst arbetsintresse i mig. Kul att vara värd nåt ibland.) Innan vi gick in på sjukhuset så sa han till mig att halta så det syntes att jag var sjuk. Som om det behövdes med en 4 cm i diameter och en cm tjock varböld under foten. Därtill feber och mycket svag. 
 Till skolan kom 2 ggr per termin läkare för att undersöka bar- nen. Vid ett av dessa tillfällen framkom att min huvudtestikel inte gått ner varför han befordrade mig till sjukhus för undersökning. Läkaren, en äldre herre, tydligen influerad av fostermoderns skit- snack tyckte inte att operation borde göras och fällde yttrandet  att en sån idiot som jag inte ska ha barn. Detta var före min pubertet och testikeln måste senare opereras bort då cancer upp- stått. BARN FICK JAG ALDRIG. 
 179 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 En kväll när jag var sexton år och vi var finklädda, för min del innebar det vit skjorta och byxor, satt vi till bords och åt. Det ser- verades rågmjölsgröt på flattallrik och mjölk på djuptallrik. Man tog alltså med skeden först lite gröt för att sedan från den andra tallriken ta mjölk. Jag ville äta på så sätt att jag la i all gröten i mjölktallriken och hade så att säga blandat. Jag fick tillsägelse att inte äta på detta sätt och då jag framhärdade att så smakade det mig, fick jag en smäll i bakhuvudet så att jag flög framåt och spillde ut gröt och mjölk. 
 Nu blev det full kalabalik och gubben rusade till vedlådan för att ta en vedklabbe att slå mig med. Jag begrep vad han ämnade så jag sprang efter honom och knuffade halvt ner honom i vedlådan. Nu provade alla att slåss med mig och dottern sprang upp i övervå- ningen och hämtade sin fästman – en kraftig skogshuggare. När han kom så sa jag till honom att jag förstod att han lätt kunde spöa mig men eftersom jag aldrig gjort honom nåt så ansåg jag att han kunde låta mig vara ifred. Och så blev det. 
 Då fosterföräldrarna alltså förstod att hjälp från det hållet skulle dom inte få, så ringde de till sina två söner för att mobilisera dessa att spöa mig. Jag begrep mycket väl min situation och stack ifrån fosterhemmet. Detta var vid niotiden på kvällen och jag hade bara vitskjorta och byxor som enda kläder, i en fjortongradig kyla. 
 Till lokala barnavårdsombudsmannen var det femtiofem kilo- meter som jag tillryggalade dels till fots och dels med en timmerbil. Fram kom jag nästa morgon klockan fyra men då var det för tidigt att väcka folk så jag satte mig att vänta till sex och trettio när bar- navårdsmannen kom ut och fann mig på farstutrappen. Det var då 19 grader kallt och jag fördes till lasarett där det visade sig att jag hade hög feber och dubbelsidig lunginflammation. 
  
 4.11.3 
  
 Williams 
  
 Williams är född på  
 1970-talet 
  och har skildrat hur hennes uppväxt i fosterhem såg ut under 1980- och  
 1990-tal. 
  Williams skickade in sin levnadsberättelse efter intervjun. I den beskriver hon hur det var att komma på intervju och ger sedan med egna ord en beskrivning av de minnen som hon berättade om för utredarna i enlighet med den tidslinje som utredarna ritar upp under intervjuerna. 
 180 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Hughes berättelse 
 Då min mamma skulle få mig hade hon varit fri från sitt missbruk i  
 två–tre 
  år och hon hade heller inte tänt på under graviditeten. Att få mig och ta hand om mig var väldigt viktigt för henne. Jag har haft hennes förtroende och läst hennes journal och hon verkligen ber att ingen ska ta mig från henne för då har hon inget att leva för. 
 1980 
 Det är då hela min värld faller samman och jag har många gånger funderat på vad som hände. Jag minns att tre personer (det kan ha varit fler) kommer in i lägenheten. En kvinna tar hand om mig och jag får ta med mitt nattlinne och gossedjur för att följa med henne, än i dag vet jag inte varför man inte berättar det för en snart sjuår- ing. Mamma blir väldigt upprörd och sparkar sönder vårt rumsbord som är gjort av glas. Allt händer mycket snabbt. 
 Mina tidigare erfarenheter av att vara borta från mamma en helg eller natt är den att jag kom hem igen, men inte denna gång. Allt var så förvirrande och läskigt. Varför skulle jag inte få komma hem? Jag sov den natten hos en inspektör och jag frågade henne om jag inte kunde få bo hos henne men det gick ju inte. Hon hade ju egna barn. 
 Jag var helt ensam och övergiven eller bortrövad. Mamma kom och hämta mig, tänkte jag hela tiden. Mamma kom inte. Men en tant som jag skulle följa med! Jag var ju tvungen att följa med. Men hur skulle mamma veta var jag var? 
 Jag längtade efter henne och grinade inom mig och utom mig. Den första natten när jag fick följa med den där tanten som var väl målad och annorlunda, tyckte jag, fick jag sova i en blå bäddsoffa själv i ett rum. Tanten som vi kan kalla Pratt, hon var gift och hade ett barn, som var yngre än mig. Mannen, som vi kan kalla Allen var lång och hade grov röst. Det fanns en vuxen kvinna där som satt hos mig den kvällen och strök min panna tills jag somnade. 
 Jag vet att mamma så småningom kom och hälsade på mig i det nya hemmet. Jag var lika glad som en hundvalp, kunde ha kissat på mig av glädje. Det värsta var att jag inte fick följa henne hem! Mamma ta med mig hem, jag ville bara hänga mig fast som en liten apunge runt hennes hals. Men jag fick inte följa henne hem. 
 181 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Jag började ettan. Det var ingen lek. Hade en fantastisk fröken som jag fick sitta i knät på och visade att hon brydde sig om mig. [] det värsta med skolan var att dagen hade ett slut. Då var jag ju tvungen att gå hem! 
 Vart var hemma? Jag hade inga saker som var mina och mamma fanns heller inte där. Familjen jag bodde hos, dom gillade inte mig. Tjatade och försökte ändra på mig, varför kunde jag inte få vara jag. Jag och min mamma vad hade vi gjort för fel? 
 I skolan tillhörde jag eliten bakifrån rent kunskapsmässigt. Allt var svårt, men sjunga kunde jag och jag lärde mig sångtexter både på engelska och svenska. Men det räknades inte. Jag vet inte hur många gånger fosterföräldrarna har bråkat på mig för att jag inte klarade multiplikationstabellen eller lärde mig att stava. Jag var en bedrövelse. Ganska tidigt upptäcktes min förmåga att städa och kratta löv! Det var ju bra 
 Om dom hade främmande så var det jag som fick hjälpa till. Plocka fram på bordet, plocka av bordet, diska och torka bänken. Alla sa: Men, vad hon är duktig! Då tog Pratt leende på sig äran och tyckte att det är tur att vi har henne. När vi väl var ensamma var jag inte alls bra. Jag lärde mig aldrig varför jag var bra och snäll när det var folk hemma men aldrig när vi var ensamma. 
 Den här familjen hade ett sommarställe, där fanns en vånings- säng. Jag skulle ligga överst för jag var ju äldst. Jag hade inte bott så länge hos familjen när detta hände. Deras dotter som var yngre än mig retades och skulle upp till mig. Jag tänkte, jag tar upp stegen så kommer hon inte upp. Jag håller i stegen ovanifrån och hon höll nerifrån. Jag ska dra upp stegen och hon tappar taget. Då rämnade jorden. Ut springer hon gråtandes för att hon tappade taget och stegen slog till hennes mun. Det är klart att det gjorde ont men det var absolut inte meningen. In kommer Allen som ett rykande lokomotiv. Drar av mig täcket och slår på min bara stjärt tills jag kissar på mig och det gjorde så fruktansvärt ont. Jag har aldrig fått stryk och förstod inte heller varför jag fick det. Jag grät och läng- tade efter mamma och vågade inte gå ur sängen. Efter den episoden vågade jag inte gå hem när deras dotter gjort sig illa eller skrapat sig någonstans för jag trodde jag skulle få stryk då igen. Det räckte att Allen höjde rösten för att jag skulle få kalla kårar och ont i magen. 
 När man är liten och man inte ens får bo med sin mamma så är man tvungen att anpassa sig. Jag gjorde på mitt sätt, jag kallar det för att sälja mig själv. Vet att det låter hårt men för mig och mitt 
 182 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 psyke var det hårt. Eftersom att jag inte var en av dom utan bara när det var främmande hemma var jag ju tvungen att skaffa mig den uppskattning och kärlek som jag behövde för att växa på ett konst- gjort sätt. Mycket smicker och underkastelse inför mina fosterför- äldrar. Snabbt lärde jag mig att tänka som dom fast att jag inom mig visste att det inte var jag. 
 Varje fredag var det städning som gällde, alltså jag skulle städa. Kanske inte så mycket i början men det blev bara värre. 
 Mamma träffar jag någon helg då och då. När jag är där kan jag andas och vara mig själv, blir sedd fast jag inte gör mig till. Får kramar och pussar av mamma, sitter i hennes knä och sover i hen- nes säng. Jag är en romantiker och kan se det som en blomma som inte får vatten alltför ofta. Men hos mamma fick jag näring för att orka växa och bygga upp mig för den kommande veckan i familje- hemmet. 
 Ofta när jag var hos min mamma fick jag saker av henne. Det kunde vara små parfymflaskor eller lite smink. Det tyckte jag var kul. När jag kom hem till fosterföräldrarna så fick jag lov att dela med mig till deras dotter för att stiga i graden igen. 
 Så småningom träffar jag en tjej i skolan. Vi kan kalla henne Hopp. Hon var vad man kallar mulatt. Den finaste tjejen på jorden. Vi blev kompisar. Vi lekte och förstod varandra. Men det var som att jag inte fick ha en god vän ens. Allen började dra så kallade skämt om negern. Det är klart att jag förstod vad han menade och jag hatade honom för det. Jag menar verkligen hatade honom. För att skydde henne så blev vår relation mindre. Jag ville inte såra eller skada henne. Plötsligt har jag ingen vän eftersom fosterföräldrarna inte accepterar dom jag vill umgås med. 
 Det pratas mycket även om min mamma. Att kliva över den gränsen och smutskasta min mamma var ett enormt misstag. Pappa fick sin beskärda del också. Hur kunde dom stå och göra ner min älskade föräldrar så. Jag förstod inte något! 
 Vardagarna trallade på, jag ville skriva brev till mamma och pappa. Då sa Pratt att hon kunde rätta mina stavfel! I dag så förstår jag hennes vilja att läsa vad jag skrivit i breven. En livs levande censor. 
 När jag blev omhändertagen, eller om man vill – bortrövad från min mamma, så hade jag tjockt fint långt hår med självfall. [Det är] klart att jag var håröm och det gjorde så ont när Pratt skulle borsta det. Tyra tröttnade på att göra det eftersom jag grät jämnt. Hon bestämde att jag skulle klippa mig! Sagt och gjort. Håret åkte av. 
 183 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det var nog första gången som jag var till en frisör. Allt hår var borta. Jag såg ut som en kille. Jag kan tänka mig att det gjorde ont i hjärtat på min mamma. Nu fanns inte lilla jag längre som mamma mindes mig i alla fall. 
 Året var 1984 
 De berömda familjehemsinspektörerna kom på sina besök och jag har aldrig varit ensam och på neutral mark för att prata med dom. Klart som fan att jag höll go min och sa jo det är så bra så. Fast lilla Williams i mig skrek:  HJÄLP – ta mig härifrån, rädda mig. Jag ville till mamma och pappa. Det hade gått så långt att när jag ville ringa till min mamma så fick jag till svar att din mamma ringer dig om hon vill prata med dig. Jag fick inte ens ringa. 
 Ca 1988– 
 Jag började få bröst i sexan – sjuan. Alla tjejer vet hur känsligt det är. Allen började fråga mig ganska ofta: hur är det med mygg- betten? Det störde mig och det var obehagligt. Efter en tid kände jag att nu måste jag få hjälp så jag pratade med Pratt. Jag förklarade att jag tyckte att det var olustigt och otrevligt att han frågade hur det var med mina bröst. Det hade inte han något med att göra. Hon blir galen. Flyger upp från soffan och skriker: Allen, Williams säger att du frågar henne hur det är med hennes bröst. Vad menar du Williams? Att han utsätter dig för incest? I skolan blir man itutad att berätta för en vuxen om det är någon som utsätter en för obe- hagligheter. Det gjorde jag, vilket slutade med gliringar som nej då, jag ska låta lilla prinsessan vara, ska aldrig mer skoja med henne. Då var det tydligen mitt fel igen. Allting var mitt fel. 
 När vi fick besök var allt så bra så bra. Jo jävlar. Dom hade fest en gång och det var illa. Jag var panikslagen och visste inte vart jag skulle vända mig. På festen fanns en kvinna som gav mig intrycket att hon brydde sig om mig. Naivt av mig att tro det. På kvällen lät- tade jag mitt hjärta för henne och berättade att jag var rädd för Allen och Pratt. Vilket misstag! Som ett brev på posten får hon till Pratt och berättad vad jag har sagt. När alla åkt och vi blir ensamma och dörren stängd, kommer hon till mig och säger att jag skulle inte snacka skit om familjen. Och ljuga ska jag sluta med, för 
 184 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 jag hade inget att säga till om. Jag skulle veta min plats. Så där höll det på. Jag trodde jag skulle bli tokig. 
  
 1989–90 
  
 Åren som endast var två i gymnasiet led mot sitt slut. Jag skulle ta studenten enligt alla. Men inte enligt mina fosterföräldrar för det räknas inte som student om man bara gått i gymnasiet i två år. Det var ju bara dm som inte kom in på något annat som gick på min linje dessutom. Till min studentmössa samla jag pengar själv. Så någon student skulle jag inte få ta. Och inte var det fråga om att fira min dag heller. Min kompis, vi kan kalla henne Walker, sa att jag gärna fick vara med henne. Hennes föräldrar sa att det gick bra. På dagen när jag stod på trappen och sjöng studentsången var ingen där för min skull, ingen brydde sig. Jag hade trots det en fantastisk student tack vare Walker och hennes föräldrar. 
  
 1990–91 
  
 Nu var det ett faktum att jag hade dragit ifrån Allen och Pratt. Tog det jag behövde och stack. Dom visste inget Men jag bodde hos Walker. Jag pratade med Fuller mamma mycket. Hon visste hur jag hade det till viss del. Efter en vecka, tror jag det var, ringer Tor- björn asgalen i telefon och skriker till Fuller mamma att nu skulle jag hem. Lindas mamma tog det lugnt och sa vänligt men bestämt att Williams får stanna här hos oss ett tag, det går bra. Då hördes det att Allen blev hotfull. Samtalet avslutas. Jag känner mig jagad och tänker att jag inte kan dra in den här familjen i mitt hel- vete. Bestämmer mig för att åka till mamma som visste [att] jag var på rymmen. Men inte varför. 
 Hos mamma var jag i ungefär två veckor har jag för mig. Famil- jehemsinspektören ringer och vill ha mig tillbaka till familjehem- met. Lovar att jag får åka tillbaka till mamma efteråt. Med den tron följer jag med i alla fall. Det dummaste jag kunde göra. 
 Vi flyger. På planet så får jag känslan av att jag kanske kan lita på tanten, som jag i dag gärna skulle vilja fråga ett och annat. Berättar om hur jag har det och att jag inte orkar leva i familjen längre och att jag hade självmordstankar. Detta är något jag har berättat i för- 
 185 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 troende och jag hade inga planer på att delge fosterföräldrarna det alls. 
 Väl framme i helveteshuset så kommer vi in. Naturligtvis är det rent och snyggt, doften av nybakade kanelbullar och kaffe. Ett lyckligt hem? När vi satt oss så är det första hon – familjehems- inspektören, berättar är att jag mår så dåligt att jag vill ta livet av mig och [att] jag inte vill bo kvar i familjen. Då reser sig min fos- termor och skriker något i stil [med], inte ordagrant men till 95 % i alla fall: 
 Hon är psykiskt sjuk. Ser du inte att hon behöver sluten vård på barn- och ungdomspsyk! 
 Jag lovar att jag just då önskade att jag bara fick dö. Ett slag i magen hade känts mindre. Min fosterfar blir hysterisk. Det är en hotfull stämning och jag liksom försvinner. Hör långt bort att jag får begära ett års uppskov för högskolestudier. 
 När jag jobbade och tjänade pengar skulle jag betala 1 000 kr i månaden och dom skulle in på ett konto till mig att lyfta när jag studerade. Plötsligt var allt så gulligt och fint och det här skulle nog gå bra Jag fanns inte och jag hördes inte. Fast jag var myn- dig så fanns jag inte. 
 Det beslutades också att familjen skulle få fortsatt betalt för mig. Jag har försökt att få veta hur mycket det gäller men har inte lyckats hittills. Min fosterfar öppnade under den här tiden även mina lönebesked och krävde att jag skulle redovisa allt jag hade köpt. Vartenda kvitto. 
 Jag började studera. Efter examen fick jag ett paket från foster- familjen. Mitt hjärta stannade. Det var mina två första dockor som min fostermor skickade. Hon skrev en förljugen lapp om att hon var stolt och jag kanske ville ha dockorna till mina egna barn den dagen jag fick några. Vilket hyckleri! Jag var så jävla arg. Det var så likt henne att inför andra vara så perfekt och snäll och hon gjorde väl aldrig fel. Jag hatade henne innerligt. Åren gick och jag fick veta på omvägar att hon dött. 
 Jag rullade förbi det hus som hållit mig inlåst i 12 år. Gick dit och knackade på. Den man som varit min fosterfar under dom åren började prata engelska med mig. Hur är det möjligt att man efter alla år med ett barn glömmer hur det barnet ser ut? Hyckleri och han var nog skiträdd. Lagom åt honom. Jag gick in för att få klart för mig att en del ändrar sig aldrig, han frågade inte ens hur jag mådde eller någonting. När jag skulle gå så sa han: 
 Om vi har gjort dig illa så hoppas jag att du kan förlåta oss. 
 186 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Jag kunde inte få ur mig något svar. All luft försvann och jag gick. Rak i ryggen och med personlig integritet som ingen någonsin kan ta ifrån mig. Helvetet hade kommit till sin ände. 
  
 4.11.4 
  
 Hans 
  
 Hans överlämnade den här berättelsen i samband med intervjun. Han vistades på ett barnhem och i två olika fosterhem. Hans är född på  
 1950-talet. 
  
 Minnen från min barndom 
 Jag och min syster hamnade på ett barnhem i Stockholm Reimer- sholm där vi var i olika perioder från då jag var något år tills jag blev 9 år gammal. 
 Jag minns en kvinna som jobbade där. Hon hade en knut bak i nacken och hon var mycket elak. Mager och tanig var hon och cirka  
 50–60 
  år. Jag tror hon var föreståndarinna. Hon slog mig med en klädgalge av trä över min rygg och stjärt, runt om oss stod det per- sonal samt barn och såg hela misshandeln. Personalen gjorde ingenting, bara stod och såg hur hon förödmjukade mig. Jag minns att galgen gick sönder så hårt slog hon, men jag var härdad så jag tog det med jämnmod, fast ont gjorde det. 
 Jag var sängvätare tills jag blev 12 år gammal. Det var väldigt jobbigt, inte minst för min mor och alla de jag bodde hos. Till slut orkade de inte tvätta varje dag så jag fick ligga i urindoftande säng- kläder i dagar eller veckor hos vissa. Ibland fick jag stryk och mycket skäll för att jag var sängvätare så ni förstår att en galge var en händelse i tiden, jag var van. Jag minns en gång på barnhemmet när vi skulle lägga oss då skulle jag ha blöjor på mig, jag var ca.  
 6–7 
  år gammal. Det var bara så att mellan rummen som innehöll  
 4–6 
  sängar var det glas. Där stod de andra barnen och hade jätteroligt åt min förödmjukelse när personalen satte på mig blöjorna varje kväll. 
 Emellan barnhemsvistelserna åkte vi till olika sommarhem. Jag minns en sommar då när jag och min syster blev skickade till Öland, jag skulle bli fem år. Det var en liten gård där en mor och hennes dotter skötte korna. De gick lösa ute i markerna inga inhägnader, det var en underbar tid. Men dottern som var cirka 30 år gammal och ogift hade sina egna idéer. Hon ville att jag skulle 
 187 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 springa naken men blyg som jag var så bad jag min syster gå och hämta min shorts. 
 Jag minns när vi satt och åt frukost, då pratade jag och min syster om att hon aldrig skulle bli äldre än jag, pang sa det jag fick en smäll av dottern rätt i huvudet och hon sa att jag inte fick säga så, jag blev helt paff och som straff fick jag hänga upp mina urin- doftande lakan för torkning på klädstrecket. 
 Hösten kom, vi längtade efter mamma och väntade på att få åka hem till Stockholm men det skulle dröja 25 år för mig att återse min gata. Scott som kvinnan hette visste inte vad hon skulle säga till oss, men det kröp fram till slut att vi inte skulle tillbaka till Stockholm, vi skulle helt enkelt flytta till en annan familj. Ingen förklarade varför. Det visade sig att det nya hemmet var det ställe jag hade varit sommarbarn på de två tidigare somrarna. Medan min syster var på andra sommarhem. Det visades sig att det blev helve- tet på jorden de tre kommande åren. 
 Helvetet på jorden hos familjen Pettersson 
 Hos Mcmahon och Wilkerson var det bara att lyda och jobba. Det första de sa till mig var att klippa gräset och då var det med en handklippare och gräsmattan var enormt stor, det tog säkert flera timmar för mig att bli klar. Inte nog med det så sa Mcmahon att det inte fick vara några kärringränder (alltså oklippta ränder) snyggt ska det vara annars får du göra om det, sa hon med hot i rösten. 
 Jag skulle bli nio år det året och min syster var sju år. Ja, jag för- stod snabbt att det inte var som de andra somrarna vi hade varit där. Jag tvingades att hugga ved också och det var ved som aldrig tog slut. Det var en jättehög, tänk er att det skulle räcka att värma ett tvåvåningshus en hel vinter, där stod jag 9 år gammal med en yxa stor som en slägga. Men jag gjorde det, jag högg upp hela högen annars skulle jag och min syster få mer stryk än vad vi redan fått av Mcmahon. Det var ständigt slag och nyp mot huvudet och kropp samt luggningar och öronryck. Som tur var, var jag tvungen att snagga mig fast jag inte ville det, alla andra barn i skolan hade längre hår på huvudet utom jag. Det var ju Ibarra och Rolling Stones som var populära då. 
 Jag var också tvungen att vara med Smith ute i skogen och dra ihop stockar/slanor till flätade högar så att han kunde hämta det 
 188 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 med hästen senare. Jag lovar att det var tungt. Djup snö och kallt var det. 
 Hon var en djävul, varje gång vi satt vid matbordet på kvällen när Smith kom hem från sitt arbete så började hon att beklaga sig över oss. I början protesterade vi högljutt men det resulterade bara i att vi fick slag och nyp samt gå där ifrån utan att äta oss mätta. Jag vet inte hur många gånger vi fick lägga oss med tomma magar. Törstig var jag [också], konstant uttorkad p.g.a att Mcmahon förbjöd mig att dricka vatten från eftermiddagen så att jag inte skulle kissa på mig i sängen. Fast det gjorde jag i alla fall. Jag låg i kissblöta lakan varje kväll, det var väldigt kallt speciellt under vinterhalvåret. 
 Inte långt efter vi kom dit så bytte de bil, till en helt ny Saab. Sen vid slutet av vår vistelse skulle de flytta från gården, men de fick köpa en avstyckad markbit inte långt därifrån. Där fick jag och min syster arbeta med att flytta sten och stubbar medan de satt inne och fikade med sina släktingar. Min syster gick dit och frågade efter vatten: här får du och försvinn, sa Mcmahon. Min syster kom tillbaka utan vatten till mig fast jag var törstig och hon berättade vad de gjorde. Hon gick dit arg som hon var och började säga san- ningen rätt i ansiktet på alla som satt där: här sitter ni och dricker saft och äter bulle medan jag och Hans sliter med era stenar. Vi får aldrig något av er. Mcmahon flög upp och var som ett åskmoln och började springa efter Ramirez, men Ramirez är snabb i benen så hon kom aldrig nära henne. Mcmahon gapade och svor: kom hit ungjävel, skrek hon. Aldrig, skrek Ramirez tillbaka, jag och Hans ska rymma härifrån. Då började Mcmahon mjukna och bönade och bad att Ramirez skulle komma tillbaka till henne. Ramirez grät hejdlöst. 
 Det visade sig att de skulle ha en sommarstuga på markbiten. Smith köpte en stuga på  
 två–tre 
  rum och kök som de forslade dit. 
 Jag har tänkt mycket efteråt på detta, först köpte de en ny bil sen köpte de loss en bit mark och därefter köpte de en stuga på tre rum och kök, som transporterades dit och detta på bara tre år. Jag poängterar att endast Smith jobbade (vid ...) och Mcmahon var hemma och terroriserade oss hela dagarna så nog utnyttjade de oss för att få gratisarbetare och tjäna pengar. 
 En dag sa Smith till mig att ta med dikesspaden och följa med honom. Vi gick ut mot vägen till deras nya markbit där sade han att jag skulle gräva ett dike utefter vägen och åkern. Det ska vara spa- dens djup och  
 40–50 
  cm brett. Det var bara att sträckan jag skulle gräva var cirka  
 100–150 
  meter lång. Jag satte spaden i marken och började gräva för jag visste vad som skulle hända om jag vägrade. 
 189 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Smith sa att diket skulle vara färdigt på en vecka. Jag kanske kom  
 20–30 
  meter på hela sommaren, jag var 11 år gammal då. Smith var sur som ättika för han fick gräva resten själv. 
 Mcmahon hackade hela tiden på oss, hon kallade oss ungdjävlar, era missfoster och tattardjävlar. Ni är värdelösa, kan inget och kommer inte att klara er i livet. Vår stockholmsdialekt hatade hon över allt på denna jord. Detta pågick i tre år, ständigt varje dag. Hon älskade att djävlas med oss. 
 Jag kommer ihåg när hon fick reda på att man skulle borsta tän- derna minst 5 minuter. Det sa hon att vi också skulle göra. Det var bara det att de tandborstar som fanns då var stora och stenhårda. Hon stod bakom ryggen på oss och såg till att vi borstade noga med salt, ingen tandkräm här inte. Blodet rann ur munnen på oss och hon bara stod och flinade. 
 De få gånger mor ringde oss var lätträknade. Jag minns en gång då både min syster och jag stod intill Mcmahon vid telefonen när hon pratade med vår mor. Mor ville prata med oss och vi med henne men då sa kärringen att de fick hon inte för barnen blir bara besvärliga efteråt. Vi vågade inte säga emot, men vad ledsna vi blev! Mcmahon la på luren och flinade åt oss och sa: är er mamma finska eller? med en hånfull röst. Sen gick hon ut ur rummet och skrat- tade åt oss. 
 Jag minns en gång när vår mor och farmor var och hälsade på. Vi gick ner till sjön och badade, vi fick vara för oss själva. Jag och Ramirez sa till dem att vi ville hem, men dom kunde inte göra något åt det. Vi fick frukt och godis samt lite leksaker av dem. Vi var så glada över det. Men å kvällen, när de åkt, tog Mcmahon allt ifrån oss, all godis, frukt och leksaker. Det här ska inte ni ha, skrek hon. Vi protesterade till ingen nytta. Mcmahon stal allt vad vi hade och åt upp all godis/frukt själv. 
 Vi fick rensa hennes jordgubbsland varje sommar och det var inte litet, det var både tistlar och kvickrot och mängder av ogräs. Torrt var det och solen gassade på våra ryggar men något vatten fick vi sällan. Hon njöt av att plåga oss. 
 Två av somrarna vi var där så flyttade hon in min säng till en yttervind/garderob som var på ytterkanten av rummet, det var en långsmal garderob med ett litet enkelglasat fönster på gaveln. Där satte hon in min säng så att den precis fick plats. Hon njöt av att placera mig där för där var det flugor och spindlar som surrade och kröp. Hon trodde att jag skulle bli rädd. 
 190 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Jag glömmer aldrig när hon försökte ta på min penis. Jag låg i sängen och hon stod över mig och började tafsa på mig, hon sökte efter min penis och när jag förstod vad hon höll på med så slingrade jag mig ur hennes grepp och rusade ut ur rummet och skrek. 
 En annan gång när jag skulle gå in i köket så stod hon där helt naken och blottade sig för mig. Det var det äckligaste jag har sett, jag tvärstannade i dörröppningen och fick se denna tjocka kvinna med äckligt hängande stora bröst som nådde ända ner till naveln, fläsket hängde runt henne och där stod hon och log mot mig med sin äckligt stora svarta buske mellan sina fläskiga lår. Jag slängde igen dörren med en smäll. Detta hände mitt på dagen när Smith var på jobbet och Ramirez var ute någonstans. 
 En annan gång så fick hon tag på mig i köket och höll mig i ett järngrepp, hon tvingade in mitt ansikte in i hennes illaluktande svettiga armhåla, det stank gammal sur armsvett. Jag sparkade och slog allt vad jag kunde och kippade efter luft men hon höll mig i ett grepp som jag inte kunde komma loss. Först då när jag svimmade släppte hon taget så jag föll ner på golvet, jag höll på att spy rätt ut. En fruktansvärd lukt var det som var kvar i min näsa och mun. Hon bara stod där och skattade åt mig, hon njöt av det hon gjorde. 
 Hon gjorde allt för att vi inte skulle synas för folk. När det kom folk var vi nyfikna och hungriga på socialkontakt med människor utifrån så vi kom fram några gånger. Ibland kunde hon inte säga åt oss att försvinna, då fick vi höra senare på kvällen att vi var besvär- liga och uppkäftiga/olydiga och mycket mer. Vi var bara glada att få träffa folk, för det kunde gå veckovis innan vi såg några andra män- niskor. Platsen vi var placerade på låg långt in i skogen. Jag själv hade 6 kilometer till närmaste kille som jag lekte med några gånger. För övrigt så var jag tvungen att vara på plats så att hon hade ögo- nen på en. 
 Jag kommer ihåg en gång när Mcmahon var tvungen att köpa ett par skridskor till mig samt en ishockeyklubba. Vi var inne i  
 T-byn 
  och tittade på ett par skridskor och expediten tog fram ett par fina skridskor till mig som passade perfekt. Men det protesterade Mcmahon mot för hon ville att jag skulle ha ett par större skridskor så att jag kunde växa i dem. Men expediten protesterade och sa att det inte var bra för mina leder och risken var stor att jag skulle stuka och vricka mig hela tiden. Mcmahon gav sig inte utan fräste till honom och sa att vi tar de som är tre nummer större, då behöver jag inte köpa några fler till honom, han kan stoppa in strumpor i skorna. Jag var tyst. 
 191 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Ja, det blev som expediten sa, jag vinglade där på isen och stu- kade mina leder och mina skolkamrater hade väldigt roligt åt det. När jag kom hem och sa att lärarna sagt att jag måste ha hjälm så fräste hon och sa hur mycket kostar den då. Jag visste inte det men jag sa att det var ett märke på hjälmen som var tre kronor på. Då gav hon mig tre kronor och sa att gå och köp hjälmen då, med ett flin på sina läppar. Jag fick åka utan hjälm på isen. 
 En dag var det cykeldag i skolan. Vi hade fått varsin cykel av vår mor som vi hade stor glädje av. Jag skulle gå igenom cykeln dagen innan vi skulle cykla till skolan som låg  
 2–3 
  mil från där vi bodde. Smith kom och sa att han skulle göra i ordning cyklarna åt oss men jag ville det själv, men han sa bestämt att det skulle han göra, så jag lät honom göra det och gick därifrån. 
 När vi kom till skolan var det en polis där och inspekterade alla cyklar som skulle rulla runt en bana i  
 M-byn. 
  När jag kom fram till honom så sa han att denna cykel får du inte cykla på! Han visade mig att båda muttrarna var lösa på framhjulet, om det ramlar av så kommer du att skada dig allvarligt sa han. Jag tänkte direkt på Smith, varför han var så enträgen att få göra i ordning cykeln åt mig. Han ville helt enkelt att jag skulle ramla med fart och skada mig eller rent ut sagt omkomma i en trafikolycka. 
 Mina aningar om Newman påhitt besannades när vi kom hem, han såg verkligen överraskad ut när vi kom cyklande in på gården. Jag sa till honom att han inte hade dragit åt muttrarna och att jag kunnat skada mig. Hans svar var ett muttrande med röda kinder och så vände han på klacken och gick. Jag förstod då att jag måste se upp med honom i framtiden. 
 En gång var vi på en julmarknad i bygdegården det skulle vara en auktion på lite julsaker som folk hade tillverkat. Jag fastnade för en liten halmbock, det var den vackraste bock jag någonsin hade sett. Den hade ett rött sidenband runt halsen. Jag ville ge den till min mamma i julklapp. Mcmahon lovade oss en gång att vi skulle få vecko- peng av henne, men det hade vi aldrig fått så jag tänkte att jag hade lite pengar till godo. Det var fler som ville ha julbocken. Det var en herre intill mig som ropade på den också. 3,50 tror jag att han sa, så jag ropade ut 4 kronor på den med resultat att Mcmahon gick i taket och började gorma och skälla på mig: vad i helvete gör du ungjävel, skrek hon. Jag bara sjönk ihop av sorg. 
 Mannen intill mig reagerade direkt och sa vad är det med dig kvinna? Låt pojken få bocken han vill ju ha den. Mannen betalde bocken den kostade 5 kronor och gav mig den och sa till Mcmahon att 
 192 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 hon skulle lugna sig. Bygdegården var full av folk. Den kvällen var inte rolig, direkt upp i säng utan kvällsmål och vatten. 
 När julen närmade sig så skulle vi faktiskt få resa hem till mamma i Stockholm, helt underbart tyckte både jag och min sys- ter, vi trodde det inte var sant förrän vi satt på tåget. Jag packade en väska med kläder och så la jag halmbocken överst i väskan för den skulle mamma få i julklapp, jag var så glad. 
 Då kom Mcmahon in i rummet och fick se halmbocken i väskan och fick ett utbrott och skrek den är inte din för den har jag betalat för. Jag skrek och protesterade hejdlöst och sa att jag hade fått den av den snälla farbrodern och att han betalat för den. Sorgen var kompakt, min halmbock som jag skulle ge till mamma till julklapp rycktes från mig av den människa som jag hatar mest av alla på denna jord, hon tog den och skrattade när hon gick ut ur rummet. 
 När vi kom till tågstationen så råkade Ramirez och jag prata med varandra så att stinsen hörde oss. Ja, det hörs var ifrån dessa barn kommer, sa han. Ja, fräste Mcmahon. Det ska gudarna veta den hemska dialekten får jag stå ut med hela dagarna. Stinsen ryggade tillbaka när han hörde hennes utbrott. 
 Jag glömmer aldrig frukosten. Hon serverade klimpig havre- grynsgröt åt oss, ibland kall, men till sig själv och Smith var det en slät och fin gröt. Maten var rena rama katastrofen ibland. Medan de själva fick ny och fin mat så fick vi rester. Det är mycket jag har förträngt men jag minns att jag ständigt letade efter något att äta. Jag åt växter, frukter och bär och svampar. 
 När en myndighetsperson skulle komma på inspektion då klädde hon upp oss och sa att vi inte fick säga något. De sa: vad fint ni har det här, hur trivs ni?, medan Mcmahon satt intill. Ja, vad säger man, vi var skrämda till tystnad. Jag vågade inte svara utan ryckte bara på axlarna. Som jag minns så besökte de oss en gång på tre år. Så fort de åkte iväg fick vi ta av oss kläderna och ta på oss lumpen som vi ständigt gick i. 
 På vintern satte hon på oss pjäxor sådana gamla som inte hade något foder i, bara strumpa och raggsocka hade vi. Fötterna var blåa av iskyla, jag kunde knappt stå på fötterna på kvällen det värkte och stack i dem när de tinade. Men Mcmahon bara hånade mig för det och kallade mig vekling. 
 Varje kväll när vi skulle gå och lägga oss tänkte jag på min mor och far och längtade efter dem. Varför är vi här, varför får vi inte åka hem, varför får vi inte reda på någonting, varför är det ingen som säger något till oss, varför är vi hos dessa onda människor? 
 193 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Dessa människor som inte tycker om oss, som jämt skäller och lju- ger om oss. 
 Helt plötsligt en dag kom det en familj med två döttrar på besök. Vi hade aldrig sett dem förut. Innan de kom sa Mcmahon att vi skulle uppföra oss och så fick vi sätta på oss de fina kläderna. Vi fick en bra kontakt med flickorna så vi passade på att gå ner och bada, när vi kom upp igen så satte vi oss på farstubron och pratade om allt och inget. Helt plötsligt så frågade den yngre av tjejerna om vi ville flytta hem till dem. Va? sa vi! Vi trodde inte våra öron, vad sa hon? Ja, vill ni flytta hem till oss och så skrattade båda två. JA skrek både jag och Ramirez det vill vi. Men tyvärr så fick vi inte resa den dagen, inte förrän efter en vecka. Jag glömmer aldrig den tiden. Det var den längsta veckan jag har varit med om. För det första så kissade jag inte på mig i sängen efter det mötet med den nya familjen. Mcmahon var väldigt fundersam men hon sa inget. Det var som hela världen öppnades för oss, vi var så glada men vi var tvungna att hålla igen för Mcmahon var på stridshumör. 
 Dagen kom då vi skulle därifrån för alltid. Smith försvann ut med båten, han sa inte ens adjö. Mcmahon var tvungen att vara där då familjen Johnson kom för att hämta oss. Jag var tolv år och Ramirez var tio år gammal. 
 Familjen Björk 
 Det visades sig att vi skulle bo där i tre år, ingen sa varför vi inte kunde flytta hem till mor. Mannen i huset var tyst och inbunden. En dag sa han till mig att ta traktorn och plöja södra fältet. Ja visst det gör jag gärna svarade jag. Men då måste du visa mig hur jag ska göra med traktorn och plöjningen. Va fan sa du pojke? Vet du inte hur man gör?, skrek han. Jag fick hjärtat i halsgropen för han var en stor och tung man på 110 kilo. Jag svarade att jag inte visste och helt plötsligt så började han rusa mot mig och svor och gormade. Jag fick fart så att han inte fick tag i mig. Efter den händelsen väg- rade han att prata med mig, jag försökte att få kontakt men gav upp. Under de år jag bodde hos dem talade han inte med mig. 
 En annan gång fick jag gå från bordet, minns inte varför. Helt plötsligt rusade gubben uppefter mig och ut på gräsmattan och fick tag i mig, han bröt ner mig över en moped som stod där och han började puckla på mig men jag lyckades att slingra mig ur hans grepp och sprang till grannen och berättade vad som hade hänt. 
 194 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Wilson kom som vanligt på kvällen för att hämta mjölk. Hon skämdes över det som hade hänt det såg jag på henne. 
 Trots allt var det litet lättare att bo på det nya stället. Det fanns kompisar att leka med bara 300 meter från huset. Jag började spela fotboll och hockey. Men det var hela tiden det att vi var utbölingar med en dialekt som inte var som deras. 
 Familjen Pettersson köpte en ny bil strax efter att vi hade anlänt, likadant var det som familjen Johnson. En dag hörde min sys- ter att Werner och Wilson pratade om oss. De sa att det snart var slut på min vistelse där. Då sa Werner: vi begär 500 kronor av myndigheten för pojken när han flyttar härifrån och samma då när tösen flyttar. Ramirez mötte upp mig när jag kom hem och berättade det som hon hade hört. Jag blev så arg så jag gick dagen efter till barnavårds- mannen som vi nyligen råkat få veta namnet på. Jag berättade allt jag visste och hon häpnade. Kort därefter så såg jag ett par skamsna ansikten. 
 Under tiden vi bodde där fick jag inga rena lakan på cirka 6 månader. 
 Samma var det med julaftnar, stora tjocka släkten kom dit och där satt jag och Ramirez i ett hörn och väntade på julklappar som nästan aldrig kom, alla andra fick leksaker och vi fick bara en till två tråkiga mjuka klappar som för det mesta innehöll strumpor eller vantar. Så var det varje jul samt födelsedagar då vi heller inget fick medan deras flickor fick allt det dom pekade på. 
 Jag växte ju och en gång köpte Wilson ett par svarta jeans åt mig. På kvällen var jag hos grannen och tittade på TV och fastnade i et taggtrådsstängsel när jag skulle hem. Där hängde jag på magen i trådarna och som tur var så hade jag min nya skinnjacka på mig som jag har fått av min mor så jag skar inte upp magen, jackan räd- dade helt enkelt mig. Men däremot så skar jag upp mitt högra lår ett par centimeter långt och en centimeter djupt. Blodet forsade ut efter hela benet. Jag linkade hem och berättade vad som hade hänt. Jaha vad ska jag göra åt det, sa Wilson. Ska inte doktorn titta på det?, undrade jag. Nej det har vi inte tid till, gå och lägg dig. Jag fick sno en handduk runt låret så det värsta blodet stillade. Men mina nya jeans var förstörda och några nya byxor fick jag inte, så jag fick gå i de utväxta som jag hade innan. 
 Egentligen borde jag få ersättning för det arbete jag utförde som barn. Jag fick slita som en slav hos familjen Stone, men hos familjen Johnson var jag större och starkare, så där rådde gubben inte 
 195 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 på mig så mycket. Fast jag fick jobba där med. Möka hos grisarna varje morgon så att man luktade svinskit i skolan. 
 Som barn tvingades jag till att anpassa mig till de olika hemmen och de vuxnas nycker. Jag var så utsatt och utlämnad och visste inget annat. Min egen utveckling hindrades och jag tappade tilliten. Jag har haft svårt att hålla fast i relationer och har varit en dålig förebild för mitt barn. Det har varit en lång kamp för mig att få ett tryggt och stabilt liv. Fortfarande kämpar jag med min inre oro som jag anser att min barndom är orsaken till. 
  
