sou 2017 45  
  
 Ny lag om företagshemligheter 
  
 Betänkande av 2016 års utredning om skyddet för företagshemligheter 
  
 Stockholm 2017 
  
 SOU 2017:45 
  
 SOU och Ds kan köpas från Freeman kundservice. Beställningsadress: Freeman kundservice, 106 47 Stockholm Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  kundservice@wolterskluwer.se 
  
 Webbplats: wolterskluwer.se/offentligapublikationer 
  
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Gordon AB på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Svara på remiss – hur och varför 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02). 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. 
  
 Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remisser 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet 
  
 Omslag: Mason 
  
 Tryck: Mason, Stockholm 2017 
  
 ISBN  
 978-91-38-24618-4 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för Justitiedepartementet 
  
 Regeringen beslutade den 19 maj 2016 att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att överväga vilka lagändringar som behövs för att anpassa svensk rätt till det nya  
 EU-direktivet 
  om skydd för företags- hemligheter, som sedan antogs den 8 juni 2016. I utredarens uppdrag ingick även att överväga hur ett straffansvar kan utformas när det gäller en anställd som obehörigen utnyttjar eller röjer en företags- hemlighet som han eller hon fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter. Till särskild utredare förordnades den 31 maj 2016 f.d. ordföranden för Arbetsdomstolen Williams. 
  
 Som sakkunniga förordnades fr.o.m. den 1 september 2016 rätts- sakkunniga Lee, Prince och dåvarande ämnesrådet Shah, Arbetsmarknadsdepartementet och fr.o.m. den 7 september 2016 ämnesrådet Stone, Justitie- departementet. Shah entledigades den 8 mars 2017. Samma dag förordnades i hennes ställe departementssekreteraren Taylor, Arbetsmarknadsdepartementet. 
  
 Som experter förordnades fr.o.m. den 1 september 2016 chefs- åklagaren Gonzales, Åklagarmyndigheten, chefsjuristen Krueger, Tjänstemännens Centralorganisation (TCO), förbundsjuristen Martin, Sveriges akademikers centralorganisation (Saco), juristen Cooper, Landsorgani- sationen (LO), policyanalytikern Graham, Svenskt Närings- liv, professorn Cole, Svenska Föreningen för Immaterialrätt och advokaten Best, advokatfirman Delphi. 
  
 Som sekreterare anställdes fr.o.m. den 27 juni 2016 hovrätts- assessorn White och den 7 december 2016 hovrätts- assessorn Henderson, vilken entledigades den 7 maj 2017. 
  
 Utredningen har tagit namnet 2016 års utredning om skyddet för företagshemligheter. Arbetet har bedrivits i nära samråd med experter och sakkunniga. 
  
 Härmed överlämnas betänkandet Ny lag om företagshemligheter (SOU 2017:45). 
  
 Utredningens uppdrag är med detta slutfört. 
  
 Stockholm i maj 2017 
  
 Williams 
  
 Valencia 
  
 Henderson 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar..................................................................... 
  
 15 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 19 
  
 Summary........................................................................... 
  
 27 
  
 1 
  
 Författningsförslag...................................................... 
  
 35 
  
 1.1 
  
 Förslag till lag (2018:0000) om företagshemligheter .............. 
  
 35 
  
 1.2 
  
 Förslag till lag om ändring av rättegångsbalken (1942:740)..... 
  
 43 
  
 1.3Förslag till lag om ändring av förvaltningsprocesslagen 
  
 (1971:291)................................................................................ 
  
 45 
  
 1.4Förslag till lag om ändring i offentlighets- och 
  
 sekretesslagen (2009:400)........................................................ 
  
 46 
  
 1.5Förslag till lag om ändring i lagen (2016:728) om 
  
 ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)........ 
  
 51 
  
 2 
  
 Uppdraget och dess genomförande.............................. 
  
 53 
  
 2.1 
  
 Bakgrund.................................................................................. 
  
 53 
  
 2.2 
  
 Uppgifter ................................................................................. 
  
 54 
  
 2.3 
  
 Utgångspunkter....................................................................... 
  
 55 
  
 2.3.1 
  
 Civilrättslig harmonisering enligt  
 EU-direktivet...... 
  
 55 
  
 2.3.2 
  
 Utökat straffansvar .................................................. 
  
 57 
  
 2.4 
  
 Utredningens arbete................................................................ 
  
 58 
  
 2.5 
  
 Disposition .............................................................................. 
  
 59 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2017:45 
  
 3 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en 
  
 bakgrund................................................................... 
  
 61 
  
 3.1 
  
 Kort tillbakablick .................................................................... 
  
 61 
  
 3.2 
  
 FHL i huvuddrag..................................................................... 
  
 62 
  
 3.2.1 
  
 Inledande bestämmelser .......................................... 
  
 62 
  
 3.2.2 
  
 Straffbestämmelser .................................................. 
  
 64 
  
 3.2.3 
  
 Skadestånd ............................................................... 
  
 65 
  
 3.2.4 
  
 Preskription ............................................................. 
  
 66 
  
 3.2.5 
  
 Åtgärder ................................................................... 
  
 66 
  
 3.3 
  
 FHL:s förhållande till andra rättsområden............................. 
  
 66 
  
 3.4 
  
 Särskilt om FHL och den fria opinionsbildningen ................ 
  
 67 
  
 3.4.1 
  
 Inledning.................................................................. 
  
 67 
  
 3.4.2 
  
 Meddelarskydd och anskaffarfrihet......................... 
  
 69 
  
 3.4.3 
  
 Om TF:s och YGL:s företräde framför FHL......... 
  
 70 
  
 3.4.4 
  
 Arbetstagares kritikrätt och FHL ........................... 
  
 71 
  
 3.4.5 
  
 FHL och visselblåsarlagen....................................... 
  
 72 
  
 3.4.6 
  
 FHL och artikel 10 i Europakonventionen............. 
  
 73 
  
 3.5 
  
 FHL och sekretess inom allmän näringsverksamhet ............. 
  
 75 
  
 3.6 
  
 FHL och sekretess inom privat näringsverksamhet .............. 
  
 76 
  
 4 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt........................................... 
  
 79 
  
 4.1 
  
 Inledning ................................................................................. 
  
 79 
  
 4.2 
  
 Bakgrund och motiv................................................................ 
  
 79 
  
 4.3 
  
 EU-direktivets 
  huvudsakliga innehåll..................................... 
  
 80 
  
 4.3.1 
  
 Inledande anmärkningar.......................................... 
  
 80 
  
 4.3.2 
  
 Disposition............................................................... 
  
 81 
  
 4.3.3 
  
 Artikel 1 – syfte och tillämpningsområde............... 
  
 82 
  
 4.3.4 
  
 Artikel 2 – definition av företagshemlighet m.m. .... 
  
 84 
  
 4.3.5Artikel 3 och 4 – lagligt respektive olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av 
  
 företagshemlighet .................................................... 
  
 84 
  
 4.3.6Artikel 5 – undantag från skyddet för 
  
 företagshemligheter ................................................. 
  
 86 
  
 4.3.7 
  
 Artikel  
 6–8 
  – allmänna bestämmelser ..................... 
  
 86 
  
 6 
  
 SOU 2017:45 
  
 Innehåll 
  
 4.3.8Artikel 9 – skydd för företagshemligheter 
  
 under och efter domstolsförfaranden...................... 
  
 87 
  
 4.3.9Artikel 10 och 11 – interimistiska åtgärder och 
  
 säkerhetsåtgärder...................................................... 
  
 88 
  
 4.3.10Artikel 12 och 13 – förelägganden och 
  
 korrigeringsåtgärder................................................. 
  
 89 
  
 4.3.11 Artikel 14 – skadestånd............................................ 
  
 91 
  
 4.3.12Artikel 15 – offentliggörande av 
  
 domstolsavgöranden ................................................ 
  
 91 
  
 4.3.13Artikel  
 16–21 
  – sanktioner, rapportering och 
  
 slutbestämmelser...................................................... 
  
 92 
  
 5 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande 
  
 bestämmelser (artikel  
 1–5).......................................... 
  
 93 
  
 5.1 
  
 Utgångspunkter vid genomförandet....................................... 
  
 93 
  
 5.2 
  
 EU-direktivets 
  syfte och tillämpningsområde – artikel 1 ...... 
  
 95 
  
 5.2.1 
  
 Allmänt om direktivets syfte ................................... 
  
 95 
  
 5.2.2 
  
 Artikel 1.................................................................... 
  
 95 
  
 5.3 
  
 Arbetstagarbegreppet .............................................................. 
  
 98 
  
 5.3.1 
  
 Arbetstagarbegreppet i svensk rätt.......................... 
  
 98 
  
 5.3.2 
  
 Arbetstagarbegreppet inom EU ............................ 
  
 100 
  
 5.3.3 
  
 Arbetstagarbegreppet i direktivet.......................... 
  
 102 
  
 5.4 
  
 Definitionen av företagshemligheter – artikel 2 ................... 
  
 103 
  
 5.4.1Definitionen av företagshemligheter i EU- 
  
 direktivet kommer från  
 TRIPS-avtalet.................. 
  
 104 
  
 5.4.2 
  
 Information innefattar även sammanställningar ... 
  
 105 
  
 5.4.3Kravet att informationen ska avse affärs- eller 
  
 driftförhållanden i en näringsidkares rörelse tas 
  
 bort ......................................................................... 
  
 106 
  
 5.4.4 
  
 Det bör införas krav på rimliga åtgärder för 
  
 hemlighållande av information .............................. 
  
 109 
  
 5.4.5Begreppet skada i konkurrenshänseende 
  
 stämmer överens med direktivets krav.................. 
  
 112 
  
 5.4.6Brott och andra allvarliga missförhållanden kan 
  
 inte vara företagshemligheter................................. 
  
 113 
  
 5.4.7Arbetstagares personliga skicklighet och egna 
  
 erfarenheter utgör inte företagshemligheter ......... 
  
 115 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2017:45 
  
 5.4.8 
  
 Övriga definitioner i artikel 2................................ 
  
 116 
  
 5.5Lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av 
  
 företagshemligheter – artikel 3 ............................................. 
  
 117 
  
 5.5.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 117 
  
 5.5.2Artikel 3.1 a – oberoende upptäckt eller 
  
 skapande................................................................. 
  
 118 
  
 5.5.3 
  
 Artikel 3.1 b – omvänd ingenjörskonst................. 
  
 119 
  
 5.5.4Artikel 3.1 c – arbetstagares rätt till 
  
 information m.m.................................................... 
  
 120 
  
 5.5.5 
  
 Artikel 3.1 d – god affärssed.................................. 
  
 123 
  
 5.5.6Artikel 3.2 – anskaffande, utnyttjande och 
  
 röjande kan vara lagligt enligt unionsrätt eller 
  
 nationell rätt........................................................... 
  
 123 
  
 5.6 Olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande – artikel 4... 
  
 125 
  
 5.6.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 125 
  
 5.6.2En definition av vad som utgör angrepp på 
  
 företagshemligheter behövs i svensk lag ............... 
  
 126 
  
 5.6.3 
  
 Artikel 4.2 
  
 – anskaffande....................................... 
  
 129 
  
 5.6.4 
  
 Artikel 4.3 
  
 – utnyttjande eller röjande.................. 
  
 134 
  
 5.6.5Artikel 4.4 – företagshemligheter som angripits 
  
 av någon annan....................................................... 
  
 135 
  
 5.6.6 
  
 Artikel 4.5 – utnyttjande i vid bemärkelse............ 
  
 136 
  
 5.7 
  
 Undantagen från skyddet – artikel 5 .................................... 
  
 139 
  
 5.7.1 
  
 Punkten a – yttrandefrihet m.m............................ 
  
 140 
  
 5.7.2 
  
 Punkten b – avslöjande av missförhållanden......... 
  
 141 
  
 5.7.3 
  
 Punkten c – arbetstagarföreträdares uppdrag ....... 
  
 150 
  
 5.7.4 
  
 Punkten d – legitimt intresse för avslöjande......... 
  
 153 
  
 6 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 .... 
  
 155 
  
 6.1 
  
 Allmän skyldighet – artikel 6................................................ 
  
 155 
  
 6.2 
  
 Proportionalitet och rättegångsmissbruk – artikel 7............ 
  
 156 
  
 6.2.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 156 
  
 6.2.2 
  
 Proportionalitet ..................................................... 
  
 157 
  
 6.2.3Förutsättningar för handel på den inre 
  
 marknaden.............................................................. 
  
 157 
  
 6.2.4 
  
 Skydd mot rättegångsmissbruk............................. 
  
 158 
  
 8 
  
 SOU 2017:45 Innehåll 
  
 6.3 
  
 Preskriptionstid – artikel 8.................................................... 
  
 160 
  
 6.3.1 
  
 Preskription i allmänhet........................................ 
  
 161 
  
 6.3.2 
  
 Preskription enligt FHL ....................................... 
  
 161 
  
 6.3.3 
  
 Preskription enligt  
 EU-direktivet ........................ 
  
 163 
  
 7 
  
 Skadestånd – artikel 14 ............................................ 
  
 167 
  
 7.1 
  
 Allmänt om skadestånd enligt FHL ..................................... 
  
 167 
  
 7.1.1 
  
 Skadestånd på grund av brott................................. 
  
 168 
  
 7.1.2Missbruk av företagshemligheter som har anförtrotts någon i samband med en 
  
 affärsförbindelse..................................................... 
  
 168 
  
 7.1.3 
  
 Arbetstagares angrepp på företagshemligheter ..... 
  
 171 
  
 7.1.4 
  
 Skadeståndsansvar i andra fall................................ 
  
 177 
  
 7.1.5På vilket sätt skiljer sig förutsättningarna för ansvar mellan affärspartners, anställda, före 
  
 detta anställda och utomstående?.......................... 
  
 178 
  
 7.1.6 
  
 Skadeståndets beräkning........................................ 
  
 184 
  
 7.2 Skadestånd enligt  
 EU-direktivet 
  – artikel 14........................ 
  
 186 
  
 7.3Skadeståndsreglerna i FHL i förhållande till EU- 
  
 direktivet................................................................................ 
  
 187 
  
 7.3.1 
  
 Förutsättningar för skadestånd.............................. 
  
 187 
  
 7.3.2 
  
 Arbetstagares skadeståndsskyldighet .................... 
  
 190 
  
 7.3.3 
  
 Skadeståndsansvar för styrelseledamöter .............. 
  
 194 
  
 7.3.4Skadeståndsansvar i samband med 
  
 affärsförbindelse..................................................... 
  
 195 
  
 7.3.5Utnyttjande och röjande av företagshemlighet 
  
 som angripits av någon annan................................ 
  
 195 
  
 7.3.6 
  
 Skadeståndets storlek............................................. 
  
 198 
  
 8 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 ........................ 
  
 199 
  
 8.1 
  
 Inledning – åtgärder enligt direktivet i korthet .................... 
  
 199 
  
 8.2 
  
 Nuvarande ordning................................................................ 
  
 200 
  
 8.2.1 
  
 Förbud och åtgärder i FHL ................................... 
  
 200 
  
 8.2.2 
  
 Interimistiska beslut............................................... 
  
 204 
  
 8.3 
  
 Överväganden i allmänhet vad avser förbud och åtgärder.... 
  
 208 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2017:45 
  
 8.4Interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder enligt 
  
 direktivet – artikel 10 och 11 ................................................ 
  
 209 
  
 8.4.1Beslut om förbud, överlämnande m.m. 
  
 – artikel 10.1........................................................... 
  
 209 
  
 8.4.2Fortsatt utnyttjande mot ställande av säkerhet 
  
 – artikel 10.2........................................................... 
  
 212 
  
 8.4.3Förutsättningar för beslut om skyddsåtgärder, 
  
 även vid försök och förberedelse – artikel 11.1..... 214 
  
 8.4.4Proportionalitetsbedömning vid beslut om 
  
 skyddsåtgärder – artikel 11.2................................. 
  
 224 
  
 8.4.5Upphävande av interimistiskt beslut 
  
 – artikel 11.3........................................................... 
  
 227 
  
 8.4.6Säkerhet ska ställas som skydd för motpartens 
  
 och för andra personers skada – artikel 11.4......... 
  
 230 
  
 8.4.7Ersättning till svaranden och till tredje man om 
  
 beslutet upphävs eller förfaller – artikel 11.5 ........ 
  
 232 
  
 8.5 Förbud och korrigeringsåtgärder – artikel 12 ...................... 
  
 235 
  
 8.5.1Förbud, korrigeringsåtgärder, förstöring eller 
  
 överlämning – artikel 12.1 och 12.2....................... 
  
 235 
  
 8.5.2Överlämnande av intrångsgörande varor 
  
 – artikel 12.3........................................................... 
  
 240 
  
 8.5.3Åtgärderna ska vidtas på intrångsgörarens 
  
 bekostnad – artikel 12.4......................................... 
  
 241 
  
 8.6Tillämpningsvillkor, skyddsbestämmelser och alternativa 
  
 åtgärder – artikel 13............................................................... 
  
 242 
  
 8.6.1 
  
 Proportionalitetsbedömning – artikel 13.1........... 
  
 242 
  
 8.6.2Tidsbegränsade förbud och upphävande av 
  
 förbud – artikel 13.1 sista stycket och 13.2........... 
  
 243 
  
 8.6.3 
  
 Utnyttjande och röjande som skett i god tro 
  
 – artikel 13.3........................................................... 
  
 245 
  
 8.7 
  
 Vitessanktioner – artikel 16 .................................................. 
  
 246 
  
 9 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – artikel 15 .... 
  
 249 
  
 9.1En ny bestämmelse om informationsspridning av dom 
  
 behövs.................................................................................... 
  
 249 
  
 10 
  
 SOU 2017:45 
  
 Innehåll 
  
 9.2Bestämmelse om informationsspridning efter samma 
  
 principer som i immaterialrättslig lagstiftning...................... 
  
 249 
  
 9.3 Proportionalitet – artikel 15.3 ............................................... 
  
 252 
  
 9.4Någon särskild bestämmelse som rör den som väcker 
  
 talan mot bättre vetande, bör inte införas............................. 
  
 255 
  
 10 Skydd för företagshemligheter under och efter 
  
 domstolsförfaranden – artikel 9 ................................. 
  
 257 
  
 10.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 257 
  
 10.2 Allmänt om gällande rätt....................................................... 
  
 258 
  
 10.2.1 Sekretess under och efter rättegång....................... 
  
 258 
  
 10.2.2 Sekretess för företagshemligheter vid 
  
 förundersökning och brottsförebyggande 
  
 verksamhet ............................................................. 
  
 277 
  
 10.2.3 Skydd för företagshemligheter i samband med 
  
 införskaffande av bevisning m.m. .......................... 
  
 280 
  
 10.2.4 Skydd för företagshemligheter i samband med 
  
 skiljeförfarande....................................................... 
  
 294 
  
 10.2.5 Sekretess till skydd för enskild inom verksamhet 
  
 som rör skatt, tull, m.m. enligt 27 kap. OSL .......... 
  
 297 
  
 10.2.6 Beslut om sekretess och möjlighet att överklaga .. 
  
 300 
  
 10.2.7 
  
 Internationell utblick ............................................. 
  
 304 
  
 10.3 
  
 Överväganden........................................................................ 
  
 310 
  
 10.3.1 
  
 Utgångspunkter ..................................................... 
  
 312 
  
 10.3.2Ändring av 36 kap. 2 § och upphävande av 
  
 36 kap. 2 a § OSL ................................................... 
  
 318 
  
 10.3.3 Ändring av 31 kap. 22 a § OSL .............................. 
  
 323 
  
 10.3.4Ändring av tidsbegränsningen för sekretess för 
  
 företagshemligheter hos 
  
 Kronofogdemyndigheten och Tullverket.............. 
  
 324 
  
 10.3.5 
  
 Skadestånd vid utnyttjande och röjande av 
  
 företagshemlighet som erhållits på grund av en 
  
 domstols beslut ...................................................... 
  
 325 
  
 10.3.6 
  
 Förbud mot utnyttjande av företagshemlighet 
  
 ska kunna meddelas i samband med ett 
  
 yppandeförbud från domstol .................................. 
  
 329 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2017:45 
  
 10.3.7Förbud mot utnyttjande av företagshemlighet 
  
 ska även kunna meddelas i samband med ett 
  
 yppandeförbud från förundersökningsledare ....... 
  
 330 
  
 10.3.8Bestämmelserna om brott mot tystnadspliktsförordnande ska även omfatta utnyttjande av uppgift i strid med sådant 
  
 förordnande............................................................ 
  
 331 
  
 10.3.9Nu gällande undantag från domstolssekretess 
  
 för företagshemligheter ska behållas..................... 
  
 332 
  
 10.3.10Något särskilt ansökningsförfarande vad gäller sekretess för företagshemligheter behöver inte 
  
 införas..................................................................... 
  
 335 
  
 11 
  
 Straffbestämmelser .................................................. 
  
 339 
  
 11.1 
  
 Uppdraget – utforma straffbestämmelser ............................ 
  
 339 
  
 11.2 
  
 Nuvarande straffansvar ......................................................... 
  
 339 
  
 11.3 
  
 Bakgrund till införandet av nuvarande FHL........................ 
  
 340 
  
 11.3.1 
  
 IKL......................................................................... 
  
 340 
  
 11.3.2 1966 års utredning om otillbörlig konkurrens...... 
  
 341 
  
 11.3.3 
  
 1983 års betänkande............................................... 
  
 342 
  
 11.3.4 
  
 Propositionen till FHL.......................................... 
  
 343 
  
 11.3.5 
  
 Lagutskottets två betänkanden ............................. 
  
 345 
  
 11.4 
  
 Tidigare utredning om utökat straffansvar........................... 
  
 346 
  
 11.4.1 
  
 2008 års utredning ................................................. 
  
 346 
  
 11.4.2 Kritik mot ökat straffansvar.................................. 
  
 347 
  
 11.4.3 
  
 2013 års lagrådsremiss............................................ 
  
 347 
  
 11.4.4 Lagrådets invändningar mot 2013 års 
  
 lagrådsremiss.......................................................... 
  
 348 
  
 11.5 
  
 Behovet av utökat straffansvar.............................................. 
  
 349 
  
 11.6 
  
 Ett utökat straffansvar .......................................................... 
  
 351 
  
 11.6.1 
  
 Straffansvarets omfattning .................................... 
  
 351 
  
 11.6.2 Endast röjande eller utnyttjande som är 
  
 obehörigt kan falla in under en 
  
 straffbestämmelse .................................................. 
  
 354 
  
 11.6.3Endast kvalificerat utnyttjande eller röjande ska 
  
 vara straffbart......................................................... 
  
 356 
  
 12 
  
 SOU 2017:45 
  
 Innehåll 
  
 11.6.4Gärning efter det att deltagande i 
  
 näringsverksamheten upphört ............................... 
  
 361 
  
 11.6.5 
  
 Förutsättningar för åtal.......................................... 
  
 363 
  
 11.6.6 
  
 Försök och förberedelse ........................................ 
  
 366 
  
 11.6.7Straffansvaret i förhållande till anställdas 
  
 yttrandefrihet ......................................................... 
  
 367 
  
 11.6.8 
  
 Straff ....................................................................... 
  
 368 
  
 11.6.9 
  
 Olovlig befattning med företagshemlighet ........... 
  
 371 
  
 11.6.10 
  
 Skadeståndsbestämmelser...................................... 
  
 373 
  
 11.6.11 
  
 Straffansvaret och definitionen av 
  
 företagshemligheter ............................................... 
  
 375 
  
 12 
  
 Konsekvenser .......................................................... 
  
 377 
  
 12.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 377 
  
 12.2 
  
 Allmänt om konsekvenserna av den nya lagstiftningen ....... 
  
 378 
  
 12.2.1 
  
 En ny lag om skydd för företagshemligheter ........ 
  
 378 
  
 12.2.2 
  
 Internationell jämförelse........................................ 
  
 379 
  
 12.2.3 
  
 Ikraftträdande......................................................... 
  
 379 
  
 12.2.4 
  
 Övriga konsekvenser.............................................. 
  
 380 
  
 12.2.5 
  
 Antal mål i domstol och hos 
  
 åklagarmyndigheten som rör 
  
 företagshemligheter ............................................... 
  
 380 
  
 12.2.6 
  
 Lagförslag på grund av  
 EU-direktivet ................... 
  
 380 
  
 12.2.7 
  
 Lagförslag angående utökat straffansvar ............... 
  
 385 
  
 12.2.8 
  
 Inlåsningseffekter för arbetstagare ........................ 
  
 389 
  
 12.3 
  
 Konsekvenser av ändringar i RB, FPL och OSL................. 
  
 390 
  
 13 
  
 Författningskommentar............................................. 
  
 393 
  
 13.1 
  
 Förslaget till lag (2018:0000) om företagshemligheter ........ 
  
 393 
  
 13.2 
  
 Förslaget till lag om ändring av rättegångsbalken 
  
 (1942:740) .............................................................................. 
  
 420 
  
 13.3 
  
 Förslaget till lag om ändring av 
  
 förvaltningsprocesslagen (1971:291) ................................... 
  
 421 
  
 13.4 
  
 Förslaget till ändring i offentlighets- och sekretesslagen 
  
 (2009:400).............................................................................. 
  
 422 
  
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2017:45 
  
 Referenser ....................................................................... 
  
 429 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2016:38........................................... 
  
 433 
  
 Bilaga 2 
  
 Parallelluppställning över genomförandet av EU- 
  
 direktivet om skydd för företagshemligheter............. 
  
 441 
  
 Bilaga 3 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 
  
 2016/943 av den 8 juni 2016 om skydd mot att 
  
 icke röjd  
 know-how 
  och företagsinformation 
  
 (företagshemligheter) olagligen anskaffas, 
  
 utnyttjas och röjs.......................................................... 
  
 443 
  
 14 
  
 Förkortningar 
  
 a. 
  
 anförd, anförda 
  
 a.a. 
  
 anfört arbete 
  
 ABL 
  
 aktiebolagslagen (2005:551) 
  
 AD 
  
 Arbetsdomstolen 
  
 BrB 
  
 brottsbalken (1962:700) 
  
 Ds 
  
 departementsserien 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskapen 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 Europakonventionen 
  
 Europeiska konventionen 1950 om skydd 
  
 för de mänskliga rättigheterna och de 
  
 grundläggande friheterna 
  
 FEUF 
  
 Fördraget om Europeiska unionens funk- 
  
 tionssätt 
  
 FHL 
  
 lagen (1990:409) om skydd för företags- 
  
 hemligheter 
  
 FL 
  
 förvaltningslag (1986:223) 
  
 FPL 
  
 förvaltningsprocesslagen (1971:291) 
  
 HD 
  
 Högsta domstolen 
  
 Ibid. 
  
 ibidem (på samma ställe) 
  
 15 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2017:45 
  
 IKL 
  
 lagen (1931:15) med vissa bestämmelser 
  
 mot illojal konkurrens 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 LO 
  
 Landsorganisationen i Sverige 
  
 LSF 
  
 lagen (1999:116) om skiljeförfarande 
  
 LU30 
  
 lagutskottets betänkande 1988/89:LU30 
  
 med anledning av proposition 1987/88:155 
  
 med förslag till lag om företagshemlig- 
  
 heter m.m. 
  
 LU37 
  
 lagutskottets betänkande 1989/90:LU37 
  
 med anledning av proposition 1987/88:155 
  
 med förslag till lag om företagshemlig- 
  
 heter m.m. I stort sett identisk med LU30 
  
 MBL 
  
 lagen (1976:580) om medbestämmande i 
  
 arbetslivet 
  
 NJA 
  
 Nytt juridiskt arkiv 
  
 OSL 
  
 offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 prop. 
  
 proposition 
  
 REG 
  
 Rättsfallssamling för Europeiska gemen- 
  
 skapernas domstol och förstainstansrätt 
  
 RF 
  
 regeringsformen (1974:152, i dess nya 
  
 lydelse 2010:1408) 
  
 RB 
  
 rättegångsbalken (1942:740) 
  
 RH 
  
 Rättsfall från hovrätterna 
  
 RÅ 
  
 Regeringsrättens årsbok 
  
 Saco 
  
 Sveriges akademikers centralorganisation 
  
 SekrL 
  
 sekretesslagen (1980:100) 
  
 16 
  
 SOU 2017:45 Förkortningar 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 stadgan 
  
 Europeiska unionens stadga om de grund- 
  
 läggande rättigheterna 
  
 SvJT 
  
 Svensk juristtidning 
  
 TCO 
  
 Tjänstemännens centralorganisation 
  
 TF 
  
 tryckfrihetsförordningen (1949:105) 
  
 TRIPS-avtalet 
  
 Agreement on  
 Trade-Related 
  Aspects of 
  
 Intellectual Property Rights (en inter- 
  
 nationell överenskommelse 
  
 inom 
  
 ramen 
  
 för Världshandelsorganisationen 
  
 WTO 
  
 som reglerar handelsfrågor vad gäller 
  
 immaterialrätt. Den omfattar upphovsrätt, 
  
 patent, varumärken, företagshemligheter, 
  
 industridesign, 
  
 geografisk 
  
 information 
  
 och kretskortarkitektur) 
  
 URL 
  
 lagen (1960:729) om upphovsrätt till litte- 
  
 rära och konstnärliga verk, upphovsrätts- 
  
 lagen 
  
 UB 
  
 utsökningsbalken (1981:774) 
  
 WTO 
  
 Världshandelsorganisationen 
  
 YGL 
  
 yttrandefrihetsgrundlagen (1991:1469) 
  
 2008 års utredning 
  
 Förstärkt skydd 
  
 för företagshemligheter. 
  
 Betänkande av Utredningen om skyddet 
  
 för företagshemligheter, SOU 2008:63 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 Inledning 
  
 I betänkandet föreslås en ny lag om företagshemligheter, som ska ersätta den nu gällande lagen (1990:409) om skydd för företags- hemligheter. Förslaget har sin bakgrund i att det måste göras änd- ringar den svenska lagstiftningen för att genomföra ett  
 EU-direktiv 
  om skydd för företagshemligheter. I betänkandet föreslås även – utan bakgrund i  
 EU-direktivet 
  – en bestämmelse om straff för den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som vederbörande har haft lovlig tillgång till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund. 
  
 Uppdraget och dess bakgrund 
  
 EU antog den 8 juni 2016 ett direktiv om skydd mot att icke röjd  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs. Syftet med direktivet är att åstad- komma en harmonisering av medlemsstaternas civilrättsliga skydd för företagshemligheter.  
 EU-direktivet 
  innebär inte hinder mot att medlemsstaterna föreskriver ett starkare skydd för företagshemlig- heter än det som krävs enligt direktivet, under förutsättning att vissa av direktivets artiklar efterlevs. Medlemsstaterna ska senast den 9 juni 2018 ha genomfört direktivet.  
 EU-direktivet 
  innehåller inga regler om straff. 
  
 De nuvarande svenska straffrättsliga reglerna angående angrepp på företagshemligheter innebär bl.a. att det inte är straffbart för någon som har lovlig tillgång till en företagshemlighet att röja eller utnyttja informationen. I betänkandet ”Förstärkt skydd för företags- hemligheter” (SOU 2008:63) föreslogs bl.a. att straffansvar skulle införas med avseende på situationer av detta slag. En lagrådsremiss år 
  
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2017:45 
  
 2013 som byggde på betänkandet har efter kritik från Lagrådet inte lett till lagstiftning. 
  
 Utredningen har haft i uppdrag att överväga dels vilka ändringar som måste göras i lagstiftningen för att genomföra  
 EU-direktivet, 
  dels hur ett straffansvar kan utformas när det gäller en anställd som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter. 
  
 Utredningens förslag i huvuddrag 
  
 Det nuvarande skyddet i svensk rätt för företagshemligheter finns huvudsakligen i 1990 års lag om skydd för företagshemligheter. Lagen uppfyller till stor del de krav som  
 EU-direktivet 
  ställer, och innehåller även straffbestämmelser om angrepp på företagshemlig- heter. Utredningen har kunnat utgå från den nuvarande lagens bestämmelser och låta kärnan av dessa bestå utan större ändringar. Emellertid föreslås därutöver ett antal ändringar och komplet- teringar, som sammantagna utgör skäl för att införa en ny lag om företagshemligheter. 
  
 För att genomföra  
 EU-direktivets 
  krav om skydd för företags- hemligheter under och efter domstolsförfaranden har utredningen också föreslagit ändringar i bl.a. i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och rättegångsbalken. 
  
 Vad som avses med företagshemlighet 
  
 Utredningen föreslår att lagens definition av företagshemlighet ändras så att den närmare följer  
 EU-direktivets 
  definition. Kravet på att det ska röra sig om information vars röjande är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende ska behållas. Däremot föreslås att det nuvarande kravet i svensk rätt på att informationen avser affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse ska slopas. Vidare ska det av lagens definition framgå att även sammanställningar kan ut- göra företagshemligheter. Det föreslås också att det ska klargöras dels att information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande aldrig är en företagshemlighet, dels att en arbetstagares personliga erfarenhet och färdigheter inte utgör före- tagshemligheter. 
  
 20 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sammanfattning 
  
 Tillåtna respektive otillåtna angrepp på företagshemligheter 
  
 Vad som avses med angrepp 
  
 Det föreslås att ordet ”angrepp” ska användas som en samlings- beteckning för sådana förfaranden som i dag avses med anskaffande, utnyttjande eller röjande. Därtill ska med angrepp även avses import, export och lagring av intrångsgörande varor i syfte att utnyttja dem. Det ska inte krävas uppsåt eller oaktsamhet för att ett angrepp ska föreligga, utan det ska räcka med att förfarandet skett utan inne- havarens samtycke. 
  