 4.12 
  
 Kommentar 
  
 En invändning som har förts fram mot den här typen av utred- ningar är att de aldrig riktigt kan fånga barnets perspektiv på van- vården. Intervjupersonerna berättar om ett avlägset förflutet och minnen som har omskapats under deras vuxna liv. Det människor berättar i dag om sin barndom påverkas av vad de som vuxna anser är värt att berätta och vad intervjuarna anser intressant att fråga om. Detta är förstås viktigt. Samtidigt ska vi inte underskatta män- niskors förmåga att minnas sin barndom och beskriva den som om de var barn. Det framgår av flera berättelser som har skickats in till oss. 
 Det som av utomstående och av vuxenvärlden kan uppfattas som oviktiga detaljer har fastnat i minnet och blir betydelsebärande för vad intervjupersonerna återger. I de berättelser som presen- terats här har vi fått beskrivningar av väckarklockan som inte ringde och den fina halmbocken – minnen av saker som går och ta och känna på och fungerar som ingångar till barndomen som fanns för länge sen. En person har beskrivit hur hon än i dag kan för- nimma smaken av trä från sängkarmen som hon brukade tugga på i ren desperation då övergivenheten kändes henne för stor. 
 Trots att det inte finns en självklar överensstämmelse mellan berättelse och det som faktiskt hände kan sådana här berättelser ge kunskap att tolka vad andra har sagt till utredningen. 
 Ett exempel är  
 det våta björkriset  
 som användes till att slå barnen med. Vi har hört talas om det i många intervjuer. Av Miller berät- telse fick vi lära att det just var vattnet som kunde öka smärtan. Att björkriset var vått eller att förövarna hällde kallt vatten på barnen mellan slagen vittnar om en utstuderad och plågsam behandling. 
 196 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 Utan kunskap om att vatten framhävde smärtan är det lätt att vatt- nets centrala betydelse i misshandeln negligeras. 
 Liknande händelser kan också beskrivas mycket olika. I vårt delbetänkande grupperades olika incidenter för att vi skulle kunna göra statistiska beräkningar. Det ger en typ av kunskap. En annan form av kunskap ger det sammanhang övergreppen skedde i. Detta kan inte fångas i statistik utan enbart genom berättelser. 
 Somliga säger att de regelbundet fick stryk och kan därför inte berätta om alla gånger det skedde. De väljer ut vissa episoder och återger dem. 
 Andra fick stryk någon enstaka gång. Men det fick omfattande konsekvenser för dem. Genom deras berättelser kan vi förstå den ständiga rädslan för att det skulle hända igen, eller det våld barnen gjorde på sig själva för att anpassa sig till de vuxnas önskemål. Det har fått konsekvenser senare i livet. 
 En person som har skrivit till oss ser själva berättelsen om barn- domen som ett sätt att göra upp med samhället som svek henne: 
 Nu blev jag en ödmjuk, mycket kuvad o kränkt tjänarinna, aldrig fick jag blomma upp. I alla fall har jag kommit in ett slags försenad trotsål- der, så en väldigt försynt o försiktig men dock, civil olydnad, är vad jag vill hänge mig åt. En sorts hämnd mot samhället. Den här dokumenta- tionen är ett försök i den riktningen.  
 (Person 985, brev till utred- ningen) 
  
 I många berättelser och intervjuer framstår fosterföräldrar och per- sonal på barnhem som bestar och sadister. Någon har till och med dragit sig för att kalla fosterföräldrarna för människor och i stället använt citattecken runt ordet för att markera att hon inte kan betrakta dem som mänskliga. 
 De demoniserande beskrivningarna är begripliga utifrån de erfa- renheter som intervjupersonerna skildrar, men det medför att vi får en endimensionell bild av förövarna. Vi är medvetna om att det finns andra röster som inte har kommit fram i den här utredningen. Vi har inte haft uppdraget att konfrontera de utpekade förövarna med uppgifterna. 
 Ett sätt att belysa de utpekade förövarna från ett annat håll är att granska hur myndigheterna betraktade hemmen. Det gör vi delvis i kapitel 6 där myndigheternas arkivhandlingar relateras till intervju- personernas berättelser. 
 Det finns också annat material som på sätt och vis styrker inter- vjupersonernas skildringar. Socialstyrelsen uppmärksammade redan 
 197 
  
 Övergrepp och försummelse – siffror och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 under första delen av  
 1960-talet 
  att familjer efterfrågade fosterbarn för att döva en vuxens, ofta kvinnans ångest. I rådgivningsboken  
 Samhället och barnen  
 från 1965 framgår att man kände till att fos- terbarn kunde ordineras av läkare: 
 Det händer att människor som varit psykiskt sjuka av läkare tillrådes att ta fosterbarn; detta anses alltså påverka deras själstillstånd på ett lyckligt sätt. Mot en sådan inställning måste man bestämt reagera. Barn är ingen medicin och fosterhemmet skall väljas helt efter vad som kan vara lämpligt för  
 barnets  
 del. 
  
 11 
  
 Rådgivningsskriftens författare avrådde myndigheterna från att placera barn i hem där fosterbarnet skulle fungera som psyko- farmaka åt fosterföräldern eller någon i hans familj. 
  
 12  
  
 Kanske var detta vanligare än vad som har varit känt. I breven till utredningen och i många intervjuer beskrivs en uppväxt i fosterhem där åtmin- stone den ena föräldern troligen var psykiskt sjuk. 
 Utåt sett var många fosterfamiljer väl sedda. Det beskrivs i flera av berättelserna och i många intervjuer. 
 Att anseende och god ställning inte får styra socialtjänstens bedömning är en erfarenhet från både berättelser och intervjuer. När människor i maktställning eller med gott anseende i bygden ska utredas som fosterhem fordrar det, liksom i andra samman- hang, en saklig utredning från myndigheterna. Tyvärr visar inter- vjuer och arkivhandlingar ofta på motsatsen. Dessa familjer verkar ha haft lättare att få ta emot fosterbarn. 
  
 11 
  
 Jones, Morgan, Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj, 7., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1965. s. 240. 
  
 12 
  
 Sköld 2011. 
  
 198 
  
 5 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 I Vanvårdsutredningens delrapport 
  
 1  
  
 redogjorde vi översiktligt för hur olika personer beskrivit sin tid på en och samma institution. De institutioner som belystes var Vidkärrs barnhem i Göteborg, pojk- hemmet Skärsbo i Alingsås och Nybodahemmet i Stockholm. I utredningsdirektiven anges också att rapporten bör 
 utformas så att den ger information och underlag för dem som inte deltar i granskningens intervjuer men som varit placerade på en viss institution. Därmed blir rapporten betydelsefull för andra som inte har intervjuats. 
  
 2 
  
 I detta kapitel fördjupar vi oss i beskrivningarna av de nämnda institutionerna. Dessutom har vi utökat undersökningen till att också omfatta fosterfamiljer. 
 Vi kommer att beskriva flera personers berättelser om vanvår- den på en och samma institution eller i samma fosterfamilj. Hur beskrivs miljön, fosterfamiljen, institutionen och vanvården? Vad minns intervjupersonerna och vilka upplevelser av vistelsen redogör de för? Går det att skönja några rutiner eller strukturer? 
 Utredningen har utgått ifrån individens resa genom den sociala barnavården, ofta via flera placeringar. Vanvårdsutredningen skiljer sig från utredningar utomlands som har fokuserat på i förväg angivna institutioner och granskat tillvaron och förekomsten av vanvård på dessa. Flera utredningar utomlands har också aktivt sökt personer som har varit placerade vid vissa institutioner och bett dem berätta om förhållanden där. 
  
 1 
  
 SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
  
 Vanvård i social barna- vård under  
  
 1900-talet: 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. 
  
 2 
  
 Dir 2006:75. s. 5. 
  
 199 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Den svenska utredningen har haft ett individperspektiv som inneburit att det är intervjupersonens egen redogörelse som stått i fokus. Efter att ha genomfört mer än niohundra intervjuer har vi kunnat se att många har berättat om att de tillbringat sin barndom på samma ställen och har liknande minnen därifrån. Det kan röra sig om institutioner där flera intervjupersoner varit placerade men också redogörelser från fosterhem. 
 Utredningen har fokuserat på vanvård, men eftersom vi har kartlagt samtliga placeringar som intervjupersonerna haft, har vi också fått information om placeringar där intervjupersonerna inte ansåg sig vanvårdade. 
  
 5.2 
  
 Många har berättat om vanvård på samma plats 
  
 Sammanlagt har utredningen mottagit berättelser om vanvård på 119 institutioner från minst två personer. Vanvård i 35 fosterhem har beskrivits av minst två personer. Utredningen har fått dessa resultat utan att söka upp personer som har bott i samma hem. Pratt soner som vistats i samma miljöer har många gånger tagit kontakt med utredningen oberoende av varandra. 
 Vi vill understryka att det i utredningens material förmodligen döljer sig ännu fler samplaceringar. För att hitta de personer som varit på samma institution eller i samma fosterhem har vi utgått ifrån vår databas där alla placeringar som uppgetts vid intervjuerna blivit registrerade. De som uppgett samma namn på en placering är på så vis lätta att identifiera, men registreringen har brister och är inte fullständig. 
 En anledning är att intervjupersonerna inte alltid minns eller känner till institutionens eller fosterfamiljens rätta namn. Detta är särskilt ett problem när det gäller fosterhem. Ibland har vi genom att jämföra andra uppgifter i referaten kunnat konstatera att flera personer har berättat om samma familj. Någon systematisk genomgång av alla referat har inte gjorts i detta avseende. Därför är det troligt att det i materialet finns fler än 35 familjer som två eller fler personer har berättat om. 
 En annan orsak är de olika namn en institution har kunnat ha under sin livslängd. Exempelvis har ett och samma barnhem i Alingsås kallats både för Alingsås barnhem och Moore i intervjuerna. Av arbetsekonomiska skäl har vi inte kunnat efter- forska varje institutionsnamn som finns i vår databas. Därför är det 
 200 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 mycket troligt att vi har intervjuat personer från fler än 119 insti- tutioner som har vistats på samma ställe. 
 De institutioner som vi har hört mest om redovisas i tabellen nedan. Här har vi valt att ta med de 21 institutioner som minst fem personer har berättat om vanvård ifrån. 
 Tabell 5.1 Institutioner med vanvård som berättats av fem eller fler personer 
  
 Institution 
  
 Antal personer 
  
 Vidkärrs barnhem, Göteborg 
  
 65 
  
 Nybodahemmet, Stockholm 
  
 31 
  
 Skärsbo pojkhem, Alingsås 
  
 15 
  
 Lövsta skolhem, Vagnhärad 
  
 8 
  
 Mellansjö skolhem, Täby 
  
 7 
  
 Sundsgården, Stockholm 
  
 7 
  
 Eolshälls pojkhem, Stockholm 
  
 6 
  
 Geneta barnhem, Södertälje 
  
 6 
  
 Hagens ungdomshem, Kullavik 
  
 6 
  
 Lang, Gävle 
  
 6 
  
 Sjöbo barnhem, Borås 
  
 6 
  
 Vilhelmina barnhem 
  
 6 
  
 Östra Spång, Örkelljunga 
  
 6 
  
 Kristinedal barnhem, Åmål 
  
 5 
  
 Boxtorp barnhem, Gnesta 
  
 5 
  
 Eknäs ungdomsvårdsskola, Enköping 
  
 5 
  
 Råby yrkesskola, Lund 
  
 5 
  
 Stenkullens barnhem, Lerum 
  
 5 
  
 Storgårdens korttidshem, Stockholm 
  
 5 
  
 Umebygdens barnhem, Umeå 
  
 5 
  
 Vemyra skolhem, Sollefteå 
  
 5 
  
 I toppen märks Vidkärrs barnhem i Göteborg, Nybodahemmet i Stockholm och pojkhemmet Skärsbo i Alingsås. Dessa tre barnhem kommer vi att beskriva mer ingående i detta kapitel. 
 Vidkärr och Nyboda var Sveriges största barnhem under efter- krigstiden. Totalt har vi intervjuat 86 personer som har bott på Vidkärr och 65 av dem har berättat om vanvård. 63 intervjuade per- soner har bott på Nyboda. 31 av dem har berättat om vanvård. 
 201 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många kom till Nyboda vid tidig ålder och saknar därför minnen därifrån. 
 Skärsbo pojkhem var en liten institution med endast ett tiotal platser. Ändå har så många som 15 personer berättat om vanvård där. Skärsbo pojkhem var den institution som  
 TV-dokumentären 
 Stulen barndom  
 handlade om som ledde till att Vanvårds- utredningen tillsattes. I dokumentären berättade sex män om systematiska kränkningar, våld och sexuella övergrepp. Uppmärk- samheten kring Skärsbo har kanske gjort att vi har nått fler perso- ner som var placerade där än på andra ställen. 
  
 5.2.1 
  
 En tydligare bild 
  
 Vad kan vi då få reda på genom att sammanställa flera personers information om ett och samma barnhem eller fosterhem? 
 Vi kan ge en tydligare bild av de miljöer barnen har vistats i, vilka rutiner som har strukturerat vardagen, vilka förövarna har varit, hur de gått tillväga och vilka barn som har drabbats. Bilderna som framträder är inte entydiga utan komplexa eftersom materialet baseras på individers erfarenheter och vad de har kommit ihåg och valt att berätta. 
 Somliga har berättat om likartade erfarenheter av vanvård och förövare, andra har haft goda erfarenheter av samma plats. Barn är olika. De bemöts olika av vuxna och tolkar sina upplevelser på skilda sätt. Vi kan jämföra med hur individerna i en skolklass kan minnas sin skoltid. Trots att de vistats i samma miljö, haft samma lärare och kamrater, kan erfarenheterna från skoltiden variera kraf- tigt. Någon blev mobbad, en annan minns läraren som en förebild medan en tredje har upplevt sig orättvist behandlad av samme lärare. 
 Liknande iakttagelser gör Ortiz i sin avhandling En gång  
 Skå-pojke-: 
  en studie av 20 f d  
 Skå-pojkars 
  erfarenheter av Barnbyn Skå. Beskrivningarna av barnbyn är mångfaldiga och i vissa fall mycket väsensskilda 
  
 3 
  
 De yttre omständigheterna kan delas av många men hur de inverkade på enskilda individers liv kan ändå variera. Här är vi främst intresserade av att lyfta fram de erfarenheter som flera intervjupersoner har vittnat om. De kan ge oss en fylligare bild av 
  
 3  
  
 Lee, Chandler,  
 En gång  
 Skå-pojke-: 
  en studie av 20 f d  
 Skå-pojkars 
  erfarenheter av Barnbyn Skå,  
 Univ., Wagner. Stockholm: Univ.,Stockholm, 1990. 
  
 202 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 hur vanvård kunnat fortgå i utåt sett välfungerande fosterhem och institutioner. 
  
 5.3 
  
 Redogörelser från fosterhem 
  
 I utredningens material har vi funnit 35 fosterfamiljer som minst två intervjuade personer har varit placerade hos, antingen samtidigt eller vid olika tidpunkter. 27 av dessa familjer har tagit hand om intervjuade syskon. I de övriga åtta familjerna kommer berät- telserna från intervjupersoner som inte är syskon men som har erfarenheter från samma placering. 
 Majoriteten av redogörelserna är från placeringar från sent 1960- tal till  
 1970-tal. 
  I stora drag liknar de varandra. De flesta fosterfa- miljerna har varit bosatta på landsbygden. Flera har bedrivit jord- bruk och haft djur. Familjerna har ofta varit gifta par där modern varit hemma. Inte sällan har de haft egna barn. Ett annat gemen- samt drag är att de har haft många fosterbarn, vilket har ökat chan- serna för utredningen att intervjua flera personer som vuxit upp i samma hem. Några familjer har beskrivits som frikyrkliga andra som aktiva i Svenska kyrkan. 
 Utåt sett har nog de 35 familjerna uppfattats som trygga kärn- familjer som levt i en idyllisk miljö på landet. De tidigare foster- barnens berättelser ger dock en annan bild. Självklart är denna mil- jöbeskrivning inte generell för dåliga fosterhem. Det var vanligt att placera barn på landet, inte sällan på en gård med djur. Det vi vill lyfta fram är att under denna idealbild kan det dölja sig en helt annan miljö. 
 I det här avsnittet har vi valt att beskriva fyra hem. De är inte valda efter någon annan urvalsprincip än att illustrera hur berättel- ser från samma fosterhem kan beskriva likheter och olikheter. 
 Intervjupersonernas upplevelser av hemmet påvisar likheter och skillnader som kan finnas i redogörelser från samma fosterhem och från samma tidsperiod. Exemplen belyser hur samma situationer kan upplevas, tolkas och beskrivas av flera. 
 Alla intervjupersonerna i fallbeskrivningarna var placerade minst ett år tillsammans. I två fall har tre personer redogjort från sin tid i en och samma familj; i den ena fosterfamiljen befann sig ett syskonpar och en utomstående. I den andra fosterfamiljen var det en pojke och två flickor, utan släktband, som var placerade. Pojken och en av flickorna var aldrig placerade samtidigt i fosterfamiljen. 
 203 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Om intervjupersonerna haft kontakt eller inte efter placeringen känner vi inte till och det har för vår beskrivning mindre betydelse. 
 Om berättelserna överensstämmer, bekräftar eller påvisar olik- heter, beror dessutom på hur gamla intervjupersonerna var när de placerades, vilka erfarenheter de bar med sig innan placeringen, hur mycket de ville berätta vid intervjun och vad de minns från sin pla- cering etc. 
  
 5.3.1 
  
 Familjen Backlund 
  
 Fosterfamiljen Proctor tog under  
 1970-talet 
  emot två personer som vi har intervjuat. Vi har kallat kvinnorna för Bryan 
  
 4  
  
 och Gutierrez 
  
 5 
  
 . De var inte syskon. Familjen bodde på en gård med många olika djur och hade dessutom ytterligare en gård i närheten. 
 Uppgifterna om fosterföräldrarnas arbeten överensstämmer i båda berättelserna. Fostermodern var hemmafru och fosterfadern var rörmokare. Han hade utöver detta ett förtroendeuppdrag i kommunen. Båda uppger att det fanns flera fosterbarn i familjen under tiden de var placerade och även andra barn med släktband till familjen. 
 Bryan säger att det var fem fosterbarn och åtta sommarbarn. Gutierrez kallar familjen ett storfosterhem till vilket tre sommar- barn kom varje år. De båda kvinnorna var placerade tillsammans under drygt fyra år. Gutierrez bodde sedan kvar ytterligare något år i familjen. 
 Både Bryan och Gutierrez uppger att de blev utsatta för sexuella övergrepp av fosterfadern i form av påtvingade samlag. De anger samma plats för övergreppen, nämligen på familjens andra gård. Bryan minns att när hon berättade för fostermodern och den sociala barnavården om de sexuella övergreppen blev hon inte trodd. I stället blev hon tvångsplacerad hos sin biologiska mamma som inte var förmögen att ta hand om henne. Istället för att bli trodd om våldtäkterna blev jag anklagad för förtal av socialen. 
 Båda berättar att de utsattes för integritetskränkningar. Dessa skedde dock i olika former och omfattning. 
 Bryan säger att hon blev negativt särbehandlad i förhållande till de andra barnen, både biologiska och andra fosterbarn och att flera i fosterfamiljen läste hennes dagbok. Hon blev dessutom flera 
  
 4 
  
 ID 472, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 5 
  
 ID 766, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 204 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 gånger anklagad för saker som andra fosterbarn hade gjort. Gutierrez uppger inte något av detta. I hennes fall har det handlat om enstaka tillfällen då hon blivit utskälld av fostermodern för att ha kissat på sig. 
 Båda kvinnorna redogör för att kontakten med sina biologiska familjer försämrades under den här tiden. 
 Bryan berättar att hembesöken ibland kunde stoppas av både fosterföräldrarna och den sociala barnavården. Gutierrez säger att hon bara fick ringa hem en gång i veckan och inte heller hälsa på sin bror, som bodde i närheten. 
 Ingen av kvinnorna minns några tillsynsbesök. 
  
 5.3.2 
  
 Familjen Pierce 
  
 Fosterfamiljen Pierce bodde på en gård på landet med många djur. Fosterföräldrarna arbetade båda som lantbrukare. Foster- fadern hade dessutom ett arbete som plåtslagare. Han var ofta hemifrån på dagarna. I familjen fanns en biologisk dotter och ytterligare ett fosterbarn. Båda var äldre än de fosterbarn vi inter- vjuat. Familjen var frikyrklig. 
 I denna fosterfamilj bodde sammanlagt tre personer som har intervjuats av utredningen, ett syskonpar som var där samtidigt och en person som vi kallar Petersen. 
  
 6  
  
 Syskonparet kallar vi Cooper 
  
 7  
  
 och Brown. 
 8 
  
 Petersen placerades i fosterfamiljen ett år efter det att syskonen hade flyttat från familjen. 
 Syskonen uppger båda att de placerades tillsammans i foster- familjen. Det var i mitten av  
 1960-talet 
  under en tidsperiod på  
 3–4 
  år. De flyttades från fosterfamiljen samtidigt. Cooper och Brown har också liknande minnen från vistelsen. De utsattes för tvång, regler, straff, försummelse och kränkningar. I de flesta fall var det foster- modern som var förövare. 
 Cooper beskriver att han kände sig utelämnad åt fostermodern när de var hemma själva på dagarna och när de andra barnen var i skolan, ingen såg vad som hände därhemma. Fosterfadern kunde också ibland låsa in honom, minns Cooper. 
  
 6 
  
 ID 321, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 7 
  
 ID 1152, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 8 
  
 ID 1134, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 205 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Brown säger att hon under hela vistelsen kände sig kontrollerad av och rädd för fostermodern. 
 Syskonen beskriver en vardag fylld av slag med eller utan till- hygge, att de tvingades att äta upp maten och ofta bevittnade miss- handel av sin syster/bror. Cooper berättar att han var sängvätare och blev i stort sett dagligen slagen av fostermodern för det. Detta är något som Brown också berättar om. 
 I Bender referat kan man läsa: När det var blött i sängen, vilket det ofta var, fick han stryk av fostermodern 
 .  
 Det kunde bli stryk varje dag. I Ullas redogörelse står det följande om samma straff: Han [Cooper] var sängvätare vilket fostermodern bestraffade honom för. Hon slet upp honom från sängen och slog honom. 
 Syskonen uppger två specifika försummelser; båda upplevde att de inte fick någon värme eller omsorg av fosterföräldrarna och att de alltid fick gamla, omsydda kläder. Båda berättar också att fosterföräldrarna talade illa om deras biologiska föräldrar. Foster- modern kunde säga saker som din mamma är ingen mamma att skicka iväg sina barn så här. Kontakten med föräldrarna begränsades av fosterföräldrarna, enligt både Cooper och Brown. Fostermodern skulle alltid lyssna på telefonsamtalen och kontrolle- rade Ullas brev till sin mamma. 
 Petersen placerades i fosterfamiljen i slutet av  
 1960-talet 
  och stan- nade i fem år. Han beskriver också fostermodern som den ihärdi- gaste och drivande förövaren i familjen. Fosterfadern slog honom vid något enstaka tillfälle. 
 Till skillnad från syskonens berättelse, misshandlades Petersen också av det andra fosterbarnet. Petersen kommer ihåg att fostermodern kunde titta på medan Petersen blev misshandlad av fosterbrodern och sa inte ifrån att han skulle sluta förrän det började knaka i benen. 
 Fostermodern kunde tvinga honom att arbeta på gården och vissa gånger även på nätterna i iskyla. Petersen säger att han var så utar- betad att han ofta sov i skolan på lektionerna. 
 Vid flera tillfällen fick inte Petersen läkarvård när han skadat sig. En gång högg han sig i fingret så det blev ett fult sår. Det blev aldrig omskött, så det höll på att ruttna. Han fick inte ha kontakt med sin biologiska familj. Paket och brev som hans biologiska familj sände till honom öppnades av fosterfamiljen. 
 Vid en jämförelse med syskonens erfarenheter av vistelsen över- ensstämmer upplevelserna av vanvården på flera sätt. Den mest framträdande likheten i berättelserna är att fostermodern var den mest aktiva förövaren. Alla tre utsattes, mer eller mindre, för någon 
 206 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 form av våld. Alla tre förhindrades att ha kontakt med sin biolo- giska släkt. 
 En skillnad i de tre personernas berättelser är hur de upplevde arbetet på gården. Cooper framställde arbetet på gården som att de fick hjälpa till mycket men ansåg inte att det var någon vanvård. Brown återger arbetet på gården som en säsongssyssla under som- marhalvåret. Petersen i sin tur ansåg att han utnyttjades i arbetet på gården och i några fall under livsfarliga förhållanden. 
 Ingen av de tre har kunnat berätta om något tillsynsbesök, det tycks som om kommunen lämnade barnen åt sitt öde. 
  
 5.3.3 
  
 Familjen Olsson 
  
 Här placerades systrarna Mccarthy 
  
 9  
  
 och Santana 
  
 10  
  
 under drygt tio år från  
 1960-talet 
  och framåt. Fosterföräldrarna drev ett jordbruk på gården där de bodde. De hade flera kor. Det fanns inga andra barn i familjen förutom ett tidigare sommarbarn som bodde till och från hos familjen. Båda kvinnorna minns att fosterfamiljen var fri- kyrklig. 
 Mccarthy och Santana återger olika former av försummelse, integri- tetskränkningar, tvång, regler, straff och våld. Vid en närmare analys av vilken form av vanvård systrarna utsattes för framträder deras olika uppfattningar av situationen. 
 Mccarthy tyckte att hon aldrig fick äta sig mätt och att de fick ensi- dig kost. Santana sade att det alltid fanns mat även om fosterföräld- rarna var snåla. Mccarthy säger i intervjun att hon inte kände någon trygghet i fosterhemmet och att hon aldrig fick en kram. Santana å sin sida ansåg sig bli negativt särbehandlad i förhållande till Mccarthy. I motsats till Mccarthy fick Santana aldrig några kramar, pussar eller värme av fostermodern. 
 Santana uppger att hon blev sexuellt utnyttjad av det tidigare sommarbarnet. Det var en mer än tio år äldre pojke, som bodde i fosterfamiljen under olika perioder. Santana blev också utsatt för tafsande av fostermorfadern. Mccarthy redogör inte för några sexuella övergrepp under sin vistelse. Däremot blev hon vid ett tillfälle sla- gen av fostermorfadern. 
 Kvinnorna har gemensamma intryck av försummelsen. Båda berättar att det var kallt i huset då det var oisolerat. De hade svårt 
  
 9 
  
 ID 1125, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 10 
  
 ID 1122, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 207 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 att sköta sin hygien. Mccarthy minns att det var snålt med hygienartik- lar och Santana säger att de på somrarna var hänvisade till att bada i sjön. 
 Båda rapporterar att de blev slagna på stjärten med byxorna neddragna. Mccarthy uppger fostermodern som förövare i flera fall, medan Santana inte pekar ut någon av fosterföräldrarna framför den andre. Däremot uppger Santana ytterligare en förövare, det tidigare sommarbarnet. 
  
 5.3.4 
  
 Familjen Whitaker 
  
 Fosterföräldrarna Whitaker bodde i ett stort hus på landet och hade djur, bl. a hästar. De var aktiva i Svenska kyrkan. Fostermodern var hemmafru och fosterfadern arbetade på två olika ställen. Det fanns mellan fyra och fem fosterbarn i familjen och uppgifter om att fosterföräldrarna också hade två eller fyra biologiska barn. Dessa uppgifter stämmer överens i alla berättelser. Från detta fosterhem har utredningen intervjuat tre personer som vi kallar Smith 
  
 11 
  
 , Pierce 
  
 12  
  
 och Smith. 
  
 13  
  
 Smith bodde i fosterfamiljen under lov och helger. Han var aldrig placerad tillsammans med Pierce. Däremot var han placerad i olika omgångar under samma tid som Smith. Smith och Pierce bodde tillsammans i fosterfamiljen under två år. 
 Pierce uppger att hon blev slagen av fostermodern. Hon beskriver fostermodern som elak och dominant, hon personifierar allt vad ondska står för. 
 Smith, som var placerad i fosterfamiljen under flera perioder, uppger att han inte blev utsatt för våld men beskriver att han såg andra placerade fosterbarn bli slagna av båda fosterföräldrarna. Både Smith och Pierce berättar att deras sängar bestod av hopspi- kade spånplattor. Smith och Pierce säger att de var tvungna att arbeta i hushållet. Smith återger i sina iakttagelser att det var alltid mycket hushållsbestyr för fosterflickorna i familjen. 
 Alla tre minns att de var tvungna att bära avvikande kläder som var hemsydda och gammaldags. 
 Pierce säger att hon blev utsatt för sexuella övergrepp av foster- fadern. Smith uppger inte att hon själv utsattes men berättar att andra blev utnyttjade sexuellt av fosterfadern. Alla tre uppger att 
  
 11 
  
 ID 922, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 12 
  
 ID 979, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 13 
  
 ID 969, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 208 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 fosterfadern blev anklagad för sexuella övergrepp. Smith minns fosterfadern som en typisk karlakarl och säger att han var militä- risk till sättet. Han upplevde att det fanns många regler i hemmet och att det rådde en sarkastisk stämning. 
 Både Pierce och Smith kände sig begränsade i sina kontakter med respektive biologiska familj, Smith var förbjuden att ringa hem till sin pappa. Pierce fick aldrig prata ifred med sin mamma i telefon. 
 Alla tre minns att det förekom tillsynsbesök, men både Pierce och Smith säger att de alltid var förannonserade och att hemmet då blev städat samt att barnen fick nya kläder. Smith i sin tur berättar att inspektören var personlig vän med fostermodern, vilket ledde till att Smith aldrig vågade berätta hur han hade det. 
 Utifrån referaten verkar Smith och Pierce ha fler gemensamma uppfattningar om vanvården i fosterfamiljen, trots att de aldrig var placerade samtidigt i fosterhemmet. 
 Vid en jämförelse av Smith, Pierce och Herrera referat ger Smith och Pierce en mer utförlig beskrivning av att de upplevde vanvård i fosterhemmet än Smith. Det kan bero på att Smith inte blev utsatt för vanvård i lika stor utsträckning som de andra eller att hon blev behandlad på ett annat sätt av fosterföräldrarna. Det kan också återspegla vad intervjupersonerna minns, vad de väljer att berätta i intervjun eller på vilket sätt intervjupersonen beskriver sina erfarenheter. 
  