 Lagen gäller obehöriga angrepp 
  
 Det ska liksom enligt 1990 års lag framgå att lagen endast skyddar mot obehöriga angrepp på företagshemligheter samt att det inte ska anses som ett obehörigt angrepp att någon angriper en företags- hemlighet för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott, på vilket fängelse kan följa, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande. Angreppet ska i vissa fall kunna anses vara behörigt, även om det inte avser missförhållanden som är hänförliga till innehavaren av den angripna företagshemligheten. 
  
 Regler om straff 
  
 De nu gällande bestämmelserna om straff för företagsspioneri behålls med ändringen att straffminimum för företagsspioneri, grovt brott, föreslås bli höjt till fängelse i sex månader. Liksom för närvarande ska den som anskaffar en företagshemlighet från någon som gjort sig skyldig till företagsspioneri kunna dömas för olovlig befattning med företagshemlighet. 
  
 I betänkandet föreslås nya bestämmelser om straffansvar för olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet. Bestämmelserna gäller i fråga om utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet av den som haft lovlig tillgång till hemligheten genom deltagande i en näringsidkares rörelse till följd av anställning, uppdrag eller på annan liknande grund. Gärningen ska inte vara straffbar om den med hänsyn till sitt syfte kan anses för- 
  
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2017:45 
  
 svarlig, även om angreppet inte kan bedömas vara behörigt. Ett exempel är att en anställd röjer företagshemligheter för att avslöja sin arbetsgivares falska marknadsföring. Vidare ska det inte dömas till ansvar om gärningen annars kan anses mindre allvarlig. Straffansvaret ska inte omfatta olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlig- het som sker senare än två år från det att deltagandet i närings- idkarens rörelse (dvs. normalt anställningen), har upphört. Försök och förberedelse till olovligt utnyttjande eller röjande av företags- hemlighet ska vara straffbart. 
  
 Även den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att hemligheten har tillhandahållits efter ett olovligt röjande av före- tagshemligheten ska kunna straffas för olovlig befattning med företagshemlighet. Om gärningen varit försvarlig eller annars mindre allvarlig, ska det inte dömas till ansvar. Även för detta brott ska gälla en tvåårig preskriptionstid. 
  
 Straffet för det nya brottet olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet föreslås vara böter eller fängelse i högst två år. Om brottet är grovt, ska straffet vara fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 Skadestånd 
  
 Den som gjort sig skyldig till brott enligt den föreslagna lagen ska ersätta den skada som uppkommer. 
  
 Liksom enligt den nuvarande lagen ska skadeståndsansvar drabba den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse. 
  
 Enligt den nuvarande lagen ska en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos arbetsgivaren som han har fått del av i sin anställning under sådana förhållanden att han insåg eller borde ha insett att företagshemlig- heten han inte fick avslöja den, ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. Utredningen gör bedömningen att den bestämmelsen kan kvarstå i princip oförändrad. 
  
 Liksom för närvarande ska skadeståndsansvar kunna drabba den som angriper en företagshemlighet i ett senare led. Bestämmelsen 
  
 22 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sammanfattning 
  
 om detta föreslås nu innebära att en person som erhåller en före- tagshemlighet med vetskap om att företagshemligheten har angripits på ett obehörigt sätt, inte ska kunna undkomma skadeståndsansvar av det skälet att företagshemligheten erhölls från någon som handlat i god tro. 
  
 En nyhet är att skadeståndsansvar ska kunna drabba den som av oaktsamhet anskaffar en företagshemlighet. 
  
 En annan nyhet är att skadeståndsansvar ska kunna drabba den som angriper en företagshemlighet som någon i egenskap av part eller partsrepresentant har fått del av genom ett domstolsbeslut. 
  
 Den nya lagen ska liksom den nuvarande innehålla en bestäm- melse om beräkning av skadeståndet. Liksom för närvarande kan det vara fråga om såväl ekonomiskt som allmänt skadestånd. Det föreslås att det i bestämmelsen klargörs att hänsyn ska tas till innehavarens uteblivna vinst och den obehöriga vinst som den som har begått intrånget har gjort. Liksom enligt den nuvarande lagen ska skade- ståndet kunna jämkas. 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Ett nytt och viktigt inslag i den föreslagna lagen gäller skyddet för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden. Utred- ningen föreslår en ändring i offentlighets- och sekretesslagen med innebörden att absolut sekretess ska gälla för uppgifter om företags- hemligheter. Sekretessen föreslås gälla utan begränsning i tid, dock inte efter det att det har blivit rättsligt avgjort att uppgiften i fråga inte utgör en företagshemlighet. 
  
 Företagshemligheter hanteras inte sällan av Kronofogdemyndig- heten och Tullverket i samband med förfaranden som har nära koppling till domstolsförfaranden angående talan om angrepp på företagshemligheter. Utredningen föreslår att sekretess för företags- hemligheter vid dessa myndigheter ska gälla utan begränsning i tid på samma sätt som för företagshemligheter i domstolsförfaranden. 
  
 Skadeståndsansvar ska kunna drabba den som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som han eller hon inser eller bör inse har röjts i strid mot offentlighets- och sekre- tesslagen eller mot ett förordnande eller ett förbehåll som har med- delats med stöd av den lagen. 
  
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2017:45 
  
 Vitesförbud och andra åtgärder mot angrepp 
  
 Vitesförelägganden och korrigeringsåtgärder 
  
 Enligt den föreslagna lagen ska en domstol kunna vid vite förbjuda någon som angripit en företagshemlighet att fortsätta angreppet. Bestämmelsen ska gälla inte bara utnyttjande och röjande utan även anskaffande av en företagshemlighet. Även ett pågående anskaffande kan nämligen behöva förbjudas i vissa fall, exempelvis när någon kontinuerligt samlar in hemliga uppgifter. En nyhet är att vitesför- bud ska kunna meddelas vid försök eller förberedelse till angrepp, även om förfarandet inte är brottsligt. 
  
 Förbud och andra åtgärder ska kunna beslutas även om den som utfört angreppet saknade uppsåt eller inte var oaktsam. Huruvida den som angripit en företagshemlighet hade uppsåt eller var oaktsam kan däremot få betydelse vid bedömningen av om åtgärder och förbud är skäliga och proportionerliga. 
  
 Utredningen föreslår en ny bestämmelse om att det ska vara möjligt för en domstol att besluta att ekonomisk ersättning ska betalas ut till den skadelidande parten i stället för att exempelvis ställa upp förbud för en angripare som har erhållit företagshemlig- heten i god tro. Förutsättningarna för ett beslut om sådan ersättning är att de berörda åtgärderna annars skulle leda till oproportionerligt stor skada och att den ekonomiska ersättningen till den skadelidande parten framstår som rimlig. Ersättningen får inte överstiga summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om personen hade fått tillstånd att utnyttja företagshemligheten. 
  
 Liksom i dag ska en domstol kunna besluta att föremål eller handlingar som innefattar företagshemligheten ska överlämnas till innehavaren, förstöras, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Ett beslut ska även kunna innebära att föremålet ska återkallas från marknaden. Beslut om åtgärder ska kunna meddelas även vid försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 Även fortsättningsvis ska åtgärder endast kunna beslutas efter vad som är skäligt. 
  
 Den som röjt information så att den inte längre är företagshemlig ska enligt  
 EU-direktivet 
  kunna förbjudas vid vite att under viss tid utnyttja informationen. De svenska bestämmelserna behöver kom- pletteras med en regel om ett sådant förbud. 
  
 24 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sammanfattning 
  
 Interimistiska beslut om åtgärder 
  
 Det ska inte krävas att talan har väckts för ett beslut om interimis- tiska vitesförbud eller säkerhetsåtgärder, utan det ska vara tillräck- ligt att talan därefter väcks inom den frist om en månad som gäller enligt rättegångsbalken. 
  
 Även försök och förberedelser till angrepp föreslås kunna leda till interimistiska förbud och andra säkerhetsåtgärder. 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden 
  
 Det föreslås att den nya lagen ska innehålla en bestämmelse om att domstol får besluta att den som har begått eller medverkat till ett angrepp på företagshemligheter ska bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen. Detta föreslås också gälla i fråga om försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 25 
  
 Summary 
  
 Introduction 
  
 The Committee proposes a new law on trade secrets, to replace the current Act (1990:409) on the protection of trade secrets (lagen [1990:409] om skydd för företagshemligheter, hereinafter FHL). The background for the proposal is that changes in the Swedish legislation are necessary to implement an EU directive on the protection of trade secrets. The Committee also proposes – independently from the EU Directive – a provision on criminal liability for individuals who attack a trade secret to which they have had lawful access due to employment or other similar basis. 
  
 The Remit and its background 
  
 8 June 2016 the EU adopted a Directive (EU) 2016/943 on the protection of undisclosed  
 know-how 
  and business information (trade secrets) against their unlawful acquisition, use and disclosure (hereinafter the EU Directive). The purpose of the EU Directive is to harmonise Member States' protection in civil law against unlawful acquisition, use and disclosure of trade secrets. The EU Directive does not prevent Member States from providing for stronger protection of trade secrets than the directive requires, provided that certain Articles of the EU Directive is complied with. Member States shall have implemented the EU Directive latest by 9 June 2018. The EU Directive does not Esparza penal provisions. 
  
 The current Swedish criminal law concerning attacks on trade secrets does not prohibit someone with lawful access to a trade secret from disclosing or using the information. A previous committee concerning the strengthening of protection of trade secrets (SOU 2008:63) proposed that criminal liability should be introduced 
  
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2017:45 
  
 regarding such cases. A referral based on the committee’s proposal has, after some criticism from the Council on Legislation (Lagrådet), not Bauer made into law. 
  
 The Committee has been instructed to consider the legislative changes necessary to implement the EU Directive and to consider how a criminal liability can be constructed for an employee who unlawfully uses or discloses a trade secret that he or she has had access to due to the employment. 
  
 The Committee’s proposals in outline 
  
 The current protection of trade secrets in Swedish law is mainly found in the 1990’s act on the protection of trade secrets. To a large extent this law responds to the requirements of the EU directive, and does also contain penal provisions relating to attacks on trade secrets. Although the Committee thus to a great degree have been able to depart from the rules provided in FHL and let the essence of these remain unchanged, the Committee has Garrison such a number of changes and supplements, which together justify a proposal for a new law on trade secrets. 
  
 In order to implement the EU Directive's requirements on the protection of trade secrets during and after court proceedings, the Committee has furthermore proposed changes in the Public Access to Information and Secrecy Act (offentlighets- och sekretesslagen [2009:400], hereinafter OSL), and also, inter Bass, changes in the Code of Judicial Procedure (rättegångsbalken, hereinafter RB). 
  
 The definition of a trade secret 
  
 The Committee proposes that the definition of a trade secret in Swedish law is changed so that it more closely follows the definition of the EU Directive. The current requirement in Swedish law that the disclosure of the information must be likely to cause competitive damage shall be maintained. The current requirement in Swedish law that the information must concern the holder’s business activities should however be removed. The law shall explicitly state that also assemblages of information may constitute trade secrets. The Committee further proposes that it is made clear in law that infor- 
  
 28 
  
 SOU 2017:45 
  
 Summary 
  
 mation about what constitutes a crime or other serious irregularities can never legally constitute a trade secret and further that the law shall clearly state that workers' personal experience and skills do not constitute trade secrets. 
  
 Legal and illegal acquisition, use and disclosure of trade secrets 
  
 The meaning of “attack” 
  
 The Committee proposes that the law should use the term “attack” for actions today referred to as acquisition, use or disclosure of trade secrets. In addition, the term attack shall also include import, export and storage of infringing goods with the purpose of exploiting these. An attack in the meaning of the law shall not require intent or negligence. It will instead suffice that it occurred without the rightful holder’s consent. 
  
 The law concerns unlawful attacks 
  
 It should still be stated that protection under the law only applies to unlawful attacks on trade secrets and that it is not considered unlawful for someone to attack a trade secret to make public, or reveal before an authority or other competent institution, anything that could reasonably be believed to be a crime, punishable by imprisonment, or that can otherwise be believed to be a serious irregularity. An attack shall in some cases be able to be lawful even if it does not concern irregularities adhering to the business of the holder of the attacked trade secret. 
  
 Penal provisions 
  
 The current provisions on industrial espionage (företagsspioneri) shall be kept, with the modification that the minimum penalty for grave cases of industrial espionage should be increased to six month imprisonment. As currently is the case, anyone who acquires a trade secret from someone who has committed industrial espionage shall be liable for unlawful handling of a trade secret (olovlig befatting med företagshemlighet). 
  
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2017:45 
  
 The Committee proposes new provisions on penalties for unauthorised use of a trade secret or unauthorised disclosure of a trade secret (olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet). The rules apply to use or disclosure of a trade secret by a person who had lawful access to the trade secret as a result of that person’s participation in the trade secret holder’s business due to employment or other similar basis. Criminal liability should not apply if the attack can be deemed justifiable, even if it does not qualify as lawful. An example of this could be when an employee exposes his employer’s false marketing by disclosing trade secrets. An attack should also not be penalised if it in any other way can be deemed less serious. Criminal liability shall not apply for unlawful use or disclosure that occurs later than two years from when the participation in the trade secret holder’s business (i.e. normally the employment), Curtis. Attempts of and preparations for unlawful use or disclosure shall be punishable. 
  
 A person who acquires a trade secret from a person guilty of unauthorised disclosure of a trade secret under the new provision shall also be guilty of unlawful handling with a trade secret. Justifiable or otherwise less serious deeds shall not be penalised. A two year limitation period shall apply also in Sims. 
  
 Unauthorised use or disclosure under the proposed provision shall be punishable by a fine or imprisonment not exceeding two years. Grave offences shall be punishable by imprisonment for between six months and six years. In assessing whether the offence is grave, particular attention shall be payed to whether the act has been of a particularly dangerous nature, concerned significant value or resulted in considerably noticeable damage. 
  
 Damages 
  
 Anyone who is found guilty of a crime according to the new law shall compensate for damages caused. 
  
 As according to the current law anyone who uses or discloses a trade secret that that person has taken part of in business negotiations, shall be liable for damages. 
  
 According to the current law, an employee who intentionally or through negligence uses or discloses a trade secret held by the 
  
 30 
  
 SOU 2017:45 
  
 Summary 
  
 employer, of which the employee has taken part in his or her employment and under such conditions that the employee knew or should have realised that he or she was not allowed to disclose it, must compensate for the damage caused by the disclosure. The Committee proposes that this provision shall remain Pugh. 
  
 Liability for damages shall, as is currently the case, apply for anyone who attacks a trade secret as a subsequent attacker. The provision regarding such liability is proposed to state that it will not be possible to escape liability on the ground that the trade secret was obtained from someone who acted in good faith. 
  
 A new provision is proposed on liability for damages for anyone who negligently acquires a trade secret. 
  
 Another new provision is proposed creating liability for damages for anyone who attacks a trade secret that a party or a party’s representative has Bauer given access to due to a court decision. 
  
 The new law shall, as the current one, Thompson provision on calculation of damages. As is currently the case, pecuniary Hobbs  
 non-material 
  damages shall be possible. It is proposed that the provision makes clear that regard shall be taken to the unlawful profit gained by the attacker. As is currently the case damages shall be able to be adjusted. 
  
 Preservation of confidentiality of trade secrets in the course of legal proceedings 
  
 A new and important addition in the proposed law concerns the protection of trade secrets during and after court proceedings. The Committee proposes a change in the OSL to establish absolute confidentiality for trade secrets during court proceedings. Such confidentiality is proposed to apply without limitation in time, although not after it has been finally decided that the information in question does not constitute a trade secret. 
  
 Trade secrets are often handled by the Enforcement Service and the Customs Service in conjunction with legal proceedings closely linked to court proceedings concerning infringements on trade secrets. The Committee proposes that the provisions on classification of trade secrets that apply for these authorities should apply without 
  
 31 
  
 Summary 
  
 SOU 2017:45 
  
 limitation in time, in the same way as for judicial confidentiality of trade secrets during court proceedings. 
  
 Liability for damages shall apply for anyone who intentionally or negligently discloses or uses a trade secret he or she realises or should realise has Bauer disclosed in violation of OSL or a confidentiality order that has been issued under OSL. 
  
 Bell against attacks 
  
 Prohibitions and corrective measures 
  
 According to the proposed law a court shall be able to prohibit an attacker to continue the attack under penalty of a fine. The provision shall apply not only in case of usage or disclosure, but also in case of acquisition of a trade secret, since it can also be necessary to prohibit an ongoing acquisition, for example when someone continuously gathers secret information. A novelty in the proposal is that prohibition under penalty of a fine shall be possible in cases of attempts of or preparations for an attack, even if the conduct is not criminal. 
  
 Prohibitions and other Hubbard be possible even if the attacker lacked of intent or negligence. Greene attacker acted with intent or negligence can however have significance in the assessment of Wright and other measures in the individual case can be deemed reasonable and proportionate. 
  
 The Committee proposes a new provision making it possible for a court to decide that economic compensation is payed to the injured party instead of, for example, prohibition on continued usage, in cases when the attacker Nunez trade secret in good faith. Such a decision shall require that other measures would lead to a dis- proportionately great damage and that the economic compensation to the injured party appears reasonable. The compensation cannot exceed the amount of royalties or fees which would have Neal, had the attacker requested authorisation to use the trade secret in question. 
  
 As is the case today, a court shall be able to decide that objects or documents that contain the trade secret shall be given up to the holder, be destroyed, changed or be subject to other measures aimed at preventing misuse. The court shall also be able to decide that an 
  
 32 
  
 SOU 2017:45 
  
 Summary 
  
 infringing object is withdrawn from the market. Such decisions shall be possible also in cases of attempts of or preparations for an attack. 
  
 Measures must, as today, be decided according to what is reasonable. According to the EU Directive it shall be possible to prohibit a person who has disclosed a trade secret to the effect that the information is no longer secret, to use the information for a certain period of time, under penalty of a fine. The Swedish legislation needs to be supplemented with a provision making such a prohibition 
  
 possible. 
  
 Provisional and precautionary measures 
  
 Provisional and precautionary Hubbard be possible also when an action for a final judgement has not Bauer brought. It shall suffice that such an action is brought within the limitation period of one month set in RB. 
  
 It is proposed that also attempts of or preparations for an attack shall be able to lead to provisional prohibitions and other precautionary Silva. 
  
 Publication of judicial decisions 
  
 It is proposed that the new law shall contain a provision stating that the court shall be allowed to decide that a person who has committed or participated in an attack on trade secrets shall pay for the appropriate measures to disseminate information about the judg- ment. This shall also apply in cases of attempts of or preparations for an attack. 
  
 33 
  
 1 Författningsförslag 
  
 1.1Förslag till 
  
 lag (2018:0000) om företagshemligheter 
  
 Härigenom föreskrivs1 följande. 
  
 Vad som avses med företagshemlighet 
  
 1 § Med företagshemlighet avses i denna lag information 
  
 1.som varken såsom helhet eller i den form dess beståndsdelar ordnats och satts samman är allmänt känd hos eller lättillgänglig för personer som normalt har tillgång till information av det aktuella slaget, 
  
 2.som dess innehavare med hänsyn till omständigheterna har vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla, och 
  
 3.vars röjande är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende för innehavaren. 
  
 Med information avses både sådana uppgifter som har dokumen- terats i någon form, inbegripet sammanställningar, ritningar, modeller och andra liknande tekniska förebilder, och enskilda personers känne- dom om ett visst förhållande, även om det inte har dokumenterats på något särskilt sätt. 
  
 Information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvar- ligt missförhållande är inte en företagshemlighet. Inte heller utgör en arbetstagares erfarenhet och färdigheter som erhållits vid normal yrkesutövning en företagshemlighet. 
  
 1 Jfr Europaparlamentets och Rådets direktiv (EU) 2016/943 av den 8 juni 2016 om skydd mot att icke röjd  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs, EUT L 157, 15 juni 2016, celex 32016L0943. 
  
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 Vad som avses med angrepp 
  
 2 § Med angrepp på företagshemligheter avses anskaffande, ut- nyttjande eller röjande av företagshemlighet utan innehavarens sam- tycke. Med angrepp avses även import, export eller lagring av intrångsgörande varor i syfte att utnyttja dem och som sker utan samtycke av den som innehar företagshemligheten. 
  
 Med intrångsgörande varor avses varor vilkas formgivning, egen- skaper, funktion, tillverkning eller marknadsföring gynnas avsevärt av angrepp på företagshemligheter. 
  
 Lagen gäller obehöriga angrepp 
  
 3 § Lagen gäller endast obehöriga angrepp på företagshemligheter. Som ett obehörigt angrepp anses aldrig att någon angriper en 
  
 företagshemlighet för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott med fängelse i straffskalan, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande. 
  
 Straff 
  
 4 § Den som olovligen bereder sig tillgång till en företagshemlighet ska dömas för företagsspioneri till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 För försök eller förberedelse till företagsspioneri ska det dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. 
  
 5 § Den som olovligen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått del av genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund ska dömas för olovligt utnyttjande av företagshemlighet eller olovligt röjande av företagshemlighet till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beak- 
  
 36 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 tas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 Det ska inte dömas till ansvar om gärningen med hänsyn till syftet och övriga omständigheter var försvarlig, eller om gärningen annars var mindre allvarlig. Det ska inte heller dömas till ansvar om personen har begått gärningen senare än två år efter det att hans eller hennes deltagande i näringsidkarens rörelse upphört. 
  
 För försök eller förberedelse till olovligt utnyttjande av företags- hemlighet eller olovligt röjande av företagshemlighet ska det dömas till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken. 
  
 6 § Den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att den som tillhandahåller hemligheten eller någon före honom eller henne har berett sig tillgång till denna genom en gärning som avses i 4 § ska dömas för olovlig befattning med företagshemlighet till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst fyra år. Detsamma gäller den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att hemligheten tillhandahålls, eller tidigare har till- handahållits, genom en sådan gärning som avses i 5 §. 
  
 Om gärningen i första stycket andra meningen med hänsyn till syftet och övriga omständigheter var försvarlig, eller om gärningen annars var mindre allvarlig, ska det inte dömas till ansvar. Det ska inte heller dömas till ansvar för en gärning om röjandet som avses i 5 § har skett senare än två år efter det att deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde. 
  
 7 § Det ska inte dömas till ansvar enligt 4, 5 eller 6 § om gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken. 
  
 Skadestånd på grund av brott 
  
 8 § Den som gör sig skyldig till brott enligt 4, 5 eller 6 § ska ersätta den skada som uppkommer genom brottet eller genom att företags- hemligheten utnyttjas eller röjs. 
  
 Den som av oaktsamhet gör sig skyldig till sådant förfarande som avses i 4 §, ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd i samband med affärsförbindelse 
  
 9 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse ska ersätta den skada som upp- kommer genom förfarandet. 
  
 Arbetstagares skadeståndsskyldighet 
  
 10 § En arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos arbetsgivaren som han eller hon har fått del av i sin anställning under sådana förhållanden att han eller hon insåg eller borde ha insett att företagshemligheten inte fick avslöjas ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. 
  
 Har förfarandet ägt rum sedan anställningen upphört, tillämpas första stycket endast om det finns synnerliga skäl. 
  
 Skadestånd vid angrepp på företagshemlighet som tidigare angripits 
  
 11 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företags- hemlighet som, enligt vad han eller hon inser eller borde ha insett, tidigare har angripits av någon annan ska ersätta den skada som upp- kommer genom förfarandet. Detsamma gäller om någon uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet som, enligt vad han eller hon inser eller bör inse, har röjts i strid med offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller i strid med förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av den lagen. 
  
 Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken ska inte följa för den som bryter mot förbud enligt denna paragraf. 
  
 Skadestånd vid utnyttjande och röjande av företagshemlighet som någon fått del av på grund av en domstols beslut 
  
 12 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon i egenskap av part eller parts- representant har fått del av på grund av en domstols beslut ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. 
  
 38 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 Den som i anledning av ett mål eller ärende har fått del av en före- tagshemlighet från en part eller partsrepresentant i målet eller ärendet och som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer företags- hemligheten ska ersätta den skada som uppkommer genom för- farandet. 
  
 Ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken ska inte följa för den som bryter mot förbud enligt denna paragraf. 
  
 Skadeståndets storlek 
  
 13 § Vid bestämmande av skadestånd enligt  
 8–12 
  §§ ska hänsyn tas även till innehavarens intresse av att företagshemligheten inte obe- hörigen angrips och till övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Hänsyn ska också tas till innehavarens ute- blivna vinst och den vinst som skadevållaren har gjort. 
  
 Om det är skäligt kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. 
  
 Vitesförbud 
  
 14 § Den som angripit en företagshemlighet kan av domstol vid vite förbjudas att fortsätta angripa företagshemligheten. 
  
 Domstolen får meddela vitesförbud även vid försök eller för- beredelse till angrepp. 
  
 15 § Den som angripit en företagshemlighet och därigenom orsakat att informationen inte längre är företagshemlig enligt 1 § kan av domstol vid vite förbjudas att utnyttja informationen för viss tid, efter vad som är skäligt. 
  
 16 § Ett vitesförbud kan hävas på talan av den som ålagts förbudet, om ändamålet med förbudet har förlorat sin betydelse. 
  
 Andra åtgärder vid angrepp på företagshemlighet 
  
 17 § Om någon har angripit en företagshemlighet får en domstol efter vad som är skäligt besluta att en handling eller ett föremål som han eller hon har i sin besittning och som innefattar hemligheten ska 
  
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 överlämnas till den som har utsatts för det rättsstridiga angreppet. Om det finns skäl för det, får domstolen besluta att överlämnandet ska ske mot lösen. 
  
 Kan en handling eller ett föremål som innefattar en företags- hemlighet inte utan olägenhet överlämnas, får domstolen besluta efter vad som är skäligt att handlingen eller föremålet ska återkallas från marknaden, förstöras eller ändras eller utsättas för någon annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. 
  
 Domstolen får besluta om åtgärderna även vid försök eller för- beredelse till angrepp. 
  
 Åtgärderna ska bekostas av angriparen om det inte finns särskilda skäl mot det. 
  
 18 § Ett beslut enligt 17 § ska inte meddelas om förverkande eller någon annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk ska beslutas enligt 36 kap. brottsbalken. 
  
 Fortsatt utnyttjande mot ekonomisk ersättning 
  
 19 § Domstolen får istället för att förordna om förbud enligt 14 eller 15 § eller åtgärder enligt 17 §, på begäran av personen som begått angreppet besluta att denne ska betala skälig ekonomisk ersättning till innehavaren. Ett sådant beslut får meddelas endast om 
  
 –personen tagit emot företagshemligheten från någon annan som angripit företagshemligheten, 
  
 –personen vid angreppet inte kände till eller borde ha känt till att företagshemligheten tidigare angripits och 
  
 –om förbud eller åtgärder skulle innebära oproportionerligt stor skada för personen. 
  
 Den ekonomiska ersättningen får inte överstiga summan av de avgifter, royaltyer eller likande ersättningar, som skulle ha betalats om personen i stället hade haft tillstånd att utnyttja företagshemlig- heten. 
  
 40 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 Interimistiska beslut 
  
 20 § Om sökanden visar sannolika skäl för att en företagshemlighet har angripits och det skäligen kan befaras att motparten genom att fortsätta angreppet förringar värdet av företagshemligheten, får domstolen meddela vitesförbud enligt 14 § för tiden fram till dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har förordnats. 
  
 Om angreppet avser obehörigt utnyttjande av en företagshemlig- het och utnyttjandet inte medför att företagshemligheten röjs får domstolen besluta att företagshemligheten får fortsätta att utnyttjas för tiden fram till dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har förordnats, om svaranden gör sannolikt att förutsättningarna i 19 § är uppfyllda och ställer säkerhet för ersättning till innehavaren. 
  
 21 § Om sökanden visar sannolika skäl för att en företagshemlighet har angripits, får domstolen efter vad som är skäligt meddela vites- förbud enligt 15 § för tiden fram till dess att målet slutligt har avgjorts eller annat har förordnats. 
  
 22 § Vid beslut enligt 20 och 21 §§ tillämpas 15 kap.  
 5–8 
  §§ rätte- gångsbalken. 
  
 I fråga om överklagande av beslut enligt 20 och 21 §§ samt i fråga om handläggningen i högre rätt gäller vad som föreskrivs i rätte- gångsbalken om talan mot beslut enligt 15 kap. rättegångsbalken. 
  
 Talerätt 
  
 23 § Talan enligt 14, 15 och 17 §§ förs av den som har utsatts för det rättsstridiga angreppet. En sådan talan får föras även i samband med åtal för brott som avses i 4, 5 eller 6 §. 
  
 Talan om utdömande av vite förs vid den domstol som i första instans har prövat frågan om vitesförbud. Talan förs av den som har ansökt om förbudet. I samband med en sådan talan får talan föras om ett nytt vitesförbud. 
  
 Den som har överträtt ett vitesförbud får inte dömas till straff för en gärning som omfattas av förbudet. 
  
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 Preskription 
  
 24 § Talan om skadestånd enligt denna lag får avse skada endast under de fem senaste åren innan talan väcktes. För skada under tid dessförinnan är rätten till skadestånd förlorad. 
  
 Vid talan om förbud enligt 14 eller 15 § eller åtgärder enligt 17 § får domstolen till grund för sin bedömning endast beakta angrepp och försök till angrepp som innehavaren känt till eller borde ha känt till under de fem senaste åren innan talan väcktes. 
  
 Spridning av information om dom 
  
 25 § På yrkande av käranden får domstolen i mål om angrepp på företagshemligheter besluta att den som har gjort eller medverkat till det obehöriga angreppet ska bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen i målet, om det är skäligt. Domstolen ska vid skälighetsbedömningen beakta vad informationsspridningen kan medföra för en enskild persons integritet och anseende. 
  
 Domstolen får besluta om informationsspridning även vid försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 juni 2018. 
  
 2.Genom lagen upphävs lagen (1990:409) om skydd för företags- hemligheter. Bestämmelserna i den lagen tillämpas dock alltjämt i fråga om angrepp mot företagshemligheter som har företagits före ikraftträdandet. 
  
 42 
  
 Röjer eller utnyttjar någon utan giltigt skäl vad enligt rättens eller undersökningsledarens för- ordnande inte får uppenbaras eller utnyttjas, döms han eller hon till böter. 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 1.2Förslag till 
  
 lag om ändring av rättegångsbalken (1942:740) 
  
 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 4 §, 9 kap. 6 § och 23 kap. 10 § rättegångsbalken (1942:740) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5kap.2 
  
 4 § 
  
 Har en förhandling hållits 
  
 Har en förhandling hållits 
  
 inom stängda dörrar och har det 
  
 inom stängda dörrar och har det 
  
 då lagts fram uppgift, för vilken 
  
 då lagts fram uppgift, för vilken 
  
 det hos domstolen gäller sekre- 
  
 det hos domstolen gäller sekre- 
  
 tess som avses i offentlighets- 
  
 tess som avses i offentlighets- 
  
 och sekretesslagen (2009:400), 
  
 och sekretesslagen (2009:400), 
  
 får rätten besluta att uppgiften 
  
 får rätten besluta att uppgiften 
  
 inte får uppenbaras. 
  
 inte får uppenbaras eller utnyttjas. 
  
 9 kap. 
  
 6 §3 
  
 Röjer någon utan giltigt skäl vad enligt rättens eller under- sökningsledarens förordnande inte får uppenbaras, döms han till böter. 
  
 23 kap. 
  
 10 §4 
  
 Undersökningsledaren bestämmer, med de begränsningar som följer av  
 andra–sjätte 
  styckena, vem som får närvara vid ett förhör. 
  
 Vid ett förhör ska om möjligt ett trovärdigt vittne utsett av undersökningsledaren närvara. 
  
 2Senaste lydelse 2009:401. 
  
 3Senaste lydelse 1991:241. 
  
 4Senaste lydelse 2017:176. 
  
 43 
  
 Undersökningsledaren får besluta att det som har före- kommit vid ett förhör inte får uppenbaras eller utnyttjas. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 Ett biträde till en person som förhörs har rätt att närvara vid förhöret om det kan ske utan men för utredningen och om biträdet uppfyller de krav som ställs på en försvarare i 21 kap. 3 § tredje stycket. 
  
 Den misstänkte har rätt att själv närvara och ha sin försvarare närvarande vid ett förhör som hålls på den misstänktes begäran enligt 18 b § första stycket. Vid andra förhör med den misstänkte har han eller hon rätt att ha sin försvarare närvarande. En försvarare som inte uppfyller de krav som ställs i 21 kap. 5 § första stycket får dock för- hindras att närvara om det är nödvändigt för att sakens utredning inte väsentligen ska försvåras eller för att avvärja fara för någons liv, fysiska hälsa eller frihet. Vid förhör med någon annan än den miss- tänkte får den misstänktes försvarare närvara om det kan ske utan men för utredningen. 
  
 Ett målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med mål- säganden. Detsamma gäller en stödperson, om hans eller hennes närvaro inte är till men för utredningen. 
  
 När den som hörs är under 15 år bör den som har vårdnaden om honom eller henne vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen. 
  
 Undersökningsledaren får besluta att det som har före- kommit vid ett förhör inte får uppenbaras. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2018. 
  
 44 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 1.3Förslag till 
  
 lag om ändring av förvaltningsprocesslagen (1971:291) 
  
 Härigenom föreskrivs att 39 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 39 §5 
  
 Den som utan giltigt skäl 
  
 Den som utan giltigt skäl 
  
 röjer vad som enligt rättens för- 
  
 röjer eller utnyttjar vad som enligt 
  
 ordnande ej får uppenbaras dömes 
  
 rättens förordnande inte får 
  
 till böter. 
  
 uppenbaras eller utnyttjas, döms 
  
 till böter. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2018. 
  
 5 Senaste lydelse 1980:104. 
  
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 1.4Förslag till 
  
 lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 2 och 3 §§, 31 kap. 22 a §, 34 kap. 1 § och 36 kap. 2 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 27 kap. 
  
 2 §6 
  
 Sekretess gäller för uppgift om en enskilds personliga eller ekono- miska förhållanden i 
  
 1.särskilt ärende om revision eller annan kontroll i fråga om skatt samt annan verksamhet som avser tullkontroll och som inte omfattas av 1 §, 
  
 2.ärende om kompensation för eller återbetalning av skatt, 
  
 3.ärende om anstånd med erläggande av skatt, och 
  
 4.ärende om kassaregister enligt skatteförfarandelagen (2011:1244). Sekretess gäller i ärende enligt lagen (2007:324) om Skatteverkets 
  
 hantering av vissa borgenärsuppgifter för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. 
  
 Sekretessen gäller inte 
  
 1.beslut i ärende som anges i första stycket 2 och 3 samt andra stycket, 
  
 2.beslut om undantag från skyldigheter som gäller kassaregister enligt 39 kap. 9 § skatteförfarandelagen, eller 
  
 3.beslut om kontrollavgift enligt 50 kap. skatteförfarandelagen. Första och andra styckena gäller inte om annat följer av 3 eller 4 §. 
  
 För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst tjugo år. 
  
 För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst tjugo år. För uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen (2018:0000) om företags- 
  
 6 Senaste lydelse 2011:1427. 
  
 46 
  
 SOU 2017:45 Författningsförslag 
  
 hemligheter gäller dock sekretessen utan begränsning i tid. Sekretessen för sådan uppgift upphör om upp- giften enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses utgöra sådan företagshemlighet. 
  
 3 § 
  
 Sekretessen enligt 1 och 2 §§ gäller för uppgift hos Tullverket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider skada eller men. 
  
 Motsvarande sekretess gäller i en myndighets verksamhet som avser förande av eller uttag ur tulldatabasen enligt lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i Tullverkets verksamhet för uppgift som har tillförts databasen. 
  
 Första och andra styckena gäller inte om annat följer av 6 §. 
  
 För uppgift i en allmän hand- 
  
 För uppgift i en allmän hand- 
  
 ling gäller sekretessen i högst 
  
 ling gäller sekretessen i högst 
  
 tjugo år. 
  
 tjugo år. För uppgift som kan antas 
  
 utgöra företagshemlighet enligt 1 § 
  
 lagen (2018:0000) om företags- 
  
 hemligheter gäller dock sekretessen 
  
 utan begränsning i tid. Sekretessen 
  
 för sådan uppgift upphör om upp- 
  
 giften enligt ett avgörande som fått 
  
 laga kraft inte anses utgöra sådan 
  
 företagshemlighet. 
  
 31 kap. 
  
 22 a §7 
  
 Sekretess gäller i ett mål eller 
  
 Sekretess gäller i ett mål eller 
  
 ärende om varu- eller närings- 
  
 ärende om varu- eller närings- 
  
 kännetecken för uppgift om en 
  
 kännetecken för uppgift som kan 
  
 myndighets eller en enskilds affärs- 
  
 antas 
  
 utgöra 
  
 företagshemlighet 
  
 eller driftförhållanden, om en part 
  
 enligt 
  
 1 § lagen 
  
 (2018:0000) om 
  
 har begärt detta och det kan antas 
  
 företagshemligheter, om en part har 
  
 att den som uppgiften rör lider 
  
 begärt detta. Sekretess gäller dock 
  
 7 Senaste lydelse 2010:1890. 
  
 47 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 avsevärd skada om uppgiften röjs. 
  
 Sekretess gäller dock inte för upp- gift som har betydelse för bedöm- ningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning. 
  
 För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo år. 
  
 inte för uppgift som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfatt- ning. 
  
 För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen utan begränsning i tid. Sekretessen för uppgiften upphör dock om uppgiften enligt ett av- görande som fått laga kraft inte anses utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen (2018:0000) om företagshem- ligheter. 
  
 34 kap. 
  
 1 §8 
  
 Sekretess gäller hos Kronofogdemyndigheten i mål eller ärende om utsökning och indrivning samt i verksamhet enligt lagen (2014:836) om näringsförbud, för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. 
  
 Sekretessen gäller inte uppgift om förpliktelse som avses med den sökta verkställigheten 
  
 1.i ett pågående mål, eller 
  
 2.i ett avslutat mål, om verkställighet för någon annan förpliktelse söks inom två år eller om verkställighet tidigare sökts och uppgiften inte är äldre än två år. 
  
 Sekretessen gäller inte heller beslut i mål eller ärende. 
  
 För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst tjugo år. Om uppgiften avser den enskildes personliga förhållanden, gäller dock sekretessen i högst femtio år. 
  
 För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst tjugo år. Om uppgiften avser den enskildes personliga förhållanden, gäller dock sekretessen i högst femtio år. För uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen (2018:0000) om företags- 
  
 8 Senaste lydelse 2014:851. 
  
 48 
  
 hemligheter gäller sekretessen utan begränsning i tid. Sekretessen för sådan uppgift upphör om uppgiften enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses utgöra sådan före- tagshemlighet. 
  
 36 kap. 
  
 2 § 
  
 Sekretess gäller hos domstol i Sekretess gäller hos domstol i mål eller ärende i domstolens mål eller ärende i domstolens rättskipande eller rättsvårdande rättskipande eller rättsvårdande verksamhet för uppgift om en verksamhet för uppgift som kan myndighets eller en enskilds affärs- antas utgöra företagshemlighet eller driftförhållanden, om det kan enligt 1 § lagen (2018:0000) om antas att den som uppgiften rör företagshemligheter. 
  
 lider avsevärd skada om uppgiften röjs. I mål eller ärende enligt 3 kap. 2 § samt 7 kap. 1 och 2 §§ konkur- renslagen (2008:579) gäller dock sekretess för uppgift om sådana för- hållanden redan om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada om uppgiften röjs. 
  
 Första stycket tillämpas inte, om någon annan sekretessbestäm- melse till skydd för samma intresse är tillämplig på uppgiften och innebär att sekretess inte ska gälla. 
  
 För uppgift som avses i första För uppgift som avses i första stycket och som lämnas vid ett stycket och som lämnas vid ett förhör enligt 26 eller 50 § lagen förhör enligt 26 eller 50 § lagen (1999:116) om skiljeförfarande (1999:116) om skiljeförfarande gäller sekretess hos domstol, om gäller sekretess hos domstol, om en part begär det och det inte står en part begär det. 
  
 klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör lider skada. 
  
 För uppgift i en allmän handling För uppgift i en allmän hand- gäller sekretessen i högst tjugo år. ling gäller sekretessen utan be- gränsning i tid. Sekretessen för upp- giften upphör dock om uppgiften 
  
 49 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2017:45 
  
 enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses utgöra företagshem- lighet enligt 1 § lagen (2018:0000) om företagshemligheter. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2018. 
  
 50 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningsförslag 
  
 1.5Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (2016:728) om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 Härigenom föreskrivs att 36 kap. 2 a § lagen (2016:728) om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) ska utgå. 
  
 51 
  
 2Uppdraget och dess genomförande 
  
 2.1Bakgrund 
  
 Europeiska kommissionen (nedan Kommissionen) lade under novem- ber 2013 fram ett förslag till ett  
 EU-direktiv 
  om skydd för före- tagshemligheter.1 Syftet var huvudsakligen att stärka företagens konkurrenskraft och att förbättra förutsättningarna för innovation och kunskapsöverföring på den inre marknaden. 
  
 Regeringen beslutade den 19 maj 2016 att tillsätta en särskild utredare för att överväga vilka lagändringar som behövs för att anpassa svensk rätt till det föreslagna direktivet. Utredaren fick även uppdraget att – utan samband med de föreslagna  
 EU-reglerna 
  på området – överväga hur ett straffansvar som utvidgas till att omfatta den som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter bör utformas. 
  
 Ett omarbetat förslag till  
 EU-direktiv 
  antogs därefter den 8 juni 2016, kallat Europaparlamentets och Rådets direktiv (EU) 2016/943 av den 8 juni 2016 om skydd mot att icke röjd  
 know-how 
  och företags- information (företagshemligheter) olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs 
  
 (nedan  
 EU-direktivet/direktivet). 
  
 EU-direktivet 
  ska vara genomfört av medlemsstaterna senast den 9 juni 2018. 
  
 1 Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om att skydda  
 know-how 
  och företags- information (företagshemligheter) som inte har röjts från att olagligen anskaffas, utnyttjas och röjas, KOM (2013) 813. 
  
 53 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 SOU 2017:45 
  
 2.2Uppgifter 
  
 Regeringen framhåller i direktiven för utredningen (dir 2016:13, nedan kommittédirektiven) bl.a. följande.2 Skyddet för företags- hemligheter är viktigt för att säkerställa företagens konkurrenskraft och för att skapa förutsättningar för innovation och kunskapsöver- föring. Det har tidigare saknats  
 EU-rättsliga 
  regler om skydd för företagshemligheter. Det finns anledning att analysera  
 EU-reglerna 
  och överväga vilka ändringar i lagen om skydd för företagshemlig- heter och andra lagar som behövs med anledning av  
 EU-reglerna. 
  
 Utredarens huvuduppgifter enligt kommittédirektiven är att 
  
 •överväga vilka ändringar som måste göras i lagstiftningen för att genomföra  
 EU-direktivet 
  
 •överväga hur ett straffansvar för den som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har haft till- gång till inom ramen för sina arbetsuppgifter bör utformas 
  
 •ta ställning till vilka författningsändringar som bör göras med anledning av ett utvidgat straffansvar 
  
 •beakta att det finns starka skäl att värna tryck- och yttrande- friheten, den svenska arbetsmarknadsmodellen och skyddet för anställda och andra som avslöjar brott eller andra allvarliga miss- förhållanden i en verksamhet och 
  
 •utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Utredaren får i mån av tid även ta upp andra närliggande frågor om skyddet för företagshemligheter som aktualiseras under utrednings- arbetet. Det ingår inte i uppdraget att föreslå ändringar i grundlag. 
  
 2 Kommittédirektiven finns som bilaga 1 till betänkandet. 
  
 54 
  
 SOU 2017:45 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 2.3Utgångspunkter 
  
 2.3.1Civilrättslig harmonisering enligt  
 EU-direktivet 
  
 EU-direktivets 
  bestämmelser i huvudsak 
  
 En utgångspunkt för utredningen är således att den svenska lag- stiftningen ska anpassas efter reglerna i  
 EU-direktivet, 
  vilka tar sikte på harmonisering av medlemsstaternas civilrättsliga skydd mot att någon anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet utan lov.  
 EU-direktivet 
  föreskriver i huvudsak följande.3 
  
 Som en företagshemlighet ska sådan information behandlas som inte är allmänt känd eller lätt tillgänglig, har kommersiellt värde genom att den är hemlig och som innehavaren av företagshemlig- heten vidtar rimliga åtgärder för att hålla hemlig. 
  
 Det ska anses olovligt att anskaffa en företagshemlighet om det sker utan innehavarens samtycke och genom att någon obehörigen kopierar eller skaffar sig tillgång till dokument, elektroniska filer m.m. som kontrolleras av innehavaren. 
  
 Det ska vidare anses olovligt att utnyttja eller röja en företags- hemlighet om det sker utan innehavarens samtycke av någon som har anskaffat informationen olovligen eller som bryter mot ett sekretessavtal eller ett avtal som begränsar utnyttjandet. Att till- verka, sälja eller marknadsföra intrångsgörande varor ska också anses som ett olovligt utnyttjande av företagshemligheten. 
  
 När en företagshemlighet olovligen anskaffas, utnyttjas eller röjs ska det finnas civilrättsliga åtgärder, förfaranden och rättsmedel som står till buds för innehavaren av hemligheten. De ska vara rättvisa, ändamålsenliga och avskräckande. 
  
 De åtgärder och sanktioner som anges i direktivet ska inte få användas om företagshemligheten anskaffats, utnyttjats eller röjts för att avslöja innehavarens menliga agerande, oegentligheter eller olagliga verksamhet och den som gjort det har handlat i syfte att skydda allmänintresset. Detsamma gäller den som gjort det i sam- band med att han eller hon utövat rätten till yttrande- och infor- mationsfrihet eller för att informera en företrädare för arbetstagarna eller annars för att skydda ett legitimt intresse. 
  
 3 En utförligare översikt över  
 EU-direktivets 
  innehåll ges i avsnitt 4. 
  
 55 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 SOU 2017:45 
  
 Att anskaffa, utnyttja och röja en företagshemlighet ska anses lagligt om handlandet krävs eller är tillåtet enligt nationell rätt. 
  
 Medlemsstaterna ska slå fast en talefrist som ett anspråk ska göras gällande inom. Talefristen får inte vara längre än sex år. 
  
 Bland de sanktioner mot intrångsgöraren som ska stå till buds finns skadestånd och föreläggande om att utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten ska upphöra. Ett skadestånd ska stå i proportion till den faktiska skadan. Det ska beräknas på grundval av alla relevanta faktorer, inbegripet storleken på obehörig vinst och även omständigheter som inte är av ekonomisk art. 
  
 Parter och andra aktörer i en rättegång ska inte få utnyttja eller röja en företagshemlighet som de har fått tillgång till under rätte- gången. Det ska också finnas möjligheter för en domstol att i en rättegång besluta om sekretess i fråga om dokument som innehåller företagshemligheter och att begränsa tillträdet till en förhandling. 
  
 Direktivet innehåller inte några straffrättsliga regler. Det ska inte heller påverka rörligheten på arbetsmarknaden eller möjligheterna för arbetsmarknadens parter att reglera frågor om företagshemlig- heter i kollektivavtal. 
  
 Kommittédirektivens riktlinjer 
  
 Enligt utredningsdirektiven ska utredaren ta till vara det mervärde för skyddet av företagshemligheter som  
 EU-direktivet 
  kan föra med sig. Utredarens förslag ska främja företagens konkurrenskraft och vilja till innovationer. Utredaren ska i sitt arbete ta särskild hänsyn till de små och medelstora företagens behov av en reglering som är ändamålsenlig, förutsebar och lätt att tillämpa. 
  
 Utredaren ska också fästa vikt vid intresset av en rimlig balans mellan, å ena sidan, företagens behov av att kunna skydda kom- mersiella hemligheter och, å andra sidan, intresset av att lagen inte hindrar människor från att fritt utnyttja sina erfarenheter och sitt kunnande och det samhällsekonomiska intresset av att låta kunskap flöda fritt. 
  
 Utredaren ska utgå från att lagen inte ska vara ett hinder för anställda och andra att påtala och avslöja allvarliga missförhållanden på arbetsplatserna och att lämna uppgifter till en tillsynsmyndighet. 
  
 56 
  
 SOU 2017:45 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 Utredaren ska beakta tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihets- grundlagens regler om bl.a. anskaffarfrihet och meddelarfrihet. 
  
 Utredaren ska vidare värna den svenska arbetsmarknadsmodellen, bl.a. när det gäller arbetstagarföreträdares tillgång till information för utförandet av sina uppgifter, liksom rätten att träffa kollektivavtal om företagshemligheter och näraliggande frågor. Dessutom ska rörligheten på arbetsmarknaden, dvs. möjligheten för arbetstagare att byta arbetsgivare, värnas. 
  
 Vid utformningen av förslagen ska utredaren ansluta till den systematik och terminologi som används i svensk rätt. De lösningar som föreslås ska i möjligaste mån ligga i linje med de principer som hittills har legat till grund för lagstiftningen på området. 
  
 2.3.2Utökat straffansvar 
  
 EU-direktivet 
  innehåller inte krav på införande av straffrättsliga bestämmelser till skydd för företagshemligheter, men innebär heller inte något hinder mot sådana regler. För svensk del innehåller lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter (nedan FHL) regler som stadgar ett straffrättsligt ansvar för den som med uppsåt olov- ligen skaffar sig tillgång till en företagshemlighet (företagsspioneri). Den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att den som tillhandahåller hemligheten eller någon före honom har skaffat sig tillgång till denna genom företagsspioneri döms enligt samma lag för olovlig befattning med företagshemlighet. 
  
 De nuvarande straffrättsliga reglerna i FHL innebär bl.a. att det inte är straffbart för den som har lovlig tillgång till en företags- hemlighet att röja eller utnyttja informationen, vilket också blev slut- satsen i det s.k.  
 Ericsson-målet 
  (Svea hovrätt, dom den 20 oktober 2003 i mål nr B  
 5221-03). 
  Domen gav upphov till en diskussion om huruvida lagen ger ett tillräckligt skydd mot att en arbetstagare ut- nyttjar eller röjer en företagshemlighet. 
  
 Ett utvidgat straffansvar utreddes sedermera i betänkandet ”För- stärkt skydd för företagshemligheter” (SOU 2008:63, nedan 2008 års utredning). Betänkandet lades till grund för en lagrådsremiss den 12 december 2013 med ett lagförslag om ett nytt brott, olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet. Enligt förslaget skulle ett sådant brott kunna begås endast av den som har fått del av en 
  
 57 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 SOU 2017:45 
  
 företagshemlighet ”genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund”. I praktiken var det främst anställda som skulle beröras av bestämmel- sen. Med anledning av den nya straffbestämmelsen föreslogs även komplettering av skadeståndsbestämmelserna. Förslaget mötte kritik från Lagrådet. Lagrådet ansåg visserligen att det är rimligt att utvidga det kriminaliserade området till sådana fall som  
 Ericsson-målet 
  rörde, men ifrågasatte om det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall.4 Lagrådsremissen ledde inte till lagstiftning. 
  
 Kommittédirektiven framhåller i detta sammanhang följande. Ett utökat straffansvar skulle förbättra möjligheterna att ingripa mot att företagshemligheter sprids och används illojalt. Detta är viktigt för att främja en sund konkurrens på lika villkor och företagens innovationskraft. En nödvändig förutsättning för en sådan reform är dock att det går att åstadkomma ett utökat straffansvar utan att det går ut över andra viktiga intressen, särskilt intresset av öppenhet och ett fritt informationsutbyte. Givetvis bör en eventuell lagstiftning också utformas så att icke straffvärda handlingar hamnar utanför det straffbara området. 
  
 2.4Utredningens arbete 
  
 Arbetsmarknadens parter genom LO, TCO, Saco och Svenskt Näringsliv har deltagit med experter i utredningen. Vidare har en chefsåklagare varit expert i utredningen. Därutöver har som experter deltagit en advokat med erfarenhet inom immaterialrätt och företags- hemligheter samt en professor i civilrätt vars främsta fokus är inom immaterial- och avtalsrätten. En sakkunnig från Arbetsmarknads- departementet och två sakkunniga från Justitiedepartementet har varit knutna till utredningen. Sammanträden med experter och sak- kunniga har hållits vid sju tillfällen. 
  
 4 Lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1990:409) om skydd för företags- hemligheter, 8 januari 2014. 
  
 58 
  
 SOU 2017:45 
  
 Uppdraget och dess genomförande 
  
 2.5Disposition 
  
 Avsnitt 1 innehåller utredningens författningsförslag, med bl.a. för- slag till en ny lag; lagen om företagshemligheter, som ska ersätta den tidigare FHL. 
  
 Betänkandet inleder följande avsnitt med en översikt över gällande svensk rätt avseende skydd för företagshemligheter (avsnitt 3) och  
 EU-direktivets 
  bestämmelser (avsnitt 4). Avsnitt  
 5–10 
  rör frågor om implementering av  
 EU-direktivet. 
  Dessa avsnitt behandlar av syste- matiska skäl inte genomgående  
 EU-direktivets 
  artiklar i sträng numerisk ordning. Således behandlar betänkandet  
 EU-direktivets 
  in- ledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  i avsnitt 5 och allmänna bestäm- melser (artikel  
 6–8) 
  i avsnitt 6, för att därefter behandla  
 EU-direk- 
  tivets bestämmelser om skadestånd (artikel 14) i avsnitt 7 och bestämmelser om åtgärder mot angrepp på företagshemligheter (artikel  
 10–13) 
  i avsnitt 8. Avsnitt 9 rör  
 EU-direktivets 
  bestämmelser om offentliggörande av domstolsavgöranden (artikel 15) och det sista avsnittet rörande implementeringen av  
 EU-direktivet 
  behandlar frågor om skydd för företagshemligheter under och efter domstols- förfaranden (artikel 9). 
  
 Frågor om utökning av straffansvar för personer med lovlig tillgång till företagshemligheter behandlas i avsnitt 11. Betänkandet avslutas med en konsekvensanalys i avsnitt 12 och en författnings- kommentar i avsnitt 13. 
  
 59 
  
 3Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 3.1Kort tillbakablick1 
  
 Sverige är sedan år 1990 det enda land inom EU som har en särskild lag avseende skydd för företagshemligheter, FHL.2 Före FHL fanns bestämmelser om skydd för företagshemligheter i 1931 års lag om illojal konkurrens (IKL)3, vars regler på området i huvudsak tillkom- mit redan år 1919. Dessa regler skyddade ”yrkeshemligheter” i vissa fall, framför allt mot vissa förfaranden i avtalsrelationer. 
  
 Ett utredningsförslag till ny lag om otillbörlig konkurrens från 1966 ledde inte till några nya regler om företagshemligheter. År 1979 till- sattes en utredning med särskilt uppdrag att föreslå reformer avseende skyddet för företagshemligheter. Det är den utredningens förslag, presenterade i betänkandet Företagshemligheter, SOU 1983:52, som har legat till grund för FHL. Lagförslaget som regeringen lade fram efter remissbehandlingen av 1983 års betänkande (prop. 1987/88:155) föranledde flera motioner i riksdagen med yrkande om avslag och en diskussion i media uppstod där förslaget bl.a. hänvisades till som ”munkavlelagen”. Kritiken mot förslaget gick i huvudsak ut på att reglerna skulle hindra anställda från att avslöja missförhållanden i arbetsgivarföretagets verksamhet.4 Mot denna bakgrund behandlades förslaget av lagutskottet, vilket resulterade i ett betänkande 
  
 1 För en utförligare beskrivning av bakgrunden till och tillkomsten av FHL se bl.a. Cook, Lagen om skydd för företagshemligheter – En kommentar och rättsöversikter, 3:e uppl. 2013, s. 19 f. och SOU 1983:52 s. 39 f. Vidare om bakgrunden till FHL och om lagens tillämpning i tiden inpå dess införande, se Williams, Tio år med lagen om skydd för företagshemligheter, Festskrift till Graham, 2001, s. 153 f. 
  
 2I övriga medlemsstater regleras frågor om företagshemligheter inom t.ex. konkurrensrätten, arbetsrätten och straffrätten, se AIPPI Group Report Q247 för respektive medlemsstat. 
  
 3Lagen (1931:152) med vissa bestämmelser om illojal konkurrens. 
  
 4Koch s. 153. 
  
 61 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 (1988/89:LU30, nedan LU30), som sammanfattningsvis gick ut på att regeringens lagförslag skulle antas med vissa ändringar och tillägg. Vid behandlingen av utskottsbetänkandet beslöt dock riksdagen efter invändning från ett tillräckligt antal ledamöter att utskottets förslag i vissa delar skulle återförvisas till utskottet och vila i minst tolv månader. Sedan ärendet tagits upp till förnyad behandling i lag- utskottet lades ett förslag fram i överensstämmelse med det tidigare (1989/90:LU37, nedan LU37), vilket slutligen med stor majoritet antogs av riksdagen den 30 maj 1990.5 Genom införandet av FHL togs ett samlat grepp på frågan om skydd för företagshemligheter. 
  
 3.2FHL i huvuddrag 
  
 FHL innehåller såväl straff- och skadeståndsbestämmelser som bestämmelser om vitesförbud och föreläggande om överlämnande av företagshemligheter m.m. Bestämmelserna är utformade efter en avvägning mellan flera motstridiga intressen, främst yttrandefri- heten, äganderätten, intresset av sund konkurrens och arbetstagares intresse av att kunna utnyttja sina kunskaper och insikter. 
  
 3.2.1Inledande bestämmelser 
  
 I de inledande bestämmelserna ges i 1 § FHL en legaldefinition av begreppet företagshemlighet och i 2 § en regel om att lagen endast skyddar mot obehöriga angrepp på företagshemligheter. 
  
 I 1 § definieras företagshemlighet enligt denna lag som ”infor- mation om affärs eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse, som näringsidkaren håller hemlig och vars röjande är ägnat att med- föra skada för honom i konkurrenshänseende”. Det är utan bety- delse om informationen är dokumenterad eller inte. FHL skyddar endast information som utgör led i sund och lojal konkurrens. Uppgifter om brott eller andra särskilt allvarliga missförhållanden utgör därför inte företagshemligheter i lagens mening, och faller helt utanför lagens skydd.6 
  
 5NJA II 1990 s. 562 f. 
  
 6Fahlbeck s. 32. 
  
 62 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 Enligt 2 § gäller lagen endast obehöriga angrepp på företags- hemligheter. Ett angrepp på en företagshemlighet kan nämligen accepteras i vissa fall, om syftet med angreppet är behörigt. Ordet angrepp avser varje olovligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemlighet, oavsett om detta är straffbart eller endast skade- ståndsgrundande. I straffbestämmelsen i 3 § (företagsspioneri) beskrivs angrepp som att någon ”bereder sig tillgång till” företags- hemlighet. Av förarbetena framgår inte med tydlighet om någon egentlig skillnad i betydelse är avsedd mellan begreppet ”anskaffar”, och uttrycket ”bereder sig tillgång till”. Det har i doktrinen fram- förts att begreppen från rättslig synpunkt torde ha samma inne- börd.7 I propositionen gavs som exempel på när någon olovligen bereder sig tillgång till en företagshemlighet, att en anställd som har till uppgift att sköta bokföringen i företaget, beger sig till före- tagets forskningslaboratorium och läser hemliga dokument som inte behövs för dennes arbetsuppgifter.8 Exemplet kan utgöra före- tagsspioneri, men den anställde kan med vanligt språkbruk knap- past anses ha anskaffat företagshemligheterna, om han inte lägger informationen på minnet. Exemplet torde dock mest vara av teore- tiskt intresse. Det får antas att de olika begreppen i praktiken ofta används synonymt. 
  
 Angrepp i FHL:s mening förutsätter någon aktivitet hos angri- paren. För att anskaffande ska föreligga krävs dock inte att angriparen har tagit del av informationen själv, utan det kan lika gärna röra sig om att informationen förs vidare till någon annan person. Det krävs inte heller någon betalning eller vinning för angriparen.9 Med ut- nyttjande avses att någon i egen kommersiell verksamhet praktiskt tillämpar den information som förelagshemligheten innebär. Med röjande avses att gärningsmannen avslöjar hemligheten för någon annan. Det saknar betydelse om röjandet sker mot ersättning eller ej. 
  
 2 § andra och tredje styckena anger exempel på vad som inte utgör obehöriga angrepp. Enligt andra stycket är det inte obehörigt att angripa en företagshemlighet i syfte att offentliggöra eller inför behörigt organ avslöja något som skäligen kan antas utgöra brott på vilket fängelse kan följa eller som kan anses utgöra annat allvarligt 
  
 7A.a. s. 351 och SOU 2008:63 s. 108. 
  
 8Prop. 1987/88:155 s. 38. 
  
 9Fahlbeck s.  
 353–355. 
  
 63 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 missförhållande i näringsidkarens rörelse.10 Exempel på allvarliga missförhållanden är att företaget överträder bestämmelserna i arbets- miljölagen eller miljöskyddslagen eller på annat sätt utsätter de anställda eller kringboende för allvarliga miljörisker. Ytterligare exempel är att företaget i strid med marknadsföringslagen eller livs- medelslagstiftningen tillhandahåller konsumenterna hälsofarliga eller andra uppenbart otjänliga produkter.11 Andra exempel på icke obehöriga angrepp, som inte nämns i 2 § andra stycket, är då det finns en lagstadgad skyldighet att förmedla uppgiften, exempelvis vid plikt att vittna. Exemplen i andra stycket på behöriga angrepp är alltså inte uttömmande.12 
  
 Som ett obehörigt angrepp anses enligt 2 § tredje stycket FHL inte heller att den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller någon före honom har fått del av i god tro. 
  
 3.2.2Straffbestämmelser 
  
 FHL innebar en stor förändring jämfört med vad som gällt tidigare genom att det infördes straffbestämmelser för olovligt anskaffande av företagshemligheter. Sådana förfaranden hade före lagens till- komst endast varit straffbara i den mån de samtidigt utgjort brott enligt annan lagstiftning, såsom stöld, bedrägeri, dataintrång eller olovlig avlyssning. I huvudsak utgör dock angrepp på företags- hemligheter inte straffbara gärningar. De gärningar som är kriminali- serade enligt FHL är i de flesta fall även kriminaliserade enligt brottsbalken (BrB). Straffbestämmelserna i FHL gäller framför de som kan aktualiseras i BrB, utom i de sällsynta fall då gärningen är belagd med strängare straff i BrB. 
  
 Enligt 3 § FHL ska den dömas för företagsspioneri som olovligen bereder sig tillgång till en företagshemlighet. Enligt 4 § föreligger ansvar för olovlig befattning med företagshemlighet för den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att den som till- 
  
 10Enligt lagutskottet kan inte krävas att personen ska ha full visshet om omständigheterna som kan ursäkta ett angrepp men dock att denne har tillgång till fakta som i sig är sådana att ett brottsligt förfarande skäligen kan misstänkas eller att ett allvarligt missförhållande före- ligger. För att röjandet inte ska anses som obehörigt torde det inte få omfatta fler hemlig- heter än vad som oundgängligen behövs för att missförhållandet ska kunna avslöjas, LU37 s. 28 f. 
  
 11LU37 s. 27 f. 
  
 12LU30 s. 31 f. och LU37 s. 34 f., Diaz s. 351. 
  
 64 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 handahåller hemligheten eller någon före honom har berett sig tillgång till denna genom företagsspioneri. Straffet för båda brotten är böter eller fängelse i högst två år. Båda bestämmelserna har en särskild straffskala för grovt brott som för företagsspioneri sträcker sig till fängelse i högst sex år och för olovlig befattning med före- tagshemlighet till fängelse i högst fyra år. Den som gör sig skyldig till brott enligt 3 eller 4 § FHL bär enligt lagens 5 § också skade- ståndsansvar för den skada som uppkommer till följd av brottet eller till följd av att företagshemligheten obehörigen utnyttjas eller röjs. Andra olovliga förfaranden med företagshemligheter än anskaffande av sådan information kan enligt FHL leda till skadestånd, vites- förbud eller föreläggande om överlämnande m.m. 
  
 3.2.3Skadestånd 
  
 Lagen föreskriver även skadeståndsansvar för vissa personer som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företags- hemlighet, utan att detta är brottsligt. Det gäller för den som har anförtrotts en företagshemlighet i samband med en affärsförbindelse (6 §), under vissa förutsättningar för arbetstagare som fått del av en företagshemlighet hos arbetsgivaren i sin anställning (7 §) samt för den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad han inser eller bör inse, har angripits enligt FHL (8 §). Enligt 8 § första meningen andra stycket föreligger skadeståndsansvar även för den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet i ond tro om att denna har röjts i strid med offentlighets- och sekretesslagen (2009:400)(OSL). 
  
 Skadeståndsberäkningen sker enligt 9 §. Skadestånd utgår för den ekonomiska skadan. Emellertid kan denna vara mycket svår att bevisa. I likhet med vad som gäller inom arbetsrätten utgår därför även ideellt skadestånd i form av s.k. allmänt skadestånd. Detta beräknas med hänsyn till omständigheter av annan än rent eko- nomisk betydelse, inte minst den angripnes intresse av att företags- hemligheten inte utnyttjas eller röjs. 
  
 65 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 3.2.4Preskription 
  
 10 § innehåller en för FHL särskild preskriptionsregel avseende skadeståndstalan, som inte låter preskriptionstiden löpa från tid- punkten för det skadevållande förfarandet och framåt, utan i stället räknas fem år bakåt i tiden från tidpunkten för väckande av talan om skadestånd. 
  
 3.2.5Åtgärder 
  
 Den som har angripit en företagshemlighet enligt FHL kan enligt lagens 11 § av domstol vid vite förbjudas att utnyttja eller röja företagshemligheten. Enligt 13 § kan vitesförbud meddelas även interimistiskt. Slutligen har en näringsidkare vars företagshemlighet har angripits enligt lagen möjlighet att hos domstol begära att en handling eller ett föremål som en angripare har i sin besittning och som innefattar hemligheten ska överlämnas till honom eller henne, alternativt att föremålet förstörs eller ändras (14 § FHL). 
  