 5.4 
  
 Redogörelser från institution 
  
 5.4.1 
  
 Vidkärrs barnhem, Göteborg 
  
 Vidkärrs barnhem var i drift under åren  
 1935–1976. 
  Hur många barn som kom att bo här under de 40 år barnhemmet var i drift är oklart men det rör sig om tusentals barn från Göteborgsregionen. 
 När barnhemmet öppnade hade det plats för 176 barn i åldern  
 1–16 
  år. Dessutom fanns en så kallad isoleringsavdelning med 24 platser. Vidkärrs barnhem omfattade tio byggnader. Från början kallades de bara hus 1, hus 2, hus 3 osv. Senare fick husen namn efter olika fågelarter. Svanen innehöll reception och läkarmottag- ning. I Anden låg centralköket. I Uven fanns det troligtvis en slöjdsal och Ugglan utgjorde en sjukavdelning. 
 209 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det fanns sex avdelningar där barnen bodde. I Tjädern bodde de äldsta pojkarna. Göken, Trasten, Ärlan och Lärkan var till för mindre barn och spädbarn. I Tranan bodde de äldre flickorna. De avdelningar som nämnts under intervjuerna är Tjädern, Tranan, Orren, Trasten och Lärkan. 
 Vidkärr hade också en egen skola. I intervjuerna beskrivs den ligga i en källarlokal. Flera intervjupersoner har påtalat bristen på skolstöd från personalen och att de tyckte att Vidkärrs skola hade undermålig undervisning. Andra intervjupersoner har redogjort för att de gick i en skola utanför Vidkärrs område. 
 Bland de intervjuade uppger 65 personer att de har erfarenheter av vanvård från sin vistelse på Vidkärrs barnhem. De flesta berättel- serna handlar om placeringar på  
 1940-, 
  1950- och  
 1960-talet. 
  Beskrivningarna från Vidkärr påminner mycket om interiörerna i Chambers bok Barnhemsungar. 
 14 
  
 Barnhemmet framstår som en totalt disciplinär miljö med tyd- liga regler för barnens vistelse. Bestraffningar var vanligt före- kommande. 
 Inlåst och isolerad 
 En återkommande bestraffning var att bli inlåst och isolerad, vilket nästan hälften av de 65 personerna har berättat att de utsattes för. Det fanns ett särskilt utrymme avsedd för denna isolering som kal- lades Slussen. Den beskrivs av flera som ett rum med låsta föns- ter med en stol, ett bord och en säng. Barnen blev inlåsta där i  
 1–7 
  dygn. En person 
  
 15  
  
 säger följande om Slussen: På slussen fanns det inget att göra och man var tvungen att ta tabletter tre gånger om dagen. Endast en person 
 16  
 uppger att hon tvingades till någon form av sysselsättning under tiden hon befann sig på Slussen. 
 Kalldusch 
 En annan bestraffning kunde vara att bli duschad med kallt vatten. 10 personer har redogjort för sådan bestraffning. Mack 
  
 17  
  
 uppger att han var placerad på Vidkärr ett halvår i slutet av  
 1950-talet 
  och 
  
 14 
  
 Sändh, Zimmerman,  
  
 Barnhemsungar: roman 
 , Astreva, Uppsala, 1991. 
  
 15 
  
 ID 200, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 16 
  
 ID 358, kvinna född  
  
 1950-talet. 
  
 17 
  
 ID 520, man född  
  
 1940-talet. 
  
 210 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 att han tvingades utstå flera kallduschar, hade man varit dum duschade dom mig med iskallt vatten. Detta hände minst en gång i veckan. Glover, 
  
 18  
  
 som var placerad året efter Mack, beskriver också kallduscharna. Han upplevde de dock mer som en daglig rutin och anser tvångsduschningarna vara en djävla sadism. 
 Matbestraffningar 
 Bestraffningar i samband med matsituationen har 28 personer redogjort för. De berättar att de var tvungna att sitta kvar tills de hade ätit upp maten, annars blev de tvångsmatade eller tvingade att äta upp sina spyor. Tvångsmatning förekom och Collins blev flera gånger tvångsmatad och tvingades även att äta upp sina spyor när hon kräktes upp mat. 
 19 
  
 Bestraffningar för sängvätning 
 Bestraffningar för sängvätning utdelades också. Gordon berättar att när hon kissade i sängen så fick hon ligga nästa natt i samma lakan, som straff. 
 20  
 Våld som bestraffning förekom. Washington21  
 berättar: 
 Förutom inlåsning och utegångsförbud minns Bryant att det förekom att hon fick örfilar och att personalen tog henne hårt i armen och slängde iväg henne. Detta hände regelbundet. 
 Atmosfären på Vidkärr 
 Ett flertal berättar att de blivit kastade, knuffade, luggade, slagna med tillhygge, blivit örfilade eller sparkade på. 
 En gemensam återspegling av atmosfären var att personalen var känslokall och att det inte förekom någon trygghet eller kärlek i tillvaron. Sanchez 
  
 22  
  
 ger en målande beskrivning vars essens ofta åter- kommer i intervjuerna, Sanchez berättar att det inte fanns någon ro här. Ingen kärlek och ingen personal som han kunde ty sig till. Han var placerad på Vidkärr under fem år från det att han var fyra år. Andra uttryck för detta är total avsaknad av kärlek, ingen 
  
 18 
  
 ID 229, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 19 
  
 ID 473, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 20 
  
 ID 693, kvinna född  
  
 1960-talet. 
  
 21 
  
 ID 380, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 22 
  
 ID 16, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 211 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 värme eller förståelse och känslor av ensamhet och otrygghet från den tiden. 
 Några enstaka har upplevt vänlighet hos personalen. Beskriv- ningar om personalen finns som att hon var glad och snäll 
 23  
 eller hon var underbar och brydde sig om mig. 
 24 
  
 Särskilda barnhemskläder och andra rutiner 
 Många berättar att de var tvungna att bära särskilda kläder som visade att de kom från Vidkärr. 
 Flera har berättat om kränkande tilltal, att de blev separerade från sina syskon och placerade på olika avdelningar eller fråntagna gåvor. 
 En integritetskränkning som många kommer ihåg är att de skulle leka eller stå på led inför presumtiva fosterföräldrar. Becker25  
 minns att de fick leka framför vuxna människor som ibland kom och pekade ut barn, 
 Varje söndag mellan elva och tolv skulle barnen ställa upp sig. Då kom det folk som ville ha fosterbarn och tittade på dem, klämde och kände. 
 26 
  
 Sexuella övergrepp 
 Det finns elva redogörelser från Vidkärr om sexuella övergrepp. De flesta handlar om att barn blivit tafsade på men det finns också redogörelser om våldtäkter och att ha tvingats onanera åt förövare, som kunde bestå både av personal och andra barn. Tafsandet kunde ta sig uttryck som att personalen skulle hjälpa till 
 27  
 vid tvätt- ningen: Han skulle duscha mig trots att jag var tio år. Det kunde jag göra själv. Han tvålade in snoppen och rumpan. 
 28 
  
 23 
  
 ID 622, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 24 
  
 ID 924, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 25 
  
 ID 1120, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 26 
  
 ID 204, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 27 
  
 ID 818, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 28 
  
 ID 202, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 212 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 Förövare 
 De förövare som pekas ut generellt är främst personal och oftast kvinnor. Det var också företrädesvis kvinnliga anställda som arbe- tade på Vidkärr. 
 När det gäller de sexuella övergreppen har dock flera män i per- sonalen pekats ut. En person har berättat att övergreppen begicks av kvinnlig personal och två personer har sagt att det var andra barn. 
 Även i fråga om andra övergrepp har barn ibland uppgetts som förövare. Några anser att det förekom pennalism 
 29 
 . 
 Ett stråk av hierarkisk ordning bland de placerade är ett åter- kommande inslag i redogörelserna. Flera intervjupersoner har upp- givit förövare vid namn och flera personer i personalen har namngi- vits av flera intervjupersoner. 
 Två föreståndarinnor har omnämnts i många berättelser. Den ena anklagas bland annat för att ha nypt och örfilat barnen, den andra för kränkande tilltal som exempelvis  
 ingen vill ha dig. 
  
 En läkare som verkade vid Vidkärr har omnämnts av 12 perso- ner och ska ha tvångsmedicinerat samt utsatt dem för kränkande, gynekologiska undersökningar. 
  
 5.5 
  
 Nybodahemmet, Stockholm 
  
 Nybodahemmet öppnades i mars 1938 och ersatte då ett antal mindre barnhem där fattigvårdsnämnden och senare barnavårds- nämnden hade placerat barn. 
  
 30  
  
 Det nya barnhemmet skulle dels ta hand om barn som omhändertagits tillfälligt, dels vara ett utred- ningshem för barn med behov av psykisk och fysisk observation som underlag för andra längre placeringar. Institutionen avveckla- des under en övergångsperiod  
 1961–1967 
  och ersattes av flera nya mindre barnhem. 
 31  
 Nyboda blev därefter en institution för vård och undervisning av förståndshandikappade. 
 Antalet platser på Nybodahemmet kom att variera under åren. När barnhemmet öppnade hade man plats för 235 barn och var 
  
 29 
  
 ID 775, man född på  
  
 1960-talet, 
  ID 475, kvinna född på  
 1950-talet. 
  
 30 
  
 Dessa var Barnhemmet Fleminggatan 22, Lillsjönäs barnhem, Sabbatsbergsasylen och asylen vid Åsögatan. 
  
 31 
  
 Farsta barnhem, Barnhemmet Mälarblick, Barnhemmet Norrgården, Centralhemmet, Hagsätra skolhem, Hässelby skolhem, Lövsätra flickhem, Sköndals barnhem och Barn- hemmet Tallbacken. 
  
 213 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 således Sveriges största barnhem. Redan efter några år fanns 264 barn inskrivna på barnhemmet samtidigt (1946). Hur många platser barnhemmet hade säger dock inget om hur många barn som vårda- des där. Direkt efter kriget  
 (1945–1949) 
  var i genomsnitt 960 barn inskrivna varje år. 
 Känslokyla 
 Av intervjuerna framkommer att Nyboda var en miljö som prägla- des av personalens känslokyla och bristfälliga omsorg. Personalen var fullständigt känslokall. Det var bara förvaring, vi kunde inte prata med någon. Eller som Robinson 
  
 32  
  
 beskriver; det var inte någon som kramades eller brydde sig, man var som ett nummer. 
 Kunde inte hantera svåra situationer 
 En del intervjupersoner har beskrivit att personalen var oförmögen att hantera svåra situationer och själva rädda för andra placerade barn: Personalen kunde inte skydda mig utan låste in mig i en cell, 
 33  
 eller som Mira 
 34  
 beskriver att personalen visste att hon umgicks med en annan placerad flicka som var sexuellt avancerad och som Salazar tog efter. De visste att vi låg med killar och att vi drack men de gjorde inte något. Beck uppfattning var att de hade gett upp. 
 Syskonseparationer 
 Det som också utmärker Nyboda är att många där tycks ha upplevt smärtsamma separationer från sina syskon. 10 av 31 personer som berättat om vanvård på Nyboda har talat om detta. Det kan jämfö- ras med att bara 9 av de 65 personer som berättat om vanvård på Vidkärr tog upp syskonseparationer som en del av vanvården. 
 Ett skäl till de ofta förekommande syskonseparationerna är att Nyboda var ett utslussningshem från vilket barnen ofta vidare- placerades. Äldre och yngre syskon skickades till olika ställen. Detta är en skillnad mot Vidkärr där barnen kunde bo långt upp i 
  
 32 
  
 ID 965, kvinna, född på  
  
 1940-talet. 
  
 33 
  
 ID 121, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 34 
  
 ID 109, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 214 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 åldrarna. Så här berättar några personer om syskonseparationerna på Nyboda: Jag var ledsen och grät, men jag fick inte träffa dem då. 
  
 35  
  
 Howard 
  
 36  
  
 säger att hans starkaste minne var att han inte fick träffa sina bröder så ofta. 
 Matbestraffningar 
 Vanvård i form av tvång, regler och straff, våld och försummelse rapporterats. Att bli tvingad att äta upp maten var vanligt före- kommande. Man var tvungen att äta upp maten. Åt man inte upp gröten på morgonen tvingades man äta upp den uppvärmd på kväl- len. 
  
 37 
  
 Integritetskränkningar 
  
 Olika former av integritetskränkningar; som kränkande tilltal, leka inför presumtiva fosterföräldrar och ha blivit fråntagen presenter, har också uppgivits som vanvård på Nyboda. En person 
 38  
 beskriver hur personalen tog tillbaka julklappar på natten med förklaringen att barnen bara fått låna sakerna, Lopezminns att personalen brukade ta godis som barnen fått och dela lika mellan alla barn. 
  
 35 
  
 ID 385, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 36 
  
 ID 587, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 37 
  
 ID 506, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 38 
  
 ID 996, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 39 
  
 ID 369, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 215 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Sexuella övergrepp 
 Tre fall av sexuella övergrepp har rapporterats. Barnen var mellan 5 och 13 år när övergreppen skedde. 
 Ovanligt med tillsyn 
 Det var, enligt intervjupersonerna, mycket ovanligt med tillsyn från ansvariga myndigheter under deras vistelse på Nybodahemmet. 
 Förövare 
 Intervjuerna ger ingen entydig bild av vilka personer i personalen som var ansvariga för vanvården. Flera har namngivits och perso- nalen tycks ha bidragit till den allmänt, kalla atmosfären. 
 En föreståndare beskrivs dels som barsk, dels som snäll. Omdömena om personalen är alltifrån underbar till skräm- mande. 
 Andra barn har angetts som förövare vid flera tillfällen och nästan uteslutande har det handlat om våld. En läkare uppges i två intervjupersoners redogörelser ha mätt eller vidrört deras könsorgan. 
  
 5.6 
  
 Skärsbo pojkhem, Alingsås 
  
 Skärsbo pojkhem utanför Alingsås påbörjade sin verksamhet 1924. Då drevs det av stiftelsen Skärsbo barnhem som inrymde barn- hemsverksamheten i det som tidigare hade varit en herrgård. 1955 tog Göteborgs barnavårdsnämnd över barnhemmet. Skärsbo hade 18 platser när det öppnade i barnavårdsnämndens regi. Hemmet användes som pojkhem av Göteborgs barnavårdsnämnd till 1977. 
  
 40 
  
 Detta är den institution från vilken alla intervjuade uppger att de utsattes för vanvård under sin vistelse. Av de 15 männen som redo- gjort för sin placering på Skärsbo har sju av dem också varit place- rade på Vidkärrs barnhem. 
 Beskrivningar om Skärsbo har bland andra varit en sluten värld, ett helvete, känslokallt och som ett fängelse. 
  
 40  
  
 Göteborgs kommunalkalender 
 , Göteborgs stadskansli, Göteborg 1956, s. 280. 
 216 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 Rigid struktur med systematiska övergrepp 
 Den bild som utkristalliserar sig är en rigid struktur med systema- tiska övergrepp, utförda både av personal och andra placerade pojkar. 
 Guerra, 
  
 41  
  
 som blev misshandlad varje dag och också våldtagen under sin vistelse på Skärsbo, beskriver att det värsta var de psy- kiska övergreppen. Guerra säger att han ständigt blev nedvärderad av personalen. De kunde exempelvis säga saker som du är ingen- ting värd! och din morsa vill inte ha dig. 
 Bestraffningar, våld och sexuella övergrepp återkommer i flera redogörelser. Flera berättar hur de såg andra barn utsättas för våld. 
 Beskrivningarna av våldet innefattar anställda som delar ut örfilar, vrider om pojkarnas bröstvårtor, kastar upp pojkar i luften för att låta dem falla fritt till golvet eller att anställda har slagit pojkar med tillhyggen. 
 En person som var placerad på  
 1950-talet 
  
 42 
  
 beskriver att alla fick stryk, ofta med en käpp eller en kratta, rakt över ryggen. Perso- nalen slog honom med nycklar, med pekpinnar eller med krattor. 
 Sexuella övergrepp 
 Hälften av de intervjuade uppger att de utsattes för sexuella över- grepp. Våldtäkter, tvingad att onanera förövaren eller smekt mot sin vilja, har ofta återkommit i redogörelserna. 
 En person säger dock att de historier han hört om att persona- len begick sexuella övergrepp inte gällde under tiden han var place- rad där. 
 Straffarbete 
 Straffarbete, som flera vittnar om, bestod i att barnen ofta skulle kratta grusgångarna och plocka pinnar runt huset men också i sko- gen. Vi skulle kratta gångar och det var straff för allt. 
  
 43  
  
 Arbets- uppgifterna kunde bestå i att klippa gräs, kratta grusgången, plocka fimpar och pinnar. 
  
 44 
  
 41 
  
 ID 195, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 42 
  
 ID 63, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 43 
  
 ID 880, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 44 
  
 ID 201, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 217 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 SOU 2011:61 
  
 Ingen tillsyn eller uppföljning 
 Ingen av de intervjuade uppger något tillsynsbesök. En person 
  
 45  
  
 säger att tillsynspersonalen inte fick komma in på Skärsbo. 
 Avbruten kontakt med den biologiska familjen 
 Kontakten med den biologiska familjen verkar i beskrivningarna ha varit ytterst begränsad. Intrycket är att de barn som var på Skärsbo inte hade regelbunden kontakt med sin biologiska familj, ibland till följd av begränsningar från personalens sida. 
 Klas 
  
 46  
  
 minns att han fick följa med köksan hem på permission och att han inte fick ha kontakt med sin familj. 
 Zimmerman 
  
 47  
  
 uppger att de fick ringa hem en gång i veckan och att han minns att det inte var många pojkar som fick besök av sin familj. 
 I vissa fall har intervjupersonen uppgett att han själv inte ville åka hem för att hemförhållanden var för jobbiga. 
 Förövare 
 I likhet med Nybodahemmet uppges förhållandevis ofta andra placerade barn vara förövare. 
 En intervjuperson uppger sig ha blivit utsatt för sexuella över- grepp av en kvinnlig anställd. I övrigt är det manliga förövare som pekas ut i samband med sexuella övergrepp. 
 Beskrivningarna av personalen omfattar bland annat sadister och pedofiler. 
 En föreståndare som arbetade på Skärsbo återkommer i de flesta intervjuerna. Endast en intervjuperson beskriver honom som snäll, övriga kallar honom för envåldshärskare och över- djävlig. 
 Två personer har berättat om en anställd som har begått exakt samma övergrepp mot dem, nämligen att han vred om deras bröst- vårtor. 
 Läkaren som namnges i redogörelserna från Vidkärr, återfinns också vid flera tillfällen i intervjuerna från Skärsbo. Även Skärsbo- pojkarna uppger att de blev tvångsmedicinerade. 
  
 45 
  
 ID 209, född på  
  
 1950-talet. 
  
 46 
  
 ID 880, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 47 
  
 ID 195, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 218 
  
 SOU 2011:61 
  
 Många har berättat om vanvård från samma plats 
  
 5.7 
  
 Kommentar 
  
 Berättelserna från Vidkärrs barnhem, Nybodahemmet och Skärsbo pojkhem har bidragit till att forma en tydligare bild av hur vardagen kunde se ut på dessa institutioner. 
 När det gäller fosterhemmen har somliga berättat om samma erfarenheter av vanvård och förövare men det går inte att urskilja särskilda inre strukturer som är gemensamma för fosterfamiljer. Däremot kan man ofta finna likartade miljöer. Fosterföräldrarna har bott på landet, haft en gård med djur, inte sällan beskrivits som frikyrkliga och ofta har de haft flera fosterbarn. Detta är således en ganska vanlig miljö för fosterhemsplaceringar och vi har fått lik- nande miljöbeskrivningar i flera andra intervjuer. 
 Det har också varit vanligt att fosterföräldrarna har begränsat fosterbarnens kontakter med den biologiska familjen. 
 I berättelserna från institutionerna har flera beskrivit att de blev skilda från sina syskon eller att kontakten med föräldrarna avtog. 
  
 Tillsynen  
 har vanligtvis varit mycket bristfällig. Under utred- ningens gång har vi fått bekräftat, både av intervjupersoner och tidigare anställda, att placeringar i kyrkliga hem eller hos inflytelse- rika personer har granskats mindre. 
 Vidare kan vi konstatera att intervjupersonerna som varit i samma fosterhem oftast ger en liknande beskrivning av vanvården, men graden av exempelvis försummelse eller våld kan skilja sig åt. 
 På institutioner däremot uppger intervjupersonerna ofta en och samma typ av vanvård, även på en mer detaljerad nivå, vilket bidrar till en tydligare bild av vad som utmärkte just den institutionen vid en given period. 
 Från Vidkärr var det exempelvis många som beskrev Slussen där de blev inlåsta, att de blev tvingade att äta mat, annars blev de tvångsmatade och/eller att de tvingades bära särskilda barnhems- kläder. 
 Från Nybodahemmet beskrev många sin förtvivlan över att separeras från sina syskon. 
 Intrycket utifrån berättelserna från Skärsbo är att det var en mer sluten värld än Vidkärr och Nybodahemmet. Dels var det färre pla- cerade barn samtidigt, dels påverkade föreståndaren miljön och strukturen på ett sätt som fick både anställda och placerade att rätta sig efter de givna normerna. 
 219 
  
 6 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 I det här kapitlet beskrivs och diskuteras likheter och skillnader mellan intervjupersonernas och arkivhandlingarnas berättelser om individers tid i den sociala barnavården. I Upprättelseutredningens förslag om ersättning till de utsatta konstateras att det  måste läggas stor vikt vid den enskildes egna utsagor 
  
 1  
  
 vid bedömningen om ersättning ska utbetalas eller ej. Man diskuterar också möjlig- heterna att finna stödbevisning för de utsattas erfarenheter av van- vård. I det här kapitlet granskas något av det som skulle kunna utgöra stödbevisning, nämligen myndigheternas dokumentation. 
 Vi kommer att belysa variationen i vilka dokument som är beva- rade i akterna och vilka noteringar som kommunerna valt att göra i samband med och under en placering. Vi vill understryka att syftet med kapitlet är att ge en bild av placeringarna ur olika perspektiv, inte att ifrågasätta sanningshalten i intervjupersonernas berättelser. 
 I kapitlet granskas i vilken utsträckning det är möjligt att bekräfta att personer varit placerade och om det är möjligt att belägga vanvård med arkivhandlingar. En annan fråga gäller hur myndigheterna (vanligtvis kommunerna) har agerat efter informa- tion om missförhållanden. Vi kommer att redogöra för vad akterna med sina dokument berättar och hur intervjupersonerna beskrivit sin tid under placeringen. 
 I detta sammanhang vill vi betona att arkivhandlingarna har ska- pats av samma kommuner som ansvarat för att skydda barnen från de övergrepp och den försummelse som intervjupersonerna berät- tat om. 
  
 1  
  
 SOU 2011:9.  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 , s. 167. 
  
 221 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 6.1 
  
 Urval och bortfall 
  
 Utredningen har gjort två olika arkivstudier inför slutrapporten. Sammanlagt bygger dessa studier på urval om 140 av de 604 
 intervjuade personerna som har ingått i utredningen och som skri- vit på en fullmakt för att vi skulle kunna söka deras arkivhand- lingar. 
 Framförallt har vi sökt efter personernas barnavårdsakter som är den huvudsakliga och mest väsentliga källan till information om ett placerat barn. Där ska handlingar om orsak till omhändertagande, anteckningar om tillsynsbesök och barnets situation före och efter placeringen finnas med. Men innan vi går in på resultaten ska något sägas om hur urvalen gjordes och hur stora bortfall våra studier har drabbats av. 
 Den första arkivstudien 
 Den första arkivstudien gjordes inför delrapporten. 
  
 2  
  
 Av 404 intervjupersoner hade 229 lämnat fullmakt till utredningen att beställa arkivhandlingar. 
 Vi gjorde ett obundet, slumpmässigt urval om 41 personer som vi hade beställt material till. 29 personers akter hade hunnit komma in till utredningen innan analysen påbörjades. De övriga 12 ut- gjorde ett bortfall. Orsakerna var följande, att: 
 Intervjupersonen hade fått materialet direkt hem till sig (4 perso- ner) 
 : utredningen hade beställt arkivmaterialet men inte fått ta del av det då intervjupersonen önskat att få det direkt hemskickat till sig. 
  
 Arkivmaterial hade ej inkommit (6 personer) 
 : utredningen hade beställt arkivmaterial men att arkiven ej hade skickat materialet in- nan vi påbörjade analysen. 
  
 Barnavårds- eller socialakt saknades (2 personer) 
 : det har inte stått att finna någon barnavårds- eller socialakt på berört arkiv. 
  
 2  
 SOU 2009:99. Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
 Vanvård i social barnavård under  
  
 1900-talet : 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. 
 222 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Den andra arkivstudien 
 Den andra studien hade en annan utgångspunkt. 
 En annan urvalsmetod valdes eftersom vi önskade få in arkiv- handlingarna i god tid för att hinna bearbeta dem. Kriterierna för att ingå i det här urvalet var att beställning av arkivhandlingar gjorts från och med den 1 april 2010 och till och med den 30 september 2010. 
 99 personer kom att ingå i urvalet. Samtliga hade gett oss till- stånd att granska materialet vi beställde. 
 I april 2011 hade vi fått in 82 personers barnavårdsakter. Bortfallet utgjordes av 17 personers barnavårdsakter. För tre 
 personer har handlingar från arkivet ännu inte anlänt trots att vi med denna urvalsmetod försökte försäkra oss om att arkiven skulle hinna skicka materialet till oss. För de övriga 14 saknas barnavårds- akt hos arkivet. Detta innebär dock inte att dokumentation av dessa 14 personers placering helt saknas. Endast för två personer saknades någon som helst anteckning om att vederbörande varit placerad. För de övriga fanns barnhemsjournal, barnavårdsmanna- skapsakt, protokollsutdrag, hovrättsdom, registerkort, skrivelser och andra lösryckta papper som innehöll någon notering om att personen varit placerad. Dessa noteringar ger dock inte den full- ständiga bilden av intervjupersonernas tid i fosterhem och på barn- hem som en barnavårdsakt kan och bör ge. 
 Förklaringar till förluster av barnavårdsakter 
 Från några arkiv har förlusten av barnavårdsakter förklarats med kommunsammanslagningar och arkivflytt eller att fosterfamiljen endast varit kontaktfamilj och därmed har akten gallrats i enlighet med bestämmelserna i socialtjänstlagen. 
 Sammanlagt ingår 140 personer i de båda arkivstudierna 
 Sammanlagt har de båda arkivstudierna omfattat 140 personer. Vi har tillgång till 111 personers barnavårdsakter men ytterligare material gör att vi har arkivuppgifter om 128 personer. För fyra personer som ingått i urvalen har inte någon som helst anteckning om deras tid i den sociala barnavården kunnat påträffas. Siffrorna sammanfattas i tabellen nedan. 
 223 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Antal personer som utredningen omfattar 
  
 866 
  
 Antal personer som skrivit på fullmakt för 
  
 arkivsök 
  
 604 
  
 Antal personer i urvalet för arkivstudierna 
  
 140 
  
 Antal personer i urvalet för vilka någon form 
  
 av arkivhandling har inkommit 
  
 128 
  
 Antal personer i urvalet för vilka 
  
 barnavårdsakt inkommit 
  
 111 
  
 6.2 
  
 Tid och plats – uppgifter som borde stämma 
  
 Trots att de akter vi har haft tillgång till kan variera i omfång och kvalitet och trots att tidigare forskning påtalat brister i sociala akter utgick vi ifrån att vissa grundläggande data borde finnas tillgängliga i dokumentationen. Det gällde var och under vilken tid ett barn var placerat. Det visade sig dock att dessa uppgifter inte var fullt till- förlitliga i de akter vi hade tillgång till. Ibland kunde vi utläsa när en insats påbörjades men inte när den avslutades. I andra fall har det varit svårt att följa barnet från en placering till en annan. Akterna är inte upplagda så att man enkelt kan följa ett ärende kronologiskt. 
 Trots de nämnda svårigheterna är överensstämmelsen god mel- lan aktmaterialet och intervjupersonernas berättelser om upp- gifterna för placeringarnas varaktighet och plats. Men exakta överensstämmelser är ovanliga. Namn på institutioner och foster- föräldrar kan skifta mellan arkivhandlingarna och vad intervju- personerna har berättat. Det officiella namnet på en institution finns i akten medan intervjupersoner kan använda benämningar som barnen själva eller andra på orten använde. Namn på foster- föräldrar kan också variera. 
 Oftast har det dock utifrån andra uppgifter om t.ex. ortsnamn varit möjligt att utröna om intervjupersonen menat samma plats som beskrivs i dokumentationen. I akterna finns dessutom datum angivna, vilket rimligen kan vara svårt att minnas många år senare. 
 Endast 18 av 111 hade uppgett exakt samma år för placeringens början och slut som var dokumenterat i deras barnavårdsakter. Av dessa hade sex personer tagit del av sina arkivhandlingar innan in- tervjun. Deras uppgifter om tid och plats var troligen påverkade av den skriftliga dokumentationen. 
 224 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 För de flesta överensstämmer den sammanlagda placeringstiden i intervjupersonernas berättelser med uppgifterna i akten någor- lunda, men det kan skilja ett eller ett par år. Då skillnaden är större än så har vi analyserat detta närmare. I de fall då det skiljer upp- emot tio år är det oftast en följd av att intervjupersonen blev omhändertagen i tidig ålder men återplacerad i hemmet och omhändertagen först långt senare. Intervjupersonen har då oftast endast nämnt den senare placeringen, medan dokumentationen innehåller placeringar som påbörjats många år tidigare. 
 Bristen på överensstämmelse kan också bero på att det i arkiv- handlingarna saknas notering om när samhällsvården upphört. Det kan vara en annan barnavårdsnämnd än den från vilken vi efterfrå- gat handlingar som varit ansvarig. Det kan ha berott på brist i beva- rande på arkivinstitutionerna eller att intervjupersonen blivit adopterad. Personer som adopterades av sina fosterföräldrar känner inte alltid till när adoptionen genomfördes och den sociala barna- vården upphörde. 
 Många intervjuade har berättat att de var placerade på fler än ett ställe. Medianpersonen har uppgett tre placeringar. 
 En tendens som kan urskiljas är att det funnits fler placeringar noterade i aktmaterialet än vad intervjupersonerna uppgett. Dessa förhållanden gäller för 37 av 111 personer. Detta tyder på att intervjupersonerna snarare underrapporterar än överdriver antalet placeringar. 
 Placeringar, som intervjupersoner uppgett under intervjun men som saknas i deras barnavårdsakter, har förekommit i 19 fall. Det kan bero på att intervjupersonerna har uppgett placeringar där de aldrig har varit. Å andra sidan kan det finnas andra förklaringar, som att barnen skickades från sina fosterhem till nya ställen som kommunerna inte kände till eller aldrig registrerade. 
 Ett sådant exempel är Sherman berättelse. ( 
 Person 1002, kvinna född på  
  
 1950-talet 
 ) 
  Efter att hennes pappa avlidit 1952 blev Juarez och hennes bror så småningom placerade hos sin mormor. På somrarna fick barnen bo hos andra släktingar som misshandlade barnen, berättar Juarez. 
 Av Sherman arkivhandlingar att döma kände barnavårdsnämnden till att barnen flyttades från fosterhem till fosterhem. Men inte förrän 1966, 14 år senare, beslutade barnavårdsnämnden att omhänderta henne. Därför innehåller akten inga uppgifter om de släktingar som Juarez har berättat om. 
 225 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det finns också exempel på akter som har gallrats och som därför inte innehåller barnets hela placeringshistorik. 
  
 6.3 
  
 Går det att styrka vanvård genom arkivhandlingarna? 
  
 I kapitel 6 – Arkivhandlingar som källa till den sociala barnavårdens historia, redogjorde vi bland annat för lagstiftning och regler om hur den sociala barnavården skulle dokumentera omhändertagande av barn. 
 Genom vår undersökning om hur missförhållanden dokumen- terats i intervjupersonernas arkivhandlingar, kan vi konstatera att anteckningarna oftast inte följer de föreskrivna råden. 
 Vi har haft tillgång till arkivhandlingar (både barnavårdsakter och andra typer av material) för 128 personer i vårt urval. Endast i 41 personers arkivhandlingar finns det anteckning om någon form av missförhållanden trots att samtliga har berättat att de utsattes för övergrepp och försummelser under sin tid som placerade. 
 Arkivhandlingarna ger en annan bild av barnens placeringar. De är ofta fragmentariska. Det är sällsynt med omfattande noteringar som gäller tiden i ett fosterhem eller på en institution. Arkiv- handlingarna handlar i stället främst om tiden före ett omhänderta- gande, om den biologiska familjens eller barnets problem. 
 När barnet var placerat skulle ansvarig socialsekreterare/foster- barnsinspektör (i fortsättningen används termen socialsekreterare) göra tillsynsbesök och dokumentera hur barnet hade det i foster- hemmet eller på institutionen. Sedan  
 1960-talet 
  har det funnits tydliga instruktioner om vad dessa anteckningar borde innehålla om barnet bodde i fosterhem. 
 Även om socialsekreteraren noggrant skrev ner sina iakttagelser från sin årliga inspektion kan det ha varit omöjligt att genom enstaka tillsynsbesök upptäcka de missförhållanden som intervju- personerna berättat om. 
 Besöken var ofta föranmälda. Många intervjupersoner har berättat hur de blev tvättade och uppklädda inför att social- sekreteraren skulle komma. En del beskriver hur de hotades för att inte avslöja något. 
 De noteringar som finns i barnavårdsakterna om barnens för- hållanden under placeringarna kan ofta varken bekräfta eller dementera en persons berättelse om vanvård. 
 226 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Frågan om det är möjligt att bevisa vanvård genom arkiv- handlingar måste ställas på ett annat sätt:  
 På vilket sätt kan arkiv- handlingar som trots allt medger missförhållanden styrka den vanvård som intervjupersonerna har berättat om? 
  
 6.4 
  
 Styrker anteckningarna i arkivmaterialet den vanvård som intervjuade personer berättat om? 
  
 I genomgången av de 128 personernas arkivhandlingar som vi har tagit del av för denna undersökning har 41 personer någon form av anteckning om missförhållanden i sina arkivhandlingar. Det inne- bär att närmare 70 procent inte har några anteckningar om miss- förhållanden. 
 Det kan finnas flera anledningar till bristen på anteckningar om missförhållanden. Dels kan det bero på att barnavårdsakten i sin helhet inte har inkommit till utredningen, dels att den saknas i arkivet och att vi därmed fått förlita oss till andra arkivhandlingar som inte säger något om missförhållanden som barnavårds- nämnden eventuellt kände till. Men det är anmärkningsvärt att tre fjärdedelar av urvalsgruppen inte kan styrka sin vanvård med arkiv- handlingar. Det belyser svårigheten med att belägga vanvård med hjälp av arkivhandlingar. 
 Vår bedömning av att barnavårdsnämnden/socialtjänsten hade indikationer på missförhållanden kan inte helt frigöras från vår kunskap om vad intervjupersonerna berättat. 
 Vi har kunskap om att den person akten handlar om också har berättat om vilken form av vanvård som personen varit utsatt för. Det kan innebära att vi övertolkat de anteckningar som finns, men också att vi har kunnat vara mer uppmärksamma på noteringar som vid en summarisk genomläsning inte verkar betyda något. Ett exempel på detta ges av arkivhandlingarna för två personer, som vid sina respektive intervjuer berättade om att de blivit skadligt utnyttjade i arbete. ( 
 Person 887, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  Person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
 ) 
  
 Socialsekreterarna har visserligen noterat att barnen fått arbeta vilket styrker uppgifterna om arbete men har tolkat arbetet som positiva upplevelser för barnen: 
 Carr har tagit ledigt från skolan för att hjälpa till med betesupp- tagning vilket roar honom mer, [Hon] älskar att hjälpa till, skala potatis, morötter, städa etc. 
 227 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Utan vetskap om att intervjupersonerna uppgett att de exploate- rades som arbetskraft i sina fosterhem hade noteringarna förmodli- gen inte väckt någon större uppmärksamhet. Med vår förkunskap läste vi detta som anteckningar som kunde styrka den vanvård (skadligt utnyttjad i arbete) som intervjupersonerna hade berättat om. Men anteckningarna i akterna ger en helt annan bild än intervjupersonernas beskrivning av arbetet. 
  
 6.5 
  
 Vilka missförhållanden beskrivs i akten? 
  
 Många anteckningar beskriver missförhållanden i form av  
 dålig om- vårdnad  
 av barnet. Det uttrycks bland annat genom skrivningar som gick påfallande dåligt klädd; otvättad och satt i sandlådan och grät. 
 I en aktanteckning står det bland annat att systern till en intervjuperson är så gott som undernärd . Orsakerna därtill kommenterades inte. 
 Intervjupersonen har berättat att hon och hennes syskon inte fick mat alla dagar i fosterhemmet och att den mat de fick oftast var undermålig. Om hon spydde upp maten, var hon tvungen att äta upp spyorna också. Denna kvinna har berättat att syskonen åt fåglarnas talgfett eller spannmål och grismjöl från ladugården för att stilla hungern.  
 (Person 868, kvinna född på  
  
 1940-talet.) 
  