 3.3FHL:s förhållande till andra rättsområden13 
  
 Utmärkande för FHL är att lagen utgör en speciallagstiftning som berör centrala frågor på flera känsliga rättsområden samtidigt. Reglerna i FHL är av såväl offentligrättslig som privaträttslig karak- tär. I den skärningspunkt där FHL befinner sig möts bl.a. konkur- rensrätten, tryck- och yttrandefriheten, immaterialrätten, arbets- rätten, straffrätten och skadeståndsrätten. Lagen reglerar förhållanden som inte sällan omfattas av annan lagstiftning och har i de flesta fall företräde i situationer då den är tillämplig. 
  
 FHL:s plats inom det grundlagsskyddade området för yttrande- och tryckfrihet är påtaglig. Yttrandefrihetslagstiftningen är över- ordnad skyddet för företagshemligheter. Utan att det särskilt anges i FHL tar därför rätten att anskaffa uppgifter eller att meddela upp- gifter för offentliggörande i grundlagsskyddade medier över skydds- reglerna i FHL, vilket innebär att de sanktioner mot röjande m.m. som finns i FHL inte kan tillämpas i sådana situationer. 
  
 13 En utförlig beskrivning av denna frågeställning finns i Diaz, s. 37 f. 
  
 66 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 Som redan framgått föreligger i flera fall en överlappning mellan FHL:s straffregler och straffrätten i övrigt, där FHL:s bestämmelser har företräde förutom i fall där andra straffbestämmelser stadgar strängare straff för samma gärning. 
  
 FHL har vidare tydlig beröring med arbetsrätten. Hanterandet av företagshemligheter angår nästan alltid arbetstagare, som inte sällan är de som ”bär” dem, i de fall det rör arbetstagarens kunskaper och insikter. FHL bygger på bl.a. arbetsrättens principer om lojalitets- plikt med därtill knuten tystnadsplikt och har därutöver regler om bl.a. ansvar för arbetstagare efter avslutad anställning. 
  
 FHL är historiskt sett utvecklad ur konkurrensrätten. Liksom konkurrensrätten i övrigt syftar FHL till att stimulera sund kon- kurrens, och motverka osund sådan. Tolkningen av lagens bestäm- melser, inte minst av dess definition av företagshemligheter, sker därför mot bakgrund av den allmänna konkurrensrätten. 
  
 Företagshemligheter, i det att detta begrepp avser viss skyddsvärd information, oavsett i vilken form den bärs, utgör i en mening im- materiella tillgångar. Dock är inte företagshemligheter ett skydds- objekt för den immaterialrättsliga lagstiftningen i strikt avseende. I många sammanhang berör dock immaterialrätten även frågor om skydd för företagshemligheter, t.ex. i samband med immaterialrätts- liga bevissäkringsåtgärder såsom intrångsundersökningar m.m. Det är vidare inte sällan så att information som skyddas som företags- hemlighet genom FHL också skyddas genom annan immaterial- rättslig lag. 
  
 3.4Särskilt om FHL och den fria opinionsbildningen 
  
 3.4.1Inledning 
  
 FHL innehåller bestämmelser som utgör begränsningar i yttrande- och informationsfriheterna. Dessa friheter är grundlagsskyddade genom bestämmelser 2 kap. Regeringsformen (RF) och tryck- och yttrandefrihetslagstiftningen i TF och YGL. Skyddet kommer till uttryck genom principen om allmänna handlingars offentlighet samt regler om  
 meddelar-, 
  anskaffar- och tryck/yttrandefrihet. Begräns- ningar av yttrande- och informationsfriheterna i FHL viker i den mån de inte är förenliga med dessa friheters grundlagsskydd. Även rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10 i Europeiska konventionen 
  
 67 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen), liksom övriga rättigheter enligt denna konvention, har företräde framför annan svensk lag, däribland FHL. RF innehåller också regler i 2 kap. ägnade att begränsa möjlig- heten att genomföra nya lagbestämmelser som inkräktar på yttrande- och informationsfriheterna. 
  
 Vad avser företagshemligheter, hamnar dessa emellertid i princip utanför grundlagsskyddet för informations- och yttrandefriheterna i den mån skyldigheten att hålla dessa hemliga grundar sig i en avtalad tystnadsplikt, vilket i princip gäller alla företagshemligheter inom det privata näringslivet.14 Detta följer av att TF och YGL inte reglerar förhållandet mellan enskilda, t.ex. arbetsgivare och arbetstagare på den privata arbetsmarknaden.15 Den mest omedelbara möjligheten att lagligen bryta en avtalad tystnadsplikt avseende företagshemlig- heter hittas därför inte i nu nämnda grundlagsskydd, utan i de bestämmelser i FHL som bl.a. medger att företagshemligheter röjs för att avslöja brott eller annat allvarligt missförhållande. Grundlags- skyddet för informations- och yttrandefriheterna aktualiseras alltså i princip endast i förhållande till lagstadgad tystnadsplikt. FHL inne- håller förvisso bestämmelser som innebär en sådan lagstadgad tyst- nadsplikt. Sedan FHL:s tillkomst har dock inte ett enda domstols- avgörande eller någon annan uppmärksammad praktisk incident avsett konflikten mellan hemlighållande enligt FHL och de grund- lagsskyddade informations- och yttrandefriheterna. I stället har nästan all uppmärksamhet och nästan all praxis avsett privata näringsidkare och deras relation till andra privata näringsidkare respektive anställda.16 
  
 Rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10 i Europakonventionen kan enligt Europadomstolens praxis hävdas även mellan enskilda. Europadomstolen har bl.a. klargjort att rätten för anställda i privat verksamhet att avslöja missförhållanden (visselblåsning) faller under rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10. Det kan förutsättas att artikel 10 aktualiseras även vid avslöjanden som omfattar företags- hemligheter, även om frågan ännu inte ställts på sin spets i Europa- domstolen (se vidare avsnitt 3.4.6). 
  
 14Bengt Rocha, Från anställd till konkurrent, 2016, s. 26 ff. 
  
 15AD 1994 nr 79, det s.k. Väröbackamålet. Jfr Koch s. 162 f. 
  
 16Fahlbeck s. 90. 
  
 68 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 3.4.2Meddelarskydd och anskaffarfrihet 
  
 Meddelarskyddet i TF och YGL innebär ett skydd för envar som medverkar vid tillkomsten av en tryckt skrift (eller offentliggörande enligt YGL) genom att lämna meddelande för offentliggörande. Skyddet består av meddelarfrihet, anskaffarfrihet, rätt till anonymi- tet, efterforskningsförbud och repressalieförbud. 
  
 Meddelarfriheten innebär en rätt att fritt lämna uppgifter i vilket ämne som helst i syfte att dessa uppgifter ska publiceras i ett medium som omfattas av TF eller YGL utan att kunna tilltalas eller dömas till ansvar eller ersättningsskyldighet i annan ordning än den som stadgas i TF och YGL (1 kap. 1 § tredje stycket TF, 1 kap. 2 § första meningen YGL). För en arbetstagare som utsätts för repressalier från sin arbets- givare i strid mot meddelarfriheten stadgar för vissa fall den s.k. visselblåsarlagen17 särskilt om rätt till skadestånd för arbetstagaren (se avsnitt 3.4.5 och 5.7.2). 
  
 Anonymitetsskyddet omfattar dels rätten för en meddelare att inte nämnas vid namn (3 kap. 1 § TF, 2 kap. 1 § YGL), sanktionerat genom förbud mot att röja meddelarens identitet (3 kap. 3 § TF, 2 kap. 3 § YGL), dels förbud för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska meddelarens identitet (3 kap. 4 § TF, 2 kap. 4 § YGL). 
  
 Anskaffarfriheten innebär frihet att anskaffa uppgifter i syfte att dessa ska offentliggöras enligt TF eller YGL (1 kap. 1 § fjärde stycket TF, 1 kap. 2 § andra meningen YGL). 
  
 Varken meddelarfriheten eller anskaffarfriheten är emellertid obegränsad. Meddelarfrihet gäller inte när meddelandet utgör hög- förräderi eller vissa andra grövre brott mot rikets säkerhet. Den ger heller inte rätt att lämna ut sekretessbelagd handling eller att till- handahålla sådan handling i strid med ett förbehåll som en myndig- het meddelat i samband med att sådan handling lämnats ut. Slutligen gäller den inte vid uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt i de fall som anges i OSL, dvs. vid s.k. kvalificerad tystnadsplikt (7 kap. 3 § första stycket TF, 5 kap. 3 § YGL). I förhållande till avtalad tyst- nadsplikt inom privat verksamhet gäller i normalfallet överhuvud- taget ingen meddelarfrihet.18 En privat näringsidkare omfattas heller inte av efterforskningsförbudet (3 kap. 4 § TF, 2 kap. 4 § YGL). Ett 
  
 17Lagen (2016:749) om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. 
  
 18Fahlbeck s. 44, jfr även Konstitutionsutskottets betänkande 2016/17:KU7, s. 7. 
  
 69 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 viktigt undantag från huvudregeln om att meddelarfrihet inte gäller i enskilt bedriven verksamhet utgör lagen (2017:151) om meddelar- skydd i vissa enskilda verksamheter, som innebär att anställda, upp- dragstagare och andra som på liknande grund deltar i yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom skola, vård och omsorg, som till någon del är offentligt finansierad, har motsvarande rätt till med- delarfrihet som offentligt anställda. 
  
 Anskaffarfriheten begränsas i TF och YGL endast på så sätt att den inte gäller för anskaffande som utgör högförräderi eller annat all- varligt brott mot rikets säkerhet (7 kap. 3 § andra stycket TF, 5 kap. 3 § YGL). Dock gäller straffansvar enligt allmän lag för eventuella brottsliga metoder som använts vid anskaffandet (1 kap. 9 § TF, 1 kap. 12 § YGL). Det är därmed inte möjligt att genom vanlig lag förbjuda anskaffande av viss information för publicering. Straff- bestämmelserna i FHL kan alltså inte tillämpas mot någon som anskaffar en företagshemlighet i syfte att denna ska publiceras. Där- emot kan alltså ett brottsligt tillvägagångssätt vid anskaffandet bestraffas.19 Liksom avseende meddelarfrihet gäller dock som huvud- regel inte anskaffarfrihet för privatanställda och privata näringsidkare i deras relation till andra näringsidkare. Dessa grupper anses näm- ligen inte kunna åberopa anskaffarfriheten till följd av sin lojalitets- plikt och den därmed förbundna tystnadsplikten.20 
  
 3.4.3Om TF:s och YGL:s företräde framför FHL 
  
 TF och YGL är exklusiva i den meningen att de uttömmande regle- rar missbruk av yttrande- och informationsfriheterna. Om ett hante- rande av företagshemligheter faller in under reglerna i TF/YGL kan FHL:s regler om straff och skadestånd därmed endast tillämpas om handlandet utgör ett straffbart missbruk av tryck/yttrandefriheten (7 kap. 4 § TF, 7 kap. 1 § YGL), vilket endast undantagsvis kan vara fallet.21 Hanterande av information som inte hänger samman med utnyttjande av dessa friheter kan aldrig utgöra ett missbruk av dem, och TF/YGL blir i dessa fall inte tillämpliga.22 
  
 19LU37 s. 36 f. 
  
 20Fahlbeck s. 67. 
  
 21A.a. s. 48 f. 
  
 22För en översikt se kommentaren till 20 kap. 3 § BrB, jfr bl.a. NJA 1995 s. 275. 
  
 70 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 Som nämnts kan TF/YGL i princip inte åberopas inom privat verksamhet. Frågan om ett hanterande av företagshemligheter faller in under TF/YGL har därför störst betydelse avseende det allmännas affärsverksamhet. Så fort hanterandet av företagshemligheter i privat näringsverksamhet sker av någon annan än anställd eller av någon annan person än sådan som näringsidkaren annars har avtalsför- bindelse med, t.ex. en journalist eller en konkurrent, kan dock TF/YGL aktualiseras. 
  
 Gränsdragningen mellan hanteranden av företagshemligheter som faller in under TF/YGL och sådana som ensamt ska bedömas enligt FHL är inte självklar.23 I doktrinen har dock påpekats att FHL blivit utformad så att det mesta som har intresse ur opinionsfrihets- synpunkt utesluts från skydd enligt denna lag. Den slutligt antagna lagen skyddar nämligen i princip endast sådant som kan sägas utgöra ekonomiska förmögenhetstillgångar i en med sunda metoder bedriven konkurrens. Detta medför att det som skyddas av FHL normalt inte skyddas av TF/YGL, även om det inte ska ses som någon presumtionsregel.24 I Arbetsdomstolens (AD) mål AD 1981 nr 124, det s.k.  
 Rotaco-målet, 
  uttalade AD att 
  
 Tanken är alltså att gränsdragningen mellan tryckfrihetsförordningen och annan lag inte skall göras på sådant sätt att den begränsar möjlig- heterna till egentlig debatt och information. 
  
 Denna slutsats är vägledande även för gränsdragningen mellan vad som faller under TF/YGL respektive FHL. 
  
 3.4.4Arbetstagares kritikrätt och FHL 
  
 Med arbetstagares kritikrätt förstås anställdas rätt att offentligt kritisera arbetsgivaren och förhållandena på arbetsplatsen. Anställda inom såväl offentlig som privat sektor har som utgångspunkt en långtgående rätt till detta. Kritikrättens närmare innebörd har i övrigt vuxit fram i AD:s och Europadomstolens praxis.25 Som del av kritikrättens krav på arbetstagaren ingår att denne först vänt sig med 
  
 23För en redogörelse för de olika synsätt som kommit till tals i denna fråga, se Diaz s. 50 ff. 
  
 24A.a. s. 56 f. 
  
 25Se t.ex AD 1982 nr 110, AD 1994 nr 79  
 (Väröbacka-målet), 
  AD 1997 nr 57, (Samariten- målet) och Europadomstolens dom i Heinisch mot Tyskland (dom den 21 juli 2011). 
  
 71 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 sin kritik till arbetsgivaren.26 I litteraturen har diskuterats om obehöriga angrepp på företagshemligheter inte ska vara tillåtna trots att arbetstagaren har agerat i enlighet med kritikrättens krav. Det har konstaterats att det inte varit aktuellt för AD att sätta kritikrätten ur spel enbart med hänvisning till att kritiken omfattat företagshemlig- heter. Det har därför föreslagits att en arbetstagare förmodligen kan ha rätt offentliggöra företagshemligheter om det sker på ett sätt som överensstämmer med kritikrätten (jfr avsnitt 3.6). Frågan om relationen mellan kritikrätten och 2 § FHL har inte behandlats i förarbetena till FHL och har inte fått någon närmare behandling i AD:s praxis.27 
  
 3.4.5FHL och visselblåsarlagen 
  
 Sedan den 1 januari 2017 garanteras en arbetstagare ett särskilt skydd mot att en arbetsgivare vidtar repressalier mot arbetstagaren på grund av denne slagit larm om allvarliga missförhållanden i arbets- givarens verksamhet, genom den s.k. visselblåsarlagen.28 Med allvar- liga missförhållanden avser lagen brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. För externa larm, med vilka lagen avser larm som sker genom att offentliggöra uppgifter eller lämna uppgifter för offentliggörande, eller genom att vända sig till en myndighet, gäller att arbetstagaren måste ha haft fog för det påstående om allvarliga missförhållanden som larmet avser. 
  
 2 § andra stycket FHL kräver skälig misstanke om att förhållanden utgör brott (med fängelse i straffskalan) för att företagshemligheter ska få angripas i syfte att avslöja dessa. Kravet i FHL för avslöjande av andra allvarliga missförhållanden är enligt 2 § andra stycket att sådana kan anses föreligga. Med detta menas att de omständigheter som avslöjaren känner till objektivt sett kan anses utgöra ett all- varligt missförhållande.29 
  
 De båda nu nämnda kraven i nuvarande FHL har utformats med utgångspunkten att det ska finnas fog för ett avslöjande, och att 
  
 26AD 1997 nr 57  
 Samariten-målet. 
  
 27Se Domeij s. 147 med hänvisningar. 
  
 28Lagen (2016:749) om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. 
  
 29Fahlbeck s. 388 med hänvisningar. 
  
 72 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 ogrundade eller löst grundade misstankar inte räcker.30 Såsom kraven i 2 § andra stycket formulerats avses dock att det ska ställas ”något högre krav på den enskilde än att han ska ha haft fog för sin bedömning”.31 
  
 I förarbetena till visselblåsarlagen diskuterades detta högre krav i förhållande till visselblåsarlagens krav på fog för en avslöjares påståenden. Mot bakgrund av att FHL utgör lex specialis avseende särskilt känslig information förklarade regeringen att den dock ansåg denna skillnad motiverad.32 Utredningen behandlar frågan utförligare i avsnitt 5.7.2. 
  
 Enligt 1 § första stycket andra meningen inskränker inte lagen det skydd för arbetstagaren som kan gälla på annan grund. Denna skrivning avser att tydliggöra att visselblåsarlagen inte motsatsvis innebär att det är tillåtet med repressalier från arbetsgivaren vid larm om mindre allvarliga missförhållanden. Lagen är alltså inte uttöm- mande vad avser de fall då en anställd kan ha rätt att avslöja för- hållanden avseende sin arbetsgivares verksamhet, t.ex. i enlighet med sin kritikrätt. En sådan bedömning måste bl.a. även göras i för- hållande till Europadomstolens praxis.33 
  
 3.4.6FHL och artikel 10 i Europakonventionen 
  
 Europakonventionen har som nämnts företräde framför svensk lag och ett angrepp på företagshemligheter som sker under utövande av de rättigheter som skyddas av konventionen får inte beivras på annat sätt än vad konventionen medger. I förhållande till den fria opinions- bildningen stadgar artikel 10.1 i Europakonventionen om var och ens rätt till yttrandefrihet, innefattande åsiktsfrihet samt rätt att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inbland- ning. Yttrandefriheten enligt 10.1 får inskränkas genom lag under förutsättning att sådan inskränkning är nödvändig i ett demokratiskt samhälle (artikel 10.2). 
  
 Som också nämnts gäller rätten till yttrandefrihet enligt Europa- konventionen även mellan enskilda, t.ex. i fall där en anställd i privat 
  
 30Ibid. 
  
 31Se LU37 s. 29. 
  
 32Prop. 2015/16:128 s. 72. 
  
 33A. prop. s. 39. 
  
 73 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 verksamhet avslöjar missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Europadomstolen har ännu inte prövat något fall av röjande av företagshemligheter i förhållande till rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10, men det saknas skäl att anta att en sådan prövning skulle ske enligt andra kriterier än de som redan utvecklats i Europadom- stolens praxis avseende visselblåsning. Dessa kriterier kan beskrivas enligt följande. För att aktualisera skydd enligt artikel 10 ska infor- mationen i fråga för det första avse ett allmänt intresse och vara autentisk (dvs. vara precis och trovärdig). Vidare krävs att spridandet av informationen varit en nödvändig åtgärd i förhållande till sitt syfte. Det allmänna intresset i att informationen sprids måste vidare väga över skadan som spridandet innebär för den drabbade parten och den som sprider informationen måste ha varit i god tro om att informationen var autentisk. Slutligen måste den lagsanktionerade åtgärd som vidtagits mot den som spridit informationen vara pro- portionerlig i förhållande till sitt syfte.34 
  
 I det s.k.  
 LuxLeaks-fallet 
  kom appellationsdomstolen i Luxem- burg fram till att röjande av en näringsidkares företagshemligheter (secret professionnel) av en f.d. anställd vid en större internationell revisionsbyrå utgjorde ett sådant visselblåsande som åtnjöt skydd av rätten till yttrandefrihet i artikel 10 i Europakonventionen.35 Den information som den f.d. anställde röjt rörde överenskommelser om skatteupplägg mellan skattemyndigheten i Luxemburg och ett antal multinationella företag, vilka, utan att vara olagliga, enligt domstolen dock ägde ett tillräckligt allmänt intresse genom sin kontroversiella natur för att, tillsammans med övriga omständigheter, göra den f.d. anställdes röjande av denna information försvarlig. 
  
 En bedömning av innebörden av artikel 10 i Europakonventionen såsom den appellationsdomstolen gjort i  
 LuxLeaks-fallet 
  står i och för sig inte i konflikt med ordalydelsen i 2 § FHL om att FHL endast gäller obehöriga angrepp på företagshemligheter. Att en avvägning här ska ske mellan intresset av skyddet för företagshemlig- heter och andra intressen är innebörden av generalklausulen i 2 § 
  
 34Se bl.a. Guja mot Moldavien (dom den 12 februari 2008), Hadjianastassiou mot Grekland (dom den 16 december 1992), Bucur och Toma mot Rumänien (dom den 8 januari 2013) och Le mot Tyskland (dom den 21 juli 2011). 
  
 35Arrêt de la Cour d’appel de Luxemburg nr 117/17 X, den 15 mars 2017. Domstolens bedömning om försvarligt visselblåsande avseende röjande av företagshemligheter gällde endast en av de f.d. anställda i målet, Edwards, som dock dömdes för bl.a. stöld (vol domestique), dvs. anskaffande, av dokument innehållande företagshemligheter. 
  
 74 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 första stycket FHL, med uttryckliga exempel på vad som inte utgör obehöriga angrepp i andra och tredje stycket.36 Exemplet i andra stycket rör förvisso visselblåsarfall när det anger att röjanden av företagshemligheter för att avslöja brott eller annat allvarligt miss- förhållande inte ska anses som ett obehörigt angrepp. Att ett sådant exempel inte motsatsvis ska tolkas som att avslöjanden rörande mindre allvarliga missförhållanden alltid ska anses obehöriga, i t.ex. den mån detta inte kan sägas vara förenligt med rätten till yttrande- frihet enligt artikel 10 i Europakonventionen, följer om inte annat av skyldigheten att tillämpa nationell rätt lojalt med Europakonven- tionen enligt artikel 1 (den s.k. lojalitets- och subsidiaritetsprincipen). 
  
 3.5FHL och sekretess inom allmän näringsverksamhet 
  
 Offentlighet gäller som huvudregel för allmänna handlingar enligt 2 kap. 1 § TF. Bestämmelser om begränsningar av offentligheten (sekretess) för allmänna handlingar finns i OSL. Begränsningarna innebär en tystnadsplikt för offentliga funktionärer avseende vissa typer av uppgifter. Reglerna i OSL är uttömmande och tvingande och gäller framför såväl avtal om sekretess mellan offentliganställda och dessas arbetsgivare som framför FHL. Det innebär t.ex. att ett röjande av en företagshemlighet som inte kan beivras enligt FHL därför att det skett för att avslöja ett allvarligt missförhållande, dock kan ha skett i strid med OSL och därmed utgöra brott mot tyst- nadsplikten enligt 20 kap. 3 § BrB.37 
  
 Handlingsoffentlighet enligt TF är begränsad till myndigheter eller andra allmänna organ som ägnar sig åt förvaltning. Utanför faller bolag eller andra juridiska personer som utför förvaltnings- uppgift, liksom allmänna bolag som sysslar med annat än förvaltning, t.ex. affärsverksamhet. Dock gäller handlingsoffentlighet även i flera av dessa fall genom särskilda bestämmelser i 2 kap. 3 och 4 §§ OSL om s.k. utökad handlingsoffentlighet, bl.a. för bolag där kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande. För anställda i de bolag och andra organ där utökad handlingsoffentlighet 
  
 36LU30 s. 32. 
  
 37En annan sak är att sådant röjande kan skyddas av bl.a. TF, YGL eller Europakonventionen. 
  
 75 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 införts gäller enligt 13 kap. 2 § OSL samma regler i TF och YGL om meddelarskydd som för offentliganställda. För VD, vice VD, styrelseledamöter och styrelsesuppleanter gäller dock inte sådant meddelarskydd. För dessa gäller i stället reglerna i ABL. 
  
 Enligt 19 kap. 1 § första stycket OSL gäller sekretess i en myndig- hets affärsverksamhet för uppgift om myndighetens affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att någon som driver likartad rörelse gynnas på myndighetens bekostnad om uppgiften röjs. Under motsvarande förutsättning gäller enligt samma bestämmelse sekretess hos en myndighet för uppgift om affärs- eller driftför- hållanden hos bolag, förening, samfällighet eller stiftelse som driver affärsverksamhet och där det allmänna genom myndigheten utövar ett bestämmande inflytande eller bedriver revision. Uppgifter av detta slag torde undantagslöst omfattas av FHL.38 Sekretess enligt 19 kap. 1 § OSL bryter inte meddelarfriheten. I förhållande till privat verksamhet, där meddelarskydd som nämnts i princip inte existerar, innebär detta en svaghet i skyddet för företagshemligheter i allmän verksamhet. Uppgifter från en privat näringsidkare som inkommer till en myndighet i samband med en affärsförbindelse med denna myndighet, kan skyddas av sekretess enligt främst 31 kap. 16 § OSL. Enligt denna bestämmelse krävs dock att det av särskild anledning kan antas att näringsidkaren lider skada om uppgiften röjs för att uppgiften ska vara skyddsvärd enligt OSL, vilket uttrycker ett långt strängare krav än det som gäller för skydd enligt FHL. Även om sekretess gäller för uppgiften enligt denna bestämmelse, bryter inte heller denna sekretess meddelarfriheten. 
  
 3.6FHL och sekretess inom privat näringsverksamhet 
  
 OSL är bara tillämplig på uppgifter inom den offentliga sektorn, för vilka offentlighet som huvudregel gäller. Inom den privata sektorn disponerar näringsidkare i regel fritt över vad som ska gälla angående tystnadsplikt om deras förhållanden, genom avtal. Allmänt gäller därtill omfattande tystnadsplikt för privatanställda som en del av den arbetsrättsliga lojalitetsplikten.39 De tvingande bestämmelserna i 
  
 38Fahlbeck s. 64. 
  
 39Se bl.a. Domeij s. 26 f. 
  
 76 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 FHL om dels vad som utgör en företagshemlighet enligt 1 §, dels vad som inte utgör ett obehörigt angrepp enligt 2 §, är dock exempel på begränsningar av den avtalsfrihet som annars här råder. Regeln i 7 § FHL om att det krävs synnerliga skäl för skadeståndsskyldighet för en arbetstagare som angriper sin f.d. arbetsgivares företagshemlighet efter det att anställningen upphört, är i stället exempel på en disposi- tiv bestämmelse. Genom avtal kan alltså gälla en strängare tystnads- plikt efter anställningens upphörande än vad 7 § FHL stadgar.40 
  
 Som nämnts är de grundlagsfästa yttrande- och meddelarfri- heterna i princip inte relevanta avseende avtalad tystnadsplikt inom den privata sfären. Meddelarfrihet gäller inte heller vid sådan tyst- nadsplikt som följer av den allmänna lojalitetsplikten.41 Rätten att påtala allvarliga missförhållanden även när detta omfattar företags- hemligheter garanteras främst i FHL. Mot bakgrund av framför allt utvecklingen av praxis avseende Europakonventionen, finns dock möjlighet för enskild att skyddas från repressalier från en privat arbetsgivare under åberopande av rätten till yttrandefrihet enligt konventionens artikel 10, i vart fall vid särskilt grova försök av en privat arbetsgivare att tysta anställda. I enlighet med vad som gäller enligt FHL ska tystnadsplikt enligt Europadomstolens praxis heller inte kunna åberopas vid särskilt allvarliga missförhållanden i verk- samheten (jfr avsnitt 3.4.6).42 
  
 Lagfäst tystnadsplikt finns t.ex. för advokater,43 skyddsombud och ledamöter i skyddskommittéer44 samt för arbetsgivare och anställda som deltar i arbete enligt främjandelagen.45 Tystnadsplikten för styrelseledamot enligt 29 kap. 1 § ABL torde i förhållande till opinionsfriheterna anses grunda sig i avtal, varför denna tystnads- plikt gäller framför reglerna i TF/YGL.46 Meddelarfrihet enligt TF/YGL gäller annars i förhållande till de lagstadgade tystnads- plikterna, förutom den som gäller för advokater och personal inom 
  
 40Fahlbeck, s. 74 f., Domeij s. 237 ff. 
  
 41AD 1994 nr 79  
 (Väröbacka-målet). 
  Jfr Koch s. 162 f. 
  
 42Se bla. Le mot Tyskland (dom den 21 juli 2011), Domeij, s. 28, Diaz, s. 83 ff. Inom sjukvården och annan omsorg enligt socialtjänstlagen (2001:453) gäller samma principer för enskild verksamhet enligt den s.k. lex Larson respektive lex Swanson. Se även avsnitt 3.4.5 och 5.7.2 angående FHL:s förhållande till den s.k. visselblåsarlagen. 
  
 438 kap. 4 § RB. 
  
 447 kap. 13 § arbetsmiljölagen samt 9 kap. 5 § fartygssäkerhetslagen (2003:367). 
  
 4516 § lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder. 
  
 46LU30 s. 30 f., Gomez, Bolagsledningens skadeståndsansvar, 2:a uppl., 2008, avsnitt 6.9, Diaz s. 76. 
  
 77 
  
 Skydd för företagshemligheter i svensk rätt – en bakgrund 
  
 SOU 2017:45 
  
 hälso- och sjukvården. I dessa fall rör det sig alltså om sådan kvali- ficerad tystnadsplikt som bryter meddelarfriheten (44 kap. 2 och 3 §§ OSL). 
  
 Hemlig information som offentliga organ ger ut till privata näringsidkare t.ex. i samband med affärsförbindelser kan ges ut med avtalade villkor om att sekretess för informationen ska gälla hos näringsidkaren. Villkor om att näringsidkaren ska hålla informa- tionen hemlig m.m. kan även uppställas i ett förbehåll i samband med att uppgiften ges ut enligt 10 kap. 14 § OSL.47 
  
 47 Se Fahlbeck s. 80 ff. med hänvisningar. 
  
 78 
  
 4  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 4.1Inledning 
  
 Utredningen behandlar i kommande avsnitt löpande  
 EU-direktivets 
  bestämmelser och deras innebörd. I detta avsnitt följer en översiktlig presentation till  
 EU-direktivets 
  regler och generella syften, att tjäna som bakgrund till den kommande framställningen. 
  
 4.2Bakgrund och motiv 
  
 Det förslag till direktiv som Kommissionen lade fram 2013 följde på två studier, nämligen Davis rapport från januari 20121 och Brown  McKenzies rapport från april 20132, samt en konferens anordnad av Kommissionen3 och en öppen enkätundersökning på Internet4. Det underlag som sålunda framkom visade att det finns stora skillnader mellan medlemsstaternas reglering avseende skyddet för företagshemligheter, såväl avseende själva definitionen av före- tagshemligheter som avseende de typer av regelsystem som företags- hemligheter faller under, m.m. Brown  McKenzies rapport påtalade särskilt att denna fragmentering är beklaglig såtillvida att den gör hanterandet av företagshemligheter på  
 EU-nivå 
  svårgenomskådligt och kostsamt.5 
  
 1Hogan Lovells International, Study on Trade Secrets and Parasitic Copying  
 (Look-alikes), 
  MARKT/2010/20/D: Report on Trade Secrets for the European Commission (2012). 
  
 2Baker  George, Study on Trade Secrets and Confidential Business Information in the Internal Market, MARKT/2011/128/D. 
  
 3“Trade Secrets: Supporting Innovation, Protecting  
 Know-how”, 
  Bryssel, den 29 juni 2012. 
  
 4Påbörjad den 11 december 2012 och avslutad den 8 mars 2013. Den fick 386 svar, se  
 http://ec.europa.eu/internal_market/consultations/2012/trade-secrets_en.htm. 
  
 5Baker  McKenzie s. 4. 
  
 79 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 Det direktiv som efter ytterligare två omarbetade förslag6 antogs i juni 2016 syftar mot denna bakgrund till att lösa två huvudsakliga pro- blem. Det första problemet är att skillnaden mellan medlemsstaternas skydd för företagshemligheter negativt påverkar incitament för inno- vationsrelaterad gränsöverskridande verksamhet, generellt eftersom detta skydd blir svårförutsebart, och särskilt på grund av vissa med- lemsstaters svaga skydd för företagshemligheter.7 Enligt  
 EU-direk- 
  tivets skäl medför detta bl.a. att allokeringen av kapital till tillväxt- främjande innovation på den inre marknaden blir ineffektiv till följd av de högre utgifterna för skyddsåtgärder för att kompensera för det otillräckliga rättsliga skyddet i vissa medlemsstater, och på det hela taget att sådana skillnader hindrar den inre marknadens goda funktion.8 
  
 Det andra problemet är att företagen drabbas i konkurrens- hänseende om deras företagshemligheter angrips. Dessa två problem är tillsammans ägnade att påverka sysselsättningen och EU:s kon- kurrenskraft negativt.9 
  
 Motivet till  
 EU-direktivet 
  är därför främst att minimera hinder för gränsöverskridande samarbete för att främja investeringar i innovativa processer, tjänster och produkter, i sin tur för att öka sysselsätt- ningen och förbättra unionsekonomins konkurrenskraft.10 
  
 4.3 
 EU-direktivets 
  huvudsakliga innehåll 
  
 4.3.1Inledande anmärkningar 
  
 EU-direktivet 
  talar endast om ”innehavare” av företagshemligheter, inte om ägare till dessa (artikel 2). Anledningen till detta är att EU- direktivet inte behandlar företagshemligheter som immateriell egen- 
  
 6Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om att skydda  
 know-how 
  och företags- information (företagshemligheter) som inte har röjts från att olagligen anskaffas, utnyttjas och röjas – Allmän riktlinje 2013/0402 (COD), Bryssel 19 maj 2014, Proposal for a Direc- tive of the European Parliament and of the Council on the protection of undisclosed know- how and business information (trade secrets) against their unlawful acquisition, use and disclosure - Analysis of the final Mitchell text with a view to agreement 2013/0402 (COD), Bryssel 18 december 2015. 
  
 7 
 EU-direktivets 
  skäl 4, 6, 8 och 9. 
  
 8 
 EU-direktivets 
  skäl 9. 
  
 9 
 EU-direktivets 
  skäl 2, 4 och 9. 
  
 10 
 EU-direktivets 
  skäl 3. Motiven till  
 EU-direktivet 
  (i dess första föreslagna form) diskuteras kritiskt av Carter i A Critical Evaluation of the Proposed EU Trade Secrets Directive, King’s College London Dickson Poon School of Law, Legal Studies Paper Series, paper no.  
 2014-25. 
  
 80 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 dom. I skälen uttalas sålunda att bestämmelserna i  
 EU-direktivet, 
  för att främja innovation och konkurrens, inte bör skapa några exklusiva rättigheter till  
 know-how 
  eller information som skyddas som en företagshemlighet, och att företagshemligheter utgör ett komple- ment till eller alternativ till immateriella rättigheter.11 Vidare före- skriver  
 EU-direktivet 
  som huvudregel s.k. minimiharmonisering, vilket innebär att medlemsstaterna har rätt att införa ett mer långt- gående skydd för företagshemligheter än det som krävs enligt EU- direktivet, dock under förutsättning att vissa artiklar enligt EU- direktivet efterlevs och att bestämmelserna i fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt (FEUF) uppfylls (artikel 1.1 andra stycket, se vidare avsnitt 4.3.3). 
  
 4.3.2Disposition 
  
 EU-direktivet 
  innehåller 21 artiklar, fördelade på fyra kapitel. Motiven till bestämmelserna utvecklas i 40 skäl i  
 EU-direktivets 
  ingress. 
  
 Kapitel 1 innehåller bestämmelser om  
 EU-direktivets 
  syfte och tillämpningsområde (artikel 1) och om dess definitioner (artikel 2). Kapitel 2 innehåller  
 EU-direktivets 
  bestämmelser om lagligt respek- tive olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemlig- heter (artikel 3 och 4) och om undantag från  
 EU-direktivets 
  skydd för företagshemligheter (artikel 5). 
  
 I kapitel 3 finns huvuddelen av  
 EU-direktivets 
  bestämmelser, rörande åtgärder, förfaranden och rättsmedel (artikel  
 6–15), 
  för- delade på tre olika avsnitt. Avsnitt 1 (artikel  
 6–9) 
  rymmer allmänna bestämmelser med bl.a. regler om längsta möjliga preskriptionstid för materiella anspråk m.m. (artikel 8) och bestämmelser om beva- rande av företagshemligheters konfidentialitet12 under domstols- 
  
 11 
 EU-direktivets 
  skäl 16. 
  
 12Begreppet är en avledning av ”konfidentiell”, syftande på egenskapen att vara hemlig; sekret; meddelad i förtroende (jfr Svenska Akademins ordbok, spalt K 2099 band 14, 1937). Begreppet med denna betydelse förekommer numera som en svensk omskrivning av eng. confidentiality och franskans confidentialité inte minst i  
 EU-rättsliga 
  sammanhang, så även i den svenska versionen av  
 EU-direktivet. 
  Den tyska versionen av  
 EU-direktivet 
  använder här begreppet Vertraulichkeit, liksom den nederländska versionens vertrouwelijkheid. Den danska versionen talar avseende artikel 9 endast om skydd (beskyttelse) för företagshemligheter under domstolsförfaranden (retssager). Även om utredningen i och för sig skulle föredra att inte använda begreppet konfidentialitet, talar ändå värdet av enhetlighet med lydelsen i den svenska versionen av  
 EU-direktivet, 
  till undvikande av missförstånd, för att så sker. 
  
 81 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 förfaranden (artikel 9). Tredje kapitlets andra avsnitt (artikel 10 och 11) rymmer bestämmelser om interimistiska åtgärder och säkerhets- åtgärder. Avsnitt 3 (artikel  
 12–15) 
  har bestämmelser om åtgärder efter avgörande i saken, inbegripet bestämmelser om skadestånd (artikel 14), föreläggande och förbud mot utnyttjande eller röjande av företagshemligheter (artikel 12) och om offentliggörande av dom- stolsavgöranden på intrångsgörarens bekostnad (artikel 15). 
  
 Fjärde och sista kapitlet innehåller bestämmelser om sanktioner (artikel 16), om informationsutbyte mellan medlemsstaterna angå- ende genomförandet av direktivet (artikel 17), om framtida rappor- ter från EU avseende bl.a. tillämpningen av direktivet (artikel 18) och om införlivande, ikraftträdande och direktivets adressater (artikel  
 19–21). 
  
 4.3.3Artikel 1 – syfte och tillämpningsområde 
  
 Artikel 1.1 första stycket gör klart att  
 EU-direktivet 
  fastställer bestämmelser om skydd mot att företagshemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs. I andra stycket stadgas om, såsom näm- nts inledningsvis, att direktivet utgör ett s.k. minimiharmoniserings- direktiv, med möjlighet för medlemsstaterna att föreskriva ett mer långtgående skydd för företagshemligheter än det direktivet kräver. I andra stycket nämns dock ett antal bestämmelser i direktivet som medlemsstaterna i alla händelser måste efterleva. Dessa bestämmelser avser vad som utgör ett lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter (artikel 3) och situationer där direktivets skydd för företagshemligheter inte ska gälla (artikel 5). Vidare rör det bestämmelser om krav på ändamålsenliga och effektiva rätts- medel avseende medlemstaternas civilrättsliga prövning (artikel 6), liksom om krav på att dessa rättsmedel ska vara proportionerliga (artikel 7.1, 11 och 13). Därtill räknas också bestämmelser om att beslut om åtgärder för att bevara sekretessen för företagshemligheter under domstolsförfaranden ska vara proportionerliga (artikel 9.4), samt att behandlingen av personuppgifter i samband med beslut om dessa åtgärder ska vara i enlighet med dataskyddsdirektivet, 95/46/EG 
  
 Utredningen använder således begreppet oförändrat med nu nämnda betydelse i den utsträckning det har ansetts nödvändigt. 
  
 82 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 (artikel 9.4). Även bestämmelser om ställande av säkerhet som alter- nativ till interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder (artikel 10.2) ingår bland de tvingande bestämmelserna i andra stycket, liksom krav på att beslut om offentliggörande av dom på intrångsgörarens bekostnad ska vara proportionerliga (artikel 15.3). 
  
 Enligt artikel 1.2 ska bestämmelserna i direktivet inte påverka utövande av rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt EU:s rättighetsstadga, särskilt med avseende på undersökande journalistik och skyddet för journalistiska källor.13 Inte heller ska direktivet påverka tillämpningen av nationella eller unionsrättsliga bestäm- melser om krav på att innehavare av företagshemligheter av hänsyn till allmänintresset röjer information, inbegripet företagshemlig- heter, för allmänheten eller för myndigheter. Inte heller ska det på- verka tillämpningen av nationella eller unionsrättsliga bestämmelser som gör det möjligt för myndigheter att samla in information för sin tjänsteutövning eller bestämmelser som tillåter eller kräver att dessa myndigheter därefter röjer relevant information för allmänheten. Detta gäller till exempel bestämmelser om unionens institutioners och organs eller nationella offentliga myndigheters röjande av affärs- relaterad information som de innehar i enlighet med Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 (1), Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 1367/2006 (2) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG (3) eller i enlig- het med andra bestämmelser om allmänhetens tillgång till handlingar eller om nationella offentliga myndigheters skyldigheter när det gäller öppenhet.14 
  
 Direktivet ska inte heller tas som grund för att begränsa rörlig- heten på arbetsmarknaden och ska inte påverka rätten för arbets- marknadens parter att ingå kollektivavtal vad gäller skyldigheter att inte röja en företagshemlighet eller att begränsa dess utnyttjande, under förutsättning att sådana kollektivavtal inte begränsar undan- tagen till skydd för företagshemligheter i detta direktiv.15 
  
 13Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 19. 
  
 14Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 11. 
  
 15Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 12. 
  
 83 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 4.3.4Artikel 2 – definition av företagshemlighet m.m. 
  
 Företagshemlighet definieras i  
 EU-direktivets 
  artikel 2. Utredningen behandlar denna definition och dess konsekvenser för svenskt vid- kommande i avsnitt 5.4. Som utvecklas i nämnda avsnitt är defini- tionen av företagshemlighet i artikel 2 närmast identisk med den som återfinns i artikel 39 i det s.k.  
 TRIPS-avtalet 
  
 (Trade-Related 
  Aspects of Intellectual Property Rights), vilken i sin tur influerats av ameri- kansk rätt, särskilt Uniform Trade Secrets Act.16 Denna definition har tre element, innebärande krav på: 1) sekretess (konfidentialitet); 2) kommersiellt värde; och 3) rimliga åtgärder för att bevara sekre- tessen. Dessa tre element återfinns i artikel 2.1. 
  
 Definitionen av företagshemlighet omfattar inte obetydlig infor- mation eller den erfarenhet och de färdigheter som arbetstagare får vid normal yrkesutövning och inte heller information som är allmänt känd bland eller lättillgänglig för personer inom de kretsar som normalt hanterar typen av information i fråga.17 
  
 I artikel 2 definieras också innehavare av en företagshemlighet som en fysisk eller juridisk person som lagligen kontrollerar en företagshemlighet18, en intrångsgörare som en fysisk eller juridisk person som olagligen har anskaffat, utnyttjat eller röjt en företags- hemlighet (2.3) och intrångsgörande varor som varor vilkas form- givning, egenskaper, funktion, produktionsprocess eller marknads- föring gynnas avsevärt av olagligen anskaffade, utnyttjade eller röjda företagshemligheter. 
  
 4.3.5Artikel 3 och 4 – lagligt respektive olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemlighet 
  
 EU-direktivet 
  stipulerar i artikel 3 vad som utgör lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemlighet. I artikel 4 framgår vilka av sådana förfaranden som är olagliga. Utredningen behandlar dessa artiklar i avsnitt 5.5 respektive 5.6. 
  
 Lagligt anskaffande enligt artikel 3 kan vara en oberoende upp- täckt eller skapande. Det kan också vara undersökning av en pro- 
  
 16Aplin s. 9. 
  
 17Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 14. 
  
 18Angående innehavare i förhållande till ägare i detta sammanhang, se avsnitt 4.3.1. 
  
 84 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 dukt, s.k. reverse engineering, förutsatt att den undersökande perso- nen inte har någon lagenlig skyldighet att avstå från sådan under- sökning. Arbetstagare och arbetstagarföreträdare har även rätt att anskaffa, utnyttja och röja företagshemligheter om det behövs för att dessa ska kunna utöva sin lagliga rätt till information och samråd. Sådant anskaffande, röjande och utnyttjande som under omständig- heterna överensstämmer med god affärssed ska också anses lagligt. Därutöver anger direktivet att bestämmelser i nationell rätt och unionsrätt kan medföra att anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet ska anses som lagligt. 
  
 Enligt artikel 4 ska det anses olagligt att anskaffa en företags- hemlighet utan innehavarens samtycke om det sker genom att någon obehörigen kopierar eller skaffar sig tillgång till dokument, elektro- niska filer m.m. som kontrolleras av innehavaren. Det ska vidare anses olagligt att utnyttja eller röja en företagshemlighet om det sker utan innehavarens samtycke av någon som har anskaffat infor- mationen olovligen eller bryter mot ett sekretessavtal eller ett avtal som begränsar utnyttjandet. Att tillverka, sälja, marknadsföra eller att lagra intrångsgörande varor i dessa syften, ska anses som ett olovligt utnyttjande av företagshemlighet. 
  
 Direktivet bör inte undanta offentliga myndigheter från deras skyldigheter i fråga om konfidentialitet i samband med information som överlämnas av innehavare av företagshemligheter, oavsett om dessa skyldigheter fastställs i unionsrätt eller i nationell rätt.19 
  
 För bedömningen av lagligheten i ett anskaffande av en företags- hemlighet innehåller både artikel 3 och 4 bl.a. en hänvisning till vad som kan anses utgöra god affärssed. Mot bakgrund av risken att uppfattningen om vad som utgör god affärssed kan variera mellan medlemsstaterna kan förmodas att  
 EU-domstolen 
  kommer att behöva ge detta ett mer bestämt innehåll, på sätt som t.ex. redan skett inom varumärkesrätten.20 
  
 Artikel 4 behandlar såväl direkta intrång på företagshemligheter som intrång i senare led, dvs. intrång på företagshemligheter som sker i ond tro om att företagshemligheten tidigare olagligen ut- nyttjats eller röjts (artikel 4.4). 
  
 19Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 18. 
  
 20Se t.ex. det s.k.  
 Gillette-målet 
  (mål  
 C-228/03) 
  och det s.k.  
 BMW-målet 
  (mål  
 C-63/97). 
  Jfr Aplin s. 17. 
  
 85 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 4.3.6Artikel 5 – undantag från skyddet för företagshemligheter 
  
 Artikel 5 rör vissa situationer där  
 EU-direktivets 
  skydd för företags- hemligheter inte ska gälla. Undantagen enligt artikel 5 behandlas i avsnitt 5.7. 
  
 De åtgärder och sanktioner som föreskrivs i  
 EU-direktivet 
  ska enligt artikel 5 inte få användas om företagshemligheten anskaffats, utnyttjats eller röjts för att avslöja innehavarens försummelser21, oegentligheter eller olagliga verksamhet och den som gjort det har handlat i syfte att skydda allmänintresset, s.k. visselblåsning.22 Det- samma gäller den som gjort det i samband med att han eller hon utövat rätten till yttrande- och informationsfrihet eller för att infor- mera en företrädare för arbetstagarna eller annars för att skydda ett legitimt intresse. 
  
 I doktrinen har särskilt påpekats att vad som närmare menas med att ett intrång ska anses ha skett i syfte att skydda allmänintresset kan komma att behöva preciseras i praxis.23 
  
 4.3.7Artikel  
 6–8 
  – allmänna bestämmelser 
  
 Artikel 6, tillsammans med artikel 7, innehåller generella krav på att medlemstaterna ska föreskriva om ändamålsenliga, effektiva och proportionerliga rättsmedel avseende medlemstaternas civilrättsliga prövning av anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemlig- heter. Enligt artikel 7.2 ska medlemsstaterna se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, på begäran av svaranden, får vidta lämpliga åtgärder mot rättegångsmissbruk från en kärande i samband med en ansökan med avseende på olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, som t.ex. företas i syfte att på ett illojalt sätt försena eller begränsa svarandens tillträde till marknaden eller på annat sätt hota eller trakassera svaranden.24 Dessa åtgärder får bl.a. innefatta skadestånd till svaranden. 
  
 Artikel 8 innehåller krav på att medlemsstaterna ska fastställa bestämmelser om de preskriptionstider som är tillämpliga på mate- 
  
 21För en diskussion kring detta begrepp, se avsnitt 5.7.2. 
  
 22Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 20. 
  
 23Aplin s. 33 f. 
  
 24Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 22. 
  
 86 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 riella rättsanspråk och ansökningar om sådana åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i direktivet, med krav på att det tyd- ligt och otvetydigt anges när denna tidsperiod börjar löpa och under vilka omständigheter den avbryts eller tillfälligt upphör att löpa.25 Preskriptionstiden får inte vara längre än sex år. 
  
 Artikel  
 6–8 
  behandlas i avsnitt 6. 
  
 4.3.8Artikel 9 – skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Skyddet för företagshemligheters konfidentialitet under domstols- förfaranden skiljer sig markant mellan medlemsstaterna och inne- håller ofta brister som verkar avskräckande mot legitima innehavare av företagshemligheter från att väcka talan för att skydda sina före- tagshemligheter, vilket äventyrar effektiviteten i föreskrivna åtgär- der, förfaranden och rättsmedel.26 Artikel 9 föreskriver mot denna bakgrund två huvudsakliga krav för att förhindra att företagshemlig- heter röjs eller utnyttjas på grund av att de tas in i ett domstols- förfarande. 
  
 Det första kravet består i att se till att parterna och andra aktörer som är involverade i domstolsförfarandet inte har rätt att utnyttja eller röja företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen motive- rad ansökan av en intressent eller ex officio, har identifierat som konfidentiella och om vilka parterna etc. har blivit medvetna till följd av domstolsförfarandet. Denna skyldighet består under förutsättning att det inte lagakraftvunnet avgjorts att den påstådda företagshemlig- heten inte anses utgöra en företagshemlighet enligt definitionen i artikel 2 och annars att den berörda informationen inte förlorat den konfidentialitet som krävs för att den ska kunna utgöra en företags- hemlighet enligt samma definition (9.1). 
  
 Det andra kravet består i att se till att de behöriga rättsliga myndig- heterna, efter en vederbörligen motiverad ansökan av en part eller ex officio, kan vidta de specifika åtgärder som krävs för att bevara konfidentialiteten för företagshemligheter eller påstådda företags- 
  
 25Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 23. 
  
 26Commission Gill Document Impact Assessment SWD (2013) 471 Final,  
 2013-11-28, 
  Smith 15, s.  
 216–225 , 
  
 EU-direktivets 
  skäl 24. 
  
 87 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 hemligheter som utnyttjas eller som det hänvisas till under dom- stolsförfarandet (9.2). Sådana åtgärder ska bl.a. innefatta att begränsa tillgången till handlingar innehållande företagshemligheter till ett begränsat antal personer, att begränsa tillträdet till domstolsförhand- lingar där företagshemligheter kan komma att röjas och att tillhanda- hålla varje annan person än de som haft rätt att ta del av företags- hemligheter under förfarandet en  
 icke-konfidentiell 
  version av varje domstolsavgörande där de passager som innehåller företagshemlig- heter har avlägsnats eller redigerats. 
  
 Bägge kraven tar uttryckligen sikte på företagshemligheter i dom- stolsförfaranden som inletts för att skydda företagshemligheten i fråga. Mot bakgrund av att bestämmelsen stadgar om ett minimi- skydd har Kommissionen inte rest några invändningar mot utgångs- punkten att skyddet för företagshemligheter i domstolsförfaranden är detsamma, oavsett vad förfarandet gäller.27 Utredningen behandlar artikel 9 i avsnitt 10. 
  
 4.3.9Artikel 10 och 11 – interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder 
  
 När en företagshemlighet väl har röjts offentligt är det omöjligt för innehavaren att återgå till den situation som förelåg innan hemlig- heten gick förlorad. Med hänsyn till att behovet av åtgärder mot intrång mot företagshemligheter därför ofta är brådskande före- skriver  
 EU-direktivet 
  i artikel 10 om interimistiska åtgärder för att omedelbart få det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av en företagshemlighet att upphöra.28 Genom bestämmelsen ges även rättsliga myndigheter befogenhet att besluta om effektiva och lämpliga åtgärder för att se till att intrångsgörande varor inte släpps ut på marknaden eller att de dras tillbaka från den. Med tanke på handelns globala karaktär innefattar sådana åtgärder förbud mot import av varorna i fråga till unionen eller lagring av dem i syfte att utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden.29 Interimistiska åtgärder enligt artikel 10 omfattar således föreläggande om upphörande med eller interimistiskt förbud mot utnyttjande eller 
  
 27Se ansnitt 10, not 158. 
  
 28Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 26. 
  
 29Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 28. 
  
 88 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 röjande av företagshemligheten, förbud mot produktion eller distri- bution av intrångsgörande varor, och beslag eller överlämnande av intrångsgörande varor. 
  
 Som alternativ ska det vara möjligt att låta den påstådda intrångs- göraren, mot ställande av en eller flera säkerheter, fortsätta att ut- nyttja företagshemligheten, framför allt om risken för att den ska bli allmän egendom är liten.30 Det får aldrig vara tillåtet att röja en före- tagshemlighet mot ställande av säkerheter (10.2). 
  
 Artikel 11 innehåller krav på att de behöriga rättsliga myndig- heterna inför ett beslut om åtgärder enligt artikel 10 ska kunna kräva in erforderlig utredning och att en bedömning av åtgärdens propor- tionalitet i det enskilda fallet görs. Artikel 11 föreskriver även att en interimistisk åtgärd på begäran av svaranden ska upphöra att gälla om käranden inte väcker talan om ett avgörande i huvudsaken inom viss tid (11.3 a). En interimistisk åtgärd ska också upphöra om den berörda informationen inte längre utgör en företagshemlighet enligt definitionen i artikel 2.1 av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden (11.3 b). Det ska enligt artikel 11 också vara möjligt att kräva säkerheter som är tillräckliga för att täcka de kostnader och den skada som svaranden åsamkas vid en oberättigad ansökan, särskilt om dröjsmål skulle vålla den legitima innehavaren av företagshemlig- heten irreparabel skada (11.4).31 I linje härmed ska det även vara möjligt att ålägga käranden skadeståndsskyldighet för skada som svaranden åsamkas vid en oberättigad ansökan (11.5). 
  
 4.3.10Artikel 12 och 13 – förelägganden och korrigeringsåtgärder 
  
 Vad gäller åtgärder i förhållande till intrång som konstaterats genom ett slutligt avgörande ska medlemsstaterna gentemot en intrångs- görare göra möjligt för föreläggande om upphörande med eller förbud mot utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten och förbud mot produktion, distribution eller användande av intrångs- görande varor. Likaså ska medlemsstaterna göra möjligt för lämpliga korrigeringsåtgärder avseende de intrångsgörande varorna och förstöring, helt eller delvis, av handlingar, föremål, material, ämnen 
  
 30Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 26. 
  
 31Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 26. 
  
 89 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 eller elektroniska filer som innehåller eller utgör företagshemlig- heten eller, om så är lämpligt, överlämnande till käranden, helt eller delvis, av dessa handlingar, föremål, material, ämnen eller elektro- niska filer (artikel 12). Med beaktande av proportionalitetsprincipen bör korrigeringsåtgärder inte nödvändigtvis innebära förstöring av varor om det finns andra möjliga lösningar, exempelvis att undanröja varornas intrångsgörande egenskaper eller att avyttra varorna utanför marknaden, t.ex. genom donationer till välgörenhetsorganisationer.32 
  
 För att förbud och korrigeringsåtgärder enligt artikel 12.1 a och b ska vara effektiva och proportionella bör deras varaktighet, när omständigheterna kräver en begränsad varaktighet, vara tillräcklig för att undanröja alla eventuella kommersiella fördelar som en tredje part kan ha vunnit genom att olagligen anskaffa, utnyttja eller röja företagshemligheten. Under alla omständigheter ska åtgärder av denna typ inte vara verkställbara om den information som ursprung- ligen omfattades av företagshemligheten har blivit allmän egendom av skäl som inte kan tillskrivas svaranden (13.2).33 I övrigt så före- skriver artikel 13 i stort sett samma krav på proportionalitet i det enskilda fallet som gäller vid interimistiska åtgärder enligt artikel 11. 
  
 I fall då den person som kan bli föremål för ovanstående åtgärder vid tidpunkten för utnyttjandet eller röjandet var i god tro om att företagshemligheten erhållits från en annan person som utnyttjade eller röjde företagshemligheten olagligen, ska det vara möjligt att besluta att ekonomisk ersättning ska betalas ut till den skadelidande parten i stället för att tillämpa dessa åtgärder, om de berörda åtgär- derna skulle leda till oproportionerligt stor skada och den ekono- miska ersättningen till den skadelidande parten framstår som rim- ligen tillfredsställande. Sådan ersättning får dock inte överstiga summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om personen hade fått tillstånd att utnyttja företagshemligheten, under den tidsperiod då utnyttjandet av företagshemligheten skulle ha kunnat förhindras av den ursprungliga innehavaren av företags- hemligheten (artikel 13.3). I de fall ett olagligt utnyttjande av före- tagshemligheten skulle utgöra en annan överträdelse av lagstiftning 
  
 32Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 28. 
  
 33Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 27. 
  
 90 
  
 SOU 2017:45 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 än den som anges i  
 EU-direktivet 
  eller sannolikt skulle skada konsu- menter bör dock ett sådant olagligt utnyttjande inte tillåtas.34 
  
 4.3.11Artikel 14 – skadestånd 
  
 För att undvika att personer som i ond tro olagligen anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet kan dra nytta av detta beteende och för att säkerställa att den skadelidande innehavaren av företagshemligheten i största möjliga utsträckning hålls skadeslös, föreskriver  
 EU-direktivet 
  i artikel 14 om rätt till skälig ersättning för den skada som vållats av det olagliga beteendet. Vid fastställande av skadeståndet ska samtliga lämpliga faktorer beaktas, såsom den inkomstförlust som innehavaren av företagshemligheten har lidit eller intrångsgörarens obehöriga vinst och, i lämpliga fall, den ideella skada som innehavaren av företagshemligheten eventuellt har vållats. Som ett alternativ, till exempel om det med hänsyn till företags- hemligheters immateriella beskaffenhet är svårt att fastställa den faktiska skadans storlek, skulle skadeståndsbeloppet kunna grundas på t.ex. de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om intrångsgöraren hade begärt tillstånd att utnyttja företagshemlig- heten. Ändamålet med den alternativa metoden är inte att införa en skyldighet att föreskriva straffskadestånd, utan att säkerställa ersätt- ning som grundar sig på ett objektivt kriterium samtidigt som hänsyn tas till de kostnader som innehavaren av företagshemligheten har ådragit sig, t.ex. kostnader för identifiering och forskning.35 Direk- tivet hindrar inte att medlemsstaterna i nationell rätt föreskriver en begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar i fall där dessa handlat utan uppsåt. Utredningen behandlar artikel 14 i avsnitt 7. 
  
 4.3.12Artikel 15 – offentliggörande av domstolsavgöranden 
  
 För att uppnå en kompletterande avskräckande effekt på framtida intrångsgörare och bidra till medvetenheten hos allmänheten i stort, föreskriver  
 EU-direktivet 
  i artikel 15 att behöriga rättsliga myndig- heter på begäran av käranden och på intrångsgörarens bekostnad ska 
  
 34Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 29. 
  
 35Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 30. 
  
 91 
  
 EU-direktivet 
  – en översikt 
  
 SOU 2017:45 
  
 få besluta om lämpliga åtgärder för att informera om avgörandet, inbegripet att offentliggöra (publicera) det helt eller delvis, under förutsättning att offentliggörandet inte medför att företagshemlig- heten röjs eller oproportionellt inverkar på någon fysisk persons personliga integritet och anseende. Artikel 15 behandlas i avsnitt 9. 
  
 4.3.13Artikel  
 16–21 
  – sanktioner, rapportering och slutbestämmelser 
  
 För att säkra effektiviteten i de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som är tillgängliga för innehavare av företagshemligheter enligt EU- direktivet, föreskrivs i artikel 16 krav på att behöriga rättsliga myn- digheter ska ha lämpliga befogenheter att ålägga sanktioner mot alla personer som underlåter eller vägrar att efterleva beslut om dessa åtgärder. 
  
 För att underlätta en enhetlig tillämpning av direktivets åtgärder, förfaranden och rättsmedel föreskrivs i artikel 17 system för sam- arbete och informationsutbyte dels mellan medlemsstaterna, dels mellan medlemsstaterna och Kommissionen, särskilt genom att man inrättar ett nätverk av kontaktpersoner utsedda av medlemsstaterna. Kommissionen och Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet ska dessutom granska tillämpningen av detta direktiv och de natio- nella åtgärdernas effektivitet (artikel 18). 
  
 Enligt artikel 19 ska medlemsstaterna implementera  
 EU-direk- 
  tivet senast den 9 juni 2018. 
  
 92 
  
 5Genomförande av  
 EU-direktivet 
  
 – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 5.1Utgångspunkter vid genomförandet 
  
 Allmänt om genomförande av  
 EU-direktiv 
  
 Ett  
 EU-direktiv 
  är bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som ska uppnås, men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Detta innebär att medlemsstaterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik, om väl det avsedda resultatet uppnås på annat sätt. Avgörande är att lagstiftningen uppnår det resultat i sak som direktivet eftersträvar. Medlemsstaterna ska genomföra direktiv på ett lojalt och komplett sätt.1 Det räcker inte med att en nationell lagregel har tolkats av nationell domstol på så sätt att kraven i direktiven uppfylls. De nationella bestämmelserna behöver klart och precist överensstämma med direktivets krav, för att direktivet ska anses implementerat på ett rättssäkert sätt. I detta avseende har EU- domstolen uttalat att 
  
 [Det är] nödvändigt att bestämmelserna i den nationella rättsordningen säkerställer att direktivet faktiskt tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa bestämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna.2 
  
 1Ulf Nolan, Griffin, Europarättens grunder, 5 uppl. 2014, s. 57. 
  
 2Kommissionen mot Nederländerna, dom av den 10 maj 2001 i mål  
 C-144/99, 
  REG 2001, s.  
 I-3541. 
  
 93 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Ett  
 EU-direktiv 
  hindrar inte heller medlemsstaterna från att anta nationella bestämmelser på områden som inte regleras av direktivet. För det fall lagstiftningen i ett land redan uppfyller kraven i ett direktiv, behöver någon ytterligare åtgärd inte vidtas, under förut- sättning att det nationella regelverket står i överensstämmelse med övrig  
 EU-rätt.3 
  
 Ett  
 EU-direktiv 
  kan vara utformat som ett minimidirektiv. Med- lemsstaterna kan då införa strängare regler som ger en högre skydds- nivå eller är mer förmånliga, så länge den nationella lagstiftningen är förenlig med  
 EU-rätten 
  i övrigt. Andra direktiv kan vara skrivna som fullharmoniseringsdirektiv, dvs. att medlemsstaterna fullt ut ska uppfylla de krav direktivet uppställer.4 Oftast innehåller ett direktiv båda inslagen. 
  
 Ingressen till direktiven (som benämns skäl) är inte juridiskt bindande, men kan ge besked om betydelsen av en viss formulering i direktiven.5 
  
 Den rättsliga grunden för direktivet 
  
 Den rättsliga grunden för det nya direktivet är fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt (FEUF) och då särskilt artikel 114. I artikel 114.1 ges EU befogenhet att lagstifta om sådant som syftar till att upprätta den inre marknaden och få den att fungera. Emeller- tid stadgas i punkt 2 i samma artikel, att första punkten inte gäller beträffande bestämmelser om skatter och avgifter, bestämmelser om fri rörlighet för personer samt anställdas rättigheter och intressen. Direktivet ska alltså inte reglera skatter och avgifter, fri rörlighet för personer eller anställdas rättigheter och intressen, utan det ankom- mer på medlemsländerna att utforma lagregler inom dessa områden. 
  
 3Bernitz, Jones s. 57. 
  
 4Statsrådsberedningen, Kansliet för samordning av  
 EU-frågor, 
  cirkulär 14,  
 2010-12-16. 
  
 Rodriguez, Jones s. 188. 
  
 94 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 5.2 
 EU-direktivets 
  syfte och tillämpningsområde 
  
 – artikel 1 
  
 5.2.1Allmänt om direktivets syfte 
  
 Både  
 EU-direktivet 
  om skydd för företagshemligheter och nu- varande FHL har som syfte att fastställa bestämmelser om skydd mot att företagshemligheter obehörigen anskaffas, utnyttjas och röjs. Det direktivet ska åstadkomma är ett minimiskydd för företags- hemligheter. Medlemsstaterna ska ha en tillräcklig och enhetlig möjlighet till civilrättslig prövning i fall då en företagshemlighet angrips.6 Förhoppningen är att man därigenom kan underlätta och effektivisera gränsöverskridande verksamhet såsom forskning och produktionssamarbete på den inre marknaden. Syftet är även att förhindra sådan illojal konkurrens som kan bli följden av otillåtet angripna företagshemligheter.7 En utförligare beskrivning av direk- tivets syfte finns i kapitel 4. 
  
 5.2.2Artikel 1 
  
 Av direktivet framgår att medlemsstaterna får behålla eller införa bestämmelser som ger ett mer långtgående skydd mot att företags- hemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs än vad direktivet föreskriver (artikel 1.1). Direktivet skulle därigenom kunna upp- fattas som ett minimidirektiv. Emellertid är undantagen omfattande genom att artikel 1 stadgar att vissa andra artiklar inte får frångås och att vissa rättsliga principer har företräde. 
  
 Nationell arbetsrätt i förhållande till direktivet 
  
 Direktivet är inte upplagt på så sätt att det anges särskilda bestäm- melser för arbetstagare, såsom görs i FHL. Det måste samtidigt anses vara klart att vissa av direktivets bestämmelser faktiskt berör anställdas rättigheter och intressen. 
  
 6Se bl.a.  
 EU-direktivets 
  skäl 10. 
  
 7Se bl.a.  
 EU-direktivets 
  skäl 8 och 9. 
  
 95 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 I direktivet framhålls i ingressen att särskilt artikel 114 i FEUF ska beaktas. Andra punkten i den artikeln undantar anställdas rättig- heter och intressen från det område där EU har rätt att lagstifta. Syftet med direktivet måste därför antas vara att anställdas rättig- heter och intressen främst ska regleras genom nationell lagstiftning. Detta syfte synes framkomma även i artikel 1.3 i direktivet, där det stadgas att direktivet inte får tas till grund för att begränsa arbets- tagares rörlighet. I synnerhet får inte direktivet, enligt punkten c, tas som grund för medlemsstaterna att införa ytterligare begränsningar för arbetstagare i deras anställningsavtal, utöver sådana begräns- ningar som regleras i unionsrätt eller nationell rätt. Därtill gäller i synnerhet att rörligheten inte ska begränsas beträffande arbets- tagares användning av egna erfarenheter och färdigheter, enligt punkten b. Detsamma gäller enligt punkten a även arbetstagares användning av information som inte utgör företagshemligheter; direktivet ska alltså inte användas för att i detta avseende sträcka begreppet företagshemligheter längre än den definition som finns i artikel 2. Inte heller ska arbetsmarknadens parters självständighet påverkas, eller rätten att ingå kollektivavtal (artikel 1.2 d). 
  