 I andra personers akter har det funnits information om alko- holmissbruk i fosterfamiljen eller att intervjupersonen i akten hade rymt från sin placering. Sådana noteringar borde naturligtvis kunna läsas som att kommunerna ändå fått signaler om att allt inte stod rätt till. 
 Anteckningar i flera personers akter handlar om att barnet blivit  
 kränkt  
 på olika sätt. Flores var placerad på en institution som drevs av en familj under  
 1980-talet. 
  ( 
 Person 937, kvinna född på  
  
 1980-talet 
 ) 
  Hennes mor skrev i ett brev till Länsstyrelsen, den myndighet som hade tillsynsansvar för den typ av institution (storfosterhem) som Flores var placerad på, att barnen på institutionen anklagades för snatteri om de tog mat från kylskåpet utan lov. Familjens biolo- giska barn fick däremot ta mat när de själva ville. 
 Ett annat exempel finns i Davis barnavårdsakt. ( 
 Person 936, kvinna född på  
  
 1950-talet) 
  
 Meyer hade, enligt anteckningarna, pratat med skolkuratorn om att hennes fostermor läste alla hennes brev. 
 228 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Även i Nichols fall var det skolkuratorn som framförde till barnavårdsnämnden att Myers levde under svåra missförhållanden i ett fosterhem på landet. ( 
 Person 444, man född på  
  
 1950-talet) 
  
 Kuratorn skriver att Myers var tvungen att arbeta hårt på gården, utstå kränkande tilltal och att fosterföräldrarna inte var särskilt förtjusta i Myers överhuvud taget. Dessutom skriver kuratorn att Myers blev negativt särbehandlad i förhållande till en annan place- rad pojke i samma familj. För vanvårdsutredningen har dock Myers inte berättat om särbehandlingen, utan om annan vanvård. 
 Andra uppgifter om kränkande behandling som funnits ned- tecknade i akterna utgörs av noteringar om ett barn, som mitt i natten tvingades ut för att hämta sin cykel och en annan som inte fick använda toaletten utan var tvungen att sitta på potta vid  
 16-års 
  ålder. 
 Ett annat exempel hittade vi i Meza akt. Hans socialsekreterare uppger att han blev förnedrad inför andra då hans fostermor talade vitt och brett om hans sängvätningsproblem inför andra vuxna. ( 
 Person 887, man född på  
  
 1950-talet) 
  
 I några personers arkivhandlingar har vi funnit anteckningar som styrker olika former av  
 misshandel och sexuella övergrepp 
 . 
 I ett exempel har socialsekreteraren skrivit att fostermodern slagit flickan illa. I ett annat fall har socialsekreteraren noterat att fosterfadern drog och ryckte honom i håret om det var någonting som inte passade. 
 Perez mor anmälde ett fosterhem för att hon misstänkte att hennes son utsattes för sexuella övergrepp av fostermodern. ( 
 Person 977, man född på  
  
 1970-talet) 
  
 Det framgår inte av de doku- ment som finns i akten vad som egentligen hände till följd av anmälan. Perez omplacerades efter en tid men det finns även anteckningar om att han fortfarande hade kontakt med foster- modern ifråga. För utredningen har Perez berättat att fostermodern utsatte honom för sexuella övergrepp och att hon brukade skryta för bekanta om att hon hade lärt upp honom sexuellt. 
 I Hodges fall hade synpunkter på fosterhemmet framförts av en utomstående person som inte trodde att allt stod rätt till i foster- hemmet och särskilt pekade på relationen mellan den biologiska sonen och Sanchez. ( 
 Person 993, kvinna född på  
  
 1950-talet) 
  
 Socialsek- reteraren noterade: Hon [anmälaren, vår anm.] tror inte, att den egna sonen är snäll mot Sanchez, lär kommendera henne hit och dit. I samband med denna information gjorde barnavårdsnämnden ett hembesök. Socialsekreteraren konstaterade att även om hemmet 
 229 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 var lite för ordentligt för att ha barn så fanns det ingen anledning att tro att det förekom någon vanvård: Något skäl att tro, att missförhållanden föreligger, finns nog inte. 
 Ungefär tio år senare skriver ännu en socialsekreterare i en ut- redning att Sanchez säger sig ha blivit utsatt för sexuella övergrepp av sonen i fosterfamiljen och även fått stryk av fostermodern. Sanchez blev kvar i fosterhemmet i ytterligare två år efter att hemmet hade blivit anmält. 
 Under intervjun med utredningen har Sanchez berättat att en granne anmälde fosterfamiljen till den sociala barnavården men att ingen åtgärd vidtogs. Sanchez berättade också under intervjun att hon bland annat utsattes för sexuella övergrepp av den biologiske sonen i fosterfamiljen som hon tvingades att dela säng med och att hon också blev slagen för sin sängvätning. 
 Berättelser om olika  
 bestraffningar  
 har varit vanligt förekom- mande i utredningens intervjuer. I somliga akter finns även texter som bekräftar dessa former av vanvård. 
 Bestraffningar som har dokumenterats har främst handlat om isolering eller situationer vid måltider. Det finns anteckningar om barn som har tvångsmatats eller inte fått någon mat alls. 
 Vid intervjun berättade Miller, att hon blev inlåst som bestraff- ning för att hon inte ville äta den blodpudding som serverades i fosterhemmet. ( 
 Person 921, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
 ) 
  I hennes  
 BUP-journal 
  finns en anteckning om att Miller har berättat om en liknande händelse även som barn. Enligt läkarens noteringar hade Miller då sagt att hon inte fick någon mat under ett helt dygn och att hon sedan tvingades att äta blodpuddingen ändå. Det står där- emot inget om att hon blev inlåst. Detta är ett exempel på att en och samma händelse kan återberättas på olika sätt av samma person vid olika tillfällen under livet. 
 Arkivhandlingarna styrker Crawford uppgifter om att hon bestraf- fades för att hon inte åt upp maten. Miller ger dock olika uppgifter om vad bestraffningarna bestod av. I dag minns hon att hon blev inlåst, men när hon var liten uppgav hon att hon förvägrades annan mat under ett dygn samt att hon blev tvångsmatad. 
 230 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 6.6 
  
 Vilka förövare beskrivs? 
  
 I anteckningar om missförhållanden i arkivhandlingarna är det of- tast fosterföräldrar som uppges vara förövare. I några fall pekas andra placerade barn eller institutionspersonal ut, men det är mer ovanligt. 
 Vi har funnit exempel på när intervjupersoner och arkiv- handlingar pekar ut olika förövare av samma övergrepp. Det bety- der inte att intervjupersonerna minns fel eller att uppgifterna i arkivhandlingarna inte stämmer. Information som har transforme- rats i flera led kan ha fått ny innebörd eller ändrats. 
 I Ballard  
 BUP-journal 
  står att läsa att Ballard ska under vistelsen på [institutionen] ha råkat ut för en pojke som stoppade sin penis i Ballard mun etc..  
 (Person 880, man född på  
  
 1950-talet) 
  
 Under intervjun har Ballard uppgett att han under placeringen på det aktuella barnhemmet blivit sexuellt antastad av en anhörig till ett annat placerat barn. 
 Under en senare placering, också det på en institution, berättade han hur han blev utsatt för oralsex av en ur personalen. Ballard berättar alltså att han under två placeringar blivit utsatt för sexuella övergrepp av vuxna. 
 Journalanteckningarna från BUP berättar om ett sexuellt över- grepp av ett annat barn. Det är möjligt att den som antecknade 
 blandade samman uppgiften om anhörig till ett annat barn med barnet. Ballard kan även ha  
 förväxlat  
 vad som hände under vilken 
 placering. Journalanteckningarna styrker att Ballard har blivit utsatt för sexuella övergrepp, men de ger inte samma bild av händelsen och förövaren som Ballard beskrev under intervjun. 
  
 6.7 
  
 Återhållsamma anteckningar och ovilja att ta till sig signaler om missförhållanden 
  
 Vårt intryck av de anteckningar om missförhållanden som vi har tagit del av är att socialsekreterarna har varit återhållsamma med att beskriva misstankar om vanvård. Skrivningarna blir i stället otydliga och diffusa: situationen är ej bra, frågan är väl om kontakten mellan [fostermodern] och flickan är tillfredsställande, bekymrad över fosterhem, ej trivsamt i hemmet eller kan inte riktigt för- stå att det är lyckligt för [flickan] att vara hos dem eller ej. 
 231 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 I flera fall beskriver eller konstaterar socialsekreterarna plikt- skyldigt att förhållandena i ett fosterhem inte är bra, men  
 anmärk- ningarna resulterade inte i att de undersökte eller ändrade på för- hållandena 
 . Det saknas ofta dokumentation om vilka åtgärder som övervägdes. 
 Det finns flera exempel på socialsekreterare som uttrycker tvek- samhet om placeringar och där intervjupersonerna långt senare för utredningen har berättat om vanvård. 
 I Molina fall skrev socialsekreteraren att Molina för- myndare var bekymrad över fosterhemmet. ( 
 Person 991, kvinna född på  
  
 1970-talet.) 
  
 Förmyndaren kände sig inte välkommen att hälsa på. Två år senare adopterades Berg av fosterföräldrarna. När ärendet skulle avslutas finns det uttalanden av två social- sekreterare. Båda är tveksamma till foster/adoptivfamiljen: Vi är båda mycket medvetna om att den här fosterfamiljen inte är den bästa av de familjer som finns att välja mellan. Berg har berättat för utredningen att hon blev slagen av modern och sexuellt utnyttjad av fosterfadern i denna familj. 
 Ibland har vi funnit en  
 uttalad ovilja  
 att dokumentera vanvård. En anmärkningsvärd händelse, som finns nedtecknad i West arkiv- handlingar, är att barnavårdsassistenten, i ett brev till rektorn på en presumtiv skola, uttryckte det olämpliga i att skriva om vad som hade skett på den tidigare placeringen: Emellertid hände en del tråkigheter som jag refererar till från [institutionspersonal] att muntligen framföra till eder, då jag inte bör skriva om dessa saker. Jennings har i utredningens intervju uppgett att hon blev utsatt för sexuella övergrepp under placeringen ifråga. ( 
 Person 973, kvinna född på  
  
 1940-talet) 
  
 Det finns också fall där kommunerna har visat sig ovilliga att ta till sig information om missförhållanden och placerat barn i hem där det förut förekommit misstankar om och bevisad vanvård. 
 Dickson var placerad i fosterhem hos en ensamstående man. Enligt dokumentationen i Dickson akt var denne man socialnämnds- ordförande i kommunen och även fosterfar till flera barn. ( 
 Person 972, man född på  
  
 1960-talet) 
  
 Av akten framgår att fosterfadern blivit anmäld för misshandel och otukt med en tidigare placerad pojke. Först hade en anonym anmälan inkommit och sedan hade en fosterpojke anmält honom för otukt. Det hände ett år efter att Dickson kom till hemmet. Fosterfadern kom dock endast att fällas för misshandel. Han fick villkorlig dom. 
 232 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Trots domen för misshandel mot socialnämndsordföranden fick Dickson och de andra pojkarna i åldrarna  
 14–17 
  år även i fortsätt- ningen vara placerade hos honom. Fosterfadern blev dessutom An- ders kontaktperson när den sociala barnavården upphörde. 
 I Dickson akt finns en utredning gjord av en länsstyrelse om fosterfaderns lämplighet till följd av anmälningarna och den fällande domen. Socialnämnden hade nämligen kommit fram till att barnen skulle stanna i hemmet. Länsstyrelsen ifrågasatte att foster- faderns hem hade godkänts för upp till fem fosterbarn då han både var ensamstående och hade stor arbetsbörda utanför hemmet. Vidare pekade Länsstyrelsens utredare på svårigheterna för hand- läggarna att utreda sin ordförande.  
  
 Det är uppenbart att nämndens handläggare befunnit sig i en svår situation – att utreda sin egen nämndsordförande och hans hem., skriver Länsstyrelsen i sitt ytt- rande. 
 Dickson har i intervjun uppgett att han och andra placerade barn utsattes för regelbundna sexuella övergrepp av fosterfadern. Dickson har också berättat att han började missbruka hasch och alkohol under tiden i fosterhemmet. Enligt Dickson hölls ett möte hos socialnämnden till följd av fosterfaderns övergrepp. Dickson var där tillsammans med fosterfadern och han minns att det beslutades att fosterbarnen trots allt inte skulle omplaceras 
 . 
  
 Dickson uppger i sin intervju att han sa att han ville stanna i hemmet, Jag var helt bortkollrad och manipulerad och sa att jag trivdes. 
 Enligt protokoll från den placerande kommunens socialförvalt- ning, det år som fosterfadern dömdes, finns det beslut om att Dickson och de andra fosterbarnen ska stanna i fosterhemmet med hänsyn till barnens skolgång med villkor om en resursperson i hemmet och att inga nya placeringar sker i det aktuella foster- hemmet. I ett senare beslut samma år, där ärendet också avskrevs, finns uppgifter om att barnen tillfrågats och att de själva uppgett att de trivdes i fosterhemmet. Ur en utomståendes perspektiv kan detta ifrågasättas med tanke på Dickson egen kommentar, att han blev bortkollrad. 
 233 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 6.7.1 
  
 Kommunernas agerande till följd av missförhållanden 
  
 Vilken var kommunernas respons på anteckningar de själva gjort om missförhållanden? 
 Av de 41 personer i undersökningen som hade  
 anteckning om någon form av missförhållande  
 i sina arkivhandlingar flyttades fem direkt från placeringen. För 14 personer dröjde det en tid innan barnen flyttades. 
 20 personer flyttades inte alls vilket antingen berodde på att kommunerna inte gjorde något åt situationen eller att det fördes diskussioner som mynnade ut i att man avvaktade eller beslutade att nackdelarna med en flytt skulle överväga fördelarna för barnet. 
 I några fall satte kommunerna in andra insatser, exempelvis utökade tillsynsbesök. 
 I ytterligare två fall har vi endast haft tillgång till annat material än barnavårdsakten vilket innebär att vi inte kan veta om de note- rade missförhållandena föranledde någon åtgärd hos kommunen. 
  
 6.7.2 
  
 Mellan upptäckt och åtgärd 
  
 Sedan kommunerna fått vetskap om missförhållanden kunde det dröja länge innan något hände. 
 I Stone fall dröjde det enligt arkivhandlingarna ett halvår efter att kommunerna fått vetskap om att något var fel i fosterhemmet innan ett tillsynsbesök gjordes. ( 
 Person 38, kvinna född på 1940- talet 
 ) Socialsekreteraren konstaterade då att fostermodern var ef- terbliven, att bostaden var ohygienisk och hade ett isolerat läge. Kommunen beslutade dock att avvakta en lösning. 
 Först två år senare placerades Warner på barnhem. 
 Rutiner för tillsynsbesöken kan ha hindrat socialsekreterarna från att få tillräcklig information om hur barnen hade det. 
 Att socialsekreteraren ska tala enskilt med barnet lyfts i dag fram som en väsentlig del i tillsynen. Det har dock under lång tid inte varit självklart att barnen skulle få egen tid med social- sekreteraren. I delrapporten 
  
 3  
  
 undersökte vi arkivmaterialets upp- gifter om tillsyn. I den genomgången kunde vi konstatera att det i flertalet fall saknades uppgifter om tillsynsbesök. 
  
 3  
 SOU 2009:99. 
 234 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Mason bodde under  
 1960–70-talen 
  14 år i ett fosterhem där hon enligt henne själv bland annat fick utstå våld, kränkningar samt blev skadligt utnyttjad i arbete. ( 
 Person 439, kvinna född på  
  
 1960-talet) 
  
 Kommunen gjorde flera tillsynsbesök, men de var alla för- anmälda enligt Mason. Det var först när Mason varit i fosterhemmet i tio år som hon fick tala enskilt med en socialsekreterare, vilket bekräftas av dokumentationen i Walton barnavårdsakt. 
 Anteckningarna tyder på att socialsekreteraren var angelägen om Walton situation och höll kontakten med både fosterhemmet, Mason och den kommun som placerat henne. Ansvariga i såväl den placerande kommunen som vistelsekommunen ifrågasatte foster- modern. Det blev också uppenbart att fostermodern ljugit för kommunerna vid ett tillfälle. 
 Mason blev erbjuden att flytta till ett annat fosterhem men valde ändå att stanna kvar. Detta visar problematiken kring barns lojalitet med en förälder/fosterförälder. I anteckningarna kan man skönja Walton hopp om att fostermodern ska bry sig om henne och att hon försöker lita på fostermodern när denna bedyrar att hon vill att Mason ska bo kvar. 
 Socialsekreteraren skrev Mason är nu glad för att hon återvände till fosterhemmet. Hon tyckte att fostermodern verkligen visade att hon betyder något för henne och det kändes rätt fint nu. Att Mason själv valde att stanna hos sin fostermor betyder inte att Walton berättelse om vanvård saknar grund. 
  
 6.7.3 
  
 Stora brister i uppföljning och tillsyn 
  
 Smith fall visar anmärkningsvärda brister i tillsynsförfarandet. ( 
 Person 868, kvinna född på  
  
 1940-talet) 
  
 Smith mor hade framfört klagomål på fosterhemmet där Gordon och hennes syskon var placerade. På grund av dessa klagomål upp- manade den placerande kommunen vistelsekommunen att under- söka förhållandena i fosterhemmet. Enligt brevet från den place- rande kommunen hade man haft flera saker att anmärka på när Smith syster Pierce vid ett besök hos modern visade upp sina kläder och berättade hur hon hade det i fosterhemmet. Socialsekreteraren från den placerande kommunen skrev: 
 Och då kunde jag konstatera att de kläder, som Pierce haft med från fosterhemmet, dels var urvuxna och dels i ett så gammalmodigt skick att flickan ej kunde visa sig ute bland kamraterna. Skorna var två år 
 235 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 gamla och alldeles för små med påföljd att Pierce knappast kunde gå vid hemkomsten till följd av skavsår. 
 []Flickan klagar också över att hon och syskonen måste gå till sko- lan så illa klädda att kamraterna gör narr av dem. Det uppges vidare att barnen aldrig får nya kläder utan ständigt får omsydda och avlagda sådana. Vi vore tacksamma om kontakt kunde tagas med barnens lärare för att kontrollera om det härifrån finns något anmärkningsvärt att notera. Efter skolans slut, Pierce kommer oftast ej hem från skolan förrän vid 17.00 tiden, får Pierce omedelbart hjälpa till i foster- föräldrarnas ladugård. Att hon får hjälpa till är i och för sig ingenting att säga om, men efter de uppgifter som framkommit verkar det som om Pierce helt och hållet får taga ansvar för skötseln av ladugården utan någon som helst ekonomisk uppmuntran dessutom. 
 [] Vi vore tacksamma om barnens berättelser i möjligaste mån undanhålles fosterföräldrarna. Pierce ville högst ogärna tala om dessa saker, då hon är rädd för repressalier från fostermodern, om denna får veta att hon beklagat sig inför modern eller någon annan. 
 Socialsekreteraren i vistelsekommunen gjorde ett besök i foster- hemmet och talade även med barnens lärare. Enligt honom fanns det inget att anmärka på: Både enligt mina egna iakttagelser och enligt samtal med klassläraren skiljer sig dessa barn på intet sätt från andra i fråga om klädsel. Därför vidtogs inga åtgärder. 
 Gordon å sin sida berättar att de sporadiska tillsynsbesöken alltid var föranmälda och att ingen talade med eller trodde på henne. 
 Besöken utfördes av vistelsekommunen och Gordon berättar att hon kontaktade socialsekreteraren i vistelsekommunen och berät- tade hur hon hade det. Gordon berättar att hon till och med besökte socialsekreteraren för att visa upp sina blåmärken. I stället för att tro på henne, kontaktade socialsekreteraren fostermodern. 
 Enligt dokumentationen hade ju den placerande kommunen sär- skilt bett vistelsekommunen att inte föra vidare barnens berättelser till fosterföräldrarna, men enligt Gordon var det just det som skedde. Fostermodern sa att Gordon ljög och socialsekreteraren vidtog inga åtgärder. 
 Det finns ingen anteckning i akten om denna händelse. Gordon berättar att hon bland mycket annat, levde under undermåliga bostadsförhållanden, fick knappt med mat, blev misshandlad och våldtagen under de tio år hon var placerad i fosterhemmet. 
 236 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 6.7.4 
  
 Två kommuners dokumentation av samma fosterhem 
  
 Ett annat sätt att belysa hur olika kommunerna har svarat på upp- gifter om missförhållanden är att jämföra arkivhandlingar som har dokumenterat samma placering. 
 Young och Zimmerman är två män som under fyra år bodde i samma fosterhem.  
 (Person 152, man född  
  
 1960-tal 
  
  och person 229 man född  
  
 1960-tal) 
  
 De var placerade i fosterhemmet av olika kom- muner och därför har dokumentationen om detta fosterhem gjorts i två skilda kommuner. 
 Young och Zimmerman intervjuades oberoende av varandra med cirka ett års mellanrum. Det är förstås möjligt att de har talat med varandra om sina intervjuer, men till utredningen uppgav de inte att de har haft kontakt. Båda har berättat att de fick utstå både fysisk och psykisk vanvård. 
 Enligt Benson barnavårdsakt bodde han 14 år i hemmet. Han har beskrivit tillvaron i fosterfamiljen som ett fängelse med regler för allt. Fostermodern hade regler för minsta detalj i vardagslivet; alltifrån hur en lek skulle utföras, vardagssysslor, mat och dryck till kroppsfunktioner och kroppsställningar. 
 Young har sagt att han endast fick bada två gånger per år och han har uppgett att han blev utnyttjad i hårt kroppsarbete. Han har också berättat att han dagligen blev sparkad och slagen av foster- modern. Enligt Young fick detta konsekvenser som att han upphörde att gråta vid tidig ålder och att han ibland till och med kunde längta efter att bli slagen eftersom det var den enda kropps- kontakt han fick. 
 Zimmerman bodde enligt sin barnavårdsakt 8 år i samma familj. Han har berättat om liknande situationer och former av försummelse och vanvård som Young har beskrivit. Men han har inte lämnat lika utförliga redogörelser om vanvård och har heller inte berättat om samma regelbundna fysiska våld. 
 De båda männens berättelser innehåller såldes både likheter och skillnader. Än mer komplex blir bilden när vi jämförde deras barna- vårdsakter. 
 I Benson barnavårdsakt fanns mycket begränsad information om hans långa tid i detta fosterhem. Det enda dokument som finns är de uppgifter som låg till grund för att fosterhemmet godkändes. Det finns inga anteckningar från tillsynsbesök eller annan kontakt med fosterhemmet. 
 237 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 I Murray barnavårdsakt finns fler dokument som rör detta fos- terhem. Där finns ett godkännande av fosterhemmets lämplighet, anteckningar från olika kontakter som den placerande kommunen och vistelsekommunen hade med varandra angående Zimmerman samt inspektörens anteckningar från tillsynsbesök och kontakter med hemmet och skolan. 
 En intressant upptäckt som vi gjorde var att Benson berät- telse inte kunde styrkas av hans egna arkivhandlingar, som var spar- samma, men väl av Murray. 
 Young berättade att två kvinnor från barnavårdsnämnden sökte upp honom i skolan, förmodligen efter att någon anmält fosterföräldrarna. Han tog då mod till sig och berättade allt. Han minns särskilt att han bad om att bli förflyttad omedelbart eftersom han fasade för fostermoderns reaktion samt att barna- vårdsnämnden skulle hjälpa den andra fosterpojken som bodde i hemmet, det vill säga Zimmerman. 
 Young underströk under intervjun att han upplevde det som ett oerhört svek från den sociala barnavården att han ändå fick stanna en månad i fosterhemmet och att socialarbetarna sade sig vara förhindrade att göra något för Zimmerman eftersom han var placerad av en annan kommun. Inget av denna berättelse går att belägga med handlingar ur Benson barnavårdsakt. 
 I Murray barnavårdsakt kan vi dock läsa oss till att Benson kommun hade upptäckt vanvård i fosterhemmet och därför ompla- cerade Young. Denna information nådde även den kommun som hade placerat Zimmerman. Zimmerman hade då bott i fosterhemmet i un- gefär fyra år. Från det att Murray kommun fick kännedom om att en annan kommun omplacerat ett barn från samma fosterhem, dröjde det två månader innan ett hembesök företogs, enligt anteck- ningarna i Murray akt. 
 Efter besöket bedömde såväl den placerande kommunen som vistelsekommunen samt barnpsyk att det inte fanns något att an- märka på i fosterhemmet. Det fanns därför inte någon anledning till att rycka upp Zimmerman från detta hem. Två år senare skriver social- assistenten i vistelsekommunen att 
 Man [kommunen som omplacerat Young från fosterhemmet] anser att barnen utnyttjas och inte får tillräcklig vård. För Murray del tror jag att för honom är hans hem dock hos Santos – mycket beroende på att han inte vet av något annat. 
 238 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Det skulle komma ytterligare signaler på att allt inte stod rätt till i fosterhemmet utan att kommunen agerade. 
 Murray lärare uppmärksammade barnavårdsnämnden på att hon ansåg att hemmet var under all kritik. Hon upplevde att Zimmerman avvek mycket i förhållande till klasskamrater i fråga om klädsel och hygien och han verkade också medveten om sin situation då han sagt att han inte önskade någon en lika djävlig barndom. Zimmerman stannade i fosterhemmet till dess att han blev myndig. 
 Fallet med Young och Murray placering i fosterhemmet visar hur problematiskt det är att kontrollera en persons berättelse mot arkivhandlingar. Anteckningar om missförhållanden återfinns endast i Murray akt trots att det var Benson kommun som vidtog åtgärder på grund av missförhållanden. 
 Samma placering kan beskrivas olika av olika personer, doku- menteras på olika sätt av olika kommuner och kännedom om van- vård under placeringen kan få olika konsekvenser för olika barn. 
  
 6.7.5 
  
 Utredarens kommentar 
  
 Detta kapitel syftar främst till att jämföra arkivhandlingar med intervjupersonernas berättelser. Men arbetet har också lett till att vi fått unik kunskap, från kommunernas egna anteckningar om hur den agerat, eller avstått från agera vid upptäckt av missförhållanden. 
 Anteckningarna i arkivhandlingarna reser också frågan om vad kommunen anser det vara att agera. Är det att skriva konsta- terande anteckningar om förhållanden eller besluta om att ingen omplacering ska ske, trots misstankar och ibland bekräftade upp- gifter om vanvård, med hänvisning till att barnet exempelvis ska slutföra sin skolgång? Jag anser att det inte är självklart att det är barnperspektivet som råder. 
 Mitt intryck från flera ärenden som passerat Vanvårds- utredningen är att både tjänstemän och förtroendevalda ofta haft ett perspektiv där de mer skyddat sig själva och kommunen än de placerade barnen. Det tidigare presenterade ärendet med social- nämndsordföranden är ett tydligt exempel på detta. 
 I den undersökning utredningen gjorde som omfattade 128 per- soners arkivhandlingar fanns det anteckningar om missförhållanden i 41 fall. Om det översätts till hela gruppen vanvårdade skulle tre av tio kunna finna stödbevisning till sin berättelse om vanvård i arkivmaterialet. 
 239 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 6.8 
  
 Det finns begränsade beskrivningar av vanvård i arkivmaterialet 
  
 Av genomgången kan vi konstatera att flera av utredningens van- vårdskategorier på ett eller annat sätt finns beskrivna i akterna; för- summelse, kränkningar, tvång och bestraffningar, sexuella över- grepp och skadligt utnyttjad i arbete. 
 Majoriteten av de 41 personernas arkivmaterial styrker intervju- personernas uppgifter om missförhållanden. Dock skiljer sig omfattningen av vanvården stort mellan intervjupersonernas berät- telser och journalanteckningarna eftersom det oftast endast finns anteckningar om viss vanvård vid enstaka placeringar. 
 En intervjuperson kan ha berättat om vanvård på flera olika ställen men om det finns anteckningar om försummelse eller över- grepp härrör de mestadels endast från en placering. 
 Det är heller inte ovanligt att anteckningarna antingen redogör för annan vanvård än vad intervjupersonen uppgett eller att de uttrycker försiktiga tankar om att förhållandena i fosterhemmet är tveksamma. 
  
 6.9 
  
 Olikheter i beskrivningarna 
  
 För att på ett mer djupgående sätt analysera arkivmaterialet och intervjupersonernas berättelser i förhållande till varandra, har vi specialstuderat två personers intervjuer och akter. Det kan belysa hur intervjupersonerna och de olika dokumenten beskriver ett barns  
 hela  
 placering i den sociala barnavården. 
  
 6.9.1 
  
 Exempel 1: Collins, kvinna född 1958 
  
 Enligt dokumentationen var Collins placerad i den sociala barna- vården i tolv år. Hon uppger själv en tidsperiod på nio år men säger vid intervjun att hon inte har någon klar bild över sin placerings- historik eftersom hon omplacerades över 30 gånger, inkluderat återflyttningar till det biologiska hemmet. 
 Akterna talar om sju tillsynsbesök under dessa år. Collins minns inte att det skedde någon tillsyn överhuvudtaget. 
 Aktens noteringar av många omflyttningar bekräftar till stor del Baker upplevelse av flera olika placeringar. 
 240 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Baker berättelse 
 Collins berättar att hon som liten bodde med sin mor. Hon säger att hon utsattes för ett sexuellt övergrepp i sjuårsåldern vilket i sin tur ledde fram till att hennes mor inte ansåg sig klara av henne och ville att hon skulle omhändertas. 
 Collins blev omhändertagen och vistades både i fosterhem och barnhem. Hon kunde under intervjun nämna åtta placeringar men uppger att hon omplacerades cirka 30 gånger. Mellan placeringarna bodde hon hemma hos sin mor. 
 Collins upplevde att vanvården i hennes fall främst bestod av alla de oförklarade omflyttningar hon utsattes för. 
 Fosterbarnsakten 
 Enligt dokumentationen var Collins placerad på 13 olika ställen un- der de tolv år hon var omhändertagen av den sociala barnavården. 
 Mellan de olika placeringarna flyttades Collins hem och hon flyttades också fram och åter mellan placeringar flera gånger. I Baker fall fanns det en gedigen dokumentation i form av BUP- journal, socialregisterakt, fosterbarnsakt och akter från specifika barnhem. 
 Det allmänna intrycket efter genomläsningen var att de ansva- riga socialsekreterarna hade kontinuerlig kontakt med den biolo- giska familjen och eventuella fosterhem eller institutioner. Läkar- intyg och utlåtande fanns med i bedömningarna. I utredningarna hade samtal med den biologiska modern, skolan och ibland även Collins företagits. Det finns dokument som visar att fosterhemmen hade kontrollerats och diskuterats. I akten fanns även uppgifter om ekonomisk ersättning och flyttningsintyg. 
 Enligt akten handlade det om ett frivilligt omhändertagande. 
 I akten framgår det också att Collins varit utsatt för ett sexuellt övergrepp av en okänd man och att modern inte tyckte att hon kunde hantera sin dotters reaktion. 
 Relationen mellan Collins och hennes mor beskrivs som kom- plicerad och som en bidragande orsak till omhändertagandet. Det är också ett återkommande argument i de utredningar som följde inför Baker fortsatta placeringar. 
 I ett utlåtande från den sociala barnavården står det: 
 241 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 Relationen mellan Collins och hennes biologiska mor är mycket störda och detta har gjort att flera placeringar har spolierats när flickan var yngre. De primära problemen ligger alltså ej hos Collins. 
 I detta fall bekräftar aktmaterialet och Baker uppgifter i stor utsträckning varandra. Aktmaterialet tenderar dessutom att mer detaljerat beskriva Baker situation från en utomståendes perspek- tiv. Omhändertagandet var frivilligt enligt både Collins och anteck- ningarna. Det sexuella övergreppet som Collins berättade om vid intervjun beskrivs i aktmaterialet, liksom relationen till modern. Aktmaterialet bekräftar Baker uppgifter om ständiga omplacer- ingar och återflyttningar till det biologiska hemmet. 
  
 6.9.2 
  
 Exempel 2: Meyer, kvinna född 1964 
  
 Davis berättelse 
 Meyer uppger att hon placerades i fosterfamiljen när hon var drygt två år. Hon vet inte varför hon blev omhändertagen och har knappt haft någon kontakt med sina biologiska föräldrar eller andra anhö- riga. 
 Fosterfamiljen hade tre biologiska barn nära Davis egen ålder. Meyer berättar om en vardag fylld av slag, kränkande ord, hårt arbete, otillräckliga möjligheter att sköta sin hygien och ständig hunger. Meyer uppger att hon ända fram till tonåren dagligen blev slagen av sin fostermor med olika tillhyggen. Under en period blev hon även slagen av en av fosterbröderna. Meyer berättar följande under intervjun: 
 Hon satte blöjor på mig och det räckte att blöjan var blöt för att jag skulle få stryk. Det var olika från gång till gång. Man kunde inte för- utse vad hon skulle göra. Jag skulle alltid gå in i städskrubben som stod framför köksbordet, där slog hon mig. Hela familjen kunde se när hon slog mig. 
 Meyer uppskattar att hon var placerad i fosterhemmet i 16 år, för- utom under en kortare period då hon bodde på behandlingshem för missbrukare. Hon var där för behandling på grund av sin säng- vätning. Hon var då åtta år, enligt Meyer. 
 Meyer minns att den sociala barnavården gjorde tillsynsbesök en gång om året, men att de blev mer sällsynta ju äldre hon blev. 
 242 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Hon blev hotad av fosterföräldrarna inför tillsynsbesöken. Där- för vågade hon inte säga något när den sociala barnavården var på besök. 
 Meyer berättar att hennes fostermor försökte styra besöken till att ske när hon var i skolan. 
 Fosterbarnsakten 
 I Davis akt finns det noggranna anteckningar om henne. Det finns även dokument som styrker att fosterhemmet godkänts, ekono- miska uppgörelser och faderskapsintyg. Enligt dokumentationen var Meyer placerad i 17 år vilket är i nära överensstämmelse med den tidsperiod som Meyer uppgav vid intervjun. 
 Dokumentationen bekräftar att Meyer bodde på ett behandlings- hem när hon var tio år. 
 Ett dokument i Davis akt berättar att anledningen till omhän- dertagandet var att hennes mor hade ekonomiska svårigheter och inte hade en ordentlig bostad. Meyer och hennes mor bodde vid omhändertagandet hos Davis mormor. Meyer blev sedan placerad i fosterhemmet hos vilka hon tidigare varit sommarbarn. När Meyer flyttade till fosterfamiljen hade de en biologisk son som var något år äldre än henne. Under hennes placeringstid fick familjen ytterli- gare två barn. 
 Enligt dokumentationen skedde förfrågningar mellan den place- rande kommunen och vistelsekommunen kontinuerligt cirka en gång per år. Tillsynsbesöken skedde till en början med samma intervall. Både föranmälda och icke föranmälda hembesök har dokumenterats. Under de 17 år som Meyer var placerad dokumen- terades 11 tillsynsbesök. 
 Enligt noteringarna var Meyer hemma vid de tillsynsbesök som genomfördes i tidig ålder. Från det att Meyer började skolan blev det otydligt i anteckningarna om kontakterna med fosterfamiljen var hembesök eller om dessa skedde på andra sätt. Socialsekretera- ren beskriver Meyer vid några tillfällen som mager och avvaktande men detta passerar utan större uppmärksamhet hos den sociala barnavården. 
 Det finns anteckningar om att Davis mormor samtyckte till att Meyer skulle bli adopterad, men i så fall av en annan familj. 
 I akten finns även uppgifter om att Davis mormor hade besökt barnavårdsnämnden och uttryckt sin oro för Davis förhållanden i 
 243 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 fosterfamiljen. Då hade Meyer tillbringat mindre än ett år i foster- hemmet. 
 Den sociala barnavården hade också fått en informell anmälan mot fosterhemmet av en person, som i sin redogörelse, hade upp- märksammat en tydlig förändring hos Meyer sedan fosterfamiljen fått ytterligare en biologisk son. I anslutning till denna anmälan fanns anteckningar om att socialsekreteraren skulle ta reda på om denna person ville göra en mer formell anmälan. Först några måna- der senare företogs ett par tillsynsbesök i fosterhemmet. Då upp- fattades Meyer enligt anteckningarna som blek och stilla men ef- ter ett nytt besök, ytterligare några månader senare, beskrivs hon som glad och frimodig som ett barn skall vara. Då hade även distriktssköterskan konsulterats och denna trodde inte på några missförhållanden i fosterhemmet. 
 Anteckningarna från de två efterföljande hembesöken, efter fyra års vistelse i fosterfamiljen, uttrycker viss tveksamhet angående Meyer och fostermoderns relation: 
 Vid besökte i hemmet verkade inte kontakten mellan foster- modern och henne särskilt spontan. Meyer förhöll sig lite av- vaktande. Dock vidtogs inga åtgärder eller särskilda samtal med Meyer enligt anteckningarna utan de kommande tillsynsbesöken skedde utan anmärkningar. Meyer var dessutom sällan hemma när dessa företogs. 
 Vid ett föranmält besök, med endast fosterföräldrarna närva- rande och när Meyer hade vistats i fosterfamiljen i knappt tio år, står det att Hon [Meyer] föredrar även i övrigt mest att vara hemma och runtomkring fostermodern. Älskar att hjälpa till, skala potatis, morötter, städa etc.. Anledningen till att Meyer inte var med vid besöket var, enligt anteckningarna, att hon redan gått till skolan. 
 Vår genomgång visar att vissa uppgifter ur Davis intervju och barnavårdsakt bekräftar varandra medan andra uppgifter kan komplettera den andra källans berättelse. 
 Meyer har kunnat berätta om händelser som socialsekreterarna förmodligen inte kände till och omvänt har aktmaterialet innehållit uppgifter som Meyer inte sade sig veta något om (t.ex. anledning till omhändertagandet). Fallet innehåller också exempel på hur samma situation kan beskrivas på olika sätt. 
 Davis aktmaterial bekräftar i stort sett hennes upplevelse av att tillsynsbesöken var mer frekventa i yngre ålder och avtog ju äldre hon blev. 
 244 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 Vad hon kanske inte kände till var att hennes placerande kom- mun hade regelbunden kontakt (en gång per år) med den kommun hon vistades i och förhörde sig om hur hon hade det. I Davis värld spelade det troligen inte någon roll eftersom det inte var kontakter som hon fick reda på, varken enligt anteckningarna eller hennes egen beskrivning. Dessutom vidtogs inga mer konkreta åtgärder än några extra tillsynsbesök i samband med misstankar om eventuell vanvård i fosterhemmet. 
 I ljuset av Davis berättelse kan man tolka de ifrågasättande be- skrivningarna som varningssignaler som den ansvarige socialsekre- teraren borde ha följt upp. Dessutom påkallade ju Davis mormor den sociala barnavårdens uppmärksamhet kring fosterfamiljen i ett tidigt skede av placeringen utan att det ledde till någon åtgärd. 
 Misstankar om att allt inte stod rätt till fanns och dokumen- terades men samtidigt är det i ljuset av Davis berättelse som vi efteråt kan kritisera omständigheterna i hennes fall. 
 Ett tydligt exempel på hur samma situation kan beskrivas på olika sätt är anteckningarna från det tillsynsbesök som talar om hur intresserad Meyer är av hushållsarbete. Meyer berättar att hon utnyttjades av familjen i hushållsarbete. Varje dag tvingades hon att städa, tvätta och laga mat. I akten beskrivs det som att Meyer är road av att hjälpa till. 
  
 6.10 
  
 Sammanfattning 
  
 Vår studie av 140 personers arkivmaterial visar att det är problema- tiskt att kontrollera intervjupersonernas berättelser mot deras arkivhandlingar. Vi har funnit exempel på gallrat och för efter- världen förlorat aktmaterial, men också akter med utförliga anteck- ningar och akter med få kommentarer och iakttagelser. 
 Det går i de flesta fall att av akterna styrka att personerna har varit placerade. Men möjligheterna att med hjälp av akterna styrka eller falsifiera vanvård som intervjupersonerna berättat om är ytterst begränsade. 
 Den vanvård som finns beskriven i det fåtal arkivhandlingar där någon form av missförhållanden har noterats styrker till viss del det intervjupersonerna har berättat. Men beskrivningarna av omfatt- ningen av vanvården är uteslutande mer begränsad i arkivhandling- arna än i intervjupersonernas berättelser. 
 245 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 SOU 2011:61 
  
 En intervjuperson kan ha berättat om vanvård på flera olika ställen men om det finns anteckningar om övergrepp eller försum- melse gäller de oftast bara en placering. Det är också vanligt att anteckningarna i arkivhandlingarna redogör för annan vanvård än vad intervjupersonen uppgett. 
 De akter vi har studerat visar att kommunerna har tenderat att endast göra försiktiga beskrivningar av misstankar om missförhål- landen. Någon gång har det funnits en uttalad motvilja mot att dokumentera vanvård. 
 De olika röster som kommer till tals i intervjuerna respektive socialnämndernas dokumentation representerar olika perspektiv på samma historia. Intervjupersonernas berättelser innehåller informa- tion som är omöjlig att återge för en socialsekreterare, som i bästa fall besöker hemmet några gånger per år. 
  
 6.11 
  
 Utredarens bedömning 
  
 Upprättelseutredningen har föreslagit att tidigare vanvårdade per- soner ska kunna söka ekonomisk ersättning, som ett erkännande från samhället av att de har utsatts för oförsvarligt lidande. 
 Upprättelseutredningen har samarbetat nära med oss och därför känt till möjligheter och begränsningar att styrka en berättelse med arkivmaterial. Utredningen föreslog därför att relativt låga bevis- krav ska gälla för dem som ansöker om ersättning. Den stödbevis- ning som ska presenteras ska vara tillräcklig för att det kan antas att personen ifråga varit utsatt för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. 
  
 4 
  
 Undersökningen visar också att många socialsekreterare inte fört anteckningar eller genomfört tillsyn enligt krav i lagar och föreskrifter. Vi vill särskilt understryka att de samhällsvårdade barnen inte kan lastas för bristfällig stödbevisning i akterna. Även om myndigheternas dokumentation är bristfällig i många avse- enden saknas det inte underlag om vanvård. Vanvårdsutredningens samlade intervjumaterial utgör i sig en dokumentation över vanvård i den sociala barnavården. 
 Att kontrollera intervjupersoners berättelser mot arkiv- handlingar är problematiskt, särskilt om man betänker att 70 procent av de handlingar som ingår i undersökningen saknade anteckningar om någon form av missförhållanden. Det är i sig 
  
 4  
 SOU 2011:9, s. 167. 
 246 
  
 SOU 2011:61 
  
 Perspektiv på den sociala barnavården genom akter och berättelser 
  
 anmärkningsvärt och en påminnelse om att man inte kan förlita sig på att arkivhandlingar kan bevisa en berättelse om vanvård i ersätt- ningssammanhang. 
 Arkivhandlingar kan i enstaka fall styrka att vanvård före- kommit, men den avsaknad av noteringar om missförhållanden som vi uppmärksammat kan inte tas som intäkt för att vanvård inte har skett. 
 Frågan om huruvida det är möjligt att styrka berättelser med arkivhandlingar är inte endast intressant ur ersättningshänseende. Det handlar om hur samhället och myndigheterna väljer att förhålla sig till och bemöta traumatiserade människors berättelser. Man kan också vända på frågan och ställa sig undrande inför vad arkivhand- lingarna egentligen säger. Många personer som tagit del av arkiv- materialet om sig själva beskriver det som en chockartad upple- velse. 
 Att se beskrivningar om sig själv eller de förhållanden man levde under som inte alls stämmer överens med de egna erfarenheterna kan vara påfrestande. 
 Här kan man förvänta sig stora utmaningar för kommunernas olika arkivhandläggare; att beskriva, förklara och förstå varför kommunernas dokumentation avviker så kraftigt från den drabba- des minnen av övergrepp och försummelse. 
 247 
 7 Hur har det gått senare i livet? 
 Medelåldern för intervjupersonerna vid tiden för intervjuerna har varit relativt hög och för många har en avsevärd tid förflutit sedan de var placerade i den sociala barnavården. Det vore därför lätt att tänka att detta grumlat minnet och att platser, namn och omstän- digheter under tiden som omhändertagen skulle ha bleknat av tidens gång och att andra avgörande händelser senare under vuxen- livet skulle ha haft större betydelse för hur livet gestaltade sig. Ändå har många intervjupersoner berättat om dofter, kläder, färger, händelser och detaljer från sin barndom med en så förbluffande detaljrikedom, att minnena från tiden som placerad gjorts så närva- rande att det nästan gått att röra vid dem. 
  
 7.1 
  
 Barndomens betydelse för intervjupersonernas vuxna liv 
  
 I detta kapitel redovisar vi svaren på den övergripande och öppna fråga vi ställt till intervjupersonerna, hur tänker du att tiden i den sociala barnavården har påverkat ditt vuxna liv? och reflekterar över resultaten av den statistiska bearbetning vi gjort av svaren. Vi har också angett referenser till andra forskningsresultat som på olika sätt berör utredningens resultat och resonemang. I kapitlet finns vidare redovisat erfarenheter från liknande undersökningar i omvärlden. 
 Svaren på frågan om barndomens betydelse för vuxenlivet har handlat om arbete, utbildning, familjeliv och eget föräldraskap, men också om sjukdom, missbruk, kriminalitet, tilltron till myndigheter och inte minst den egna självuppfattningen. 
 För att i någon mån förstå oss på hur våra liv gestaltar sig, de val vi gör, vår framgång och våra tillkortakommanden försöker vi människor, inom oss, att skapa meningsfulla samband mellan 
 249 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 händelser, erfarenheter vi gör och vilken betydelse dessa får för oss. Detta meningsskapande pussel är vi mer eller mindre sysselsatta med under större delen av vårt liv. Inom oss funderar vi på hur framför allt upplevelser i barndomen påverkar sådant som vårt val av partner, arbetsinriktning, vårt humör, vår lust och vår rädsla. 
 På dessa frågor finns inget facit, inte ens inom forskningen. 
 Vi kan aldrig med säkerhet uttala oss om den exakta betydelsen för den enskilde av ett trauma, tidigt eller sent i livet, om förluster, misshandel och övergrepp. Vi kan kanske för större grupper, när vi jämför, ana samband och mönster, men för den enskilde kan vi aldrig med säkerhet veta. 
 Vi kan inte uttala oss om i vilken utsträckning det är den speci- fika vanvård som den enskilde blivit utsatt för som utgör den direkta orsaken till att livet blev som det blev. Men vi har doku- menterat och återger, med all respekt för den enskildes erfarenhe- ter och kunskap om sitt eget liv, vilken betydelse och vilken mening intervjupersonerna själva velat ge sina erfarenheter av vanvård i barndomen. 
 För många i utredningen har denna del av intervjun varit det tillfälle då man i lugn och ro kunnat sammanfatta och formulera betydelsen av barndomen och tiden i den sociala barnavården för det egna vuxna livet. För flera har det också varit första gången man berättat om sina djupare livskänslor för någon utomstående. 
  
 7.1.1 
  
 Om arbete och utbildning 
  
 På frågan om intervjupersonens arbetsliv uppgav vid intervju- tillfället 414 personer att de arbetat fullständigt genom livet. Detta betyder att man antingen arbetat och/eller studerat motsvarande heltid. 396 personer uppgav att de bara delvis har arbetat och/eller studerat under vuxenlivet. 12 personer sa sig aldrig ha arbetat över- huvudtaget. För resterande intervjupersoner saknas uppgifter. Vid själva intervjutillfället var 124 personer ålderspensionärer. 403 perso- ner var antingen sjukskrivna eller förtidspensionerade och 30 personer uppgav sig som arbetslösa. 
 Av de intervjupersoner, undantaget ålderspensionärerna, som utredningen träffat var 67 procent antingen sjukskrivna, förtids- pensionerade eller arbetslösa vid tiden för intervjun. Vid en jäm- 
 250 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 förelse med tillgänglig statistik 
  
 1  
  
 under de senaste fem åren, utan hänsyn taget till regionala variationer, kan konstateras att andelen intervjupersoner som uppbär  
 sjuk-/aktivitetsersättning 
  starkt över- stiger normalbefolkningen. Det ger en dyster bild av hur intervju- personernas vuxenliv kom att bli. Bilden bör dock nyanseras efter- som spännvidden är stor. 
 Det finns intervjupersoner som aldrig ens fick möjlighet att avsluta den obligatoriska folkskolan och det finns en icke obetydlig grupp som studerat vid universitet och högskolor. De finns också en grupp som har, eller har haft, ett framgångsrikt yrkesliv. 
 Flera personer har under livet, trots att de inte fick möjlighet att gå klart folk- eller grundskola, kompletterat sin utbildning och läst vidare på högskolenivå. För att förstå denna spännvidd har vi regi- strerat intervjupersonernas samlade utbildningsnivåer, inte bara under barndomen och uppväxten, utan även senare i livet. 
 Av intervjupersonerna är det 143 personer som bedrivit någon form av universitets- och högskolestudier. 159 personer fick, av olika skäl, inte fullfölja den obligatoriska folk- eller grundskolan under den tid då de normalt skulle ha gått i skolan. Men bland dessa 159 personer återfinns även en handfull personer som trots det återupptagit sina studier senare i livet och studerat vid hög- skola. 
 Många intervjupersoner har särskilt uppgett sin utbildning som en personlig framgångsfaktor både i yrkesliv och privatliv. 
 Bristen på utbildning har för många andra inneburit försämrade inkomstmöjligheter. 
 Utbildning har också handlat om självkänsla. Skillnaderna i hur mycket man varit sysselsatt är markant vid en jämförelse mellan dem som inte gick klart den obligatoriska folk- eller grundskolan och den grupp som studerat vid högskola eller universitet. Det föl- jande diagrammet illustrerar detta. 
  
 1  
 Källa: Försäkringskassans statistik för sjuk- och aktivitetsersättning avseende åren 2005– 2010. 
 251 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Diagram 8.1 Intervjupersonernas yrkeslivserfarenheter i förhållande till utbildningsbakgrund i procent 
  
 Abetat fullständigt 
  
 Arbetat delvis 
  
 Fullgjord obligatorisk skola 
  
 Studerat vid universitet/högskola 
  
 Aldrig arbetat 
  
 Ej fullgjord obligatorisk skola 
  
 0 
  
 10 
  
 20 
  
 30 
  
 40 
  
 50 
  
 De intervjupersoner som uppgett att de gick klart i den obliga- toriska skolan, har i betydligt högre utsträckning arbetat helt eller delvis, jämfört med de personer som inte gick klart den obligato- riska skolan. De intervjupersoner som studerat vid högskola eller universitet har också i mer än dubbelt så stor omfattning arbetat heltid under det vuxna livet jämfört med den grupp som inte gick klart den obligatoriska skolan. 
 De intervjupersoner som studerat vid universitet och högskola har i hälften så hög utsträckning arbetat delvis, jämfört med den grupp som inte gick klart folk- eller grundskolan. 
 Med reservation för de personer som senare under livet kompletterade sin utbildning är mönstret tydligt. Bland intervju- personerna har skolgång och utbildningsnivå haft avgörande bety- delse för hur yrkeslivet kom att bli. 
 I det följande diagrammet redovisar vi intervjupersonernas sys- selsättningssituation vid själva intervjutillfället i förhållande till utbildningsnivå. Ålderspensionärerna har undantagits. 
 252 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 Diagram 8.2 Sysselsättningsstatus i förhållande till utbildningsnivå vid intervjutillfället. Ålderspensionärer undantagna 
 Förtidspensionär 
  
  Ej fullgjord obligatorisk skola 
  
  Högskola/Universitet 
 Sjukskriven 
 Arbetslös 
 Arbetar 
  
 0% 
  
 20% 
  
 40% 
  
 60% 
  
 80% 
  
 100% 
  
 Skillnaderna är markanta. Det är färre förtidspensionärer, arbets- lösa och sjukskrivna bland dem med utbildning från högskola eller universitet. Andelen som arbetar är också högre i gruppen med högskole- eller universitetsutbildning. 
  
 7.1.2 
  
 Vad intervjupersonerna anser om vanvårdens betydelse för vuxenlivet 
  
 Endast några få intervjupersoner har sagt att vanvården i barn- domen har varit betydelselös för vuxenlivet. Det är vanligare att de hävdar att vanvården haft ensidigt negativa effekter för vuxenlivet. För att illustrera svaren har utredningen registrerat de livs- omständligheter som uppgetts som en effekt av vanvården och som många menar negativt har påverkat det vuxna livet. 
 I följande diagram finns några av de mest beskrivna livserfaren- heterna återgivna i procent. 
 253 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Diagram 8.3 Intervjupersonernas uppfattning om vanvårdens betydelse för vuxenlivet, fördelat på kvinnor och män, angett i procent av samtliga intervjuade 
  
 Alkoholmissbruk 
  
 Narkotikamissbruk 
  
 Eget barn omhändertaget 
  
 Kvinnor 
  
 Ekonomiska problem 
  
 Män 
  
 Kriminalitet/fängelse 
  
 Fysisk ohälsa 
  
 Psykisk ohälsa/psykiatriska kontakter 
  
 Suicidförsök 
  
 Självmordstankar 
  
 0 
  
 10 
  
 20 
  
 30 
  
 40 
  
 50 
  
 60 
  
 Männen har i mer än dubbelt så stor omfattning som kvinnorna berättat att det vuxna livet inneburit kortare eller längre perioder av alkohol- eller narkotikamissbruk. Männen har också oftare uppgett kriminalitet. 
 Kvinnorna uppger i betydligt större omfattning än männen att de fått egna barn omhändertagna vid ett eller flera tillfällen. Av de 167 kvinnor som fått den direkta frågan vid intervjuerna efter den 15 mars 2010, har 21 personer svarat att de fått ett eller flera av sina barn omhändertagna. Det är 13 procent av de intervjuade kvin- norna under den tiden. 
 Perioder av hemlöshet har drabbat männen i högre utsträckning. Andelen kvinnor som prostituerat sig är större än männen. 
 De områden där de rapporterade könsskillnaderna är minst har varit psykisk ohälsa, psykiatriska kontakter, allvarliga självmords- tankar och självmordsförsök. 
 Sammantaget hävdar många intervjupersoner att deras vuxna liv har präglats av det som hände under tiden som placerad. Det för- enar dem mer än något annat under vuxenlivet. 
 254 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 Om emotionella kränkningar 
 En stor andel av de intervjuade har under intervjuerna tagit upp att den emotionella vanvården har gett dem störst bestående skador. Det kan ha inneburit svårigheter med nära relationer. 36 procent av de intervjuade uppger svårigheter med partner eller familj. 
 Några har medvetet valt att inte skaffa barn. Flera berättar att de har svårt för att lita på andra människor. Några uppger att det sär- skilt gäller myndighetspersoner. 
 Jag har en väldig skräck för socialen. Har fått den erfarenheten att de faktiskt stjälper mer än hjälper. Har man en annan åsikt eller inte vill det de vill, så kan de ställa till ett helvete för en. De har för stor makt. 
 Om missbruk 
 Drygt 19 procent av de intervjuade uppger att de har missbrukat alkohol, knappt 13 procent har missbrukat narkotika och drygt 5 procent har berättat om andra former av missbruk som sexmiss- bruk, spel, anabola steroider eller mat. Det finns också de som säger att om de inte hade tagit till alkoholen hade de inte orkat leva vidare. 
 Flera har flytt in i arbete. De har haft ett behov av att alltid hålla sig sysselsatta för att slippa tänka och känna. 
 Andra uppger att de har överlevt genom att leva för andra, alltid hjälpa andra, ibland på bekostnad av sina närstående. 
 Om fysiska skador och ohälsa 
 19 procent uppger att de har eller har haft fysisk ohälsa. De har bli- vit utnyttjade i hårt arbete och fått olika förslitningsskador. 
 Andra skador har varit allergier, dålig tandstatus och nedsatt immunförsvar. 
 En del skador uppges vara konsekvenser av fysiska övergrepp i barndomen, exempelvis nedsatt hörsel på grund av slag mot öro- nen, skelettskador till följd av att benbrott har läkt fel genom ute- bliven vård eller att ha tvingats gå med obehandlade astmabesvär. Fem personer har blivit tvångssteriliserade. 
 255 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Socialstyrelsen gav i mars 2010 ut rapporten  
 Barn som utsätts för fysiska övergrepp 
 . 
  
 2  
  
 I den beskrivs bland annat konsekvenser i vuxen- livet för människor som under sin barndom har blivit utsatta för fysiska övergrepp. 
 Numera vet man att den unga hjärnan kan påverkas kraftigt i sin utveckling till följd av den stress som övergrepp eller allvarliga hot om övergrepp utgör. De riktigt små barnen har inte utvecklat egna möjlig- heter att reglera och tillfredsställa sina behov utan är beroende av väl anpassade reaktioner från andra för att utvecklas positivt. I avsaknad av sådana väl avvägda stimulanser, där föräldrarna har förmågan att vänta in barnets reaktioner kan spädbarnshjärnan inte utveckla en god reglering av känslolivet. Barn som utsätts för upprepat våld eller utdra- gen försummelse är särskilt känsliga för detta. Barn lär sig tidigt att acceptera föräldrarnas våld. 
  
 3 
  
 I rapporten finns en sammanställning av prospektiva studier av olika samband mellan övergrepp och konsekvenser. Exempelvis finns ett starkt samband mellan övergrepp och följderna post- traumatiskt stressyndrom, kriminalitet och fetma. 
 Sambanden mellan övergrepp och depressioner, självmords- försök, låg utbildning och okvalificerade arbeten är däremot mått- liga. När det gäller självskadebeteende och alkohol- och drog- problem är sambanden med övergrepp svaga. 
  
 4 
  
 Om skuld och skam 
 Flera har berättat om känslor av skuld och skam som följt dem genom livet. 
 Skammen handlar framför allt om en känsla av att vara annor- lunda och sämre än andra, att skämmas för sin ursprungsfamilj, för att man tvingats växa upp i fosterhem eller institution. Flera beskriver hur skamkänslorna förstärkts av den behandling som de fått utstå i form av mobbning, åthutningar, invektiv och okväd- ningsord. 
 Skuldkänslorna kan handla om att man anklagar sig själv för att man blev placerad och det man blev utsatt för, att man inte var värd något bättre, hade sig själv att skylla, att man inte sa ifrån, slog till- baka eller sprang bort. Intervjupersonerna kan också anklaga sig 
  
 2  
 Barn som utsätts för fysiska övergrepp 
 , Socialstyrelsen, Stockholm, 2010. 
  
 Meza barnläkare och professor vid Karlstads universitet och Örebro universitet. 
  
 3 
  
 Socialstyrelsen, 2010. s. 21. 
  
 4 
  
 Socialstyrelsen, 2010. s. 23. 
  
 256 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 själva för att de inte förmådde skydda småsyskon eller kamrater från att bli illa behandlade. Inte sällan har man skuldkänslor för att man förorsakat sina föräldrar lidande. 
 Om trauma 
 En del av de intervjuade talar om upplevelser av traumatisk karaktär och berättar att de i dag är sjukskrivna för PTSD (posttraumatiskt stressyndrom). Fitzpatrick (2000) talar om en traumadefinition med tre variabler som ska vara närvarande: 1) en bestämd och objektiv händelse, 2) personens egna subjektiva upplevelse av händelsen och 3) personens känslomässiga reaktion på händelsen. Styrkan på dessa variabler avgör om en person kommer att uppleva en hän- delse som ett trauma. Nyckelvariabeln är den känslomässiga reak- tionen. 
  
 5 
  
 I  
 DSM-IV 
  
 6 
  
 definieras traumatiska stressfaktorer som händelser där reella eller känslomässiga hot om död finns med. Vidare att det ingår allvarlig skada eller hot mot den fysiska integriteten för en själv eller andra, som leder till stark rädsla, hjälplöshet eller skräck. 
  
 7  
  
 Barn och unga som utsätts för olika traumatiska händelser kan som vuxna utveckla PTSD. Forskning visar att alla människor som har blivit utsatta för traumatiska upplevelser inte utvecklar PTSD, men att exempelvis sexuella övergrepp eller misshandel ökar risken 
 för PTSD. 
  
 8 
  
 Om psykisk ohälsa 
 Den psykiska ohälsan i gruppen av intervjupersoner är påtaglig. 30 procent har gått i någon form av samtalsterapi under livet. 24 procent uppger att de under kortare eller längre perioder använt psykofarmaka. 51 procent har upplevt psykisk ohälsa och många har angett att de har varit deprimerade och nedstämda. Andra har berättat om vardagliga panikkänslor, rädsla att bli övergiven och olika fobier. En del av de intervjuade har som vuxna fått diagnosen ADHD. 
  
 5 
  
 McNally, Campbell,  
  
 Remembering trauma 
 , Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, MA, 2003. s. 78. 
  
 6 
  
 DSM-IV 
  
  är en manual som används inom psykiatrin för att diagnostisera olika psykiatriska sjukdomstillstånd. 
  
 7 
  
 Fitzpatrick, 2003. s. 79. 
  
 8 
  
 Fitzpatrick, 2003. s. 88. 
  
 257 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Om det egna föräldraskapet 
 Intervjupersonerna har på ett brutalt sätt, fått uppleva hur myndig- heterna har svikit dem. I flera fall uppger de att det lett till att de som vuxna har haft svårt för att lita på olika myndighetspersoner. Det har inte minst gällt barnavården och socialtjänsten när det har handlat om att söka stöd för sina egna barn. 
 Av de 167 kvinnor vi intervjuat efter den 15 mars 2010 har 21 av dem uppgett att de fått ett eller flera egna barn omhändertagna vid ett eller flera tillfällen. Det motsvarar 13 procent av dem som har fått frågan. 
 Flera intervjuade har berättat hur deras barndomserfarenheter har påverkat dem i sitt eget föräldraskap. 
 Jag har alltid strävat efter något som jag inte vet vad det har varit? Pri- oritet nummer ett var att skaffa en egen familj så att jag inte var ensam. Jag skaffade barn tidigt. Jag har uppfostrat dem till medvetenhet om att efter mig finns inget så de måste ta hand om varandra. Det finns en stor syskonkärlek mellan mina barn. 
 Flera berättar att de har saknat en rollmodell för ett gott föräldra- skap. Några har varit rädda för att skada sina barn och att de käns- lomässigt inte har räckt till för dem. 
 Andra har talat om hur de tidigt bestämde sig för att deras egna barn aldrig skulle behöva vara med om det som de själva fick upp- leva som barn. De har berättat om hur mycket kraft de har lagt på att vara goda föräldrar, trots att de inte haft någon egen erfarenhet av hur en god förälder bör vara. 
 Om ilska och rädsla 
 Flera intervjupersoner har berättat att de burit på en aggressivitet, som för en del har inneburit att de också har slagit sina egna barn. 
 Andra har beskrivit svårigheter att sätta gränser, av rädsla för att de egna barnen inte ska älska dem, eller för att de vill ge barnen det de själva aldrig fick. 
 Några har berättat att rädslan för att bli ensam, för avsked som har gjort det svårt när barnen flyttat hemifrån. 
 Kaufman & relationer, föräldraskap, kontakt med sin familj, arbete, boende, hälsa och bestående effekter på det personliga livet och fa- miljelivet. 
 Det presenterade resultatet byggde på intervjuer med 791 personer som hade varit placerade på Industrial och Reforma- tory Schools. 
 Fysiska och emotionella övergrepp i barndomen hade försvårat möjligheterna till stadiga och nära relationer. 23 procent uppgav svårigheter att visa känslor för sin partner. Andra problem var våld mot närstående, svårigheter att stanna i en relation, kontrollbehov och ensamhetskänslor. 27 procent uppgav att de hade varit över- beskyddande, 26 procent att de hade varit oförmögna att visa känslor och 19 procent menar att de hade varit hårda eller kärva som föräldrar. 
  
 18 
  
 33 procent hade arbetat den största delen av sin arbetsföra ålder jämfört med intervjupersonerna i vår utredning där 48 procent 
  
 16 
  
 Rapport fra granskingsutvalget av barnehjem i Kristiansand,  
  
 2007, (s 205). 
  
 17 
  
 Irland.  
  
 CICA Report Vol III 
 . Confidential Committee, 2009. 
  
 18 
  
 CICA Report Vol III. s 207, s 211. 
  
 264 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 uppger detta. 22 procent var pensionerade jämfört med 14 procent i utredningen. 19 procent var arbetsoförmögna och 13 procent av de intervjuade var arbetslösa. 
 Flera av de intervjuade i den irländska utredningen uppgav sig vara arbetsnarkomaner delvis som ett sätt att undkomma sina minnen från barndomen. Egenföretagande angavs som ett sätt att slippa vara anställd, vara underställd en chef och att själv få bestämma över sitt arbetsliv. 
  
 19 
  
 Utbildning 
 73 procent av de intervjuade hade genomgått den första delen av den grundläggande skolan. 17 procent hade gått fortsättningsdelen av den grundläggande skolan. 
 I Vanvårdsutredningen är det 82 procent som har fullgjord folk- eller grundskola. 
 10 procent hade studerat på högre nivå 
  
 20  
  
 Motsvarande siffra i utredningen är 17 procent. 
 Hälsa 
 Likheterna mellan de svenska och de irländska resultaten gäller även den psykiska ohälsan. 
 30 procent av de irländska informanterna sade sig ha en dålig psykisk hälsa. 60 procent uppgav att de led av bristande tillit, 37 procent att de led av depressioner, 52 procent att de hade behövt psykiatrisk vård, 46 procent att de hade självmordstankar eller hade gjort självmordsförsök. 58 procent av informanterna hade uppgivit problem med alkoholmissbruk. 
  
 21 
  
 De svenska resultaten inom dessa områden stämmer väl överens med de irländska. 
  
 19 
  
 CICA Report Vol III, s. 207, s. 214. 
  
 20 
  
 CICA Report Vol III, s. 207, s 215. 
  
 21 
  
 CICA Report Vol III, s 207, s 225. 
  
 265 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Australien – om konsekvenser i vuxenlivet 
 Likheterna när det gäller konsekvenser av vanvård gäller också resultaten från Australien. Under  
 1980-talet 
  gjordes en studie av skillnader i vuxenlivet mellan barn som hade blivit tagna från sina familjer som barn och dem som hade bott kvar hos sina familjer. 
 De som hade flyttats hade lägre skolutbildning, svårare att slå sig till ro på ett ställe, svårare för att ha en stabil och förtrolig rela- tion med en partner, hade oftare blivit tagna av polisen, var i högre utsträckning alienerad från den aboriginska kulturen och samhället, hade i högre grad använt droger och uppgav sämre hälsa än de som hade bott kvar hos sina familjer. Däremot såg man inga skillnader mellan de två grupperna när det gällde arbete och inkomst. 
  
 22 
  
 Kanada – om konsekvenser i vuxenlivet 
 I en artikel utgiven 2007 refererar författarna Wilson och Waller 
  
 23  
  
 till en rapport från 1991 
  
 24  
  
 i vilken det framgick att 2/3 av de ungdomar som lämnade det kanadensiska Child Welfare System inte hade gått vidare till high school (den avslutande delen av den obligatoriska skolgången). 61 procent hade inte någon arbetslivserfarenhet. 38 procent hade blivit diagnostiserade som emotionellt störda. 17 procent hade drogproblem och 17 procent av de unga kvinnorna var gravida. 
 I en uppföljande studie undersökte man hur situationen såg ut för personer som 2  
 ½–4 
  år tidigare hade lämnat ett fosterhem. Endast 50 procent av dem hade fullgjord skolgång. Mindre än hälften av dem hade arbete. 60 procent av kvinnorna hade fött barn och mindre än 20 procent av dem var självförsörjande. 
 Det finns således samstämmighet också mellan svenska och kanadensiska resultat. 
  
 22 
  
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission & att aldrig upplevt sig ha blivit älskad och uppskattad, eller att inte ha fått någon känslomässig närhet. 
 I stället har man anklagat sig själv för att ha orsakat vanvården. Man har förlamats av att man inte förtjänade något annat. Den skam och den sorg som detta har inneburit har för många varit det värsta. En relativt sett kortvarig placering som inte har dominerats av fysiska eller sexuella övergrepp, kan därför ha inneburit ett livs- långt lidande med förödande konsekvenser för vuxenlivet. 
 267 
  
 Hur har det gått senare i livet? 
  
 SOU 2011:61 
  
 Överlevnadsstrategier skiljer sig åt 
 Människors olika överlevnadsstrategier skiljer sig åt och varje livs- öde är komplext. Hur paradoxalt det än kan låta går det inte att hävda att en person som blev vanvårdad under sin placering i den sociala barnavården också skulle vara dömd till ett sämre liv i psykosocial eller ekonomisk mening. Risken är större, men den är inte lagbunden. 
 Därför finns det anledning att reflektera över att så många,  
 trots  
 den vanvård, det svek och det lidande de utsattes för som barn, ändå har klarat ett vuxenliv med olika mått av framgång. 
 Många gånger under intervjuarbetet har vi haft anledning att imponeras och gripas av enskilda människors överlevnadsförmåga, självinsikt och hållning. 
 268 
  
 8 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 Att en gång för alla definiera intervjuns betydelse låter sig förstås inte göras, varken på individnivå för den enskilda intervjupersonen eller på gruppnivå för hela gruppen intervjuade i vanvårdsutred- ningen. 
 Intervjuernas betydelse för intervjupersonerna kan inte diskute- ras isolerade från det sammanhang i vilket de genomförts, därför att erfarenheterna av att bli intervjuad i Vanvårdsutredningen är del i en process. Den initierades när intervjupersonen tog kontakt med utredningen, för somliga långt innan dess och för vissa fortsätter processen långt efter att intervjun är avslutad. 
 Intervjutillfället är att betrakta som en station på den resa som intervjupersonerna påbörjat när de valde att delta i Vanvårdsutred- ningen. 
 Upplevelserna av intervjun i sig och intervjusituationen är sam- mansatta och komplexa såväl inom varje enskild intervjuperson som mellan olika intervjupersoner och förändras dessutom över tid. 
 En känsla av att äntligen få sätta punkt, att få vända blad och gå vidare kan vara intensiv och högst påtaglig en tid i direkt anslutning till intervjun för att sedan klinga av och övergå i unge- fär samma som förut. 
 Detta kapitel innehåller en sammanfattning av svaren på en enkät som genomförts i utredningens regi. Samtliga intervjuperso- ner har tillfrågats om vilken betydelse intervjun haft för dem på ett personligt plan. 
 Därefter diskuteras ett antal aspekter som kan ha haft betydelse för på vilket sätt upplevelsen av att ha blivit intervjuad kan variera från individ till individ. Resonemanget baseras huvudsakligen på utredningssekretariatets erfarenheter från över niohundra genom- förda intervjuer och den dokumentation som upprättats. 
 269 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 SOU 2011:61 
  
 Kapitlet innehåller också en kort beskrivning av lärdomarna från intervjuer i liknande utredningar i andra länder och avslutas med en sammanfattning och förslag. 
  
 8.1 
  
 Enkäten till intervjupersonerna 
  
 För att få information om hur de intervjuade själva upplevde inter- vjun och hur de har sett på den i efterhand sände vi en enkät till alla som intervjuats fram till januari 2011. Ett oväntat stort antal, 658 personer, svarade på enkäten. Det är 75 procent, vilket är anmärk- ningsvärt högt för den här typen av undersökningar. 
 Enkätens frågor 
 Enkäten innehöll följande frågor: 
  
 1. 
  
 Hur skulle du sammanfatta din upplevelse av att ha blivit inter- vjuad i utredningen om vanvård ? 
  
 2. 
  
 Vad har det betytt för dig att ha blivit intervjuad i vanvårdsutredningen? 
  
 3. 
  
 Har du använt dig av stödsamtal hos förbundet Garcia? 
  
 4. 
  
 Hade du någon nytta av stödsamtalen? 
  
 5. 
  
 Dina egna synpunkter och kommentarer 
  
 8.1.1 
  
 Upplevelsen av att ha blivit intervjuad 
  
 På första frågan:  
 Hur skulle du sammanfatta din upplevelse av att ha blivit intervjuad av utredningen om vanvård? 
 , fanns fyra svarsalter- nativ: dåligt, mindre bra, bra och mycket bra. 
  