 I det ursprungliga förslag till direktiv som Kommissionen lade fram i november 2013, fanns någon bestämmelse motsvarande artikel 1.3 inte med. Hänvisningen till artikel 114 FEUF står dock kvar oförändrad i det senare antagna direktivet. Kommissionen har genom sin hemsida på Internet, som svar på allmänhetens frågor, gett uttryck för att direktivförslaget inte avsåg reglera anställdas rättigheter och intressen på följande sätt:8 
  
 Does the draft directive interfere with labour law and workers councils? 
  
 The Commission’s proposal does not undermine the functioning of workers' councils. The proposal has no impact on labour law, in particu- lar on the rights of workers to information, representation and co- decision in Rodriguez national practices and law. 
  
 The proposed directive does not impose on employees any obligations of confidentiality, nor does it modify in Wilkins manner existing rules on confidentiality duties. 
  
 8 Se  
 https://ec.europa.eu/growth/industry/intellectual-property/trade-secrets/faq_sv 
  ”Jones asked Bailey: Protection against the unlawful acquisition of undisclosed  
 know-how 
  and business information (trade secrets)”,  
 2017-01-11. 
  
 96 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Uttalandet måste kunna tolkas så att Kommissionen avser att anställdas rättigheter och intressen även fortsättningsvis främst ska regleras genom nationell lagstiftning, och i förekommande fall i annan unionslagstiftning. 
  
 EU-direktivet 
  innehåller även hänvisningar till bestämmelser i nationell och unionsrättslig lagstiftning, som ska beaktas vid tillämp- ningen av direktivet. I artikel 3.1 c anges att arbetstagare och arbets- tagarföreträdare har rätt att anskaffa företagshemligheter, om det sker genom utövande av den rätt till information och samråd de har enligt unionsrätt eller nationell lagstiftning. Direktivet ger dock ingen närmare vägledning var gränsen på arbetsrättens område går mellan den nationella lagstiftningen och direktivets inverkan. 
  
 Yttrande- och informationsfrihet 
  
 Det framhålls även i artikel 1.2 a att  
 EU-direktivet 
  inte ska påverka utövandet av rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna (stadgan). 
  
 Sverige har genom medlemskapet i EU åtagit sig att följa unions- lagstiftningen, vilket ska beaktas vid varje införande av ny lag inom områden där EU:s befogenheter sträcker sig. Unionslagstiftningen ska följas även vid rättstillämpningen, på så sätt att  
 EU-rätten 
  alltid ska överordnas den nationella rätten, även grundlagar, inom de områden unionsrätten sträcker sig.9 Det brukar sällan ses som nöd- vändigt att i varje enskild lag skriva ut att grundlag har företräde framför annan lag.10 Det finns alltså ingen anledning att i svensk lag skriva in att sådana övergripande bestämmelser som stadgan har företräde framför annan lag vid rättstillämpningen. 
  
 Övriga rättsområden 
  
 EU-direktivet 
  hindrar som sagt inte medlemsstaterna från att tillämpa nationella bestämmelser på områden som inte regleras av direktivet. Nationella bestämmelser liksom unionsrätten inom andra 
  
 9Gröning, Williams, EU – Konstitution, Institution, Jurisdiktion, 2011, s. 126 f. 
  
 10Lagrådsremiss – Ett bättre skydd för företagshemligheter, 12 december 2013 s.  
 16–17. 
  
 97 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 rättsområden kan ändå komma att beröra skyddet för företags- hemligheter. 
  
 Direktivet ska inte påverka tillämpningen av unionens eller Sveriges bestämmelser i den mån dessa bestämmelser innebär att företagshemligheter behöver röjas inför offentliga myndigheter för att myndigheterna ska kunna fullgöra sina uppgifter, se artikel 1.2 b och c samt skäl (11). 
  
 Likaså anges i artikel 3.2 att anskaffande, röjande eller utnyttjande av företagshemligheter kan vara tillåtet enligt unionsrätt eller natio- nell rätt. Även i artikel 5 c och d hänvisas till annan unionsrätt eller nationell lagstiftning respektive erkänt legitimt intresse, där angrepp på företagshemligheter i vissa fall inte ska kunna leda till någon rättsverkan. 
  
 Direktivet innehåller inga straffbestämmelser, men hindrar inte medlemsländernas egna straffbestämmelser på området. 
  
 5.3Arbetstagarbegreppet 
  
 5.3.1Arbetstagarbegreppet i svensk rätt 
  
 Det finns i den arbetsrättsliga lagstiftningen inte någon definition av begreppet arbetstagare, utan detta förutsätts vara känt. Termen arbetstagare, liksom anslutande uttryck (anställda etc.), används inte bara inom juridiken utan även i vardagligt språkbruk och refererar där till ett allmänt föreställningsinnehåll.11 Ett anställningsavtal förut- sätter att arbete utförs på grund av avtal, att avtalet går ut på att ut- föra arbete för annans räkning samt att den arbetspresterande parten personligen utför arbetet. För att en arbetspresterande part ska anses som arbetstagare krävs att förhållandet mellan honom och huvud- mannen baserar sig på ett avtal, dvs. ett frivilligt åtagande. Kravet på frivillighet innebär att det inte är fråga om ett anställningsför- hållande, om arbetet utförs på grund av ett offentligt tvång.12 Perso- ner som tar del av arbetsmarknadspolitiska program ska i vissa fall inte anses som arbetstagare.13 
  
 11Ds 2002:56 s. 77. 
  
 12A. Ds s. 110. 
  
 137 § lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program. 
  
 98 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Vid bedömningen av om en person är arbetstagare ska dom- stolarnas bedömning ske utifrån vad som faktiskt sett kan anses avtalat, med beaktande av alla i samband med avtalet och arbetsför- hållandena förekommande omständigheter.14 Arbetstagarbegreppet är tvingande i den meningen att parterna inte förfogar över frågan huruvida den arbetspresterande parten är att anse som arbetstagare eller ej.15 
  
 Avtal om arbete delas in i två huvudtyper: anställningsavtal (arbetsgivare – arbetstagare) och uppdragsavtal (uppdragsgivare – uppdragstagare). Principiellt ställer en arbetstagare sin arbetskraft till arbetsgivarens förfogande, alltså en personlig arbetsskyldighet, medan en uppdragstagare åtar sig att leverera ett visst arbete eller resultat. Anställningsavtalen reglerar bland annat lön, pension och andra anställningsförmåner. Ett uppdragsavtal kan avse utförande av tjänster av olika slag.16 Uppdragstagare omfattas normalt inte av den arbetsrättsliga lagstiftningen, t.ex. lagen (1982:80) om anställnings- skydd (LAS). Inom den kollektiva arbetsrätten finns begreppet jäm- ställd uppdragstagare, dvs. den som utför uppdrag åt någon annan och inte är anställd men har en ställning av väsentligen samma slag som en arbetstagare. Avsikten är att reglerna om föreningsrätt, förhandlingsrätt och kollektivavtal i bland annat lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) ska kunna tillämpas för arbetspresterande parter som inte är arbetstagare men som står dem nära.17 Endast anställningsavtalet är hänförligt till arbetsrätten medan uppdragsavtalet som utgångspunkt behandlas i förmögenhetsrätten. Vid bedömning av om det föreligger ett anställningsförhållande eller ett uppdragsförhållande finns vissa omständigheter (till exempel hur arbetet ska utföras, vad som ska utföras, vem som tillhandahåller material, redskap och utrustning, personlig arbetsskyldighet, det ekonomiska vederlaget, riskfördelning etc.) som brukar beaktas vid en bedömning i det enskilda fallet. Utgångspunkten är att arbets- tagarbegreppet är enhetligt, oavsett i vilket rättsligt sammanhang det används. Både Högsta domstolen och Arbetsdomstolen har fram- 
  
 14NJA 1949 s. 768. 
  
 15A. Ds s. 112. 
  
 16Se t.ex. rättsfallet AD 2013 nr 92. 
  
 17I praxis har vid tillämpningen av lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet t.ex. bensinstationsinnehavare betraktats som arbetstagare. Innehavaren driver rörelsen i egen regi men är starkt beroende av det bolag som levererar olja till stationen. 
  
 99 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 hållit att, vid bedömningen av vad som kan anses avtalat mellan parterna, ledning ska hämtas i det så kallade civilrättsliga arbetstagar- begreppet. Hänsyn ska inte endast tas till uttryckliga avtalsvillkor, utan en samlad bedömning ska ske av samtliga omständigheter som kan vara ägnade att belysa hur parternas inbördes förhållanden och därmed avtalet är att uppfatta.18 Vid bedömningen av vem som är arbetstagare kan följaktligen olika kriterier få olika tyngd beroende på vilken funktion de aktuella rättsreglerna har. Även sedvanan i branschen kan få en avgörande betydelse vid gränsdragningen mellan arbetstagare och uppdragstagare.19 
  
 Den arbetsrättsliga lagstiftningen är i sina grunddrag tvingande till arbetstagarens förmån och inte kan sättas åsido genom avtal.20 
  
 5.3.2Arbetstagarbegreppet inom EU 
  
 En av EU:s grundprinciper är att det ska råda fri rörlighet för personer. Den fria rörligheten handlar om  
 EU-medborgares 
  rätt att resa till och stanna i ett annat  
 EU-land 
  för att vistas där en längre eller kortare tid. I artikel 45 i FEUF anges att fri rörlighet för arbets- tagare ska säkerställas inom unionen. Denna fria rörlighet ska inne- bära att all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet ska avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor. Även diskriminering som rör sociala och skattemässiga förmåner är otillåten.21  
 EU-domstolen 
  har uttalat att begreppet arbetstagare i artikel 45 FEUF har en gemen- skapsrättslig betydelse. Begreppet arbetstagare får alltså i denna mening inte definieras av medlemsländerna var för sig, utan ska tolkas entydigt. Samtidigt ska begreppet tolkas vidsträckt.22 EU- domstolen23 har uppgett tre villkor av för att någon ska anses vara arbetstagare, nämligen att 
  
 18Se t.ex. NJA 1982 s. 784, AD 1982 nr 104 och AD 2013 nr 92. 
  
 19A. Ds s. 120. 
  
 20AD 2005 nr 33, AD 2012 nr 24 och AD 2013 nr 92. 
  
 Sanchez, EU och arbetsrätten, 4 uppl. 2011, s. 134. 
  
 22A.a., s. 127. 
  
 23 
 Lawrie-Blum 
  mot Brown  
 Cole, 
  dom av den 3 juli 1986 i mål  
 C-66/85, 
  REG 1986, s. 2121. 
  
 100 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 –personen ska utföra arbete åt eller för någon annan, 
  
 –personen ska vara under dennes arbetsledning och 
  
 –arbetet ska ske mot vederlag. 
  
 En person förlorar inte sin status som arbetstagare i gemenskaps- rättslig betydelse, om han eller hon förlorar sin anställning på grund av sjukdom, olycksfall eller ofrivillig arbetslöshet.24 
  
 I flera  
 EU-direktiv, 
  som rör arbetstagares rättigheter, är dock utgångspunkten att arbetstagarbegreppet ska avgöras enligt nationell rätt.25 Arbetstagarbegreppet förekommer exempelvis i övergångs- direktivet26 och där anges att med arbetstagare avses varje person som i den berörda medlemsstaten åtnjuter skydd som arbetstagare enligt den nationella lagstiftningen rörande anställningsförhållandet. I utstatione- ringsdirektivet27 anges att med begreppet arbetstagare avses det begrepp som tillämpas i rätten i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är utstationerad. I dessa fall ska alltså arbetstagare även definieras enligt respektive medlemsstats lag. Även i lönegaranti- direktivet framgår att arbetstagarbegreppet ska förstås i enlighet med nationell rätt och praxis.28 I det så kallade ramdirektivet29, som rör säkerhet och hälsa i arbetet, menas med arbetstagare varje person anställd av en arbetsgivare, inklusive praktikanter och lärlingar men inte arbetstagare i arbetsgivarens hushåll. 
  
 Något förenklat kan sägas att rätten till fri rörlighet för arbets- tagare, som behandlas i artikel 45 FEUF, ska leda till att en arbets- tagare inte hindras att söka anställning i ett annat medlemsland, medan andra  
 EU-rättsakter, 
  såsom ramdirektivet, ska tillförsäkra en arbetstagare ett visst minimiskydd i det land han eller hon arbetar. Skillnaden ligger alltså i att den fria rörligheten för arbetstagare i första hand syftar till att underlätta för företagen inom EU att hitta 
  
 24Nyström s. 129. 
  
 25Se Stafford, kommentaren till 1 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet, avsnitt 3.1 (Lexino  
 2014-05-02). 
  
 26Rådets direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter, artikel 2.1 d. 
  
 27Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om ut- stationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster, artikel 2.2. 
  
 28(2008/94/EG) artikel 2.2. 
  
 29Rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet. 
  
 101 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 arbetskraft30, medan andra direktiv syftar till att ge arbetstagare arbetsmiljöskydd. Sådant arbetsmiljöskydd ska förhindra att företag konkurrerar genom att bjuda under varandra när det gäller kostna- den för arbetskraft, till följd av försämrade villkor för arbetstagare (även kallat social dumpning).31 
  
 5.3.3Arbetstagarbegreppet i direktivet 
  
 I direktivet finns ingen definition av begreppet arbetstagare. I artikel 1.3 förekommer begreppet arbetstagare i samband med stadgandet att inget i direktivet får tas som grund för att begränsa arbetstagares rörlighet. Det är rimligt att anta att arbetstagares rörlig- het i detta sammanhang har samma innebörd som i artikel 45 i FEUF, dvs. att direktivet ger inte någon möjlighet att utfärda natio- nella bestämmelser som diskriminerar en arbetstagare på grund av dennes nationalitet. Samtidigt är det så att direktivet har antagits med stöd särskilt av artikel 114 i FEUF. I den artikeln undantas bestämmelser om fri rörlighet för personer samt bestämmelser om anställdas rättigheter och intressen från EU:s lagstiftningskom- petens. Undantaget måste antas betyda att arbetstagares rörlighet i artikel 1.3 innefattar mer än diskrimineringsförbudet och syftar på rörligheten på arbetsmarknaden generellt. 
  
 Det måste även antas att undantaget i artikel 114 FEUF innebär att medlemsstaterna är oförhindrade att stifta lagar som syftar till att ge anställda skydd och rättigheter, så länge ett visst minimiskydd för företagshemligheter enligt direktivet upprätthålls. Det är likaså rim- ligt att anta att medlemsstaterna ska använda de egna, nationella definitionerna av arbetstagarbegreppet inom direktivets tillämp- ningsområde. 
  
 Begreppet arbetstagare som det används i artikel 3.1 c och 5 c, måste antas i huvudsak ha samma innebörd som i direktiven om arbetstagarinflytande och samråd (samrådsdirektivet32, företagsråds- 
  
 Schultz s. 99. 
  
 31A.a. s. 108. 
  
 32Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen. 
  
 102 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 direktivet33, direktivet om kollektiva uppsägningar34 och övergångs- direktivet35). Med arbetstagare avses då personer som omfattas av de respektive nationella definitionerna av detta begrepp. Även i artikel 14 nämns arbetstagare, och då i samband med möjlighet till jämkning. Eftersom jämkningsregeln är en skyddsbestämmelse för arbetstagare, torde även här medlemsländernas definition av arbets- tagare vara utgångspunkt vid dess tillämpning. 
  
 5.4Definitionen av företagshemligheter – artikel 2 
  
 Förslag: Den svenska lagen ska ändras så att definitionen av företagshemligheter närmare följer  
 EU-direktivet, 
  men bestäm- melsen att en företagshemlighet är information vars röjande är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende ska behållas. 
  
 Kravet att informationen ska avse affärs- eller driftförhållan- den i en näringsidkares rörelse ska tas bort. 
  
 Definitionen av vad som menas med information som kan utgöra företagshemligheter ska kompletteras med tillägget att även sammanställningar ingår. 
  
 Definitionen av företagshemligheter ska kompletteras även på så sätt att det ska framgå av lagen att arbetstagares personliga erfarenhet och färdigheter inte utgör företagshemligheter. Därtill ska det framgå att information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande inte är en företags- hemlighet. 
  
 33Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/38/EG av den 6 maj 2009 om inrättande av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemen- skapsföretag för information till och samråd med arbetstagare. 
  
 34Rådets Direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar. 
  
 35Rådets Direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter. 
  
 103 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 5.4.1Definitionen av företagshemligheter i  
 EU-direktivet 
  kommer från  
 TRIPS-avtalet 
  
 Företagshemligheter definieras i artikel 2 i  
 EU-direktivet 
  och i 1 § FHL. 
  
 Sverige är medlem i Världshandelsorganisationen (World Trade Organization, WTO), som bildades 1994. Det så kallade Adams avtalet  
 (Trade-Related 
  Aspects of Intellectual Property Rights) är en del av samarbetet inom WTO.  
 TRIPS-avtalet 
  har ratificerats av Sverige och trädde i kraft år 1996. Även EU är part till avtalet. 
  
 TRIPS-avtalet 
  stadgar att varje medlemsstat ska se till att det finns regler om skydd för företagshemligheter (protection of undisclosed information).  
 TRIPS-avtalets 
  artikel 39 punkterna 1 och 2, avsnitt 7 ”Skydd för företagshemligheter”, har följande lydelse (punkten 3 återges inte här)36. 
  
 1. Vid säkerställandet av ett verksamt skydd mot otillbörlig konkurrens i enlighet med artikel 10a i Pariskonventionen (1967) skall medlemmarna skydda företagshemligheter i enlighet med punkt 2 samt uppgifter som lämnats till medlemmarnas regeringar eller dessas organ i enlighet med punkt 3. 
  
 2. Fysiska och juridiska personer skall ha möjlighet att förhindra att information över vilken de lagligen förfogar, inte utan deras samtycke röjs för, anskaffas av eller används av andra på sätt som strider mot god affärssed (10), om informationen i fråga 
  
 (a)är hemlig i den meningen att den inte, som helhet eller i den form dess beståndsdelar ordnats och satts samman, är allmänt känd hos eller lätt tillgänglig för den personkrets som normalt sett handskas med denna typ av information, 
  
 (b)har kommersiellt värde genom att den är hemlig, och 
  
 (c)personen som lagligen förfogar över den har vidtagit med hänsyn till omständigheterna rimliga åtgärder för att hålla den hemlig. 
  
 I not (10) anges följande. 
  
 Termen ’på sätt som strider mot god affärssed’ skall i detta avtal åtmin- stone innebära kontraktsbrott, röjande av förtroende eller anstiftan till sådana handlingar, och inbegriper anskaffning av företagshemligheter av tredje man som hade vetskap eller av grov oaktsamhet inte hade vetskap om att sådana handlingar var förbundna med anskaffandet. 
  
 36 Svensk översättning av  
 TRIPS-avtalet 
  är hämtat ur prop. 1994/95:35, Sveriges anslutning till Världshandelsorganisationen m.m., s. 145. 
  
 104 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Regeringen ansåg i det lagstiftningsarbete som följde av Patterson anslutningen att svensk lagstiftning uppfyller  
 TRIPS-avtalets 
  bestäm- melser vad gäller företaghemligheter.37 
  
 EU-direktivets 
  definition av en företagshemlighet stämmer över- ens med artikel 39.2 i  
 TRIPS-avtalet 
  beträffande vilken information som ska skyddas. Definitionen av företagshemligheter i  
 EU-direk- 
  tivet ska därför förstås mot bakgrund av  
 TRIPS-avtalet. 
  
 5.4.2Information innefattar även sammanställningar 
  
 I artikel 2 finns inte någon definition av ordet information. Inte heller i  
 TRIPS-avtalet 
  definieras information. Termen information i  
 TRIPS-avtalet 
  ska dock förstås i vid bemärkelse, och ska täcka alla typer av uppgifter, så länge som informationen går att identifiera på något sätt.38 Det måste alltså antas att det inte är informationens karaktär som avgör om informationen ska få skydd eller inte.39 I det avseendet är 1 § FHL mer detaljerad, genom att ange att ”[m]ed information förstås både sådana uppgifter som har dokumenterats i någon form, inbegripet ritningar, modeller och andra liknande tekniska förebilder, och enskilda personers kännedom om ett visst förhållande, även om det inte har dokumenterats på något särskilt sätt”. Ordet information sammanfaller med allmänt språkbruk och fungerar här som en samlingsbeteckning för uppgifter, kunskaper och vetande av vilket slag som helst.40 Den svenska tolkningen måste därmed antas uppfylla kraven i  
 TRIPS-avtalet 
  i denna del. 
  
 I skälen till  
 EU-direktivet, 
  skäl (1) och (2), nämns bl.a. att före- tag värdesätter hemlighållande av information, som utöver tekniska kunskaper omfattar även information om kunder och leverantörer, affärsplaner, marknadsundersökningar och marknadsstrategier. Genom dessa skäl ges begreppet information i direktivet en vid- sträckt innebörd och sammanfaller med allmänt språkbruk. Formu- leringen i 1 § andra stycket nuvarande FHL strider därmed inte mot  
 EU-direktivet. 
  
 37Prop. 1994/95:35, s. 64 f. 
  
 38Daniel George, The TRIPS Agreement: Drafting History and Analysis, 4 uppl. 2012, s. 541. 
  
 Wallace, Affärshemligheter i samtid och framtid, 2000, s. 186. 
  
 40Lagrådsremiss – Ett bättre skydd för företagshemligheter, 12 december 2013 s. 14. 
  
 105 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Uppräkningen i 1 § andra stycket nuvarande FHL fyller en pedagogisk funktion genom att ge exempel på information som kan omfattas av lagen. Här bör beaktas direktivets artikel 2.1 a, som behandlar i vilken mening information ska anses hemlig. Där står nämligen att information kan skyddas om den är hemlig som helhet eller i den form dess beståndsdelar ordnats och satts samman. Denna formulering innefattar alltså information, vars olika delar inte nöd- vändigtvis måste vara hemliga var för sig, men där den sammansatta helheten utgör något som är värt att hålla hemligt i kommersiella sammanhang. Recept på olika livsmedel eller materialblandningar kan antas vara sådant. Typexemplet torde annars vara listor på kunder med kontaktuppgifter, där namnen på de olika kunderna var för sig visserligen inte nödvändigtvis utgör en företagshemlighet, men där den sammanställda listan kan vara värdefull. Denna typ av samman- ställningar kan redan med nuvarande lagstiftning vara sådan infor- mation som skyddas.41 För att på ett tydligare sätt markera att även sammanställningar av uppgifter kan åtnjuta skydd, bör ordet sam- manställningar införas i den paragraf som innehåller definitionen av företagshemligheter. 
  
 5.4.3Kravet att informationen ska avse affärs- 
  
 eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse tas bort 
  
 I 1 § nuvarande FHL anges att information, för att kvalificera sig som företagshemlighet, ska röra affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse. Begreppet näringsidkare inbegriper varje juridisk eller fysisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om informationen är inriktad på vinst eller ej.42 Ideella föreningar och fackförbund faller ofta utanför närings- idkarbegreppet. Dock kan sådana organisationer i vissa delar bedriva näringsverksamhet i FHL:s mening, såsom exempelvis en ideell förening som bedriver solidarisk handel.43 I begreppet näringsidkare finns alltså ett krav på yrkesmässig verksamhet, men det finns inget krav på att verksamheten ska vara omfattande.44 En privatpersons idé 
  
 41Se exempelvis Svea hovrätts beslut  
 2010-12-20 
  mål nr Ö  
 7342-10 
  och Skånska hovrättens beslut  
 2002-01-22 
  i mål nr Ö  
 3040-01. 
  
 42Prop. 1987/88:155 s. 34. 
  
 43Fahlbeck s. 307. 
  
 44A.a. s. 306. 
  
 106 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 kan alltså åtnjuta skydd under FHL, om privatpersonen försöker kommersialisera den idén.45 Förarbeten och uttalanden i doktrinen visar att ordet näringsidkare har en vidsträckt innebörd. Det är rimligt att anta att domstolar som regel skulle göra en generös tolk- ning av begreppet. Under begreppet näringsidkare skulle i sådana fall även kunna rymmas planeringen av att kommersialisera information, även om denna information endast har potentiellt kommersiellt värde. Det finns dock inte någon praxis där innebörden av närings- idkare i FHL:s mening närmare har prövats. 
  
 En av anledningarna till att lagstiftaren valde att skriva affärs- eller driftförhållanden i näringsidkarens rörelse, var att man önskade inkludera information som är specifik för näringsidkaren, men exkludera sådant som kan klassas som arbetstagares personliga skicklighet och erfarenhet. Inte heller ska personliga förhållanden hos anställda eller personer i ledningsgruppen inkluderas, även om i vissa fall personliga förhållanden kan påverka ett företags anseende. Informationen ska vara företagsspecifik, eller såsom det uttryckts i doktrinen: ”Företagshemligheter ska vara information som skiljer näringsidkaren från andra i branschen”46. Det krävs inte att närings- idkaren tänkt att själv använda informationen i sin rörelse. En affärs- idé som näringsidkaren har tagit fram anses ingå i dennes rörelse, även om någon annan näringsidkare behövs för att förverkliga idén.47 
  
 Det finns inget krav på att informationen ska vara särskilt avancerad. Samtidigt finns det i praxis exempel på att viss infor- mation inte kan åtnjuta skydd eftersom den är så allmänt förekom- mande att den inte kan anses vara företagsspecifik. 
  
 I  
 EU-direktivet 
  finns inte någon bestämmelse om att informa- tionen ska finnas i en näringsidkares rörelse eller att den ska röra affärs- eller driftförhållanden. Direktivet låter det inte vara avgörande vem som är innehavaren av företagshemligheten, utan i stället är det avgörande om informationen har ett kommersiellt värde på grund av att den är hemlig. Samtidigt måste hela direktivets andemening tolkas så att det är just ett företags möjlighet att skörda frukten av sitt eget arbete och egna investeringar som ska skyddas, på ett sätt som inte är konkurrensbegränsande. Dessutom krävs det att innehavaren av 
  
 45Domeij s. 93. 
  
 46A.a. s. 99. 
  
 47Fahlbeck s. 308 och NJA 1998 s. 633. 
  
 107 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 en företagshemlighet driver någon form av ekonomisk verksamhet, eftersom informationen måste ha ett kommersiellt värde, faktiskt eller potentiellt. I skälen anförs dessutom på flera ställen att företag värdesätter hemlighållande av information och att sådant hemlig- hållande ger konkurrensfördelar och bidrar till utvecklingsmöjlig- heter (bl.a. skäl  
 1–3). 
  
 Ingenstans i direktivet eller skälen anförs att även privat infor- mation skulle kunna anses vara företagshemlighet.48 Detta kan inne- bära att exempelvis en person inte kan räkna med att få sina privata angelägenheter skyddade såsom företagshemlighet. Var gränsen går mellan privat information och information som ger konkurrens- fördelar, får antas komma att utvecklas närmare av domstolarna, och då ytterst  
 EU-domstolen. 
  
 Dock nämns i skälen (1) att även  
 icke-kommersiella 
  forsknings- institutioner investerar i utveckling av information, som institution- erna avser att hålla hemlig av samma anledningar som företag. Även värdet av att skydda kunskapsöverföring mellan företag och forsk- ningsinstitutioner poängteras i skälen (3). 
  
 Fråga är då om kravet enligt FHL – att informationen ska röra affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse är en begräns- ning som är oförenlig med direktivet. 
  
 I skälen (14) till direktivet anges att definitionen av företags- hemlighet bör utformas så att den täcker  
 know-how, 
  företagsinfor- mation och teknisk information. Dessa begrepp torde rymmas i begreppet affärs- eller driftförhållanden. I skälen (14) anges även att företagshemlighet inte omfattar obetydlig information, eller erfaren- heter och färdigheter som en arbetstagare får vid normal yrkes- utövning. 
  
 Kravet i 1 § nuvarande FHL – att det ska röra sig om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse – ligger därmed mycket nära direktivets definition. Det finns dock risk att dessa krav i FHL är något begränsande i förhållande till direktivet. Det är nämligen inte säkert att information som förekommer hos en forsknings- institution skyddas i ett tillräckligt tidigt läge. Även  
 icke-kommer- 
  siella forskningsinstitutioner kan ha behov att skydda sin infor- mation, såsom framhålls i direktivets skäl (1). Det är tänkbart att en 
  
 48 Jfr Aplin, A Criticial Evaluation of the Proposed EU Trade Secrets Directive, Intellectual Property Quarterly, issue 4, 2014, s.  
 262–263. 
  
 108 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 forskningsinstitution vill skydda sina innovationer, även om det är för tidigt i utvecklingsfasen för att kunna bedöma om informationen i ett senare skede skulle kunna gå att kommersialisera. Sådan infor- mation kanske inte kan anses ingå i en näringsidkares rörelse ens vid en generös tolkning av begreppet näringsidkare. Det finns därför skäl till att lägga den svenska lagstiftningen närmare direktivets orda- lydelse, genom att man i lagtexten tar bort kravet att information ska röra affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse. 
  
 5.4.4Det bör införas krav på rimliga åtgärder för hemlighållande av information 
  
 För att information ska omfattas av begreppet företagshemlighet kräver både FHL och direktivet att informationen hålls hemlig. Av förarbetena till FHL framgår att kretsen av personer som känner till informationen måste vara begränsad, definierbar och sluten i den meningen att de som har del av informationen inte reservationslöst är behöriga att utnyttja den eller föra den vidare. Det krävs en viss aktivitet av näringsidkaren för att hålla informationen hemlig, men något formkrav har inte uppställts. Innehavarens ambition att hålla informationen hemlig kan i vissa fall vara underförstådd och behöver inte särskilt påtalas.49 Verksamhetens inriktning och praxis i bran- schen kan vara avgörande, snarare än det praktiska förfarandet vid hemlighållandet.50 Det räcker således att det står klart att det är fråga om information som näringsidkaren vill hålla hemlig. Givetvis kan avsaknaden av rutiner och information leda till att anställda inte är eller bör vara medvetna om arbetsgivarens vilja att hålla något hemligt. I sådana fall kan de anställda inte heller ställas till svars om de röjer eller utnyttjar hemligheten.51 
  
 Att näringsidkaren håller informationen hemlig är dock inte till- räckligt för att informationen ska kunna skyddas såsom företags- hemlighet; det krävs också att informationen inte relativt lätt ska kunna inhämtas någon annanstans.52 Med andra ord: personer med 
  
 49Se NJA 1998 s. 633 (det s.k.  
 JAHAB-målet). 
  
 50RH 2002:11. 
  
 51Prop. 1987/88:155 s. 36. 
  
 52Domeij s.  
 126–129. 
  
 109 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 kunskap inom den aktuella branschen kan inte komma åt infor- mationen trots sökningar i öppna källor.53 
  
 I  
 EU-direktivet 
  definieras begreppet hemlig på så sätt att infor- mationen inte är allmänt känd hos eller lättillgänglig för personer i de kretsar som normalt sett handskas med typen av information i fråga. Detta krav stämmer i huvudsak överens med hemlighetsbegreppet i nuvarande FHL såsom det har beskrivits i förarbeten och tolkats i litteraturen. Såsom FHL har utformats och tillämpas strider svensk lagstiftning därmed inte mot direktivet. Innebörden i svensk rätt, som överensstämmer med direktivets krav, bör dock klart och tydligt framgå av lagregeln. Det finns därför pedagogiska skäl för att direktivets beskrivning förs in i svensk rätt. 
  
 I direktivet anges även att det krävs att innehavaren med hänsyn till omständigheterna vidtagit rimliga åtgärder för att hålla infor- mationen hemlig. Något formkrav för åtgärderna ställs inte upp. Begreppet vidtagit kan tyda på att det krävs att innehavaren på ett aktivt sätt skyddar informationen. Detta ska jämföras med FHL, där det kan vara tillräckligt att mottagaren av informationen av sig själv förstår att det rör sig om konfidentiella uppgifter. 
  
 Definitionen av företagshemligheter i  
 EU-direktivet 
  har som sagt hämtats från artikel 39.2 i  
 TRIPS-avtalet. 
  I litteraturen har om  
 TRIPS-avtalet 
  uttalats att huvudregeln för vad som är ett hemlig- hållande är att den, som får tillgång till informationen, ska ha en skyldighet att fortsätta hemlighållandet.54 För att därtill avgöra om de vidtagna åtgärderna för hemlighållande är rimliga, kan man behöva göra en analys av såväl kostnad/fördel som handelssed. I detta av- seende kan även nationella lagar få betydelse, exempelvis bestämmel- ser om att en arbetstagare har tystnadsplikt som en följd av anställ- ningsavtalet eller om särskilt sekretessavtal krävs.55 Det tycks alltså krävas ett tydligare agerande från innehavaren enligt  
 TRIPS-avtalet 
  än i nuvarande FHL, för att informationen ska anses vara hemlig. 
  
 TRIPS-avtalet 
  behandlades i 2008 års betänkande.56 Utredaren konstaterade där att  
 TRIPS-avtalet 
  troligen ställer högre krav på aktivitet av den som lagligen har rätt att förfoga över informationen, än vad som ställs i svensk rätt för att informationen ska kunna få 
  
 53Fahlbeck s. 320. 
  