 93 procent (611 personer) ansåg att det varit bra eller mycket bra att delta. 13 personer (2 procent) ansåg att det hade varit dåligt och 29 personer (4,4 procent) ansåg att det hade varit mindre vik- tigt för dem att delta i utredningen. 4 personer valde att inte besvara frågan. 
 270 
  
 SOU 2011:61 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 Kommentar 
 Människor har hanterat sina svåra upplevelser på olika sätt. Att delta i intervjun har för flera inneburit att konflikter, som varit begravda sedan lång tid tillbaka, har framträtt i nytt ljus. Minnen av människor som har svikit och övergivit och som kanske fortfarande är i livet men som har hållits på distans, har plötsligt kommit närmre. Tankar och känslor som man inte umgåtts med på länge har gjort sig påminda på nytt. 
 Många har pratat med anhöriga och vänner om vad man varit med om eller deltagit i olika psykoterapiformer. 
 Andra har skrivit, allt från dagböcker till tidningsartiklar, dikter, noveller, pjäser, medverkat i antologier, skrivit egna romaner. 
 Några har medverkat i radio och  
 TV-program, 
  blivit intervjuade i tidningar, deltagit i debatter, rest runt och hållit föredrag om sina upplevelser, varit föreningsaktiva, deltagit i självhjälpsgrupper eller själva erbjudit stöd för andra drabbade. 
 Sådant gör förstås också avtryck i intervjusituationen. Minnen av svåra upplevelser, tankar och känslor finns färdigformulerade och beskrivs sakligt och oaffekterat av en del, andra hamnar ohjälpligt i tillstånd av vanmakt och förtvivlan oavsett hur välfor- mulerad och bearbetad man förefaller vara. 
  
 8.1.2 
  
 Vilken betydelse har intervjun haft? 
  
 Andra frågan:  
 Vad har det betytt för dig att ha blivit intervjuad i vanvårdsutredningen?,  
 var en öppen fråga utan några givna svarsal- ternativ och besvarades av 98,3 procent (641 personer). 
  
 Svaren varierar. Många (66 procent) beskriver hur viktigt det har varit att bli sedd och lyssnad på, trodd och respekterad. 
 Exempel: 
 Mycket! Att jag fick känna människovärde, lätta den tunga bördan från mitt hjärta, fysiskt och psykiskt. Att någon ville lyssna och ta mig på allvar. För jag kände att allt kom närmre ju äldre jag blev. 
 Kännedom om att vi är många, att jag inte är ensam har hjälpt. Att få tala om, att det inte var oss det var fel på. 
 69 personer (11 procent) kommenterar sin önskan att delta för att kunna bidra till att den vanvård de själva varit utsatta för inte ska upprepas. Exempelvis: 
 271 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bra. Önskar att det kan leda till att barn ej råkar så illa ut som jag och att det blir mer insyn när barn flyttas på. (lyssna på barnen mer). 
 Känslan av att ha fått upprättelse kommenteras av 90 personer (14 procent) Exempelvis: 
 Det känns som en otroligt viktig milstolpe i mitt liv, kanske den vikti- gaste faktiskt. Själva intervjun och möjligheten att få berätta – innebar en upprättelse i sig själv. 
 Intervjun har betytt att jag på något vis fått upprättelse, samt att jag hade modet at ta min historia ända upp till regeringskansliet. 
 Att efter intervjun ha möjlighet att gå vidare, göra ett avslut, bli av med skam- och skuldkänslor, kunna läkas har kommenterats av 121 personer (19 procent). 
 Exempelvis: 
 En oerhört nödvändig process som sattes igång och bland annat befriat mig från ett långvarigt missbruk. 
 Livet har blivit lättare att leva. Hämndtankar och aggressioner har minskat betydligt sen jag var hos er, ser ljusare på framtiden. 
 Har varit bra för mina fobier, har kunnat åka hiss idag, Hurra! Hurra! 
 114 personer (17 procent) har kommenterat hur svårt och smärt- samt det har varit att bli intervjuad. Svåra minnen och känslor har väckts upp. 
 Exempelvis: 
 Det har betytt enormt mycket att några har orkat lyssna på min äckliga berättelsemen det har också rivit upp över 30 år gamla djupa sår, som jag kämpat med att förtränga. 
 Man har blivit tvungen att uppleva allt en gång till, samma känsla av maktlöshet kommer över en igen. 
 Ett mindre antal, sammanlagt 24 personer (4 procent) anser att det har varit direkt dåligt för dem att medverka. 
 Exempelvis: 
 Ingenting alls faktiskt. Mitt liv är som det alltid har sett ut förutom mera ångest och mörkare tankar. 
 Ej någonting, är idag mycket besviken, intervjun gav ingenting. Jag fick istället mina sår upprivna. 
 272 
  
 SOU 2011:61 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 Jag ångrar att jag började rota i mitt förflutna för jag mår fruktansvärt dåligt efter det. Jag tycker det är svårare att leva nu, med vetskapen att om att myndigheterna kände till hur jag levde som barn. 
 Kommentar 
 Många har behövt leta efter orden och minnena under intervjun, en del har invaderats av starka känslor som man antingen var helt oförberedd inför eller visste skulle komma. Det har handlat om känslor av ilska, sorg övergivenhet, förtvivlan, smärta och illamå- ende. Det har därför också hänt att intervjupersoner har behövt kräkas under intervjun. 
 Förvånansvärt många konstaterar dock efter intervjun att Det gick ju bra det här, det var ju inte så farligt, jag som hade oroat mig så. Man känner sig lättad. 
 Själva intervjun ger i princip inga möjligheter till vare sig kon- fliktlösning eller traumabearbetning. Men den har ändå visat sig kunna vara ett incitament för att gå vidare. Just därför har erbju- dandet om stödsamtal i S:t Lukas regi efter intervjun för många inneburit en användbar möjlighet att ta sig vidare. 
  
 8.1.3 
  
 Har du använt dig av stödsamtal? 
  
 Svaren på den tredje frågan:  
 Har du använt dig av stödsamtal hos förbundet Garcia?,  
 visade att 237 personer av 652 (36,3 procent) hade använt sig av erbjudandet om stödsamtal. Erbjudandet gällde 8 stödsamtal. Det framgår inte av enkätsvaren hur många samtal man använt sig av. Några (10 personer) uppger att de ångrar att de inte använt sig av denna möjlighet. 
  
 Hade du någon nytta av stödsamtalen? 
  
 Fjärde frågan:  
 Hade du någon nytta av stödsamtalen?,  
 innehöll fyra svarsalternativ: Nej, Liten nytta, Ganska stor nytta, Stor nytta. 
  
 Drygt hälften (56 procent) av de som utnyttjat erbjudande om stödsamtal uppgav att de hade haft ganska stor eller stor nytta av samtalen. 
 273 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 SOU 2011:61 
  
 Exempelvis: 
 hjälp med att hantera upprivna känslor, men också att se negativa mönster som vuxen som är en följd av barndomen. Vilket har innebu- rit förändringar i min vardag. 
 att äntligen förstå varför och samtidigt på äldre dar få ett lugn över allt. Att även fått upprättelse har betytt mycket. 
 Det var bra att få stödsamtalen – det hjälpte mig att bearbeta arkivma- terialet som jag fick ta del av. 
 51 personer (21,5 procent) ansåg att samtalen hade varit till liten nytta. 
 Exempelvis: 
 Jag fick bekräftat det jag redan visste själv, att jag skulle behöva, gå i samtal resten av mitt liv. 
 44 personer av de 237 som använt sig av stödsamtalen (18,6 pro- cent), uppgav att samtalen inte hade varit till någon nytta. 
 Exempelvis: 
 Orkade inte just då att någon rev i min barndom/ och så var det en man som jag ej kände förtroende för/fanns ingen kemi oss emellan. 
 Jag var där en gång men hon satt bara och glodde ut mig och det har jag upplevt så många gånger i min barndom innan jag fick mig en dag- sedel. 
 Det var det sämsta jag varit på, dom kunde inte sitt jobb. 
 Kommentar – att sätta ord på sina minnen 
 Har intervjupersonen genomgått psykoterapeutisk behandling och beretts möjlighet att i en förtroendefull atmosfär beskriva minnen av smärtsamma upplevelser, fått hjälp med att förstå innebörden av vad man varit med om och hur det går att handskas med detta, blir berättandet under intervjun förstås något annat än för den som aldrig med uttalade ord beskrivit sina svåra upplevelser. 
 Det har visat sig att just det talade ordet kan få en alldeles speci- ell betydelse i dessa sammanhang. Det är som om själva det ljudliga benämnandet bidrar till att göra det upplevda verkligt. 
 Barn har en tendens att utifrån sin föreställningsvärld tänka att det som inte syns eller hörs, finns inte, om jag ingenting säger, så finns det inte, så har det aldrig hänt. Ett sådant förhållningssätt 
 274 
  
 SOU 2011:61 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 kan leva vidare genom livet och utveckla sig till ett sätt att överleva. Konkret har detta i intervjusituationen inneburit att intervju- personer vid några tillfällen endast i skrift har kunnat förmedla vad de har varit utsatta för. Det har hänt att intervjupersoner sett till att ha papper och penna inom räckhåll och när något inte kunde benämnas har man hållit upp en lapp framför utredarna där det till exempel kunde stå  
 sexuella övergrepp. 
  
 Tänker vi att själva benämnandet av övergrepp, misshandel och annan vanvård bidrar till att göra dessa upplevelser verkligare än vad de tidigare varit blir konsekvensen att de personer som inter- vjuats av vanvårdsutredningen delvis lever med en annan verklighet efter intervjun än innan. 
 Det kan vara en verklighet som man behöver hjälp med att tolka och göra begriplig och som nu kanske rymmer ännu fler frågor än tidigare och som kanske kan komma att utgöra ett incitament för förändringar. Kanske inte för att sätta punkt som flera uttrycker det, utan för att komma vidare. 
  
 8.1.4 
  
 Intervjupersonernas synpunkter och kommentarer 
  
 I svaren på sista frågan:  
 Dina egna synpunkter och kommentarer, 
 återkommer bland annat förhoppningar om att man medverkat till att förebygga framtida övergrepp och misshandel. Flera svar knyter an till vad man svarat på de tidigare frågorna och utgör fortsatta resonemang och kommentarer till dessa. Här återfinns också från 77 personer (11,8 procent 
 )  
 förhoppningar om upprättelse i form av en framtida ursäkt och ekonomisk kompensation. 
 Exempelvis: 
 Jag har gått i terapi i tio år på grund av min svåra och traumatiska barndom och är idag sjukpensionär. Att bli överlämnad till samhälls- vård för att bli skyddad men istället vanvårdad och utsatt för vanvård är ett stort svek av samhället. Jag ser gärna att ersättningen kommer att gå igenom. 
 Jag hoppas verkligen att det leder till en offentlig ursäkt och ersätt- ning. Jag är glad och tacksam för denna utredning. Jag känner verkli- gen att jag blev tagen på allvar. Tack för det fina arbete ni utförde genom denna utredning. Det kan inte ha varit lätt att lyssna på allt elände. 
 275 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 SOU 2011:61 
  
 8.2 
  
 Betydelsen av intervjun varierar 
  
 Tiden som passerat från det ögonblick då intervjupersonen tog kontakt med utredningen och anmälde sig för intervju och det datum då intervjun genomfördes har varierat högst väsentligt för den enskilde. I vissa fall, framför allt under ett inledande skede av utredningen, kunde man tämligen omgående få en intervjutid. För merparten av de intervjuade har väntetiden varit betydligt längre, ända upp till två år. 
 Den som har väntat länge har haft tid att förbereda sig, kanske hunnit ta del av arkivmaterial, haft kontakt med anhöriga och när- stående, besökt platser, letat rätt på bilder, skrivit och funderat, läst om utredningen, tagit del av delrapporter, gått med i stödföre- ningar för vanvårdsutsatta, osv. 
 För en del har väntetiden inneburit att det som kändes aktuellt och angeläget när man tog kontakt med utredningen kanske har bleknat och hamnat på distans. Motivationen att delta kan ha sjun- kit ju längre tid som gått från det man anmälde sig, vilket också till en del bekräftas av det bortfall och de återbud som återfinns i gruppen som fick vänta länge på sin tur att bli intervjuade. 
 Människor berättar olika 
 Människor har under intervjuerna kontaktat sina minnen högst individuellt. 
 Några ger intrycket av att under intervjun vara helt i sin egen värld, som om de såg en film spelas upp framför dem som de refe- rerar, beskriver rum, hur ljuset faller, färger, former, planlösningar struktur på tyger och snickerier. 
 Andra tar intensiv ögonkontakt med antingen den ene eller den andre av utredarna i intervjurummet och berättar om sina upplevel- ser utan att för en sekund släppa denne med blicken. 
 För en del tränger sig minnena på så till den milda grad att intervjun utvecklar sig till ett skådespel, ett drama, där intervjuper- sonen, går in i berättelsens olika karaktärer, ändrar tonfall och röstläge allteftersom, återger dialoger i direkt anföring, kliver upp på golvet och agerar med gester och mimik berättelsens olika epi- soder. 
 Andra blir tonlösa, energifattiga och kontaktlösa, pratar i antyd- ningar och halva meningar. Intervjupersonen försvinner någonstans 
 276 
  
 SOU 2011:61 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 där konturerna av människor, platser, händelser, relationer och samband löses upp och blir suddiga. 
 Några har förberett sig och gjort anteckningar och läst innantill för att namn på institutioner, fosterfamiljer, platser ska bli de rik- tiga, att exakta datum anges för händelser och placeringar, för att allt berättas exakt i den ordning det hände. 
 För andra är huvudsaken att det allra viktigaste kommer med, även huller om buller. 
 Kontakt med platser, anhöriga och närstående. 
 Flera intervjupersoner berättar om att de inför intervjuerna har varit i kontakt med framför allt släktingar och i vissa fall även med före detta fosterföräldrar och fostersyskon, klasskamrater, lekkam- rater och grannar. 
 En del har också besökt platsen där barnhemmet eller foster- hemmet låg, fått gå in och titta runt, känt på dörrhandtag och gamla trappräcken, återsett platser för kojor, badklippor, kälk- backar, pannrum och jordkällare. 
 De har också hänt att kontakter förekommit med myndighets- personer, terapeuter, läkare, lärare och socialtjänstpersonal. Man har velat berätta om att man ska bli intervjuad och det kan ha handlat om att man inför intervjun behövt få hjälp med detaljer och uppgifter som man känt sig oklar över, i vissa fall även konfrontera och ställa till svars. 
 Kontakter har skett inte bara på intervjupersonernas initiativ. Människor från förr har hört av sig, gamla nätverk har aktiverats, både på gott och på ont. 
 Att på detta sätt ta hjälp av andra för att minnas och kunna berätta om svåra minnen kan vara ett vanskligt projekt. 
 Många beskriver att de fått den hjälp de behöver. Det har hand- lat om gemensamma minnen och delade upplevelser. Minnesbilder har sammanfallit och blivit tydligare. 
 Andra har blivit konfunderade och förvirrade över att man kan minnas så olika. Minnen av platser, människor, tidpunkter, händel- seförlopp har skiljt sig åt, med en åtföljande osäkerhet kring hur det egentligen var. 
 277 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 SOU 2011:61 
  
 Fokus har varierat 
 För den som menar att den vanvård man varit utsatt för har handlat om orättfärdiga myndighetsbeslut och som velat berätta om slar- vigt gjorda utredningar, att de biologiska föräldrarna blev miss- trodda och illa behandlade, eller att den biologiska familjens behov av stöd och hjälp negligerades, kom intervjun att bli en besvikelse. 
 Att granska omständigheterna kring omhändertagande och pla- cering, motiven för samhällets ingripande har inte varit utredning- ens uppdrag att kartlägga. 
 Detsamma gäller för den som kommit för att berätta om besvi- kelser, misslyckanden och dåligt bemötande från myndigheter senare i livet. 
 Tillkortakommanden på arbetsplatser, arvstvister, vårdnads- tvister, konflikter med familj och släkt, kronofogde, försäkrings- kassa, rättsväsende, arbetsförmedling, sjukvård, sociala myndighe- ter kan vara mer eller mindre direkta konsekvenser av den vanvård som man fått utstå som barn, men har legat utanför utredningens uppdrag att utreda. Den som kom till Vanvårdsutredningen med hopp om att få berätta om sådant riskerade därmed att än en gång känna sig avvisad och missförstådd. Under intervjuerna har vi dock ställt frågor om hur vuxenlivet blev. I kapitel 8 Hur har det gått senare i livet? redovisas vad som framkommit. 
 Ungefär tio procent av intervjupersonerna har valt att inte underteckna och returnera det referat av intervjun som de fått sig tillskickat efter intervjun, trots påminnelser. Möjligtvis kan det ge en fingervisning om att man i dessa fall inte tyckt att intervjun och intervjureferatet gett rättvisa åt det man kom för att berätta eller att man inte känt sig bemött och förstådd på det sätt man hade väntat sig. 
 Avbrutna intervjuer 
 I några fall har intervjuerna fått avbrytas och sjuktransport påkallas därför att intervjupersonerna drabbats av akuta förvirringstillstånd, andnöd, hjärtsvikt eller så svår ångest att intervjun inte gått att genomföra, eller så har intervjupersonen på eget initiativ avbrutit, därför man inte orkat med att fortsätta. 
 Det ligger nära till hands att anta att vid dessa sällsynta tillfällen har intervjupersonerna överrumplats av psykiska och fysiska till- 
 278 
  
 SOU 2011:61 
  
 Intervjuns betydelse för den intervjuade 
  
 stånd som initierats av intervjuarnas fokus på obearbetade, känsliga och smärtsamma minnen. 
 I några fall har vi också genomfört intervjuer med samma perso- ner uppdelade på flera tillfällen. 
 Föreningsaktiva 
 Många intervjupersoner har varit hjälpta och inspirerade av att ha varit med i någon av de föreningar som organiserar de vanvårdsut- satta. 
 Genom sina föreningar har intervjupersonerna fått kontakt med andra vanvårdsutsatta, kunnat jämföra upplevelser och erfarenhe- ter, och därifrån blivit inspirerade och uppmuntrade att anmäla sig till intervjuer i Vanvårdsutredningen. På så sätt har i varierad utsträckning de olika föreningarnas krav, perspektiv och förhåll- ningssätt också kommit att representeras vid intervjutillfällena. Vårt huvudsakliga intryck är dock att även föreningsaktiva inter- vjupersoner vid intervjutillfället i högre utsträckning representerat sig själva än de föreningar de varit aktiva i. 
  
 8.3 
  
 Intervjuer i andra länder 
  
 Det finns korta beskrivningar av erfarenheter från intervjuer gjorda i liknande utredningar i andra länder. 
 I Australien betonar utredaren att en läkande- och försonings- process kräver att alla som vill får lämna sitt vittnesmål helt frivil- ligt. Intervjun bör hållas av väl kompetent person. 
  
 1 
  
 Den kanadensiska sannings- och försoningskommissionen beskriver både en läkande process och dess motsats. Intervjun kan aktualisera oro, stress och depression hos en del personer. Samti- digt innebär erbjudandet om intervju att intervjupersonerna kan bli delaktiga i en kollektiv erfarenhet, men det går inte att enbart genom intervjuer läka gamla sår. Erfarenheten är också, liksom i andra utredningar, att berättelserna väcker minnen till liv som kan reaktivera gamla trauman. 
  
 1  
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission & att för en statlig utred- ning under ordnade former få tala till punkt kring vad man varit utsatt för, skulle kunna innebära en upprättelse för den vanvårdade. Dessutom skulle en rapport om detta kunna ge upprättelse för de drabbade och kunskap för framtiden. 
 Rapportens syfte är inte primärt att ge en uttömmande bild när det gäller omfattningen av vanvård och övergrepp. Syftet med uppdraget är en rapport som dels ska ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lär- dom för framtiden. 
  
 6 
  
 Vi har inte ställt frågor, vare sig i enkät eller under intervjuer, i vilken mån man upplevt sig ha fått upprättelse. 
 Upprättelseaspekterna har i stället uppmärksammats av inter- vjupersonerna själva. I vissa fall har känslan av upprättelse spontant kommenterats som ett resultat av att utredningen över huvudtaget initierades, över hur man har blivit bemött, att man fått berätta sin historia för en statlig utredning, att man blivit trodd, att de egna erfarenheterna givits ett egenvärde och att de möjligtvis kommer att ha betydelse för andra. 
 För många har det varit angeläget att påpeka att en upprättelse över huvud taget inte är möjlig innan en offentlig ursäkt ägt rum och ett erbjudande om ekonomisk kompensation har realiserats. 
 Ett direkt resultat av ett sådant perspektiv på upprättelse är Upprättelseutredningens förslag om offentlig ursäkt och erbju- dande om ekonomisk kompensation. 
 Vi har uppfattat att för många intervjupersoner är känslan av eventuell upprättelse direkt kopplad till hur dessa frågor nu bereds. 
  
 6  
 Dir 2006:75, s. 5. 
 283 
  
 9 
  
 Hur kunde det hända? 
  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
 Under större delen av utredningstiden har jag fått frågor om hur det kunde hända; att barn som placerats för att skyddas utsattes för övergrepp i samhällsvården. Dessutom har Upprättelseutredningen i sin rapport visat att det också händer i dag. 
  
 1 
  
 Den här utredningens främsta bidrag till kunskapsutvecklingen är intervjuerna med över niohundra personer och vårt försök att systematisera erfarenheterna. I takt med att alltfler intervjuats har det vuxit fram olika tänkbara förklaringar till rubrikens fråga. En del av dessa har diskuterats under utredningens otaliga möten med drabbade personer och professionella på området. 
 I det här kapitlet försöker jag sammanfatta och kommentera ett antal teman som jag (och flera intervjupersoner) uppfattar har haft betydelse för risken att utsättas för vanvård. Mina bedömningar vilar inte på vetenskaplig grund. Jag kan förstås inte uttala mig om statistiskt säkerställd förhöjd risk för ett visst utfall, t.ex. att van- vård ska inträffa. För sådana bedömningar krävs en typ av jämfö- rande studier som vi inte har haft möjlighet att genomföra. Avslut- ningsvis diskuteras åtgärder som jag menar väsentligt skulle kunna öka säkerheten för placerade barn i dessa avseenden. 
  
 9.1 
  
 Riskabel riskanalys 
  
 Det skulle kunna ligga nära till hands att försöka identifiera sär- skilda egenskaper, variabler, faktorer, mer eller mindre statiska, hos människor och i miljöer som skulle kunna anses höja risken för att barn som hamnar i dessa miljöer drabbas av vanvård. I denna tanke 
  
 1  
  
 SOU 2011:9. Upprättelseutredningen,  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 : betänkande, Offentliga förlaget, Stockholm, 2011, s. 221 ff. 
  
 285 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 ryms möjligheten att om sådana faktorer lät sig identifieras på ett tidigt stadium skulle vanvård kunna förebyggas och undvikas. Verkligheten är dock i dessa avseenden så komplicerad och sam- mansatt att detta inte utan vidare låter sig göras. 
 Vi har intervjuat drygt niohundra människor som varit födda under en tidsrymd av cirka åttio år. Lagstiftning och rådande värde- ringar när det gäller barn och barns vård och uppfostran hjälper oss endast till en del att förstå och förklara alla dessa berättelser om övergrepp och misshandel. 
 En del övergrepp var vanligare förr. Exempelvis var det fler barn som blev utnyttjade i hårt arbete före 1970 än därefter. Men sexu- ella övergrepp mot barn har rapporterats under alla decennier. 
  
 9.1.1 
  
 Person, relation, situation 
  
 I det följande har vi tillämpat ett  
  
 person/relation/situation- 
 resone- 
  mang som ett tankeredskap för att kunna hantera frågeställning- arna kring vad som möjliggjort vanvård. 
 Personer 
 Vi kan teoretiskt tänka oss att det finns  
 personer  
 som oavsett vem de befinner sig tillsammans med, var de befinner sig och i vilka omständigheter de befinner sig, löper en förhöjd risk att skada andra människor. I extremfallet handlar detta om återfallsförbry- tare, kroniska mentalpatienter, barn med särskilt svåra beteende- störningar, etc. 
 På samma sätt kan det också finnas  
 personer  
 som av olika skäl är extremt självdestruktiva, provocerande och risktagande. 
 Relationer 
 Vi kan också teoretiskt tänka oss att det finns  
 relationer,  
 kombina- tioner av människor med särpräglade karaktärsdrag, som är särskilt olyckliga och destruktiva. För våra sammanhang skulle detta kunna exemplifieras med den omständigheten att inte alla fosterbarn råkar illa ut i en och samma familj och att förövarrollen kan växla inom en och samma familj. 
 286 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Situationer 
 Relationer som under en viss tid och i en viss given  
 situation  
 visat sig kunna fungera normalt, riskerar i andra sammanhang att kol- lapsa och utvecklas destruktivt. 
 En förändring, vare sig det gäller fosterfamiljen eller den biolo- giska familjen, kan handla om barnets eget växande, exempelvis trotsålder, pubertet, fosterföräldrarnas eget eller anhörigas åld- rande, skilsmässor, flyttningar till annan ort, tillökning i familjen, dödsfall, sjukdom, arbetslöshet, etc. 
 Byte av personal eller föreståndare på institutioner, byte av soci- alsekreterare har också visat sig kunna ha betydelse för vad inter- vjupersonerna råkat ut för som barn. 
  
 9.1.2 
  
 Miljöer förändras 
  
 Poängen med det tidigare resonemanget är tanken att riskmiljöer är föränderliga, att de uppstår, utvecklas, förstärks, försvagas, för- svinner, beroende på de  
 personer, relationer och situationer  
 som definierar dem. 
 En riskmiljö låter sig inte heller entydigt definieras av den ena eller andra av dessa faktorer. Det handlar om komplicerade möns- ter och samspel mellan de olika dimensionerna, där någon måhända framstår som mer framträdande. 
 Återigen, detta är ett sätt att tänka kring vad som skulle kunna möjliggöra vanvård av barn och utgör alltså ingen vetenskapligt belagd provkarta på vad som traditionellt avses med riskfaktorer. Däremot har vi ur intervjuerna kunnat identifiera ett antal  
 teman  
 som återkommer i berättelserna om vanvård. Dessa teman är bidragande orsaker till att vanvård möjliggjorts. 
  
 9.2 
  
 Hur kunde det ske? 
  
 I detta avsnitt förs inledningsvis ett mer allmänt resonemang om frågan hur kunde det ske? 
 Därefter diskuteras utifrån utredningens erfarenheter, ur ett  
 person/relation/situation-perspektiv, 
  några omständigheter som kan tänkas ha/ha haft betydelse för att som barn råka illa ut i den sociala barn- och ungdomsvården. 
 287 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 9.2.1 
  
 Där det är möjligt 
  
 Ett generellt perspektiv handlar om vad som kan hända oss männi- skor, vilka känslor som kan väckas till liv, när vi i vår omedelbara närhet exponeras för någon annans maktlöshet, beroende och hjälplöshet, t ex ett övergivet barn, när vi själva befinner oss i en situation där vi är större, starkare och mäktigare. 
 För de flesta av oss väcks antagligen, i normalfallet, känslan av att vilja ta hand om, skydda och vägleda. Dock långt ifrån alltid och inte hos alla. Det visar oss erfarenheten. 
 Maktlöshet, beroende och övergivenhet kan också väcka till liv sidor inom oss som inte riktigt tål dagens ljus, som vi inte vill kän- nas vid, som vi försöker dölja, göra om och förneka. 
 Historien är full av skrämmande exempel på vad annars hyggliga medkännande samhällsmedborgare och familjemedlemmar har kunnat utföra mot andra människor, under hot, i krig, genom grupptryck, eller för att de befunnits sig i sammanhang där detta varit möjligt 
 ,  
 i fängelser, koncentrationsläger, internatskolor, pojkhem, foster- hem, inte av något annat skäl egentligen än att det var möjligt, att det inte var någon som såg vad som hände och sa stopp. 
 Vi har otaliga exempel från utredningens intervjuer, exempelvis: 
 Sista gången han slog mig var dagen innan jag fyllde 14, då slog jag till- baka och hotade med att slå ihjäl honom om han rörde mig igen. Sen hände det aldrig mer. 
 Misshandeln upphörde därför att den hade omöjliggjorts av foster- pojkens styrka och hans uttalade hot om vad som skulle hända om den fortsatte. Detta överensstämmer med vad Stanton 
  
 2  
  
 summerar i sin genomgång, att yngre barn löper större risk att bli illa behand- lade än äldre. 
 Ett mycket förenklat svar på frågan; hur kunde det ske, är alltså att det skedde bland annat därför  
 att det var möjligt 
 . Det upphörde också därför att det blev omöjligt. Någon såg, någon hörde, någon rapporterade och någon ingrep. I vissa sammanhang, i vissa kon- stellationer, konflikt – eller bristsituationer kan hot, förtryck och förnedring bli vårt sätt att möta försvarslöshet, beroende och maktlöshet. 
  
 2  
  
 Svedin, Pham.  
 Övergrepp och försummelse i samhällsvården av barn och unga, en kunskapsöversikt  
 till Upprättelseutredningens betänkande. SOU 2011:9, 2010, s. 21. 
  
 288 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Att vara placerad 
 Att överhuvudtaget placera ett barn eller ungdom i ett fosterhem eller på en institution inom den sociala barn och ungdomsvården innebär att barnet i jämförelse med andra barn löper en förhöjd risk att bli utsatt för sexuella övergrepp. I den kunskapsöversikt som Stanton gjorde för Upprättelseutredningen 2010 avseende övergrepp och försummelser i samhällsvården av unga sammanfattar han att anmälningar om missförhållanden i familjehem eller institutioner är två till sju gånger vanligare än för barn som bor hemma. 
  
 3 
  
 Att vara flicka respektive pojke 
 I vårt material berättar fler kvinnor än män om att de varit utsatta för sexuella övergrepp som barn. Detta gäller övergrepp såväl innan som efter avslutad pubertetsutveckling. Stanton konstaterar i sin genomgång att framförallt yngre barn och flickor tycks vara mer utsatta jämfört med andra barn. Flickorna dominerar när det gäller sexuella övergrepp och pojkarna när det gäller misshandel. 
 I en tidigare kartläggning av anmälningar om sexuella övergrepp i familjehem som Socialstyrelsen gjorde gällde 90 procent av över- greppen flickor, mer än hälften var i åldern  
 10–15 
  år när övergrep- pen uppgavs ha skett eller börjat. 
  
 4 
  
 Att vara placerad där det finns tonårspojkar 
 Flera intervjupersoner berättar att de som barn blev sexuellt utnyttjade av andra unga pojkar mellan tretton och arton år. Det har rört sig om pojkar som antingen också varit placerade, biolo- giska barn som funnits i fosterhemmet, släktingar eller vänner till fosterfamiljen eller pojkar i grannskapet. Svedin finner i sin genom- gång 
  
 5  
  
 av flera studier på området att när det gäller sexuella över- grepp kan det t.o.m. vara vanligare att det är ett annat barn eller ungdom som är förövare, snarare än personal och familjehems- föräldrar. 
  
 3 
  
 Svedin. 2010. s. 21. 
  
 4 
  
 Socialstyrelsen 1997. Återgiven i Upprättelseutredningen. SOU 2011:9. S 217. 
  
 5 
  
 Stanton. 2010. s. 19. 
  
 289 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bristfälliga läkarundersökningar 
 Att som barn inte bli regelbundet läkarundersökt kan få ödesdigra konsekvenser. Inte minst gäller detta barn som har samhället som förälder. Att bli lämnad ensam med krämpor och även svåra handi- kapp, som synnedsättning och hörselnedsättning har för flera av intervjupersonerna varit förödande. 
 Att inte få hjälp med glasögon för att korrigera ett synfel, inne- bär risk för att inte kunna följa med i skolan, inte kunna lära sig räkna och läsa. 
 Vi har flera exempel på hur barn med nedsatt hörsel har blivit betraktade som dumma, lata, utvecklingsstörda och till och med placerade i särskola på grund av felaktiga diagnoser. 
 Sneda ryggar, allergier, ständig huvudvärk, polyper, under- näring, karies, bettfel, till och med graviditeter hör till sådant som inte uppmärksammats i tid. Dessutom finns alla de förslitningsska- dor som uppstått till följd av alltför tungt arbete i barndomen. 
 Denna brist på regelbundna läkar- och tandläkarbesök har för- utom smärta och lidande i barndomen för många lett till invaliditet, förtida pensionering och sjukskrivning i vuxen ålder. 
 Bristfällig utredning, uppföljning och tillsyn 
 Hade man från myndigheternas sida känt till att de barn man var ansvariga för vanvårdades på det sätt som nu framkommit, att de människor som skulle ta hand om barnen inte var lämpade eller rustade för detta hade man sannolikt ingripit i större utsträckning än vad som varit fallet. Då återstår förstås frågan hur de hade kun- nat skaffa sig kännedom om detta, hur de hade kunnat förebygga och minimera riskerna. 
 Svaret är både självklart och enkelt, genom att vara medveten om riskerna, vara närvarande samt upprätta och vidmakthålla en kontinuerlig och förtroendefull kontakt med det enskilda barnet. 
 Att samhället under större delen av  
 1900-talet 
  och fortfarande har nonchalerat tillsyn och uppföljning av samhällsvårdade barn är väl dokumenterat. Det har också sedan  
 1930-talet 
  funnits kritiska röster om förhållandena. 
 På 1930- och  
 1940-talet 
  skrev journalisten Smith flera artiklar i Stockholmstidningen. Det ledde till att en statlig utred- ning på  
 1930-talet 
  tog upp problemen, främst på institutionerna. På 
 290 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 1980-talet 
  granskade Wood familjehemmen och var mycket kritisk till den dåliga uppföljningen. På 1990- och  
 2000-talet 
  pekade Riks- revisionsverket och Riksdagens revisorer på brister i tillsyn och uppföljning av pågående placeringar. 2005 tog den Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén upp frågorna och föreslog en natio- nell handlingsplan.  
 2006–2007 
  arbetade länsstyrelserna och Social- styrelsen med det s.k. barnuppdraget som avslöjade stora brister i uppföljning och tillsyn av familjehem och institutioner. 2009 pekade Barnskyddsutredningen på brister i uppföljning och tillsyn. 2010 presenterade vår utredning sin delrapport. I början av 2011 presenterade Upprättelseutredningen bland annat en enkät till kommunerna där det uppskattades att 1 procent av de samhälls- vårdade barnen utsattes för övergrepp och allvarlig försummelse. Utöver detta finns olika tillsynsrapporter och forskningsrapporter som alla behandlat bristerna i uppföljning och tillsyn av familjehem och institutioner. 
 Kort sagt – det är inte bristen på kritik och granskningar som förhindrat förbättringar av barnens säkerhet i samhällsvården. 
 Jag avstår från att upprepa kritiken och konstaterar att det finns och har funnits kunskap under många år om både missförhållanden och hur man ska göra för att åtgärda dem. 
 Jag ska inte heller i övrigt fördjupa mig i metoderna för hur detta kunde ha gjorts eller orsakerna till att det inte gjordes. Jag nöjer mig med att konstatera att här har man brustit, både när det gäller närvaron och tillsynen i barnens vård och i kontakten med det enskilda barnet. Det framgår, förutom i de uppräknade rap- porterna, med all tydlighet i intervjupersonernas berättelser och av den genomgång av bevarade arkivhandlingar som utredningen gjort. 
 Bristen på uppföljning och tillsyn innebär att samhället, i meningen kommun och stat, har bidragit till att möjliggöra den vanvård, den misshandel och de övergrepp dessa människor utsat- tes för som barn. 
 Ensamma, övergivna barn 
 Flera intervjupersoner har pekat på hur viktigt det är att särskilt uppmärksamma de placerade barn som saknar anhöriga. Dels har de själva upplevt, dels har de bevittnat att barn som aldrig får besök, som aldrig får brev, som aldrig får telefonsamtal eller har någon- 
 291 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 stans att resa, som inte har någon att hälsa på, hör till de som kan råka riktigt illa ut. Detta har förstås att göra med att misshandel och övergrepp är svårare att upptäcka när det inte finns någon att anförtro sig åt. Måhända är detta ett exempel på hur ett exponerat beroende och maktlöshet i sig kan bidra till en ökad utsatthet i enlighet med det resonemang som fördes tidigare. Även Stanton konstaterar i sin genomgång att avståndet till ursprungsfamiljen har betydelse för risken att bli illa behandlad. 
 Barn som skiljer ut sig 
 Inte sällan har barn placerats, bokstavligt och bildligt talat, långt ifrån den miljö där de har sitt ursprung. I kulturellt, religiöst, soci- alt, språkligt, dialektalt, livsstilsmässigt, attitydmässigt avseende har de många gånger haft svårt att känna igen sig. 
 Att till exempel komma från en storstadsmiljö till en utpräglad landsbygd har för många inneburit att man inte haft kännedom om de koder, traditioner och normer, uttalade eller outtalade, som gällde i det lokalsamhälle de hamnade i och delvis därför råkade illa ut. 
 Speciellt kvinnliga intervjupersoner har vittnat om hur de som unga flickor från storstaden på grund av sitt utseende, hur de pratade, klädde sig, förde sig, den attityd de hade, fick felaktiga förväntningar på sig från lokalsamhällets manliga befolkning. De sågs som lösaktiga, villiga och har beskrivit hur de mer eller mindre blev allmän egendom. Det var fritt fram för pojkar i sko- lan, klasskamraters pappor, lärare, fosterföräldrar, manliga släk- tingar till dessa, att kladda och tafsa och göra sexuella anspelningar. 
 Intervjupersoner med vad som uppfattades som lyte eller handi- kapp, exempelvis stammade, kissade i sängen, sög på fingrarna, hade gomspalt, var synskadade eller hörselskadade, skelögda, halta eller bara var finniga, småväxta, överviktiga, tunna, stornästa, osv. har beskrivit vilken plåga detta har varit för dem och hur de blivit lämnade ensamma att stå ut med öknamn och kränkande behand- ling, även från de vuxna som skulle vara i föräldrars ställe. 
 Även här ger Vasquez genomgång stöd för våra iakttagelser 
  
 6 
  
 . Han summerar att barn med problem eller olika typer av funk- tionsnedsättningar enligt flera forskare har visat sig löpa en för- höjd risk att bli utsatta för vanvård och övergrepp. 
  
 6  
 Stanton. 2010. s. 22. 
 292 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Slutna isolerade miljöer 
 Inte sällan ackompanjeras berättelser om svår vanvård med beskrivningar av isolerade miljöer. De har handlat om både geogra- fiskt avlägset belägna platser, långt från grannar, skolor, kamrater och kommunikationer eller tillstängdhet eller instängdhet i den bemärkelsen att ingen kom på besök, inga kamrater fick komma in eller att fosterföräldrarna hade glest med vänner och släkt. 
 Barn som placeras i slutna isolerade miljöer, där möjligheter till insyn och normalt umgänge med grannar, lekkamrater, släktingar saknas har förstås begränsade möjligheter att meddela sig med omvärlden för att påtala eventuella fel och brister. Dessutom ligger tanken nära till hands att den som inte vill ta emot utomstående i sitt hem också kan ha något att dölja. 
 Sektliknande miljöer 
 Flera intervjupersoner har vittnat om hur de råkat illa ut i miljöer som i det närmaste kan beskrivas som sektliknande. Det har handlat om placeringar i kollektiv, familjer eller storfamiljer som varit förankrade i idéburna traditioner och organisationer, med uttalat vårdideologiskt, politiskt eller religiöst innehåll, inte sällan med en central auktoritär ledargestalt i förgrunden. 
 Religiösa miljöer 
 Den vanvård som rapporteras om från frikyrkliga sammanhang kan ha handlat om skräckfyllda religiösa seanser med tungomålstalande och djävulsutdrivning eller skrämmande predikningar om arvsynd, Ochoa straff för syndiga tankar och om att hamna i helvetet. 
 Att synda, till exempel dansa, lyssna på musik, gå på bio, spela kort, etc. kunde vara förenat med bestraffningar. 
 Flum och auktoritära miljöer 
 Framför allt från placeringar på  
 1970-talet 
  har intervjupersoner berättat om hur de som barn och tonåringar introducerats i kom- munistiska läror, indoktrinerats i Mao Tse Tungs tänkande, tvingats att bära Maokläder och fått göra självkritik på stor- 
 293 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 möten under förödmjukande former, samt uppmuntrats till sexuell frigjordhet med såväl vuxna som andra placerade barn. 
 Inte heller verkar det som om man har tagit så allvarligt på var- Johnson personalens eller barnens bruk av marijuana och hasch. Rap- porter om att personal och ungdomar rökt hasch tillsammans har förekommit i flera av utredningens intervjuer. 
 Även från behandlingskollektiv med betydligt stramare och mer uttalad pedagogisk inriktning, s.k. Hasselapedagogik i mer eller mindre ortodox tillämpning har intervjupersoner rapporterat om kränkande behandling med uttalat auktoritära och förtryckande inslag. 
 Vanvårdsinteriörer från annan slags idéburen verksamhet har också förmedlats till utredningen. 
 Det har handlat om New  
 Age-inspirerade 
  miljöer med inslag av andlighet, naturmystik, healing, yoga, meditation, traditionellt antroposofiska miljöer eller mer eller mindre  
 Waldorf-inspirerad 
  pedagogik. I dessa fall menar somliga av intervjupersonerna att starka inslag av tro av det ena eller det andra slaget, har inneburit att personalen inte har uppmärksammat barnens behov, vare sig på grupp eller individnivå. 
 Man har varit underordnat något högre vilket ibland medfört att man negligerat och förnekat, omedvetet uppmuntrat till gräns- löshet, när det gäller exempelvis aggressivitet, våld och sex, dels mellan de placerade barnen och ibland också mellan barn och vuxna. 
 Någon uttryckte det som om personalen var så förblindad av sin egen godhet och förträfflighet att de inte såg eller ville se vad som pågick. Eller som vi konstaterade efter en intervju; medan personalen gick i solnedgången och plockade örter till morgonteet hade ungdomarna gruppsex med varandra och penetrerade en stackars trettonårig flicka med en galge i underlivet. 
 Vänskapskorrumperade miljöer 
 Vi har identifierat flera vanvårdsmiljöer som vänskaps- korrumperade. 
 Detta kunde t.ex. innebära att en barnavårdsinspektör eller socialnämndsordförande ägde ett eller flera hus eller lägenheter som Ellis ut till vänner och bekanta som där tilläts ta emot foster- barn. Liknande förhållanden rådde också där vänner och släktingar 
 294 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 till ansvariga myndighetspersoner tilläts driva HVB, institutioner eller tog emot fosterbarn. 
 Vi påstår inte att sådana arrangemang i sig innebar en förhöjd risk för vanvård, men naturligtvis kan det ha uppstått lojaliteter som varit till hinder för effektiv tillsyn och uppföljning. 
 Placeringar hos inflytelserika personer 
 Viss vanvård har rapporterats från placeringar hos fosterfamiljer där någon, oftast maken haft ett gott anseende och en icke ifrågasatt maktposition i lokalsamhället, exempelvis kyrkoherde, polis, pastor i frikyrklig församling, företagsledare, tjänsteman med hög chefsposition, politiker med förtroendeuppdrag i nämnder och sty- relser, idrottsledare, provinsialläkare, etc. Här fanns risken att ett lokalt anseende på oklara grunder meriterade för uppgiften som fosterförälder och kunde ligga i vägen för en noggrant genomförd utredning. Barns uppgifter om övergrepp och misshandel riskerade att ifrågasättas och det fanns risk för att alltför stor hänsyn togs till den utpekades annars goda rykte. 
 Psykisk sjukdom eller missbruk 
 Åtskilliga berättelser om vanvård har inte kunnat förstås på annat sätt än att barn och ungdomar varit placerade i en fosterfamilj där någon, inte sällan fostermodern, lidit av kronisk eller tillfällig psy- kisk sjukdom. 
 Intervjupersonerna har berättat om regelbunden medicinering av psykofarmaka, om periodvisa intagningar på psykiatrisk klinik och om hot om självmord och självmordsförsök från foster- förälderns sida. Detta har i flera fall varit förenat med missbruk av mediciner, alkohol och andra droger, där även ibland fosterbarnen och deras vänner blivit bjudna på till exempel alkohol. 
 Den bisarra vanvård som flera fosterbarn fått stå ut med och som utförligt beskrivits i delrapporten 
  
 7  
  
 har i flera fall varit högst konkreta uttryck för den psykiska ohälsa som förekommit i fos- terfamiljen. 
  
 7  
 SOU 2009:99. Utredningen om vanvård i den sociala barnavården,  
 Vanvård i social barna- vård under  
  
 1900-talet: 
  
  delbetänkande 
 , Gutierrez, Stockholm, 2009. 
 295 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 I extremfallet har vi även kunnat ta del av journaler som utvisar att kvinnor med nervösa besvär har ordinerats fosterbarn av läkare för att skingra sina tankar och få någon att bry sig om och ta hand om. Förhållningssättet var så utbrett i läkarkåren att Soci- alstyrelsen uppmärksammade problemet under  
 1960-talet. 
  
 8 
  
 Se mer om detta i kapitel 4. 
 Avgörande förändringar 
 I de flesta familjer inträffar oförutsedda eller planerade förändr- ingar, mer eller mindre dramatiska och livsavgörande. Så även i fosterfamiljer. De förhållanden som var rådande i familjen när de godkändes som fosterföräldrar åt ett visst barn kommer sannolikt att förändras. 
 Någon närstående i familjen eller dess omedelbara närhet avli- der, nya barn kommer till världen, någon blir arbetslös, drabbas av sjukdom, familjen flyttar, någon byter arbete, nya fosterbarn till- kommer, andra försvinner, fosterföräldrar skiljer sig, träffar nya partners. 
 Otaliga berättelser om vanvård har handlat om just detta, hur allting förändrades, efter flytten, efter olyckan, eller efter skils- mässan, osv. och att även avgörande förändringar i fosterfamiljen sällan eller aldrig följdes upp av ansvariga myndigheter. 
 Vid genomgripande förändringar menar vi att ett krisperspektiv måste anläggas för det placerade barnets räkning. 
 När till exempel en avhållen fosterfar avlider, eller försvinner efter en skilsmässa och avlöses av någon okänd, förutsätter detta att det placerade barnet hålls under uppsikt och erbjuds kontinuer- ligt stöd och att situationen i hemmet fortlöpande utvärderas. Med genomgripande förändringar avser vi inte enbart förändringar hos fosterfamiljen. Förändringar i den biologiska familjen behöver också uppmärksammas på liknande sätt. 
 Biologiska släktingars plötsliga uppdykande eller försvinnande, sjukdom och död, missbruk som upphör eller initieras förutsätter ett krismedvetande och kräver särskild uppmärksamhet. 
 Även mer vardagliga förändringar som byte av skola, personal och föreståndare på en institution, byte av kontaktperson, över- 
  
 8  
  
 Höjer, Morgan,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , sjunde, [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1965, s. 240. 
  
 296 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 förmyndare, terapeut, socialsekreterare kan innebära förluster och separationer som barnet behöver de vuxnas hjälp att hantera. 
 Även förändringar på ett inre plan och fysiska förändringar i samband med pubertetsutveckling har för många visat sig ha bety- delse för risken att råka illa ut. 
 Flera intervjupersoner har berättat hur de blivit lämnade ensamma, hånade, hotade, förnedrade och till och med bestraffade för vad som händer med kroppen, den första menstruationen, kroppsbehåring, storlek på penis, bröst som myggbett, osv. 
 Familjeföretag 
 Där intervjupersoner berättar att de som barn blivit utnyttjade, som arbetskraft och tvingats arbeta så hårt att det gått ut över väl- befinnande och skolgång, har fosterfamiljen i regel drivit ett mindre företag i egen regi, ett familjeföretag, oftast ett jordbruk. 
 Det har även kunnat handla om minkfarm, åkeri, hönseri, kennel, hästuppfödning eller liknande. 
 Det har förekommit att fosterbarn i arbetsintensiva perioder i samband med till exempel skörd eller vårsådd lånats eller Ellis ut till vänner, släktingar och grannar för ännu mer arbete. Denna form av exploatering ska för att ha rubricerats som vanvård, ha haft menlig inverkan på barnets hälsa och välbefinnande, på skolgång, kamratumgänge, rätt till vila och fritidsaktiviteter. 
 Den som ansvarar för en placering där det förutsätts arbetsinsat- ser från ett tilltänkt fosterbarn har förstås all anledning att försäkra sig om vilket slags arbete det rör sig om och hur omfattande och tungt det är, om det utgår ersättning, om arbetet inskränker på exempelvis skolgång, kamratumgänge, vila och fritidsaktiviteter. 
  
 9.3 
  
 Ansvar för övergrepp och försummelse 
  
 I delrapporten 
  
 9  
  
 konstaterade jag att den sociala barnavården inte hade följt lagar och rekommendationer under lång tid. Under tidigt  
 1900-tal 
  verkade dock barnavården ha en större medvetenhet om riskerna i samhällsvården, men medvetenheten tycks genom decen- nierna ha bytts mot en godtrogen inställning till kontroll och 
  
 9  
 SOU 2009:99, s 345 ff. 
 297 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 uppföljning av placeringarna. Den hållningen har visat sig kvarstå fram till våra dagar. 
 De ansvariga myndigheterna, kommunernas barnavårdsnämnder eller motsvarande, tog hand om barnen för att de skulle skyddas. Grymheterna mot barn som beskrevs i delrapporten hade ofta utförts av människor som varit betrodda av samhället, av fosterför- äldrar eller anställda vid institutioner. Med förhållandevis få lag- förda undantag hade de som utpekats som förövare gått fria. 
 Sammanfattningsvis konstaterade jag att de här barnen fick utstå övergrepp och försummelse i samhällets regi och att detta är den stora etiskt/moraliska skillnaden jämfört med brott som begåtts mot barn av enskilda personer. Det motiverade en upprättelse- process som regeringen senare tog initiativ till genom att tillsätta Upprättelseutredningen. 
  
 9.4 
  
 Förbättringsåtgärder 
  
 9.4.1 
  
 Föreslagna och genomförda förändringar 
  
 Det finns flera utredningar som under senare år lämnat förslag i syfte att minimera riskerna i samhällsvården av barn och unga. Några förslag har lett till riksdagsbeslut, medan andra, som Barn- skyddsutredningens omfattande förslag, fortfarande bereds av regeringen när detta skrivs. 
 Jag vill lyfta fram några förändringar som kan bidra till ökad säkerhet för samhällsvårdade barn och ungdomar. 
 Den statliga tillsynen har koncentrerats till Socialstyrelsen, bland annat i syfte att uppnå enhetligare och bättre metodik och en koncentration av resurserna. 
 Lex Freeman har tillkommit som ger personal en anmälnings- skyldighet när det gäller missförhållanden eller påtagliga risker. 
 Socialstyrelsen samarbetar med Sveriges Kommuner och Lands- ting (SKL) för att skapa nationella översiktsrapporter och öppna jämförelser inom socialtjänstens individ- och familjeomsorg. 
 Socialstyrelsen har tagit fram informationsmaterial till placerade barn och unga och deras vårdnadshavare där barnens rättigheter vid placeringen framgår. 
 298 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Socialstyrelsen fick i februari 2011 ett regeringsuppdrag att ta fram ett program för att trygga och säkra vården i familjehem och Hem för vård och boende. 
  
 10 
  
 Socialstyrelsen ska också tillsammans med SKL ta fram ett material för kommunernas arbete med utbildning av familje- hemmen. 
  
 11 
  
 Resultatet från dessa redan inledda förbättringsåtgärder får framtida utvärderingar visa. 
  
 9.4.2 
  
 Den kommunala ledningens ansvar 
  
 Vanvårdsutredningens rapporter har för många inneburit ett chockartat uppvaknande och ett konstaterande att samhället i dessa fall brustit som förälder. 
 Barnen togs omhand för att skyddas, men intervjupersonerna berättar om en vardag i fosterhem och institutioner som visar mot- satsen. Skyddslösa barn har utsatts för övergrepp som inte ens en människa med mörk fantasi har kunnat föreställa sig. 
 Under arbetets gång har utredningen, förutom alla intervju- personer, också träffat ansvariga politiker och tjänstemän från många kommuner. Inledningsvis mötte vi skepsis och ifråga- sättande. Var det nödvändigt med en sådan omfattande granskning som Sverige hade inlett? Vanligen kom ifrågasättandet från ledande tjänstemän, medan de förtroendevalda hade en mer avvaktande hållning. 
 Uttalad kritik och skepsis minskade efter den första del- rapporten 
  
 12  
  
 som kom i augusti 2007 och upphörde helt efter den andra 2010. Regeringen reagerade snabbt på Vanvårdsutredningens rapport genom att tillsätta Upprättelseutredningen. I direktiven konstaterades att Vanvårdsutredningens rapport ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land. I övrigt har det varit mycket sparsamt med uttalanden om Vanvårds- utredningens inriktning och resultat från politiken under de snart fem år som utredningen arbetat. 
  
 10 
  
 Regeringsbeslut 11:3, S2011/1809FST. 
  
 11 
  
 S2011/986/FST. 
  
 12 
  
 Delrapport 1, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, www.sou.gov.se/vanvard, 2007. 
  
 299 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 Det är mot bakgrund av decenniers försummelser av tillsyn och uppföljning som dagens och framtidens insatser för att kvalitets- säkra vården av omhändertagna barn ska utvecklas. 
 Prioritera verksamheten 
 När samhället går in som förälder sker en mycket genomgripande förändring för barnet och dess föräldrar. Ibland sker det med tvång, men ofta överlämnar föräldrarna mer eller mindre frivilligt vården av barnet i samhällets regi. Det finns mycket starka etiska och moraliska krav på att samhället då ska fungera som en bra förälder, att barnet ska få en trygg vistelse i institution eller familjehem. Säkerheten för barn i samhällsvården borde därför stå högst på varje kommuns prioriteringslista. 
 Ledningens ansvar för barnens säkerhet i samhällsvården 
 Om man ska uppfylla kraven på säkerhet i samhällsvården av barn måste man ta reda på hur det ser ut i dag, i den egna kommunens placeringar. 
 Självklart, ja, men hur många förtroendevalda eller ledande tjänstemän kan i dag garantera att ens elementära krav på säkerhet tillgodoses? 
 Får alla placerade barn besök? Hur många gånger om året? Har man talat med barnet? Hur har det dokumenterats? Har man beredskap att snabbt omplacera ett barn som berättar om allvarliga missförhållanden. Hur kan ett placerat barn nå ansvarig hand- läggare? På helgen? Vilka kontaktvägar? 
 Listan på viktiga och rimliga frågor i ett system för kvalitets- säkring kan göras längre. 
 Det s.k. Barnuppdraget, en av dessa utvärderingar som under decennier visat att det inte fungerat, intresserade sig också för strukturella brister. Tillsynen visade på systematiska brister som inte kunde förklaras av kunskapsbrister eller kompetens hos den enskilda handläggaren. För den som ville fanns också de tidigare nämnda granskningarna att ta till sig. 
 Kvalitetsbristerna beror istället ofta på avsaknad av struktur i planering och uppföljning av verksamheten. Ansvaret måste lyftas till ledningen 
 300 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 som ska se till att kvaliteten utvecklas och säkras såväl på den över- gripande planeringsnivån som i det praktiska arbetet. 
  
 13 
  
 Den kommunala ledningen har annars ofta lämnats utanför gransk- ningar av försummelser inom den sociala barnavården. I stället har kritiken skjutit in sig på den enskilde handläggarens tillkortakom- manden. Självklart har hon eller han ett primärt ansvar för att göra ett bra arbete och att signalera när man inte räcker till. 
 Under utredningsarbetet har vi träffat enskilda handläggare som hävdat att de inte  
 vågat  
 rapportera missförhållanden eller brist- fälliga resurser till ledningen av rädsla för repressalier eller att betraktas som omöjlig. De skulle kunna hindras i den fortsatta yrkesutvecklingen. 
 Vi har också träffat handläggare som slagit larm och mötts av ledningens kalla argument att över alltihopa råder den kommunala budgeten. Om handläggarna inte rapporterar – hur ska då ansvariga förtroendevalda få information och kunna vidta nödvändiga omprioriteringar? Bristen på rapporter har således förhindrat socialnämnden att vidta åtgärder för att säkra samhällsvården efter- som den inte känt till förhållandena. 
 Jag hoppas att förändringen av Mercer 
  
 14  
  
 till att gälla hela socialtjänsten kommer att innebära att vi får handläggare som tar sitt ansvar, en ledning som rapporterar till nämnden och en social- nämnd och kommunpolitiker som prioriterar utsatta barn. 
 Socialstyrelsen har givit ut Föreskrifter och allmänna råd 
  
 15 
  
 , lik- som ett meddelandeblad om den nya lydelsen av Mercer. Under hösten 2011 kommer också en handbok. 
 Ledningen ska enligt föreskrifterna informera de anställda om deras skyldighet att rapportera missförhållanden. 
  
 16  
  
 Allvarliga miss- förhållanden ska anmälas till Socialstyrelsen. 
  
 17 
  
 Uppföljning av Lex ArmstrongJag anser att regeringen ska ge Socialstyrelsen i uppdrag att följa upp hur Mercer fungerar för den sociala barnavården. Dessutom bör man följa upp säkerheten för placerade barn. Om det skulle 
  
 13 
  
 Socialstyrelsen. Barnuppdraget, s. 8. 
  
 14 
  
 Trädde i kraft 1 juli 2011. 
  
 15 
  
 Socialstyrelsen.  
 SOFS 2011:5 (S). Mercer.  
 2011. 
  
 16 
  
 SOFS 2011:5 (S), 2 kap. 2 §. 
  
 17 
  
 SOFS 2011:5 (S), 6 kap. 1 §. 
  
 301 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 visa sig att bristerna inte försvinner anser jag att regeringen bör överväga att införa ett förstärkt tjänstemannaansvar enligt den dis- kussion om sanktioner som jag förde i delrapporten. 
  
 18 
  
 Socialnämndens ansvar 
 Jag vill också lyfta fram socialnämndens ansvar att tillsammans med ledningen tillföra verksamheten nödvändiga resurser, bevaka att det finns god kompetens och att följa upp säkerheten för barn i sam- hällsvård. 
 Barnombudsmannen tog upp frågan om politikernas ansvar i sina frågor till kommunerna 2011. På en fråga säger en tredjedel av socialnämnderna att de har fattat beslut om hur de placerade bar- nens rätt till utbildning, hälsa och sjukvård ska tillgodoses och hur det arbetet ska följas upp. Drygt 20 procent av kommunerna har en handlingsplan för hur de ska agera om det framkommer missför- hållanden i ett familjehem eller HVB som ett barn är placerat i. 
  
 19 
  
 Nu visar inte planer mer än att kommunen åtminstone har dis- kuterat och tagit ställning till målfrågorna och att det kanske skett en höjning av medvetenheten om problemet. Planer går sedan att bryta på samma sätt som många kommuner och anställda genom decennierna nonchalerat förordningar, föreskrifter och allmänna råd om säkerheten för barn. 
 Att se till att det  
 faktiskt sker i praktiken 
 , den ständiga uppfölj- ningen och kvalitetsarbetet, är den viktigaste insatsen för ledningen och nämnden om man vill skydda de samhällsvårdade barnen. 
 Hur gör man då när man vill ta tag i utvecklingsbehoven? 
 Någonstans går gränsen för vilken mark en statlig utredare bör beträda. Att ge råd till kommunala ledningar innebär att jag nått gränsen. 
 Det finns andra, exempelvis Socialstyrelsen och SKL som kan utveckla strukturer för ömsesidigt kunskapsutbyte i fråga om säkerhet för samhällsvårdade barn. Det finns redan goda exempel i en del kommuner som bör få spridning. 
  
 18 
  
 SOU 2009:99. s. 356 ff. 
  
 19 
  
 Bakom fasaden – Barn och ungdomar i den sociala barnavården berättar.  
  
 Barnombuds- mannens årsrapport, 2011. 
  
 302 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Men jag vill, trots att varningsklockorna ljuder, peka på en möj- lighet som finns överallt, men som få kommuner tillämpat. Fråga dem som har erfarenhet av samhällsvård! 
 Det började i Karlstad där socialtjänsten kontinuerligt intervjuar tidigare placerade personer. Erfarenheten visar att det finns mycket kunskap att hämta – om man vågar ställa frågorna. 
 Även placerade ungdomar kan intervjuas om sina erfarenheter. För ledningen i en kommun anser jag att det mest handlar om 
 att ställa de viktiga frågorna, undersöka och utveckla sin egen verk- samhet och ha ett öppet sinne för att ta till sig kunskap från de som gått före. 
 Vi har visat att misstagen inom samhällsvården genom decenni- erna har upprepats. För ledningen gäller det nu främst att tränga igenom eventuella filter i sin egen organisation för att själv bilda sig en uppfattning om hur det fungerar i praktiken. Sedan kan man söka gemensamma lösningar, gärna tillsammans med andra kom- muner i de nätverk som bör bildas för erfarenhetsutbyte och utvecklingsarbete. 
  
 9.4.3 
  
 Prioritera skola och hälsa 
  
 Många intervjuade i utredningen har betonat det vi också vet från senare års forskning, skola och hälsa måste prioriteras när barn pla- ceras av den sociala barnavården. 
 Tiden i skolan blev räddningen för flera intervjupersoner. För många var skolmaten den enda lagade mat de fick. Tiden i skolan var den enda då de inte kunde utsättas för övergrepp. För många blev själva lärandet en räddning. Självförtroendet ökade, de blev sedda och uppskattade av vuxna, åtminstone inte hånade eller för- nedrade. Skolan blev viktig för deras fortsatta förmåga att skapa sina egna liv i framtiden. 
 Socialtjänsten bör således ha särskilt upparbetat samarbete med skolan kring dessa barn. 
 Många barn fick inte den hälsovård som de hade rätt till under sin placering i den sociala barnavården. Vi har tidigare beskrivit vad dessa missförhållanden fört med sig i form av livslånga problem för en del av de placerade. Att se till att de placerade barnen får en god hälso- och sjukvård bör vara självklart när samhället träder in som förälder. 
 303 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 9.4.4 
  
 Hur kan vanvård upptäckas och förhindras? 
  
 Informanterna har alltid funnits 
 När det gäller övergrepp och försummelse inom samhällsvården av barn behöver det påpekas att informanterna alltid har funnits. Tyvärr är det först på senare år som deras röster har fått betydelse och det är först i Vanvårdsutredningen som de äldre fått berätta vad de utsattes för under sin tid i samhällsvården. 
 Placerade barn och unga är de som kan berätta. Tyvärr har de inte tillfrågats, lyssnats till eller blivit trodda. Av många olika orsa- ker har myndigheterna, kommunerna och staten genom decennier valt att inte fråga och ibland inte lyssna. 
 Om de självklara informanterna, barn och unga, får utrymme blir det möjligt att upptäcka vanvård. 
 Genom en verksam uppföljning och tillsyn kommer myndig- heterna i allt högre grad att veta hur placerade barn och unga har det. 
 Tala med dem! Det är den självklara vägen till kunskap om missförhållanden. 
 Ett respektfullt bemötande 
 Vanvårdsutredningens erfarenhet är att tillsyn och uppföljning av placeringarna skett för sällan och endast undantagsvis har inspektören talat med barnen. 
 Om tillsynen ska vara verksam vill jag betona att det ska ske täta besök, så täta att det kan byggas upp en relation med barnet. Sam- tidigt har relationen mer med förhållningssättet från inspektören att göra än med omfattningen av kontakten med barnet. Många berättar om ett bemötande som ledde till att de inte vågade berätta om hur de blev behandlade. Det är mer sannolikt att barn berättar, även om missförhållanden, om de känner sig sedda och respekte- rade av den vuxne. 
 Samtal med barnet 
 Den som ansvarar för tillsynen ska enligt den nuvarande lagstift- ningen tala med barn och unga som är placerade i samhällsvård, men samtalen ska vara frivilliga för barnet. 
 304 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 Det är en god tanke att låta barnet eller den unge själv bestämma om denne vill tala med inspektören. Men frivilligheten kan för- svåra möjligheten för barnet eller den unge att berätta om dåliga förhållanden. Barn har en stor lojalitet med föräldrar eller andra viktiga vuxna. 
 Om man tänker sig att ett barn som är utsatt för övergrepp måste ta ställning och välja att tala med inspektören läggs ansvaret över på barnet som får en lojalitetskonflikt. Om det där- emot skulle vara obligatoriskt att tala med inspektören fråntas barnet ansvar, vilket det kan skylla på när det avslöjar missför- hållanden. Det är sedan inspektörens ansvar att hantera situatio- nen i de fall barn eller unga motvilligt träffar denne. 
 Det eventuella obligatoriet skulle gälla att barnet måste träffa inspektören. Däremot är det självklart barnets rättighet att vägra svara på en del frågor. 
 Vi har flera exempel på intervjupersoner som berättat att de fått tala med en inspektör, men inte vågat avslöja de dåliga för- hållandena i fosterhemmet. 
 Vid placering i barnets eget nätverk/släkt, sätts barnet i en ännu mer pressad situation, genom att tala med den som utför tillsyn eller uppföljning. 
 Det finns anledning att fortsatt överväga frågan om hur barn- samtalen ska ske i förhållande till Barnkonventionen och i fråga om hur barnet ska skyddas från repressalier om det berättar om miss- förhållanden. För den sociala barnavården är det en fråga om metodutveckling i barnsamtalen. 
 BRIS beskriver i en rapport från år 2006 
  
 20  
  
 de svårigheter barn har uppgivit när det gäller att berätta för professionella om hur de har det och hur de mår. Faktorer som hindrar barn från att berätta är rädsla för de konsekvenser som ett avslöjande skulle kunna innebära, hot om repressalier eller att de inte känner sig lyssnade på, inte trodda eller omtyckta av den som de ska berätta för. 
  
 20  
 Vad berättar barn om sina kontakter med BUP?  
 S.7. Kvalitativ analys av barnkontakter från 2006. BRIS 2007. 
  
 305 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 Särskilt utsedd socialsekreterare med ansvar för ett placerat barn 
 Barnskyddsutredningen föreslog i sitt betänkande att det för barn som placerats i HVB och familjehem ska finnas en av social- nämnden särskilt utsedd socialsekreterare som ansvarar för kon- takterna med den unge. 
  
 21 
  
 Syftet med bestämmelsen är att garantera att det under hela den tid vården pågår finns en särskilt namngiven socialsekreterare som har att ansvara för kontakterna med barnet. 
 Jag anser att förslaget kan bidra till att förtydliga socialtjänstens ansvar för placerade barn och att inget barn ska behöva hamna mellan stolarna vid omsättning av personal. 
 Skyldighet att dokumentera 
 Barn och unga är de viktigaste informanterna om förhållanden i institutioner och familjehem. Därför bör det vara ytterst ovanligt att inte tala med dem. Vanvårdsutredningens erfarenheter visar dock att det hör till ovanligheterna. Självklart ska alla väsentliga uppgifter som gäller vården också dokumenteras. 
 Omgivningens ansvar 
 Det finns sedan länge i lagstiftningen en allmän uppmaning att anmäla missförhållanden som rör barn till socialnämnden. Upp- maningen avser också sådana myndigheter och yrkesverksamma som inte omfattas av anmälningsskyldigheten. Dessutom finns en anmälnings- och uppgiftsskyldighet för vissa myndigheter, enskilda verksamheter och yrkesverksamma att anmäla missförhållanden som gäller barn under 18 år. 
 Tillsammans med utvidgningen av Mercer och personligt ansvar för socialsekreterare enligt Barnskyddsutredningens förslag, borde detta kunna medverka till att också säkerheten för barn i samhällsvård ökar. Om sjukvårdspersonal, lärare, förskollärare, barnskötare, grannar, anhöriga, ungdomsledare m.fl. personer rap- porterade missförhållanden skulle det förbättra säkerheten. 
 I utredningens intervjuer har detta tema återkommit. Intervjupersonerna har menat att det i omgivningen borde ha 
  
 21  
  
 Sverige. Barnskyddsutredningen,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU): betänkande 
 , Hayes, Stockholm, 2009. 
  
 306 
  
 SOU 2011:61 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 funnits både enskilda och yrkesverksamma som kände till förhållandena i fosterhemmet eller institutionen. 
 Beredskap att omplacera vid missförhållanden 
 De intervjuade har tillfrågats om de tror att de som barn hade vågat berätta för inspektören om sin situation om denne hade inlett samtalet med att slå fast: Om det är så att du kommer att berätta något som visar att du far illa här kan jag ta med dig härifrån när jag går. Samtliga tillfrågade har svarat ett bestämt ja på frågan. Erfa- renheterna från intervjuerna är dock att det dröjt för länge från det att barn undantagsvis berättat om missförhållanden till att det omplacerats. 
 I barnavårdslagen från 1960 och i socialtjänstlagen från 1980 framgår nämndens skyldighet att ingripa om ett barn far illa. Det kan gå relativt snabbt när ett barn befinner sig i det egna hemmet, men enligt utredningens intervjuer mycket långsamt när det är placerat i ett fosterhem. 
 En kommun bör ha organisatorisk beredskap att snabbt ompla- cera ett barn om det vid tillsyns- eller uppföljningsbesök framgår att det far illa i familjehem eller HVB. 
 Inspektören måste också ha mandat att påverka barnets situa- tion. Om missförhållanden upptäckts måste en eventuell ompla- cering ske snabbt. 
 307 
  
 Hur kunde det hända?  
 -barns 
  säkerhet i samhällsvården 
  
 SOU 2011:61 
  
 Min bedömning: 
 Vid ett omhändertagande av ett barn går samhället in som för- älder. Kommunerna bör därför av etiskt/moraliska skäl priori- tera uppföljningen av barnets vistelse i familjehem eller institu- tion. Samtal med barn bör alltid föras, men det är barnet som själv avgör vad det vill svara på för frågor. 
 James utvidgning till att gälla även den sociala barnavår- den innebär att Socialstyrelsen kan följa utvecklingen och sam- manställa periodvisa rapporter om allvarliga missförhållanden. 
 Mitt förslag: 
 Socialstyrelsen bör i sin tillsyn av kommunerna särskilt granska om de har kvalitetssystem för uppföljningen av barn och ungas placering i familjehem och HVB samt hur uppföljningen utförs i kommunerna. 
 Socialstyrelsen bör också presentera årliga rapporter till regeringen som visar hur Mercer har tillämpats vad avser barn och unga i samhällsvård. 
 308 
 Efterord 
 Jag har nu arbetat med frågan om de vanvårdade barnen i mer än fem år, först med en rapport från Socialstyrelsen och sedan som särskild utredare. Den främsta uppgiften har varit att intervjua och sedan i rapporter ge röst åt människor som aldrig fått komma till tals i beskrivningen av den svenska välfärdspolitiken och mer pre- cist; den sociala barnavården. 
 Det har aldrig varit utredningens uppgift att värdera eller bedöma trovärdigheten i de berättelser som kommit till vår känne- dom, hur osannolika de än har varit. Ändå, konstaterar jag nu, hur trovärdighetsaspekten löpt som en röd tråd genom utrednings- arbetet. Jag noterar att vi som utredare kommit att förhålla oss till berättelserna, minnena och verkligheten, på olika sätt, inte minst i våra texter. Men det går inte någonstans att finna en rubrik som anknyter till trovärdighetstemat. Jag återkommer till detta. 
 Intervjupersonerna har på olika sätt uppmärksammat oss på hur upptagna de har varit av att hantera sina minnen ur ett trovärdig- hetsperspektiv. 
 Flera har poängterat hur svårt det är att minnas, att man är osä- ker på om händelser utspelade sig på det sätt som de berättas, om minnesbilderna verkligen kan stämma. Eller så har man varit noga med att framhålla att det man berättar verkligen har hänt exakt på det sätt som det berättas. Intervjupersonerna har velat försäkra sig om att de är trodda, att ingen ska tro att de ljuger eller hittar på. En del har velat styrka sina berättelser med stödbevisning, bilder, brev, vittnesmål från andra. 
 Vi har därför otaliga gånger fått försäkra intervjupersonerna om att det inte är vår uppgift att avgöra vad som är sant eller inte. Att vi inte har uppgiften att ifrågasätta eller värdera sanningshalten i vad de berättar. Trots detta har vi förstås inför fasansfulla, obegrip- liga osannolika berättelser och ondskefulla sammanhang ställt oss 
 309 
  
 Efterord 
  
 SOU 2011:61 
  
 frågan: Kan detta verkligen vara sant, är detta möjligt, hur kan någon behandla ett barn på detta viset? 
 Inför det mest fasansfulla och ondskefulla, när föreställningar om det godas seger över det onda utmanas, blir dessa frågor ett sätt att överleva som utredare, ett sätt att behålla sans och balans. 
 Hur har vi, som utredare då gjort för att inte förlora balansen? Har vi lyckats med vårt uppdrag att dokumentera, men inte värdera och bedöma sanningshalten i, de historier som berättats för oss? 
 När jag nu läser igenom utredningstexten och ser hur vi sovrat och valt, redigerat och disponerat, anar jag konturerna av det vi gjort och hur vi gjort. Om detta handlar om en balansakt, påstår jag att vi inte har tippat över, vare sig åt det ena eller det andra hållet. Men det lutar, dock inte alls betänkligt. 
 Vi har påpekat hur människors berättelser, genom att de påmin- ner om varandra, innehåller detaljer som ibland är identiska, mönster som sammanfaller och stärker varandra. Det höjer trovär- digheten, sannolikheten för att händelserna verkligen har inträffat. Så många människor kan inte hitta på och beskriva, var för sig, obe- roende av varandra, på fri hand, händelser och omständigheter som på detta sätt sammanfaller till form och innehåll. Berättelser från så många människor som liknar varandra, validerar varandra. 
 Vi har jämfört intervjupersoners berättelser med vad som fram- kommit i arkiverat material. Vi konstaterar att arkiven inte kan fal- sifiera en berättelse om vanvård, däremot styrka den. Att det för- modligen föreligger underrapportering från intervjupersonerna framgår vid en närmare jämförelse med arkivmaterialen. Vi kan således inte luta oss mot arkiverat material för att avfärda dessa berättelser. 
 Vi har identifierat samplaceringar, dvs. analyserat berättelser från samma fosterhem eller institution. Vi har noterat överens- stämmelser och skillnader. Sammanfattningsvis har vi dragit slut- satsen att berättelserna styrker varandra, att sannolikheten ökar för att det som berättats verkligen hände. 
 Vi har återgivit berättelser med stöd av autentiska fällande domar med motiveringen att dessa också validerar alla de berättel- ser om vanvård, misshandel och övergrepp som inte har stöd i fällande domar. Har tingsrätten i ett fall konstaterat att övergrepp verkligen har ägt rum, har det med största sannolikhet också kun- nat hända i andra liknande sammanhang. 
 Resultat och erfarenheter har jämförts med liknande utred- ningar i andra länder. Vi har läst rapporter från Australien, 
 310 
  
 SOU 2011:61 
  
 Efterord 
  
 Storbritannien, Kanada, Norge och Danmark. Vi har talat med och träffat utredare från Bergen, Oslo, Stavanger, Reykjavik, Svendborg och Dublin. Även i ett internationellt perspektiv påminner dessa människors berättelser om varandra. Berättelser om misshandel och övergrepp från olika delar av världen sammanfaller och bekräftar varandra på ett sådant sätt att de inte utan vidare låter sig avfärdas. 
 Det vore naivt att tro att allt som berättats för oss till sista bok- stav, varit med verkligheten överensstämmande. Vi kan förstås inte veta säkert, av den enkla anledningen att vi inte var där när det hände. Mina ställningstaganden har då mer att göra med aktiva val; varifrån jag väljer att betrakta verkligheten och hur jag väljer att tolka den. Med utredningsarbetet i backspegeln och vid genom- läsning av denna rapport menar jag att det här gjorts synligt, men kanske mer eller mindre mellan raderna hur vi handskats med den röda tråden av trovärdighetstematik som vi konfronterats med. 
 Med den här ansatsen avser vi att dela med oss till läsaren något som åtminstone påminner om vad som varit betydelsefullt för oss när det gällt vad vi ska tro och tänka om de berättelser som kommit oss till del. Vi vill så långt möjligt underlätta för läsaren att göra motsvarande val. 
 Upprättelseutredningen har föreslagit att viss stödbevisning, ska presenteras vid eventuella framtida ersättningsanspråk, så att det  
  
 kan antas 
 att allvarlig vanvård ägt rum. Detta menar jag redan gäller för de allra flesta intervjupersoner. 
 I den balansgång som anträddes för fem år sedan, kan jag därför konstatera att jag numera ganska tryggt lutar åt att  
 det med stor sannolikhet kan antas  
 att allvarlig vanvård har ägt rum, ungefär på det sätt som det har berättats för oss. 
 311 
 Litteraturlista 
 Till stor del utgörs källorna för denna slutrapport av intervjuer och arkivhandlingar. Intervjuerna genomfördes under åren  
 2006–2011. 
  