 54Gervais s.  
 542–543. 
  
 55Ibid. 
  
 56SOU 2008:63, Förstärkt skydd för företagshemligheter s. 256. 
  
 110 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 skydd som företagshemlighet.57 På motsvarande sätt bör  
 EU-direk- 
  tivets krav på att innehavaren ska vidta åtgärder innebära att något mer krävs av innehavaren, än att andra personer förstått dennes ambition av hemlighållande.58 Det är rimligt att anta att sådana juridiska eller tekniska åtgärder som krävs exempelvis kan vara att innehavaren upprättar instruktioner på en arbetsplats hur hemlig information ska hanteras, eller att särskild behörighet krävs av anställda för åtkomst till information i företagets  
 IT-system.59 
  
 EU-direktivet 
  föreskriver inte att medlemsländerna måste införa krav på formellt skydd i varje enskilt fall av informationsöverföring. Formuleringen med hänsyn till omständigheterna medger i stället att bedömningen om vad som är rimliga åtgärder varierar enligt natio- nella regler och sedvänja. Det bör exempelvis inte krävas att inne- havaren av en företagshemlighet visar att varje anställd som kommit i kontakt med informationen har undertecknat ett sekretessavtal. Det bör dock krävas mer av arbetsgivaren än att han hänvisar till vad de anställda borde ha förstått, om arbetsgivaren rimligen kunnat vidta mer åtgärder.60 Inte heller bör det ställas upp något formkrav på ett avtal om konfidentialitet mellan näringsidkare, av skäl som fram- fördes i propositionen till FHL: 
  
 Det ligger givetvis i näringsidkarens eget intresse att så tydligt som möjligt klargöra att informationen skall hållas hemlig. […] Ett formligt krav på att skyddsåtgärderna skall vara utåt skönjbara bör emellertid inte ställas upp i lagen. Ett sådant krav skulle innebära att lagen inte gav något skydd i fall då det föreligger en brist i den så att säga formella delen av skyddet men det likväl står klart att det är fråga om information som näringsidkaren vill hålla hemlig.61 
  
 Det är den som innehar och vill profitera på en företagshemlighet som har störst anledning att se till att informationen inte får sprid- ning. Det är också denne som har möjlighet att kontrollera vilka personer som ska få tillgång till hemligheten och klargöra förut- sättningarna för dessa personer. Därför är det lämpligt att det är den som hävdar att rimliga åtgärder har vidtagits, som har bevisbördan för att så skett. Exempelvis bör det kunna krävas av en arbetsgivare 
  
 57A. SOU s. 256. 
  
 58Domeij s. 125. 
  
 59Ibid. 
  
 60Ibid. 
  
 61Prop. 1987/88:155 s. 13. 
  
 111 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 att denne kan visa att de anställda blivit upplysta om att information på arbetsplatsen kan utgöra företagshemligheter. Frågan vad som är rimliga åtgärder måste bedömas med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. 
  
 För att bli konform med  
 EU-direktivets 
  krav bör således den svenska lagen klargöra att det krävs att innehavaren ska, med hänsyn till omständigheterna, vidta rimliga åtgärder för att hålla infor- mationen hemlig. 
  
 5.4.5Begreppet skada i konkurrenshänseende stämmer överens med direktivets krav 
  
 Med begreppet skada i konkurrenshänseende i 1 § FHL menas att ett röjande ska förändra konkurrensförmågan negativt. Om en uppgift kan anses som så väsentlig för näringsverksamheten att ett röjande skulle förändra konkurrensförmågan i negativ riktning, dvs. medföra en skada, kan uppgiften anses utgöra en företagshemlighet.62 I detta avseende menas inte ohämmad konkurrens, utan en konkurrens- förmåga byggd på ”sund och effektiv konkurrens”63. Konkurrens- förmågan ska alltså inte bygga på att näringsidkare underlåter att följa föreskrifter och lagar för att på det sättet tillskansa sig fördelar som konkurrenterna inte har. Med skada menas sådant som skyddas av rättsordningen genom att skadan kan föranleda skadestånd.64 Det krävs inte att skada faktiskt uppstår vid röjande av informationen, utan det räcker att ett röjande typiskt sett leder till skada. 
  
 I direktivet, artikel 2.1 b, anges att informationen ska ha kommer- siellt värde på grund av att den är hemlig, för att kunna utgöra en företagshemlighet. Sett till ordalydelsen är begreppet skada i kon- kurrenshänseende något vidare än kommersiellt värde, eftersom begreppet kommersiellt värde lätt för tankarna till något som går att omsätta på en marknad. Så är dock oftast inte fallet med t.ex. en prislista eller ett avtal. Sådan information kan skyddas enligt nu- varande FHL, om röjandet skulle påverka konkurrensen negativt. 
  
 I skälen till direktivet ges begreppet kommersiellt värde en vidare innebörd. I skäl (14) nämns att begreppet företagshemlighet ska 
  
 62A. prop. s. 35. 
  
 63Fahlbeck s. 94. 
  
 64A.a. s. 95. 
  
 112 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 innefatta information eller  
 know-how 
  som har ett faktiskt eller potentiellt kommersiellt värde, på så sätt att innehavaren sannolikt skadas om denna  
 information/know-how 
  olagligen röjs, utnyttjas eller anskaffas. Skadan anges kunna bestå av undergrävande av inne- havarens vetenskapliga eller tekniska potential, affärsintressen, ekonomiska intressen, strategiska ställning eller konkurrensförmåga. 
  
 Denna innebörd stämmer nära överens med hur information som har kommersiellt värde i  
 TRIPS-avtalet 
  har beskrivits i doktrinen. Bailey har beskrivit det som information, som ger försteg i konkurrensen. Därutöver har han angett att informationen inte nödvändigtvis måste användas på ett sätt som genererar inkomst, utan att det är tillräckligt att kunder eller konkurrenter anser att informationen är värdefull.65 I  
 TRIPS-avtalet 
  anges även att medlem- marna ska skydda företagshemligheter för att säkerställa ett skydd mot otillbörlig konkurrens.66 Sammantaget är det alltså sådan infor- mation som kan ge sunda konkurrensfördelar som kan falla in under begreppet företagshemligheter enligt  
 TRIPS-avtalet. 
  
 Det torde inte göra någon skillnad vid tillämpningen av lagen om begreppet skada i konkurrenshänseende används i stället för kom- mersiellt värde på grund av att den är hemlig. Uttrycket i FHL kan därmed inte sägas strida mot direktivet. Begreppet skada i kon- kurrenshänseende utesluter sådan information som visserligen kan ha ett kommersiellt värde, men ändå inte förtjänar rättsordningens skydd. Begreppet är både beskrivande och omfattande och bör behållas. 
  
 5.4.6Brott och andra allvarliga missförhållanden kan inte vara företagshemligheter 
  
 Information om brott och andra allvarliga missförhållanden faller utanför skyddet i FHL. Lagen ska inte kunna användas för att dölja eventuella oegentligheter i ett företag. Även om hemlighållande av sådan information kan innebära konkurrensfördelar för innehavaren, så innebär nämligen inte ett röjande av sådan information en ersätt- ningsgill skada i konkurrenshänseende, och utgör därför heller inte 
  
 65Gervais s.  
 541–542. 
  
 66Artikel 39.1 i  
 TRIPS-avtalet. 
  
 113 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 en skada i FHL:s mening.67 I lagrådsremissen från 2013 föreslogs att detta förhållande skulle komma till klarare uttryck i lagen. Det kon- staterades även att lagen, trots uttalanden i förarbetena, uppfattas som oklar när det gäller anställdas möjligheter att yttra sig om sådan information. I remissen framhölls också att det finns ett samhälls- intresse av att brott och andra allvarliga missförhållanden läggs i dagen. Det föreslogs därför att det uttryckligen borde framgå redan av lagens inledande bestämmelser att information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande aldrig utgör en företagshemlighet i lagens mening.68 
  
 EU-direktivet 
  syftar till att skydda information i fråga om vilken det finns både ett legitimt intresse av hemlighållande och berättigade förväntningar på att informationen hålls hemlig.69 Definitionen av företagshemlighet i artikel 2.1 i  
 EU-direktivet 
  innehåller dock inte något uttryckligt undantag för information som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande – i fråga om vilken ett legitimt intresse av och berättigade förväntningar om hemlighållande inte kan finnas. Dock gör artikel 5 bl.a. klart att inget av det skydd som EU- direktivet föreskriver för företagshemligheter ska tillämpas i fall röjandet av företagshemlighet skett för att avslöja fall av försum- melser, oegentligheter eller olaglig verksamhet, förutsatt att svaran- den agerade i syfte att skydda allmänintresset. Bestämmelsen mot- svarar i huvudsak vad 2 § nuvarande FHL stadgar angående obe- höriga angrepp.70 
  
 Gränsen mellan sådana missförhållanden som helt faller utanför skyddet för företagshemligheter och sådana som definitionsmässigt kan omfattas av FHL inte är helt klar. Det står dock utom tvivel att skyddet inte omfattar information beträffande vilken det vid ett objektivt bedömande från allmän synpunkt framstår som fullt för- svarligt och även önskvärt att den kommer till allmänhetens känne- dom.71 Vad som avses är med andra ord sådan information vars röjande inte ska kunna beivras enligt vare sig  
 EU-direktivet 
  eller FHL. 
  
 67Fahlbeck s. 330 ff. med hänvisningar. 
  
 68Lagrådsremiss – Ett bättre skydd för företagshemligheter, 12 december 2013, s.  
 11–15. 
  
 69Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl 14. 
  
 70Förhållandet mellan innebörden av 2 § FHL och artikel 5 i  
 EU-direktivet 
  diskuteras utför- ligare i avsnitt 5.7.2. 
  
 71LU30 s. 106. 
  
 114 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Med hänsyn till vad som nu sagts kan det inte vara oförenligt med  
 EU-direktivets 
  bestämmelser att låta information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande vara utesluten från definitionen av företagshemlighet i lagens mening. Mot denna bakgrund och i övrigt av de skäl som framhölls i 2013 års lagråds- remiss bör lagen kompletteras på så sätt att det ska framgå att infor- mation om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt miss- förhållande aldrig är en företagshemlighet. 
  
 5.4.7Arbetstagares personliga skicklighet och egna erfarenheter utgör inte företagshemligheter 
  
 Som anförts ovan är det endast företagsspecifik information som kan utgöra en företagshemlighet, inte arbetstagares personliga skicklig- het och erfarenheter. I förarbetena till nuvarande FHL uttalas att principen bör vara att information som vem som helst med adekvat utbildning kan omsätta i praktiskt resultat bör anses som infor- mation i näringsidkarens rörelse. Om informationen däremot är knuten till individen, så att den inte genom en instruktion eller anvis- ning kan överflyttas till någon annan, bör den anses vara av personlig art och således inte ingå i näringsidkarens rörelse.72 Cole har uttryckt gränsdragningen mellan yrkesskicklighet och företags- hemlighet på följande sätt: ”Ett sätt att beskriva skillnaden är att yrkesskicklighet bara över tiden och med ansträngning kan överföras mellan individer, medan företagshemligheter är lättöverförda.”73 
  
 I  
 EU-direktivets 
  inledande artikel framhålls att inget i direktivet ska tas till grund för att begränsa arbetstagares rörlighet. I synnerhet ska detta gälla arbetstagares användning av erfarenhet och färdig- heter som förvärvats hederligt under deras normala yrkesutövning, se artikel 1.3 b. Även i skälen (14) anges att definitionen av företags- hemligheter inte omfattar arbetstagares erfarenhet och färdigheter som förvärvats vid normal yrkesutövning. Principen i FHL att personlig skicklighet och erfarenhet inte utgör företagshemligheter måste därför anses överensstämma med  
 EU-direktivet. 
  
 Det är angeläget att en arbetstagare inte känner sig hindrad att byta arbete och fritt använda sina färdigheter. En osäkerhet i detta 
  
 72Prop. 1987/88:155 s. 35. 
  
 73Domeij s. 104. 
  
 115 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 avseende för arbetstagare kan hindra rörligheten på arbetsmarkna- den. Det bör därför tydligt framgå av lagen att personlig erfarenhet och färdighet inte kan utgöra en företagshemlighet. 
  
 5.4.8Övriga definitioner i artikel 2 
  
 Flera andra begrepp definieras i artikel  
 2.2–2.4. 
  Dessa är 
  
 –innehavare av en företagshemlighet: en fysisk eller juridisk person som lagligen kontrollerar en företagshemlighet, 
  
 –intrångsgörare: en fysisk eller juridisk person som olagligen har anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet, 
  
 –intrångsgörande varor: varor vilkas formgivning, egenskaper, funk- tion, produktionsprocess eller marknadsföring gynnas avsevärt av olagligen anskaffade, utnyttjade eller röjda företagshemligheter. 
  
 Begreppen återkommer åtskilliga gånger i direktivet. Definitionerna klargör att både fysiska och juridiska personer kan inneha en före- tagshemlighet, och därmed vara berättigade att föra talan om skade- stånd och andra åtgärder mot en intrångsgörare. Likaså kan både juridiska och fysiska personer vara intrångsgörare. Av definitionen framgår även att varor på ett flertal olika sätt kan anses göra intrång på en företagshemlighet. 
  
 Motsvarande definitioner finns inte i den svenska lagtexten. I stället för innehavaren talas i nuvarande FHL om näringsidkaren 
  
 (1, 2, 6 och 9 §§), arbetsgivaren (7 §), den som utsatts för det rätts- stridiga angreppet (11 och 14 §) och den som har ansökt om vitesförbud 
  
 (13 §), beroende på sammanhanget i lagtexten. Ordet intrångsgörare eller motsvarande används inte i nuvarande FHL. I stället skrivs den som eller han för att markera att var och en omfattas av lagen. Därutöver används arbetstagare, när just sådana omfattas. Beträffande intrångsgörande varor används i nuvarande FHL (14 §) beskrivningen en handling eller ett föremål […] som innefattar hemligheten. 
  
 Begreppet näringsidkare används, såsom nämnts ovan, i en vid mening. Även en arbetsgivare, som är en juridisk person, kan bli skadeståndsskyldig enligt FHL för något som en arbetstagare gör. 
  
 Direktivets definitioner av begreppen i artikel  
 2.2–2.4 
  innebär inte något nytt i förhållande till FHL. Det finns trots det skäl att införa 
  
 116 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 definitionen av intrångsgörande varor i svensk lagtext, enligt skäl som framförs i avsnitt 5.6.6, som rör artikel 4.5. Begreppen innehavare av en företagshemlighet och intrångsgörare torde däremot inte behöva definieras i lagtexten. 
  
 5.5Lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter – artikel 3 
  
 Bedömning: Det behövs inte någon regel som anger vad som är tillåtna beteenden och som därmed faller utanför lagen. Någon särskild bestämmelse till följd av artikel 3 behöver därför inte införas. 
  
 5.5.1Inledning 
  
 I FHL finns inte någon uttrycklig beskrivning av hur en företags- hemlighet kan anskaffas på laglig väg. I FHL anges i stället de ageran- den som utgör otillåtna sätt att komma över företagshemligheter.74 
  
 Bestämmelsen i nuvarande 2 § stadgar att avslöjanden av företags- hemligheter inte omfattas av lagen, om avslöjande inte skett obehörigen. Anskaffande, utnyttjande eller röjande i syfte att avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott på vilket fängelse kan följa, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande, anses inte obehörigt, enligt 2 § andra stycket. Inte heller är ut- nyttjande eller röjande som sker i god tro att anse som obehörigt, enligt tredje stycket. 
  
 Utöver de angivna undantagssituationerna finns andra fall då ett angrepp inte är obehörigt enligt 2 § första stycket. Exempel är att röjandet eller utnyttjandet sker med näringsidkarens medgivande, och då det finns en lagstadgad vittnesplikt eller annan lagstadgad skyldighet eller möjlighet att lämna ut uppgifter. 
  
 Sådant som är lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter beskrivs i artikel 3 i  
 EU-direktivet. 
  Medlems- staterna får inte inskränka det lagliga anskaffande, utnyttjande eller röjande som nämns artikel 3 (se artikel 1.1). Det som nämns i 
  
 74 A.a. s. 113. 
  
 117 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 artikel 3 ska alltså vara tillåtet enligt medlemsstaternas lagstiftning. Artikel 3.1 gäller anskaffande, medan 3.2 även gäller utnyttjande och röjande. 
  
 En lagligen anskaffad företagshemlighet måste därmed antas kunna få utnyttjas och röjas av anskaffaren. Skyddet för företags- hemligheter innebär ju inte någon ensamrätt till användning (såsom exempelvis upphovsrätten gör) utan skyddet syftar till att just hemlighålla information. Undantaget skulle dock vara när arbets- tagare och arbetstagarföreträdare får information enligt sin lagliga rätt från arbetsgivaren, se nedan avsnittet om artikel 3.1 c. I dessa fall är det inte säkert att röjande och utnyttjande är tillåtet, även om själva anskaffandet är det. 
  
 5.5.2Artikel 3.1 a – oberoende upptäckt eller skapande 
  
 Det ska anses lagligt att anskaffa information genom en från företagshemligheten oberoende upptäckt eller skapande, enligt artikel 3.1 a i  
 EU-direktivet. 
  
 Företagshemligheter innebär varken enligt FHL eller enligt EU- direktivet75 någon ensamrätt till viss information. Det betyder att det är fullt möjligt för två (eller flera) personer att vara innehavare av likadana företagshemligheter, om de båda personerna på var sitt håll har arbetat fram informationen. De kan då båda åtnjuta skydd för företagshemligheten var för sig. Det innebär också att om den ena personen skulle röja företagshemligheten för allmänheten, blir följ- den att informationen inte längre kan klassas som företagshemlighet för den andre personen heller. En oberoende upptäckt eller skapande från en konkurrent kan visserligen innebära negativa konsekvenser för den näringsidkare som använder sig av liknande upptäckter sedan tidigare. Men företeelsen är inte en skada i konkurrenshänseende i FHL:s mening, utan snarare resultatet av en fri och sund konkur- rens. Bestämmelserna i direktivet – att det är lagligt att anskaffa information genom en oberoende upptäckt eller skapande – innebär för svensk rättstillämpning inga nyheter, även om principen inte direkt har uttryckts i lagtexten i FHL. Eftersom förfarandet inte innebär någon skada i konkurrenshänseende i lagens mening, torde 
  
 75 Se exempelvis  
 EU-direktivets 
  skäl 16. 
  
 118 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 artikel 3.1 c inte föranleda någon ytterligare särskild bestämmelse i svensk lag. 
  
 5.5.3Artikel 3.1 b – omvänd ingenjörskonst 
  
 Denna del av direktivet stadgar att så kallad omvänd ingenjörskonst (reverse engineering) är ett lagligt sätt att anskaffa en företags- hemlighet på. Det vill säga, det ska vara tillåtet att skaffa en produkt och sedan undersöka och montera isär den, för att få information om produkten eller tillverkningssättet. 
  
 Att komma åt information genom omvänd ingenjörskonst hindras inte genom nuvarande FHL. Liksom vid oberoende upptäckt eller skapande, kan omvänd ingenjörskonst av en lagligt anskaffad produkt vara en del i en sund konkurrens. 
  
 Omvänd ingenjörskonst innebär inte nödvändigtvis att infor- mationen blir allmänt känd. Liksom vid oberoende upptäckt eller skapande, är det möjligt att flera personer blir innehavare av en före- tagshemlighet, där var och en fritt kan disponera informationen.76 
  
 I  
 EU-direktivet 
  stadgas som sagt att omvänd ingenjörskonst är ett tillåtet sätt att erhålla information på. Förutsättningen är att produkten ska ha gjorts tillgänglig för allmänheten eller att personen innehar den lagligen. Undantaget är om det rör sig om ett föremål som personen har en lagenlig skyldighet att begränsa anskaffandet av information från. Lagenlig skyldighet får antas främst syfta på avtal om att omvänd ingenjörskonst inte ska få användas. I skälen (16) anges nämligen att omvänd ingenjörskonst är laglig om inte annat har avtalats. I samma skäl anges även att friheten att ingå sådana avtalsarrangemang kan begränsas genom lag. Avtal som begränsar rätten till omvänd ingenjörskonst skulle exempelvis kunna vara en överenskommelse mellan näringsidkare, där ena parten vid avtals- förhandlingar överlämnar en prototyp med krav på sekretess. 
  
 Det kan i sammanhanget nämnas att det beträffande dator- program, som är skyddade enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (URL), finns begränsningar i rätten att komma åt information genom omvänd ingenjörskonst.77 
  
 76Fahlbeck s. 403. 
  
 77Se 26 g § och 26 h § URL. 
  
 119 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Dessa bestämmelser i URL är resultat av datorprogramdirektivet78. En sådan motsvarande begränsning ska således finnas för samtliga medlemsstater. Begränsningarna hanteras inom URL och kräver inga särskilda bestämmelser i lag om företagshemligheter. 
  
 I skälen (17) till direktivet anges att för de fall omvänd ingenjörs- konst i stället innebär renommésnyltning, ska detta hanteras enligt bestämmelser om otillbörlig konkurrens, inte som ett angrepp på en företagshemlighet. 
  
 Bestämmelserna i direktivet i denna del innebär för svensk rätts- tillämpning inga nyheter.79 Omvänd ingenjörskonst, som inte utövas i strid mot avtal eller förtroendeförhållande, innebär inte i FHL:s mening skada i konkurrenshänseende. Någon särskild bestämmelse på grund av artikel 3.1 b torde inte behöva införas i svensk lag. 
  
 5.5.4Artikel 3.1 c – arbetstagares rätt till information m.m. 
  
 Arbetstagare och arbetstagarföreträdare ska enligt direktivet kunna anskaffa företagshemligheter, om det sker genom ”…utövandet av sin rätt till information och i samråd i enlighet med unionsrätten och nationell lagstiftning och praxis.” Bestämmelser om arbetstagar- inflytande har antagits genom flertalet  
 EU-rättsliga 
  direktiv såsom samrådsdirektivet80, företagsrådsdirektivet81, direktivet om kollektiva uppsägningar82 och övergångsdirektivet83. Direktiven har det gemen- samma syftet att inrätta minimiföreskrifter som gör det möjligt för arbetstagare att få information från och samråda med arbetsgivaren, om sådant som kan komma att påverka deras anställningssituation. De direktiven har lämnat åt medlemsstaterna att inom direktivens ramar själva bestämma formerna för information och samråd, i enlig- het med nationell lagstiftning och den praxis som finns för relation- 
  
 78Rådets direktiv 91/250/EEG av den 14 maj 1991 om rättsligt skydd för datorprogram. 
  
 79Se exempelvis Rocha s. 114. 
  
 80Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/14/EG av den 11 mars 2002 om inrättande av en allmän ram för information till och samråd med arbetstagare i Europeiska gemenskapen. 
  
 81Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/38/EG av den 6 maj 2009 om inrättande av ett europeiskt företagsråd eller ett förfarande i gemenskapsföretag och grupper av gemen- skapsföretag för information till och samråd med arbetstagare. 
  
 82Rådets Direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lag- stiftning om kollektiva uppsägningar. 
  
 83Rådets Direktiv 2001/23/EG av den 12 mars 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av företag eller verksamheter. 
  
 120 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 erna mellan arbetsmarknadens parter. I samrådsdirektivet och före- tagsrådsdirektivet finns även bestämmelser om tystnadsplikt för arbetstagarrepresentanter som i förtroende mottagit information från arbetsgivarsidan. 
  
 Samrådsdirektivet gav upphov till några ändringar i MBL beträf- fande skyldigheten för en arbetsgivare, som inte var bunden av kollektivavtal, att lämna information till lokal arbetstagarorgani- sation. Sedan tidigare hade redan en arbetstagarrepresentant som mottagit information med tystnadsplikt, rätt att utan hinder av tystnadsplikten föra informationen vidare till en ledamot av styrelsen för sin organisation. Tystnadsplikten gäller i sådant fall även för styrelseledamoten, enligt 22 § MBL. Företagsrådsdirektivet gav upp- hov till en ny lag (2011:427) om företagsråd. Även enligt denna lag har en arbetstagarrepresentant, som mottagit något med tystnads- plikt, rätt att föra informationen vidare till andra arbetstagarleda- möter. Det stadgas även att arbetstagarrepresentanten är skyldig att informera om tystnadsplikten och att den då även gäller för mot- tagaren. En liknande bestämmelse finns beträffande skyddsombud, som förordnats i enlighet med Arbetsmiljölagen. Enligt den lagen får ett skyddsombud trots sin tystnadsplikt lämna uppgifter till arbets- tagarorganisationens styrelse. Skyddsombudet är då skyldigt att upplysa om tystnadsplikten för mottagaren, varefter tystnadsplikten gäller även för denne.84 
  
 I både samrådsdirektivet och företagsrådsdirektivet finns bestäm- melser om att företag inte är skyldiga att lämna ut vissa känsliga uppgifter som kan skada företaget. Några motsvarande lagregler infördes inte i Sverige. Anledningen var att det redan genom för- arbeten och praxis framgår att informationsplikten är begränsad till uppgifter som arbetstagaren behöver.85 Sådant som exempelvis kan undantas är utvecklings- och forskningsarbete av synnerligen hemlig natur samt uppgifter i samband med anbudsgivning i konkurrens med andra företag. Denna möjlighet avser endast rena undantags- situationer, när ett utlämnande av informationen allvarligt skulle skada eller vara till förfång för företagets verksamhet.86 
  
 84Se 7 kap. 13 § Arbetsmiljölagen (1977:1160). 
  
 85SOU 2004:85 s. 113. 
  
 86A. SOU s. 114. 
  
 121 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Det finns alltså både nationella och unionsrättsliga bestämmelser om att arbetstagare och arbetstagarrepresentanter har rätt att få information från och samråda med arbetsgivaren. Sådan information kan inte sällan innehålla företagshemligheter. Att arbetstagare och arbetstagarrepresentanter erhåller företagshemligheter genom sin lagstadgade rätt, definieras enligt artikel 3.1 c i  
 EU-direktivet 
  som lagligt anskaffande. 
  
 Det kan enligt svensk lagstiftningstradition ses som onödigt att stadga att det är lagligt att en person erhåller information, som personen ändå har rätt till att få tillgång till enligt en annan lag. Funktionen hos bestämmelsen tycks snarare vara att direktivet ska täcka alla tänkbara situationer av anskaffande, och att då alla former av tillåtet anskaffande behöver definieras. Därefter definieras sådant röjande och utnyttjande, som inte kan tillåtas, i senare artiklar (se artikel 4). Genom bestämmelsen står det ändå klart att arbetsgivaren inte kan neka arbetstagarsidan viss information och samråd genom att enbart hänvisa till att informationen innehåller företagshemligheter. 
  
 I skäl (18) anges att ett lagligt anskaffande av en företagshemlig- het inte påverkar eventuella skyldigheter att bevara informationen fortsatt hemlig. Arbetstagaren har således rätt att anskaffa infor- mationen, men kan ha en skyldighet att bevara informationen hemlig. Detta skulle kunna betyda att en arbetstagare som genom samråd med arbetsgivarparter får reda på företagshemligheter, inte har rätt att använda informationen för andra ändamål än att dels ut- öva sina arbetsuppgifter, dels att bevaka sina arbetsrättsliga intressen. Ett röjande eller utnyttjande skulle således kunna vara otillåtet enligt artikel 4.3 b respektive c, även om själva anskaffandet skett på ett tillåtet sett. På så sätt överensstämmer bestämmelserna i 3.1 c med andra bestämmelser som ger arbetstagarsidan rätt till information och samråd, såsom samrådsdirektivet och företagsrådsdirektivet. 
  
 Bestämmelserna i direktivet i denna del innebär för svensk rätts- tillämpning inga nyheter. Arbetstagare och arbetstagarrepresentanter har självklart rätt att ta till sig sådan information som de erhåller från arbetsgivaren. Någon ny lagregel behövs således inte till följd av direktivet i denna del. 
  
 122 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 5.5.5Artikel 3.1 d – god affärssed 
  
 Sådant anskaffande som under omständigheterna överensstämmer med god affärssed ska anses lagligt enligt direktivet. I  
 TRIPS-avtalet 
  finns angett vissa förfaranden som anses strida mot god affärssed, se ovan avsnitt 5.4.1 och nedan avsnitt 5.6.3. Bestämmelsen i artikel 3.1 d har karaktären av en generalklausul och det finns utrym- me för tolkning. Den bedömning, som en domstol ska göra enligt artikel 3.1 d, ingår i den bedömning av om ett anskaffande kan anses behörigt, som ska ske enligt 2 § nuvarande FHL. 
  
 5.5.6Artikel 3.2 – anskaffande, utnyttjande och röjande kan vara lagligt enligt unionsrätt eller nationell rätt 
  
 Artikel 3.2 hänvisar till sådant som är lagligt enligt unionsrätt och nationell rätt, och omfattar förutom anskaffande även utnyttjande och röjande. Bestämmelsen tangerar bestämmelserna i punkt c ovan, där arbetstagares och arbetstagarrepresentanters anskaffande av information behandlas. Bestämmelsen omfattar även utnyttjande och röjande. En laglig rätt att röja en uppgift skulle här kunna vara den hos en arbetstagarrepresentant som för vidare information till sin organisation, enligt 22 § MBL. 
  
 Ageranden som är lagliga enligt svensk rätt 
  
 De svenska grundlagsbestämmelserna om meddelar- och anskaffar- frihet har företräde framför FHL. I den mån en tillämpning av FHL skulle strida mot grundlagsbestämmelserna får FHL alltså inte tillämpas (se avsnitt 3.4). Offentligt anställda har rätt att utnyttja sin meddelarfrihet utan repressalier från arbetsgivaren, eftersom arbets- givaren är en representant för det allmänna. De som är anställda eller uppdragstagare i verksamheter i vilka offentlighetsprincipen tilläm- pas, kan alltså, utan hinder av regleringen om företagshemligheter, röja företagshemligheter när det är fråga om att utnyttja den grund- lagsreglerade meddelar- och anskaffarfriheten. För privat verksamhet gäller dock inte samma skydd för anställda. Det finns inget efter- forskningsförbud för privata arbetsgivare som inte har att tillämpa 
  
 123 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 offentlighetsprincipen. Bestämmelserna i TF och YGL gäller näm- ligen mellan det allmänna och enskilda, inte mellan enskilda. 
  
 Här ska dock nämnas lagen (2017:151) om meddelarskydd i vissa enskilda verksamheter, som ska träda i kraft den 1 juli 2017. Den lagen innebär ett stärkt meddelarskydd för privatanställda i offentligt finansierad verksamhet.87 Anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet inom skola, vård och omsorg, som till någon del är offentligt finan- sierad, ska ha motsvarande rätt som offentligt anställda att lämna uppgifter om verksamheten för publicering i medier som omfattas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, t.ex. radio, tv och tidningar. Den som bedriver verksamheten förbjuds att efter- forska vem som har utnyttjat sin meddelarfrihet eller medverkat till en grundlagsskyddad framställning och får inte heller utsätta denne för negativa åtgärder på grund av detta. Skyddet begränsas av de regler om tystnadsplikt som finns på respektive område och medför ingen rätt att lämna ut handlingar. Lagen innehåller bestämmelser om straff för den som ingriper eller efterforskar i strid med lagen. 
  
 Ytterligare en utredning inom området är utredningen om offent- lighetsprincipen i fristående skolor. Utredningen överlämnade i oktober 2015 sitt betänkande Ökad insyn i fristående skolor (SOU 2015:82). I betänkandet föreslås att offentlighetsprincipen ska införas hos samtliga huvudmän för fristående skolor. En annan utredning har undersökt hur offentlighetsprincipen i praktiken kan införas i privat utförd offentligt finansierad vård och omsorg, fri- stående förskolor och fritidshem samt vuxenutbildning, vissa sär- skilda utbildningsformer i 24 kap. skollagen (2010:800) och annan pedagogisk verksamhet enligt 25 kap. samma lag, till den del de erbjuds av privata anordnare. Utredningens uppdrag redovisades den 3 oktober 2016 (SOU 2016:62). Dessutom har regeringen tillsatt en utredning som ska utreda hur ett stärkt meddelarskydd kan införas för privatanställda i andra verksamheter än skola, vård och omsorg som är helt eller delvis offentligt finansierade, t.ex. kollektivtrafik (dir. 2016:4). Utredningen ska redovisa sitt uppdrag den 23 maj 2017. 
  
 Det finns ett flertal bestämmelser i svensk lag som ligger utanför direktivets område, men som ändå har betydelse för när företags- hemligheter kan anskaffas, röjas eller utnyttjas lagligt. Det kan exem- 
  
 87 Prop. 2016/17:31. 
  
 124 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 pelvis röra lagstadgad vittnesplikt (36 kap. 6 § RB) eller bestämmel- ser om att bankanställda ska rapportera misstänkt penningtvätt till Finansinspektionen. Därtill kan nämnas ”lex Larson” och ”lex Swanson”, som innebär att anställda inom hälso- och sjukvården respektive socialtjänsten har en rätt och skyldighet att påtala missförhållanden inom verksamheten. Ett röjande som består i att lämna uppgifter till en tillsynsmyndighet kan sällan ses som obehörigt.88 För tillsyns- myndigheters verksamhet finns bestämmelser om sekretess i OSL. I skälen (18) till direktivet nämns lagstadgad revision som sådana nationella regler som kan föreskriva att myndigheter ska tillgång till företagshemligheter. I samma skäl påpekas att direktivet inte ska påverka samma myndigheters skyldighet att hålla informationen konfidentiell. Angående domstolars och andra myndigheters möjlig- het att sekretessbelägga företagshemligheter, se avsnitt 10. 
  