 Offentligt tryck 
 Svensk författningssamling. 
 Lag (1924:361) om samhällets barnavård. Lag (1902:63) om fosterbarns vård. 
 Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barna- vårdslag). 
 Socialtjänstlagen (1980:620). 
 Lag (1990:789), 62 § SoL (1980:620). 
 Kungl. Maj:ts stadga om fosterbarnsvård och fosterbarnskontroll (1945:509). 
 Kungl. Maj:ts stadga om barnavårdsanstalter (1945:507). Kungl. Maj:ts kungörelse om fosterbarnsvård (1960:594). Kungl. Maj:ts stadga för barnavårdsanstalter (1960:595). Socialtjänstförordningen (1981:750). 
 SoL (1980:620). 
 Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag 
 ). 
  
 Lag angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag), (1945:503). 
 313 
  
 Litteraturlista 
  
 SOU 2011:61 
  
 Övrigt offentligt tryck 
 Gallra och bevara socialtjänstens personregister 
 , Betänkande av Social- datautredningen Ds S 1986:5. 
  
 Statens offentliga utredningar 
 Delrapport 1 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, Crawford 
  
 SOU 1989:62,  
 Alternativa terapier – en kartläggning. 
 SOU 2000:20, 1997 års steriliseringsutredning,  
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
  
 1935–1975 
  
  historisk belysning, kartläggning, intervjuer: slutbetänkande 
 , Gutierrez offentliga publikationer, Stockholm, 2000. 
 SOU 2009:99, Utredningen om vanvård i den sociala barnavården, 
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet: 
  delbetänkande, Gutierrez, Stockholm, 2009. 
 SOU 2011:9, Upprättelseutredningen,  
 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 , Gutierrez, Stockholm, 2011. 
 Upprättelseutredningens pressmeddelande  
 2011-02-10. 
  
 Propositioner 
 Prop. 1989/90:72, Bilaga 2, s. 88. 
 Proposition 1979/80:1, Om socialtjänsten. 
 Prop. 1989/90:72 Bilaga 2. 
 Direktiv 
 Dir. 2006:75. 
 Dir. 2010:15. 
 Publikationer från Socialstyrelsen 
 Allmänna råd från socialstyrelsen 1983:5,  
 Handläggning och doku- mentation inom socialtjänsten, s.113 f. 
  
 314 
  
 SOU 2011:61 
  
 Litteraturlista 
  
 Barn som utsätts för fysiska övergrepp,  
 Socialstyrelsen, Stockholm, 2010. 
  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den soci- ala barnavården  
 1950–1980?, 
 Socialstyrelsen, 2006. 
  
 Social rapport 2010 
 , Socialstyrelsen, 2010. 
 Socialstyrelsen 1997. Återgiven i upprättelseutredningen SOU 2011:9. s. 217. 
  
 Socialstyrelsen,  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 137, 1961. Socialstyrelsen. Barnuppdraget. 
  
 Socialstyrelsen. SOFS 2011:5 (S). Mercer. 2011. 
 Vinnerljung, Goodwin, Sallnäs, Murphy, Diaz,  
 Sam- manbrott vid tonårsplaceringar: om ungdomar i fosterhem och på institution  
 : en rapport från CUS, Centrum för utvärdering av socialt arbete (CUS), Socialstyr., Stockholm, 2001. 
 Utredningar i omvärlden och internationella förhållanden 
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission & Walters, Rice,  
 Bringing Them Home:  
 Report of the National Inquiry into the Separation of Aboriginal and Martin Children from their Families, Human Rights and Equal Opportunity Commission, Sydney, 1997. 
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission & Walters, Rice,  
 Bringing them Home 
 : Report of the National Inquiry into the Separation of Aboriginal and Martin Children from their Families, Sydney Australien, 1997. 
 Australien. Senate Community Affairs References Committee, Forgotten Australians: a report on Australians who experienced institutional or  
 out-of-home 
  care as children, Canberra 2004. 
 First Peoples Child & Family Review, Volume 3, Number 2, 2007 Special Issue. 
 Irland. Brennan, Johnson, Facing what Cannot be Changed: The Irish Experience of Confronting Institutional Child Abuse i 
 Journal of Social Welfare & Family Law 
 , vol 29:1, 2007. 
  
 Irland.  
 CICA Report Vol III 
 , Confidential Committee, Irland, 2009. 
 Norge. Dyregrov, Atle & Heltnes, Hernandez.  
 Barnehjemsgranskning og mediefokusering – deltagernes upplevelser og vurderinger.  
 Rapport fra Senter for Krisepsykologi. Bergen. 2004. 
 315 
 Litteraturlista SOU 2011:61 
 Norge. NOU 2004:23, Jones og specialskoler under lupen, Norge, 2004. 
 Norge. Rapport fra granskingsutvalget av barnehjem i Kristiansand, 2007. 
 Rapport fra granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Bergen. 2003. 
 Otryckta och muntliga källor 
 Webbsida, www.sou.gov.se/vanvard 
  
 Stanton, Pham,  
 Övergrepp och försummelse i samhällsvården av barn och unga, en kunskapsöversikt,  
 underlag till upprättelseut- redningens betänkande februari 2011 www.lio.se 
  
 Who Am  
 I-projektet, 
  för info hänvisas till hemsidan: http://research.cwav.asn.au/AFRP/OOHC/WAMI/default.asp x http://www.pathwaysvictoria.info/ 
 Yttrande  
 2011-04-27 
  från Riksförbundet Finska Krigsbarn. Dnr S2011/1550/FST. 
 Litteratur 
 Artikel i Expressen 27 november 1960. 
 Bakom fasaden – Barn och ungdomar i den sociala barnavården berättar.  
 Barnombudsmannens årsrapport. 2011. 
  
 Barnavård: nämndernas verksamhet  
 1962–1967, 
  Tabell 271, i  
 Stati- stik Årsbok för Sverige 1969 
 , Stockholm: Statistiska centralbyrån 1969. 
  
 Bergenheim, Brown,  
 Barnet libido och samhället: om den svenska dis- kursen kring barns sexualitet  
 1930–1960, 
 Simmons, Wagner. Umeå: Univ. Grängesberg, 1994. 
  
 Davis,  
  
 Huffman, 
  
 Ett gott hem? Normer för en lämplig foster- hemsplacering – barnavårdsnämndens praktik i Växjö  
 1926–1935 
 , 
  
  Växjö Universitet, Växjö 2007. 
  
 Davis,  
  
 Huffman, 
  
 Lämpliga eller olämpliga hem: Fosterbarnsvård och fosterhemskontroll under  
 1900-talet 
 , 
  
  Linnéuniversitetet, Växjö, kommande 2011. 
  
 Davis, Bryan,  
 Att fostra till föräldraskap – barnavårdsmän, genuspolitik och välfärdsstat  
 1900–1950 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Stockholm 2003. 
  
 316 
  
 SOU 2011:61 
  
 Litteraturlista 
  
 Bernler, Cole, Fowler,  
 Den sociala journalen I: En studie i akter: deras struktur och funktion 
 , Göteborgs universitet, Göteborg 1993. 
 Carter, Cabrera, Torres akter som empiri i 
 Socialvetenskaplig tidskrift  
 2007. 
  
 Lester.  
 Solidaritet på prov: finlandshjälp under vinterkriget, Diss 
 . Stockholm: Univ., Stockholm 1971. 
  
 Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap. April 2005. Douglas, Juarez,  
 Sociala utredningar om barn: en rättssociologisk studie av 
  
 lagstiftningens krav, utredningarnas argumentationer och konse- kvenser för den enskilde 
 , Lunds universitet, Lund, 2003. 
  
 Göteborgs kommunalkalender 
 , Göteborgs stadskansli, Göteborg 1956. 
  
 Hamreby, Archer,  
 Flickor och pojkar i den sociala barnavården: föreställningar om kön och sociala problem under  
 1900-talet 
 . 
  
  Umeå universitet, Umeå, 2004. 
  
 Hydén,  
  
 Johnson, 
  
 Barnavårdsutredningar som identitet 
 , Rap- port nr 1991:6, Forsknings- och utvecklingsbyrån Stockholms socialförvaltning, Stockholm 1991. 
  
 Jones, Morgan,  
 Samhället och barnen: Svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , 7., (omarb) uppl., Norstedt, 1965. 
  
 Lee, Chandler,  
 En gång  
 Skå-pojke: 
  en studie av 20 fd  
 Skå-pojkars 
  erfarenheter av barnbyn Skå,  
 Univ., Wagner. Stockholm: Univ. Stockholm,1990. 
  
 Fuller, Gallagher,  
 Bråkiga, lösaktiga och nagelbitande barn: om barn och barnproblem vid en rådgivningsbyrå i Stockholm  
 Dalton, 
  
  Lin- köpings universitet, Linköping, 1997. 
  
 Hunter, White,  
 Utsatta flickor och pojkar – en översikt av aktuell svensk forskni 
 ng, 
  
 Torres, Osborn,  
 Tvångsomhändertagande av barn. En studie av lagarna, professionerna och praktiken under  
 1900-talet 
 , 
  
  Stock- holms universitet, Socialhögskolan, Stockholm 1993. 
  
 McNally, Campbell,  
 Remembering trauma 
 , Belknap Press of Har- vard University Press, Cambridge, MA, 2003. 
  
 Navarro, Meyer,  
 Att dokumentera. Hinder eller hjälp i socialt arbete? 
 , Rapport nr 88, Forskning- och utvecklingsbyrån Stockholms socialförvaltning, 1988. 
  
 Moreno, Ramsey,  
 Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för Finlands barn  
 1939–1949 
 , 
  
  Höör, 2008. 
  
 Middleton, Johnson,  
 Fattigdomens besvärjelser – visionära ideal och vardagliga realiteter i socialt arbete 
 , Historiska media, Lund 1998. 
  
 317 
  
 Litteraturlista 
  
 SOU 2011:61 
  
 Självmord i Stockholms län och Sverige  
 1980–2008 
 , 
  
  Karolinska Institutets folkhälsoakademi 2010:30, 2010. 
  
 Sköld & Söderlind, pågående forskningsprojekt  
 Fosterbarn i lokal- samhället – regional och lokal variation i svensk fosterbarnsvård ca  
  
 1900–2000 
 . 
  
 Shah, Russell,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek – barn, familjer och utackorderingsbyrån i Stockholm  
 1890–1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. Stockholm: Stockholms universitet, 2006, Stockholm, 2006. 
  
 Shah, Russell,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorderingsbyrån i Stockholm  
 1890–1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. Stockholm: Stockholms universitet, Stockholm, 2006. 
  
 Warner, Foley, Juarez,  
 Sociala utredningar med fokus på barn,  
 Rapport nr 1996:7, Forsknings- och Utvecklingsbyrån Stockholms socialförvaltning, Stockholm, 1996. 
  
 Warner, Galvan,  
 Barnavårdsutredningar – en kunskapsöversikt 
 , 2., (rev) uppl., Gothia, Stockholm, 2007. 
  
 Buchanan, Stewart,  
 Barnhem för flickor – barn, familj och institu- tionsliv i Stockholm  
 1870–1920 
 , 
  
  Stockholmia förlag, Stockholm, 1999. 
  
 Vad berättar barn om sina kontakter med BUP?  
 Kvalitativ analys av barnkontakter från 2006. BRIS 2007. 
  
 Vinnerljung, Vasquez, 
  Love i stor- städer försvunna i strid med lagen, i  
 Kommunaktuellt  
 nr 3, 28 januari 1999. 
  
 Vinnerljung, Goodwin,  
 235 syskon med olika uppväxtöden – en retrospektiv aktstudie 
 , Socialhögskolan, Lund, 1992. 
  
 318 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Utredning om dokumentation och stöd till 
  
 Dir. 
  
 enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård 
  
 2006:75 
  
 inom den sociala barnavården 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 21 juni 2006 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget syftar till att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institutioner inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredaren skall bjuda in till intervjuer och i anslutning till dessa erbjuda psykologiskt stöd. Intervjuerna kan kompletteras med studier av arkivmaterial. Utre- daren skall ha beredskap för att ta emot samtal från drabbade per telefon. 
 Utredaren skall dokumentera vad som framkommer vid intervju- erna och från eventuellt arkivmaterial. Utredaren skall i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
 Utredaren skall i en delrapport senast den 1 oktober 2007 redo- visa hur arbetet fortskrider. 
 Uppdraget skall redovisas senast den 1 juni 2008. 
 319 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bakgrund 
 Uppdraget till Socialstyrelsen 
 I december 2005 kom det till regeringens kännedom att det under åren  
 1950–1980 
  förekommit att barn som var placerade vid vissa institutioner inom den sociala barnavården for illa p.g.a. regel- bundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård. Många av de personer som under barndomen utsattes för sådana kränkningar har i dag behov av hjälp och stöd. Samtidigt framstod det som angeläget att dessa förhållanden uppmärksammades så att de inte upprepas. Regeringen hade tagit del av de erfarenheter som Norge har av liknande förhållanden och kunnat konstatera att det handlar om grannlaga uppgifter där bl.a. noggranna forsknings- metodologiska och etiska överväganden måste göras. 
 Regeringen gav i december 2005 Socialstyrelsen i uppdrag att utifrån befintlig forskning och annan relevant dokumentation och erfarenheterna från Norge bedöma omfattningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institu- tioner inom den sociala barnavården under åren  
 1950–1980. 
  Social- styrelsen skulle vidare undersöka vilken dokumentation i form av t.ex. tillsynsrapporter och journaler som finns tillgänglig från samma tidsperiod och föreslå åtgärder i syfte att stödja de utsatta samt föreslå hur deras erfarenheter kan dokumenteras. I uppdraget ingick inte att överväga eventuella ansvarsfrågor eller ekonomisk kompensation till drabbade. Uppdraget redovisades till regeringen den 29 mars 2006. 
 I telefonsamtal och brev till Socialstyrelsen uppger många perso- ner att de har blivit utsatta för brister i omsorgen, fysiska bestraff- ningar och sexuella övergrepp i den sociala barnavården. Även intresseorganisationer, forskare, journalister och författare som utredningen haft kontakt med konstaterar att det inte råder någon tvekan om att övergrepp och kränkningar har förekommit vid institutioner under den period som utredningen avser. Motsva- rande erfarenheter finns i Norge och det har inte framkommit några omständigheter som tyder på att de svenska förhållandena skilt sig från de norska i något avgörande avseende. De övergrepp och kränkningar som framkommit kan enligt Socialstyrelsen inte sägas ha varit accepterade uppfostringsmetoder under perioden  
 1950–1980. 
  Sexuella övergrepp har aldrig varit accepterat och bestraffningar av barn boende på institution är tydligt reglerade 
 320 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bilaga 1 
  
 från 1937. Socialstyrelsen skrev 1948 i Råd och anvisningar Nr 49 att: Bestraffningar kan verka allvarligt skadligt på barnet. Den mest aggressiva formen, kroppsagan, d.v.s. den avsiktliga handgrip- ligheten för att framkalla smärta genom örfilar, stryk etc. är strängeligen förbjuden. 
 Socialstyrelsen menar att  
 1950-talet 
  utgjorde en brytningstid i synen på aga som barnuppfostran. År 1960 kom den nya stadgan för barnavårdsanstalter där det tydligt formulerades att barnen inte fick utsättas för kroppslig bestraffning eller kränkande behandling. De förhållanden som nu kommit till regeringens kännedom var alltså inte en accepterad eller sanktionerad del av den sociala barn- och ungdomsvården. 
 Socialstyrelsen konstaterar att det inte med nuvarande kunskap går att bedöma omfattningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den svenska sociala barnavården under de aktuella åren. Socialstyrelsen har studerat erfarenheterna från Norge. Inte heller där går det att bedöma omfattningen av missförhållandena med stöd i tillgänglig dokumentation och forskning. 
 Däremot visar de norska erfarenheterna att det genom att inter- vjua tidigare barnhemsbarn går att sammanställa och systematisera missförhållandena och koppla dem till namngivna institutioner. 
 Det är enligt Socialstyrelsen ytterst sällsynt med anteckningar om missförhållanden vid institutionerna. Däremot fyller arkivmate- rialet en viktig funktion för att identifiera, beskriva och förstå de olika institutionernas verksamhet och villkor. Det är också viktigt för tidigare barnhemsbarn att få tillgång till dokumentationen både om institutionen och om sig själva. 
 Uppdraget 
 Omfattning 
 Uppdraget syftar till att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institutioner inom den sociala barnavården. Det bör såle- des vara handlingar som även vid tiden för händelsen skulle ha bedömts som allvarliga övergrepp och vanvård. 
 Uppdraget omfattar kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen 
 321 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:61 
  
 (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Pratt soner som har arbetat vid dessa institutioner kan också ha viktig information och bör därför också omfattas av uppdraget. 
 Övergrepp och vanvård som inträffat så nyligen att de faller inom ramen för åtal skall inte omfattas av uppdraget. Utredaren skall i sådana fall verka för att de blir behandlade inom rättsväsen- det och tillsynsmyndigheterna. 
 I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller ekonomisk kompensation till drabbade. 
 Uppdragets genomförande 
 Att granska den sociala barnavården för att upptäcka missförhål- landen i familjehem och vid institutioner tillbaka i tiden är en omfattande, grannlaga och tidskrävande uppgift. 
 Traumatiska upplevelser kan reaktiveras när uppmärksamheten fokuseras på barnhemsvistelsen. Det är därför, enligt Socialstyrel- sen, nödvändigt att organisera bl.a ett psykologiskt stöd för dem som intervjuats direkt efter intervjuerna. 
 De norska erfarenheterna pekar mot att granskningen i sig, till- sammans med den massmediala uppmärksamheten, reaktiverar upplevelser från tiden i barnhem. De norska erfarenheterna visar att många har glömt upplevelser som nu kommer åter i medvetandet. I samtal till Socialstyrelsen har tidigare barnhemsbarn påpekat att de mått mycket dåligt sedan de via mediernas rapportering blivit påminda om sin barndom. Vid en granskning, där de som varit i barnhem eller familjehem inbjuds att berätta sin historia, är det nödvändigt att erbjuda psykologiskt stöd i anslutning till intervju- erna för att ta hand om de svåra upplevelser som kan reaktiveras. 
 Utredaren får i uppdrag att bjuda in till intervjuer och i anslut- ning till dessa erbjuda psykologiskt stöd. Intervjuerna kan kom- pletteras med studier av arkivmaterial. Deltagandet vid intervjun måste vara helt frivilligt från den intervjuades sida och ingen upp- sökande verksamhet av berörda personer får ske inom ramen för utredningens verksamhet. 
 Utredaren skall ha en organisation som möjliggör att drabbade får tillgång till råd och stöd per telefon. 
 Utredaren bör samråda med och ta tillvara de kunskaper och erfarenheter som finns hos organisationer, forskare och myndigheter. 
 322 
  
 SOU 2011:61 
  
 Bilaga 1 
  
 Redovisning av uppdraget 
 Utredaren skall dokumentera vad som framkommer vid varje inter- vju och redovisa tillgängligt arkivmaterial. Denna individuella dokumentation skall upprättas i två likalydande exemplar varav det ena överlämnas till den intervjuade. 
 Utredaren skall i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. Dessutom bör rapporten utformas så att den ger information och underlag för dem som inte deltar i granskning- ens intervjuer men som varit placerade på en viss institution. Där- med blir rapporten betydelsefull för andra som inte har intervjuats. Rapportens syfte är inte primärt att ge en uttömmande bild när det gäller omfattningen av vanvård och övergrepp. Syftet med uppdra- get är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. Rapporten skall beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bl.a. ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder. 
 Utredaren skall i en delrapport till regeringen senast den 1 oktober 2007 redovisa hur arbetet fortskrider. 
 Uppdraget skall redovisas till regeringen senast den 1 juni 2008. 
 (Socialdepartementet) 
 323 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om dokumen- 
  
 Dir. 
  
 tation och stöd till enskilda som utsatts för 
  
 2007:167 
  
 övergrepp inom den sociala barnavården 
  
 (S 2006:05) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 6 december 2007 
 Förlängd tid för uppdraget 
 Den tidigare regeringen beslutade den 21 juni 2006 att tillkalla en särskild utredare för att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och fosterhem/familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar dem som varit placerade med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1980:621, 1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga. Utredaren ska intervjua alla som frivilligt kontaktar utredningen och dokumentera intervjuerna. Intervjuerna ska kompletteras med uppgifter ur arkivmaterial. De intervjuade ska erbjudas psykologiskt stöd i anslutning till intervjuerna. Utre- daren ska sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande för- hållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. Utredaren ska enligt direktiven lämna en delrapport senast den 1 oktober 2007 och slutredovisa uppdraget senast den 1 juni 2008. 
 I delrapporten som lämnades den 17 augusti 2007 redovisar utredaren erfarenheterna av det dryga sextiotal intervjuer som genomförts fram till halvårsskiftet 2007. Utredningens målsättning är att alla som vill komma till tals genom en intervju ska få tillfälle till det. Det framgår av rapporten att det inte är möjligt att uppnå det målet inom den tidigare givna tidsramen. En slutlig analys av vad som kommit fram i intervjuerna kan inte göras förrän samtliga intervjuer genomförts. Utredaren begär därför förlängning av utredningstiden. 
 325 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2011:61 
  
 Redovisning av uppdraget 
 Utredningstiden förlängs och utredaren ska redovisa uppdraget senast den 30 december 2009. 
 (Socialdepartementet) 
 326 
 Bilaga 3 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om 
  
 Dir. 
  
 dokumentation och stöd till enskilda som 
  
 2010:4 
  
 utsatts för övergrepp inom den sociala 
  
 barnavården (S 2006:05) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 14 januari 2010. 
 Förlängd tid för uppdraget 
 Bakgrund 
 I juni 2006 tillkallades en särskild utredare för att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och i fosterhem eller familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar dem som varit placerade med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1980:621, 1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. I utredarens uppdrag ingår att intervjua alla som frivilligt kontaktar utredningen och dokumentera intervjuerna. Intervjuerna kan kompletteras med uppgifter ur arkivmaterial. De intervjuade ska erbjudas psyko- logiskt stöd i anslutning till intervjuerna. Utredaren ska samman- ställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
 Utgångspunkten har varit att alla som anmäler sig till intervju ska bli intervjuade. Intervjuerna är omfattande och tar mycket tid. Ett så stort antal personer har anmält sig till intervju att utred- ningen inte hinner med att intervjua dem alla inom den tidsram som regeringen har beslutat. Drygt 1 000 personer har anmält sig till utredningen. Intervjuer är inbokade fram till och med mars månad 2011. Därefter behövs tid för sammanställning av det som framkommit vid intervjuer och från arkivmaterial samt analyser. 
 Enligt direktiven ska utredaren lämna en redovisning över de erfarenheter som hittills framkommit i intervjuerna senast den 
 327 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2011:61 
  
 30 december 2009. Han har därutöver begärt förlängd tid för uppdraget. 
 Förlängd tid 
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska slutredovisas senast den 30 september 2011. 
 (Socialdepartementet) 
 328 
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. U. 
  
 2. 
  
 Välfärdsstaten i arbete. Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. Fi. 
  
 3. 
  
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. S. 
  
 4. 
  
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. N. 
  
 5. 
  
 Bemanningsdirektivets genomförande i Sverige. A. 
  
 6. 
  
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. S. 
  
 7. 
  
 Transporter av frihetsberövade. Ju. 
  
 8. 
  
 Den framtida gymnasiesärskolan 
  
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. U. 
  
 9. 
  
 Barnen som samhället svek. 
  
 Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. S. 
  
 10. 
  
 Antidopning Sverige. 
  
 En ny väg för arbetet mot dopning. Ku. 
  
 11. 
  
 Långtidsutredningen 2011. Huvud- betänkande. Fi. 
  
 12. 
  
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
  
 – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. N. 
  
 13. 
  
 Uppföljning av signalspaningslagen. Fö. 
  
 14. 
  
 Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2011 – geologin, barriärerna, alternativen. M. 
  
 15. 
  
 Rehabiliteringsrådets slutbetänkande. S. 
  
 16. 
  
 Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? Ju. 
  
 17. 
  
 Förvar. Ju. 
  
 18. 
  
 Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. M. 
  
 19. 
  
 Tid för snabb flexibel inlärning. U. 
  
 20. 
  
 Dataskydd vid europeiskt polisiärt och straffrättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet, Europolanställdas befattning med hemliga uppgifter. Ju. 
  
 21. 
  
 Utrikesförvaltning i världsklass. UD. 
  
 22. 
  
 Spirit of Innovation. UD. 
  
 23. 
  
 Revision av livsmedelskedjans kontroll- myndigheter. L. 
  
 24. 
  
 Sänkt restaurang- och cateringmoms. Fi. 
  
 25. 
  
 Utökat polissamarbete i Norden och EU. Ju. 
  
 26. 
  
 Studiemedel för gränslös kunskap. U. 
  
 27. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. – En bit på väg. N. 
  
 28. 
  
 Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 förslag och framåtblick. Ju. 
  
 29. 
  
 Samlat, genomtänkt och uthålligt? 
  
 En utvärdering av regeringens nationella handlingsplan för mänskliga rättigheter  
 2006–2009. 
  + Lättläst + Daisy + Punkt- skrift. A. 
  
 30. 
  
 Med rätt att välja 
  
 – 
  
 flexibel utbildning för elever som tillhör specialskolans målgrupp. U. 
  
 31. 
  
 Staten som fastighetsägare och hyresgäst. S. 
  
 32. 
  
 En ny upphovsrättslag. Ju. 
  
 33. 
  
 Rapportera, anmäla och avhjälpa missför- hållanden – för barns och elevers bästa. U. 
  
 34. 
  
 Etappmål i miljömålssystemet. M. 
  
 35. 
  
 Bättre insatser vid missbruk och beroende 
  
 – 
  
 Individen, kunskapen och ansvaret. S. 
  
 36. 
  
 Forskning och utveckling samt försvars- logistik – i det reformerade försvaret. Fö. 
  
 37. 
  
 Rovdjurens bevarandestatus. M. 
  
 38. 
  
 Ett myndighetsgemensamt servicecenter. S. 
  
 39. 
  
 Likvärdiga förutsättningar – Översyn av den kommunala utjämningen + Bilagor. Fi. 
  
 40. 
  
 Månadsuppgifter – snabbt och enkelt. S. 
  
 41. 
  
 Alkoholservering på särskilda boenden. S. 
  
 42. 
  
 En reformerad domstolslagstiftning. Ju. 
  
 43. 
  
 Offentlig upphandling från eget företag?! 
  
 – 
  
 och vissa andra frågor. Fi. 
  
 44. 
  
 Fjärrvärme i konkurrens. N. 
  
 45. 
  
 Förundersökning 
  
 – 
  
 objektivitet, beslag, dokumentation m.m. Ju. 
  
 46. 
  
 FRANS 
  
 Framtida regelverk och ansvars- förhållanden på naturgasmarknaden i Sverige. N. 
  
 47. 
  
 En samlad ekobrottsbekämpning. Ju. 
  
 48. 
  
 Vård efter behov och på lika villkor 
  
 – 
  
 en mänsklig rättighet. S. 
  
 49. 
  
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
  
 – 
  
 Ett nytt system för den långsiktiga planeringen av transportinfrastruktur samt riktlinjer och processer för med- finansiering. N. 
  
 50. 
  
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
  
 Fud-program 
  2010. M. 
  
 51. 
  
 Fortsatt föräldrar - om ansvar, ekonomi, och samarbete för barnets skull. S. 
  
 52. 
  
 Uppdragstagare i arbetslöshetsförsäk- ringen. A. 
  
 53. 
  
 Ny instansordning för  
  
 va-målen. 
  S. 
  
 54. 
  
 Större ekonomisk trygghet för förtroendevalda. Rätt till ersättning vid arbetslöshet. A. 
  
 55. 
  
 Kommunaliserad hemsjukvård. S. 
  
 56. 
  
 Kunskap på djupet – kunskapsunderlag för havsplanering. M. 
  
 57. 
  
 En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner. A. 
  
 58. 
  
 Skolans dokument – insyn och sekretess. U. 
  
 59. 
  
 Spara i goda tider 
  
 – 
  
 för en stabil kommunal verksamhet 
  
 + Bilagedel. Fi. 
  
 60. 
  
 Ett nationellt kunskapscentrum för arbetsmiljö 
  
 – behov och förutsättningar. A. 
  
 61. 
  
 Vanvård i social barnavård. Slutrapport. S. 
  
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Transporter av frihetsberövade. [7] 
 Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? [16] Förvar. [17] 
 Dataskydd vid europeiskt polisiärt och straff- rättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet, Europolanställdas befattning med hemliga uppgifter.  
 [20] 
  
 Utökat polissamarbete i Norden och EU. [25] Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 förslag och framåtblick. [28] En ny upphovsrättslag. [32] 
  
 En reformerad domstolslagstiftning. [42] Förundersökning 
  
 – 
  
 objektivitet, beslag, dokumentation m.m. [45] 
  
 En samlad ekobrottsbekämpning. [47] 
 Utrikesdepartementet 
 Utrikesförvaltning i världsklass. [21] Spirit of Innovation. [22] 
 Försvarsdepartementet 
 Uppföljning av signalspaningslagen. [13] 
 Forskning och utveckling samt försvarslogistik 
 – i det reformerade försvaret. [36] 
 Socialdepartementet 
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. [3] 
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. [6] 
 Barnen som samhället svek. 
 Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. [9] 
 Rehabiliteringsrådets slutbetänkande. [15] Staten som fastighetsägare och hyresgäst. [31] 
 Bättre insatser vid missbruk och beroende – Individen, kunskapen och ansvaret. [35] 
 Ett myndighetsgemensamt servicecenter. [38] 
 Månadsuppgifter – snabbt och enkelt. [40] Alkoholservering på särskilda boenden. [41] 
 Vård efter behov och på lika villkor 
 – en mänsklig rättighet. [48] 
 Fortsatt föräldrar – om ansvar, ekonomi och samarbete för barnets skull. [51] 
 Ny instansordning för  
 va-målen. 
  [53] Kommunaliserad hemsjukvård. [55] Vanvård i social barnavård. Slutrapport. [61] 
 Finansdepartementet 
 Välfärdsstaten i arbete. 
 Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. [2] 
 Långtidsutredningen 2011. Huvudbetänkande. [11] 
 Sänkt restaurang- och cateringmoms. [24] 
 Likvärdiga förutsättningar – Översyn av den kommunala utjämningen + Bilagor. [39] 
 Offentlig upphandling från eget företag?! 
 – och vissa andra frågor. [43] 
 Spara i goda tider – för en stabil kommunal verksamhet + Bilagedel. [59] 
 Utbildningsdepartementet 
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. [1] 
 Den framtida gymnasiesärskolan 
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. [8] 
 Tid för snabb flexibel inlärning. [19] Studiemedel för gränslös kunskap. [26] 
 Med rätt att välja 
 – flexibel utbildning för elever som tillhör specialskolans målgrupp. [30] 
 Rapportera, anmäla och avhjälpa missför- hållanden – för barns och elevers bästa. [33] 
 Skolans dokument – insyn och sekretess. [58] 
 Landsbygdsdepartementet 
 Revision av livsmedelskedjans kontroll- myndigheter. [23] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2011 
 – geologin, barriärerna, alternativen. [14] Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. [18] Etappmål i miljömålssystemet. [34] Rovdjurens bevarandestatus. [37] 
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s Fud- program 2010. [50]. 
 Kunskap på djupet 
 – kunskapsunderlag för havsplanering. [56] 
 Näringsdepartementet 
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. [4] 
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
 – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. [12] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. – En bit på väg. [27] 
 Fjärrvärme i konkurrens. [44] 
 FRANS 
 Framtida regelverk och ansvarsförhållanden på naturgasmarknaden i Sverige. [46] 
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
 – Ett nytt system för den långsiktiga planeringen av transportinfrastruktur samt riktlinjer och processer för med- finansiering. [49] 
 Kulturdepartementet 
 Antidopning Sverige. 
 En ny väg för arbetet mot dopning. [10] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Bemanningsdirektivets genomförande i Sverige. [5] 
 Samlat, genomtänkt och uthålligt? 
 En utvärdering av regeringens nationella handlingsplan för mänskliga rättigheter  
 2006–2009. 
  + Lättläst + Daisy + Punkt- skrift. [29] 
 Uppdragstagare i arbetslöshetsförsäkringen. [52] 
 Större ekonomisk trygghet för förtroendevalda. Rätt till ersättning vid arbetslöshet. [54] 
 En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner. [57] 
 Ett nationellt kunskapscentrum för arbetsmiljö 
 – behov och förutsättningar. [60]