 Det finns alltså ett antal bestämmelser i svensk rätt som medger att företagshemligheter avslöjas, utan att det kan anses som obe- hörigt enligt FHL. Hänvisningen i artikel 3.2 innebär ingen skillnad i förhållande till gällande rätt och föranleder inte behov av någon ny särskild bestämmelse. 
  
 5.6Olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande 
  
 – artikel 4 
  
 5.6.1Inledning 
  
 Artikel 4 rör otillåtet anskaffande, utnyttjande och röjande av före- tagshemligheter. I direktivet används termen olagligt. I svensk termi- nologi förs lätt tankarna på ordet olagligt till straffrätten. En mer passande term inom civilrätten kan vara otillåtet. Hädanefter kom- mer därför ordet otillåtet användas i stället för direktivets olagligt. Några rättsverkningar av det otillåtna anskaffandet, utnyttjandet och röjandet anges inte i denna artikel, utan artikeln definierar endast vad som är otillåtet. 
  
 Första punkten i artikel 4 innehåller inte några materiella regler, utan anger endast att medlemsstaterna ska se till innehavaren av en 
  
 88 Prop. 2016/17:22, Effektiv bekämpning av marknadsmissbruk, s. 370. 
  
 125 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 företagshemlighet får möjlighet till skydd för denna i enlighet med direktivet. 
  
 5.6.2En definition av vad som utgör angrepp på företagshemligheter behövs i svensk lag 
  
 Förslag: Lagen ska kompletteras med en definition av vad som avses med angrepp. Enligt definitionen ska det inte krävas uppsåt eller oaktsamhet för att ett angrepp ska föreligga; det ska räcka med att förfarandet skett utan innehavarens samtycke. Ordet angrepp ska användas som en samlingsbeteckning för sådana förfaranden som i dag avses med anskaffande, utnyttjande eller röjande. Därtill ska med angrepp även avses import, export och lagring av intrångsgörande varor i syfte att utnyttja dem. 
  
 Förfaranden kan enligt direktivet vara otillåtna, oberoende av uppsåt eller oaktsamhet 
  
 I artikel 4 görs ingen skillnad beroende på vem det är som har anskaffat, röjt eller utnyttjat en företagshemlighet. Inte heller är det av betydelse huruvida förfarandet ska anses otillåtet eller inte. Bestämmelserna i artikel 4.2 och 4.3 ställer inte upp några krav på att personen som anskaffar/utnyttjar/röjer företagshemligheten har gjort det med uppsåt, eller ens varit oaktsam. Även någon som agerat i god tro kan således enligt direktivet anses ha otillåtet anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet. Den godtroende personen kan dock inte bli skadeståndsskyldig för förfarandet (se artikel 14 och avsnitt 7.2 och 7.3). Enligt artikel 4.2 och 4.3 i direktivet kan således ett förfarande anses vara otillåtet, oberoende av den avsikt som personen i fråga hade. Det räcker att det i objektiv mening föreligger ett anskaffande/utnyttjande/röjande. Detta får till följd att det räcker att innehavaren kan visa att en viss person utfört ett angrepp, för att en domstol ska kunna ålägga personen ett förbud eller andra åtgärder mot denne. Det krävs alltså inte att innehavaren ska kunna visa att personen i fråga hade något uppsåt eller var oaktsam för ett förbud eller annan åtgärd ska kunna meddelas. 
  
 126 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Inte heller krävs att innehavaren ska kunna visa vem som ursprungligen anskaffat/röjt/utnyttjat företagshemligheten i de fall företagshemligheten har erhållits från personer i flera led. I sådana fall där en företagshemlighet erhållits i flera led, kan förbud, åtgärder och skadestånd åläggas en person som kände till (eller borde ha känt till) att ett tidigare otillåtet anskaffande/röjande/utnyttjande förelåg, oavsett om någon person tidigare i ”överlåtelsekedjan” varit i god tro, enligt artikel 4.4. Direktivet föreskriver i artikel 4.5 att även import, export och lagring av intrångsgörande varor som sker i syfte att utnyttja dem ska anses utgöra otillåtet utnyttjande. 
  
 Inte heller enligt svensk lag ska uppsåt eller oaktsamhet krävas för att ett angrepp på företagshemlighet ska anses föreligga 
  
 I nuvarande FHL stadgas skadeståndsskyldighet för vissa förfaran- den i  
 5–8 
  §§. Brottsliga förfaranden, som även kan leda till skade- stånd, anges i  
 3–4 
  §§. Dessa bestämmelser ligger därefter till grund för att domstol ska kunna meddela förbud enligt 11 och 13 §§ eller åtgärder enligt 14 §. Det krävs alltså enligt nuvarande FHL att inne- havaren av en företagshemlighet ska kunna visa att ett angrepp skett med uppsåt eller av oaktsamhet, för att förbud eller åtgärder ska kunna meddelas. Enligt nuvarande FHL hänger alltså skadestånds- skyldigheten samman med förbud och åtgärder på ett sätt som skiljer sig från direktivet. Direktivet erbjuder innehavaren ett starkare skydd för företagshemligheter än nuvarande FHL, i och med att det inte finns något direkt krav på visat uppsåt/oaktsamhet för att en domstol ska kunna besluta om förbud eller åtgärder. 
  
 Det bör införas svenska bestämmelser som lever upp till direk- tivets krav i dessa avseenden. Det ligger nära till hands att låta bestämmelserna om åtgärder och förbud vara oberoende från bestäm- melserna om skadeståndsskyldighet. Det bör införas en bestämmelse som på ett omfattande och neutralt sätt definierar vad som utgör ett angrepp, där det inte uppställs krav på uppsåt eller oaktsamhet. Ordet angrepp ska användas som ett samlingsbegrepp för flera olika för- faranden. Det räcker då att ange angrepp som förutsättning för tillämpningen av bestämmelser som rör förbud och åtgärder. Den nya bestämmelsen avses inte innebära någon saklig ändring av begreppen utnyttjande eller röjande enligt nuvarande FHL. 
  
 127 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bedömningen av huruvida ett angrepp på företagshemlighet före- ligger eller ej ska ske frikopplat från sådana skadeståndsbedömningar som i dag görs enligt nuvarande  
 5–8 
  §§ FHL. Det är alltså fråga om att objektiv sett bedöma om ett förfarande utgör ett angrepp eller inte. Inom immaterialrätten gäller motsvarande objektivitet, dvs. ett intrång i en immaterialrätt kan anses föreligga, även om intrångs- göraren inte hade ont uppsåt eller var oaktsam. Exempelvis gäller inom patenträtten att en intrångsgörare ska betala ersättning för utnyttjandet av uppfinningen, om och i den mån det är skäligt. Om intrångsgöraren hade uppsåt eller var oaktsam kan dessutom både ekonomiskt och allmänt skadestånd utgå.89 
  
 Ett förfarande ska således kunna ses som ett angrepp på en företagshemlighet oberoende av utövarens uppsåt eller oaktsamhet. Följden blir att även ett förfarande som någon vidtagit i god tro ska kunna ses som ett angrepp och kunna få vissa rättsverkningar. Bestämmelsen i 2 § tredje stycket nuvarande FHL behöver därmed tas bort. Angrepp som sker i god tro ska behandlas i andra para- grafer, se nedan avsnitt 8. 
  
 Krav på uppsåt eller oaktsamhet ska även fortsättningsvis gälla i de bestämmelser där det behövs, såsom i skadeståndsbestämmelserna. 
  
 Angrepp på företagshemligheter bör även fortsättningsvis utgöras av anskaffande, röjande och utnyttjande som sker mot innehavarens vilja. Därtill bör även fortsättningsvis gälla att angreppet ska vara obehörigt, för att det ska kunna leda till några rättsföljder. Det fram- går av 2 § nuvarande FHL att lagen endast rör obehöriga angrepp. Om ett förfarande utgör ett angrepp enligt den föreslagna defini- tionen, men angreppet inte är obehörigt enligt nuvarande 2 §, ska angreppet således inte kunna leda till några av rättsverkningarna i de övriga bestämmelserna i lagen. 
  
 Definitionen av angrepp bör även innefatta de förfaranden som anges i artikel 4.5, nämligen import, export och lagring av intrångs- görande varor som sker i syfte att utnyttja dem, se mer om detta i avsnitt 5.6.6. 
  
 Definitionen av angrepp bör endast ha civilrättslig verkan. Straff- bestämmelserna bör behandlas för sig. Gärningarna som beskrivs i straffbestämmelserna faller även de in under definitionen av angrepp. Följden av detta blir att en talan om förbud eller åtgärder kan bifallas 
  
 89 Patentlagen (1967:837) 9 kap. 58 §. Se även motsvarande bestämmelse i 7 kap. 54 § URL. 
  
 128 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 trots att åtalet ogillas i en brottmålsprocess, exempelvis på grund av att den åtalades uppsåt inte kan styrkas. 
  
 Bestämmelser om skadeståndsskyldighet enligt 8 §, förbud enligt 11 § och åtgärder 14 § i nuvarande FHL har alla den begränsningen att bestämmelserna endast kan tillämpas om ett angrepp skett enligt FHL. Sådana förfaranden som inte i någon del omfattas av de nuvarande bestämmelserna i  
 3–4 
  eller  
 6–8 
  §§, kan inte leda till några sanktioner såsom skadestånd eller överlämnande enligt nuvarande FHL. Om i stället en omfattande och neutral definition av angrepp införs samt att orden ”enligt denna lag” tas bort, kommer mot- svarande bestämmelser att kunna tillämpas i större omfattning. Angrepp som i dag faller utanför FHL, kan med en annan definiton av ordet angrepp leda till sanktioner enligt respektive bestämmelse, se nedan avsnitt 7.3.5, som rör skadestånd enligt nuvarande 8 § FHL samt avsnitt 8, som rör åtgärder mot angrepp. 
  
 Som konstateras i avsnitt 7.1.5 regleras styrelseledamöters skade- ståndsskyldighet i ABL och inte i FHL. Genom att använda en neutral och omfattande definition av angrepp kan dock styrelse- ledamöter åläggas förbud eller åtgärder enligt FHL. Inte heller kommer det längre krävas att det föreligger synnerliga skäl för att en tidigare arbetstagare ska kunna åläggas förbud eller åtgärder, se nedan avsnitt 8. 
  
 Det finns sammanfattningsvis goda skäl för att införa en defini- tion av angrepp av företagshemligheter. Definitionen bör införas i en ny, egen paragraf. Angrepp bör användas i stället för anskaffande, utnyttjande eller röjande om det inte finns skäl att särskilja just dessa sätt att angripa en företagshemlighet på. Angrepp ska därvid föras in i bl.a. bestämmelser som motsvarar nuvarande 8, 11, 13 och 14 §§. 
  
 5.6.3Artikel 4.2 – anskaffande 
  
 Bedömning: Bestämmelserna om anskaffande av företagshemlig- heter i nuvarande FHL behålls. 
  
 Det anges inledningsvis i artikel 4.2 att anskaffande av företags- hemligheter är otillåtet, om anskaffandet sker utan innehavarens samtycke. Skrivningen om samtycke förefaller onödig eftersom 
  
 129 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 samtycke inte rimligen skulle kunna föranleda att anskaffandet är obehörigt (a) eller strider mot god affärssed (b). 
  
 Ett otillåtet anskaffande måste antas sällan leda till någon ersätt- ningsgill ekonomisk skada så länge det inte sker något utnyttjande eller röjande. Ett otillåtet anskaffande kan dock få betydelse i fråga om andra rättsverkningar enligt direktivet, såsom förbud, se nedan avsnitt 8 där artiklarna  
 10–13 
  behandlas. 
  
 Förfarandena som beskrivs i artikel 4.2 ställer inte upp några krav på att personen som anskaffat företagshemligheten har gjort det med uppsåt, eller ens varit oaktsam. Även någon som agerat i god tro kan således enligt direktivet anses ha otillåtet anskaffat en företags- hemlighet. 
  
 Föreskrifterna i artikel 4.2. om otillåtet anskaffande av företags- hemlighet innefattar fyra olika tillvägagångssätt, nämligen att obehörigen 
  
 –bereda sig tillgång till (handlingar, föremål etc.) 
  
 –tillägna sig (handlingar, föremål etc.) 
  
 –eller kopiera (handlingar, föremål etc.) 
  
 –eller på annat sätt anskaffa som under omständigheterna anses strida mot god affärssed. 
  
 Obehörigen bereda sig tillgång till 
  
 Det första tillvägagångssättet – bereda sig tillgång – torde motsvaras av bestämmelserna om företagsspionage i 3 § nuvarande FHL, undantaget kravet på uppsåt. Anskaffandet kan ske på flera olika sätt, men ska röra sig om sådan information som personen i fråga inte redan har tillgång till på annat sätt, exempelvis genom sina arbetsuppgifter. Någon ytterligare regel torde inte behöva införas på grund av denna del av artikel 4.2. 
  
 Obehörigen tillägna sig 
  
 Det andra sättet – tillägna sig – kan möjligen innefatta att någon, som redan har lovlig tillgång till informationen (exempelvis genom sina arbetsuppgifter), olovligen tar med sig material från inne- 
  
 130 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 havaren. Ett sådant förfarande skulle i sig kunna utgöra ett till- greppsbrott enligt svensk lag. Om begreppet tillägna sig i direktivet avser situationer där någon anskaffar företagshemligheter som denne inte har tillgång till, inryms förfarandet under bereda sig tillgång till enligt ovan. Det får antas att begreppet tillägna sig inte skulle få någon självständig betydelse om det infördes i nuvarande FHL. Eftersom det är svårt att förutse någon situation där tillägna sig skulle tillföra något, bör det begreppet inte införas i lagtext. 
  
 Obehörigen kopiera 
  
 Det tredje sättet – kopiera – måste antas endast vara ett sätt att beskriva hur ett anskaffande kan gå till. Kopiering av information innebär ju att innehavaren fortfarande har tillgång till den, men kan ha gått miste om det värdefulla med hemlighållandet. Fråga är då vad som menas med obehörig kopiering i bestämmelsen. 
  
 En arbetstagare måste rimligen, om inte annat har klargjorts av arbetsgivaren, kunna hantera sitt arbetsmaterial så att han kan genomföra sina arbetsuppgifter även om det innebär att hemliga handlingar behöver kopieras. Sådant hanterande bör givetvis ske så aktsamt att inte företagshemligheter riskerar att avslöjas för utom- stående. Det kan inte antas att direktivet innebär att allt kopierande av sådana företagshemligheter som en anställd redan har tillgång till skulle vara obehörigt om arbetsgivaren uttryckt att kopiering inte är tillåtet. Det kan tänkas förekomma att anställda mot arbetsgivarens vilja kopierar handlingar endast för att de lättare ska klara sina arbetsuppgifter, utan att beteendet för den skull behöver betraktas som att det strider mot lagregler om skydd för företagshemligheter, om än beteendet är olämpligt. Det får antas att det inte är en arbets- tagares kopierande av sitt eget arbetsmaterial inom ramen för sina arbetsuppgifter, som ordet kopierar i artikel 4.2 a i direktivet syftar på. En annan sak är att arbetstagaren i en sådan situation kan ha åsidosatt eventuella ordningsföreskrifter om kopiering vilka arbets- givaren har utfärdat. 
  
 Frågan är hur det förhåller sig då en affärspart kopierar handlingar som innehåller företagshemligheter, på ett sätt som strider mot vad som avtalats. Det kan tänkas att det i en affärsuppgörelse mellan två parter överenskommits att företagshemligheter får användas på visst 
  
 131 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 sätt, men att handlingar/föremål varifrån företagshemligheten kan härledas inte får kopieras. Om part bryter mot överenskommelsen har denne visserligen begått ett kontraktsbrott. Det får dock antas att parten inte ska anses ha anskaffat företagshemligheten genom kopiering, eftersom han redan hade tillgång till den. I sådana fall skulle möjligen skadeståndsskyldighet kunna föreligga enligt kon- traktsrättliga regler, men knappast ett åsidosättande av bestämmelser om företagshemligheter. 
  
 Snarare måste antas att begreppet obehörigen kopiera i direktivet syftar på situationen att en person kopierar handlingar (eller annan information), som ett sätt bland många andra att anskaffa företags- hemligheter. Exempelvis skulle det kunna röra sig om någon som inte har behörig tillgång till företagshemligheterna, som kopierar hand- lingar (ett beteende som i dag i FHL skulle kunna utgöra företags- spioneri). Det förefaller inte vara nödvändigt att i svensk lagtext exem- plifiera olika sätt att obehörigen anskaffa företagshemligheter på. 
  
 Det kan i sammanhanget nämnas att kopiering av föremål/hand- lingar som innehåller företagshemligheter kan få betydelse beträf- fande tidigare arbetstagares skadeståndsskyldighet för sådana angrepp på företagshemligheter som skett efter anställningens upphörande. Om arbetstagaren under sin anställning förberett angreppet genom att kopiera handlingar, kan det innebära att sådana synnerliga skäl föreligger som är en förutsättning för dennes skadeståndsskyldighet. Detsamma gäller om den tidigare arbetstagaren under anställningen tagit med sig material som tillhör arbetsgivaren. (Se avsnitt 7.1.3) 
  
 Någon bestämmelse om kopiering som ett otillåtet sätt att anskaffa en företagshemlighet, bör sammanfattningsvis inte införas i lagtexten. 
  
 Anskaffande på sätt som under omständigheterna strider mot god affärssed 
  
 Det fjärde sättet – på annat sätt som strider mot god affärssed – synes vara en skrivning för att ringa in de fall som inte skulle täckas av de tre ovanstående. Begreppet god affärssed finns omnämnt i  
 TRIPS-avtalet 
  i notis 10 till artikel 39, se ovan avsnitt 5.4.1. Där anges att med förfaranden som strider mot god affärssed avses åtminstone ”kontraktsbrott, röjande av förtroende eller anstiftan till sådana handlingar, och inbegriper anskaffning av företagshemlig- 
  
 132 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 heter av tredje man som hade vetskap eller av grov oaktsamhet inte hade vetskap om att sådana handlingar var förbundna med anskaffan- det”. Denna notis är inte en fastställd definition av begreppet, men ger exempel på situationer som inte kan ses som god affärssed. En domstol som har att besluta i ämnet ska beakta såväl nationella som internationell affärssed.90 Termen god affärssed används i flera EU- rättsliga akter, t.ex. inom immaterialrätten.91 
  
 Det synes alltså vara förhållanden i affärslivet som avses i artikel 3.1 d och 4.2 b. Vad som är god affärssed kan variera i för- hållande till sedvänjan i branschen. Under alla förhållanden ska dock de förfaranden som anges i  
 TRIPS-avtalet 
  anses strida mot god affärsed. Det kan förväntas att  
 EU-domstolen 
  kommer att behöva ge begreppet god affärssed ett mer bestämt innehåll. 
  
 I 6 § nuvarande FHL finns den skadeståndsbestämmelse som avser kommersiella kontakter mellan näringsidkare. Enligt bestäm- melsen ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare som han i för- troende har fått del av i samband med en affärsförbindelse med denne, ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. En viss tystnadsplikt följer av allmänna avtalsrättsliga principer enligt vilka en avtalspart inte får handla på ett sätt som medför skada för motparten. Ett särskilt sekretessavtal kan ha tecknats, men en tystnadsplikt kan också vara underförstådd.92 I  
 TRIPS-avtalet 
  anges som sagt att kontraktsbrott och röjande av förtroende anses strida mot god affärssed. Ett agerande som aktualiserar bestämmelsen i 6 § måste sägas strida mot god affärssed. Bestämmelsen om att den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som erhållits i förtroende kan bli skadeståndsskyldig, bedöms därför leva upp till direktivets bestämmelser. 
  
 Beträffande anskaffande som strider mot god affärssed kan bestämmelsen i 6 § nuvarande FHL inte tillämpas. Otillåtet anskaf- fande som är uppsåtligt kan i stället bedömas som företagsspioneri eller olovligt förfarande med företagshemlighet. Utredningen före- slår nedan, avsnitt 7.3.1, en bestämmelse om att den som av oakt- samhet anskaffar en företagshemlighet kan bli skadeståndsskyldig. 
  
 90Gervais, s. 543. 
  
 91Se bl.a. artikel 6.1 c i Rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar. 
  
 92Fahlbeck s. 425 ff. 
  
 133 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 TRIPS-avtalet 
  nämner att anskaffande av företagshemligheter från tredje man strider mot god affärssed, om den tredje mannen hade vetskap om, eller var grovt oaktsam till, att förfarandet innefattade innebar kontraktsbrott eller röjande av ett förtroende. Direktivet kan här sägas gå längre än så, eftersom ett otillåtet anskaffande enligt artikel 4 i direktivet inte förutsätter uppsåt eller oaktsamhet hos den som företagshemligheter erhålls ifrån. Den typ av anskaffande av företagshemligheter från tredje man som omnämns i  
 TRIPS-avtalet, 
  kan inrymmas under bestämmelserna i 8 § nuvarande FHL, med de ändringar i den bestämmelsen som utredningen i övrigt föreslår (se avsnitt 5.6.5 och 7.3.5). 
  
 5.6.4Artikel 4.3 – utnyttjande eller röjande 
  
 Bedömning: Bestämmelserna om utnyttjande och röjande i nuvarande FHL behålls. 
  
 Även bestämmelsen i artikel 4.3 inleds med att det otillåtna ut- nyttjandet eller röjandet förutsätter att samtycke saknas från inne- havaren. Bestämmelsen ställer inte upp något krav på att personen som utnyttjat/röjt företagshemligheten har gjort det med uppsåt, eller ens varit oaktsam. Även någon som agerat i god tro kan således enligt direktivet anses ha otillåtet utnyttjat eller röjt en företags- hemlighet. Det anges att utnyttjande eller röjande är otillåtet om personen 
  
 a)anskaffat företagshemligheten olagligen, 
  
 b)personen bryter mot ett avtal om konfidentialitet eller någon annan skyldighet att inte röja företagshemligheten, eller 
  
 c)personen bryter mot en avtalsförpliktelse eller någon annan skyldighet att begränsa utnyttjandet av företagshemligheten. 
  
 Fallet a ovan torde inte innebära mer än att ett otillåtet anskaffande som resulterar i ett röjande/utnyttjande, inte kan anses annat än otillåtet. Med otillåtet anskaffande avses sådant som framgår av artikel 4.2, se ovan. 
  
 134 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Fallen b och c tycks innehållsmässigt endast skiljas åt genom att b rör röjande och c rör utnyttjande. Bestämmelserna handlar dels om avtal, dels om andra skyldigheter. Här skulle lojalitetsplikten hos en anställd i privat sektor kunna inrymmas, men även att parter i ett avtalsförhållande kan ha en skyldighet att inte skada varandra.93 Sådana situationer som avses i bestämmelsen i 6 § nuvarande FHL måste antas inrymmas här, dvs. någon som vid en affärsförbindelse tar emot en företagshemlighet, under förutsättning att hemlig- heterna inte röjs, har ingått ett avtal även om avtalet inte nödvändigt- vis formaliserats.94 
  
 Bestämmelsen i artikel 4.3 b och c måste antas även avse skyldig- heter enligt OSL att inte röja företagshemligheter. Röjande eller utnyttjande av en företagshemlighet i strid mot OSL sanktioneras i första hand genom bestämmelsen om brott mot tystnadsplikt i 20 kap. 3 § BrB. Därtill kan någon enligt 8 § första stycket andra meningen nuvarande FHL bli skadeståndsskyldig om denne röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som röjts i strid med OSL. Någon ytterligare ändring än ovan föreslagna i nuvarande FHL torde inte behövas på grund av artikel 4.3. 
  
 5.6.5Artikel 4.4 – företagshemligheter som angripits av någon annan 
  
 Förslag: Den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet ska inte kunna undgå skadeståndsskyldighet av det skälet att före- tagshemligheten har erhållits från någon som själv fått del av företagshemligheten i god tro. 
  
 Bestämmelsen i artikel 4.4 avser person som i ond tro anskaffar/ut- nyttjar/röjer företagshemlighet som angripits av annan person, på sätt som anges i artikel 4.3. Bestämmelsen täcker både uppsåtliga och 
  
 Dawson har angående detta i samband med Kommissionens förslag 2013 i EU  arbetsrätt 4/2013 uttryckt: Lagförslaget anger särskilt att angrepp på företagshemligheter kan ske i form av brott mot avtal om tystnadsplikt, men också i form av brott mot andra typer av skyldigheter att hålla information hemlig. Det sistnämnda skulle innebära ett tyd- ligare lagstöd för oskrivna och allmänna rättsliga principer, och detta skulle på sikt kunna innebära att den arbetsrättsliga lojalitetsplikten förstärks. 
  
 94Fahlbeck s. 427. 
  
 135 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 oaktsamma fall. Däremot krävs det inte att den person, som före- tagshemligheten erhölls ifrån, hade uppsåt eller var oaktsam. 
  
 Bestämmelsen i artikel 4.4 skiljer sig från nuvarande regel i FHL, där det i 2 § tredje stycket stadgas att det inte anses som ett obe- hörigt angrepp att någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet, som erhållits från någon som själv fått del av företagshemligheten i god tro. En person som förstår att det rör sig om en företagshemlig- het, kan alltså fritt använda företagshemligheten, om den erhållits från en person som inte förstod (eller borde ha förstått) att företags- hemligheten inte fick röjas, enligt nuvarande FHL. 
  
 Den svenska lagen behöver alltså ändras. Det tredje stycket i 2 § nuvarande FHL behöver tas bort, såsom även föreslagits ovan i avsnitt 5.6.2. Utnyttjande och röjande som sker i god tro ska behandlas i andra paragrafer. (Även en godtroende person ska kunna drabbas av rättsverkningar om han eller hon angripit en företags- hemlighet, nedan avsnitt 8.6.3). Definitionen av angrepp som före- slagits i avsnitt 5.6.2, inrymmer de typer av anskaffande, utnyttjande eller röjande som avses i artikel 4.4. Genom denna definition, kan även åtgärder och förbud beslutas i de fall direktivet avser. (Bond stols beslut om förbud och åtgärder behandlas i avsnitt  
 8.4–8.6.) 
  
 En bestämmelse behöver införas med innebörden att en person som erhåller en företagshemlighet med vetskap om att företags- hemligheten har angripits på ett otillåtet sätt, inte ska kunna und- komma skadestånd av det skälet att företagshemligheten erhölls från någon annan som handlat i god tro. Den definition av ordet angrepp som anges i avsnitt 5.6.2 är inte beroende av uppsåt eller oaktsamhet. Om den definitionen införs i en bestämmelse som motsvarar den nuvarande 8 § FHL kan den önskvärda effekten uppnås, se nedan avsnitt 7.3.5. 
  
 5.6.6Artikel 4.5 – utnyttjande i vid bemärkelse 
  
 Artikel 4.5 beskriver olika typer av otillåtna förfaranden med intrångsgörande varor. Vad som menas med intrångsgörande varor framgår av artikel 2.495. Bestämmelsen är omfattande och inbegriper 
  
 95 Vad som menas med intrångsgörande varor enligt artikel 2.4: varor vilkas formgivning, egenskaper, funktion, produktionsprocess eller marknadsföring gynnas avsevärt av olagligen anskaffade, utnyttjade eller röjda företagshemligheter. 
  
 136 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden, eller att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i dessa syften. Med import menas in- försel från tredje land utanför EU, enligt skäl (28). Bestämmelsen avser fall där någon kände till eller borde ha känt till att företags- hemligheten hade utnyttjats på otillåtet sätt. Bestämmelsen skiljer sig således från bestämmelserna i artikel 4.5 och 4.3. där ett för- farande kan anses vara otillåtet objektivt sett, dvs. oavsett vilket insikt personen i fråga hade. 
  
 Det torde vara förfaranden med intrångsgörande varor i kom- mersiellt syfte som avses i bestämmelsen, med hänsyn till ordvalen producera, utbjuda till försäljning och släppa ut på marknaden. Det måste likaså antas att direktivet inte avser att belägga en privat- persons införsel av varor för eget bruk med sanktioner. 
  
 Kommissionen har förklarat att det var nödvändigt att införa bestämmelsen om intrångsgörande varor i artikel 4.5, för att på det sättet göra det möjligt att kunna återkalla eller förstöra varor, som tillverkats innan domstol beslutat att förbjuda utnyttjandet av en företagshemlighet.96 Artikel 4.5 kan jämföras med bestämmelser i varumärkeslagen, där det anges att med användning av ett varumärke avses bl.a. att bjuda ut varor till försäljning under ett varukänne- tecken, föra ut dem på marknaden eller lagra dem för dessa ändamål.97 En motsvarande bestämmelse finns i varumärkesförordningen.98 
  
 Bestämmelsen i artikel 4.5 får antas ta sikte på den som lager- håller/importerar/exporterar för att själv sälja varorna vidare eller medverka vid försäljning, och alltså inte en oberoende mellanhand. 
  
 Att producera, utbjuda till försäljning och släppa ut på marknaden måste antas falla in under vad som anses som utnyttjande enligt allmänt svenskt språkbruk. Begreppet utnyttja ska alltså även fort- sättningsvis i den svenska lagen anses innefatta dessa förfaranden. Däremot kan knappast förfarandena import, export och lagring av intrångsgörande varor omfattas av ordalydelsen av begreppet utnyttja i nuvarande FHL. Direktivet anger att när import, export och lagring av intrångsgörande varor sker i syfte att utnyttja dem, ska även dessa förfaranden anses vara utnyttjande som är otillåtet. Det ska alltså 
  
 96Se European Commission, Draft summary report, 1st Workshop on the transposition of the Trade Secret Protection Directive, Brussels, 16 december 2016. 
  
 971 kap. 10 § varumärkeslagen (2010:1877). 
  
 98Artikel 9 Förordning (EG) nr 207/2009. 
  
 137 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 inte vara tillåtet att exempelvis importera varor från tredje land, om en angripen företagshemlighet har varit en förutsättning för att kunna tillverka varorna. Att ett förfarande som det i exemplet inte kan tolereras kan knappast anses framgå av nuvarande FHL. Det finns alltså skäl att i svensk lag klargöra att även import, export och lagring av intrångsgörande varor i syfte att obehörigen utnyttja dem kan utgöra angrepp på företagshemligheter. En bestämmelse med sådan innebörd bör således införas. Därtill finns det även ett behov att i svensk lag definiera vad som avses med intrångsgörande varor, för att svensk lag ska kunna anses leva upp till direktivets bestäm- melser. Även en bestämmelse där intrångsgörande varor definieras enligt artikel  
 2.2–2.4 
  bör därför införas. 
  
 De förfaranden som beskrivs i artikel 4.5 ska alltså ingå i defini- tionen av angrepp som föreslagits ovan i avsnitt 5.6.2. Den definition av ordet angrepp som utredningen föreslagit innebär att det ska göras en objektiv bedömning huruvida ett förfarande utgör ett angrepp eller inte. En anledning till att införa en sådan definition av angrepp är att direktivet föreskriver att vissa rättsverkningar, såsom förbud, ska kunna meddelas mot någon om ett otillåtet anskaffande/röjande/ut- nyttjande objektivt sett föreligger. Innehavaren behöver då inte bevisa någons uppsåt eller oaktsamhet för att kunna få till ett förbud mot vidare användning. I artikel 4.5 föreskrivs i stället att förfaran- dena ska anses vara otillåtet utnyttjande om personen i fråga kände till eller borde ha känt till att företagshemligheterna hade utnyttjats olagligt. Principen att åtgärder ska kunna vidtas mot intrångsgörande varor om ett objektivt sett otillåtet anskaffande/utnyttjande/röjande har konstaterats, är därmed inte riktigt förenligt med ordalydelsen i artikeln. Det vore dock inte förenligt med direktivets krav på ett fullgott skydd för företagshemligheter, om innehavaren inte kunde utverka ett förbud mot försäljning av importerade intrångsgörande varor, enbart av den anledningen att importören varit i god tro. Däremot gör importörens goda tro att något skadestånd inte kan utgå. Det kan i dessa fall även bli aktuellt att importören trots allt kan få utnyttja varorna mot att erlägga en viss avgift till innehavaren av företagshemligheten, enligt artikel 13.3, se avsnitt 8.6.3. 
  
 Att låta förfarandena i artikel 4.5 (import, export och lagring av intrångsgörande varor i syfte att utnyttja dem) ingå i definitionen av angrepp i svensk lag kan inte anses vara oförenligt med direktivet. I 
  
 138 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 den mån den svenska bestämmelsen avviker från direktivet ger den ett högre skydd än vad direktivet föreskriver. 
  
 5.7Undantagen från skyddet – artikel 5 
  
 Förslag: Det ska tydligare än i dag framgå att lagen inte innehåller en uttömmande beskrivning av vad som utgör behöriga angrepp på företagshemligheter. 
  
 Exemplen på behöriga angrepp ska inte längre innehålla krav om att det ska vara fråga om missförhållanden i näringsidkarens rörelse. 
  
 Artikel 5 stadgar om undantag från  
 EU-direktivets 
  skydd för företagshemligheter. Undantagen från skydd enligt artikel 5 innebär att ansökningar om åtgärder, förfaranden och rättsmedel från en innehavare ska avslås om det påstådda angreppet har skett under vissa förutsättningar. Enligt artikel 5 ska en ansökan avslås om angreppet skett 
  
 a)för att utöva rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt stadgan, inbegripet rätten till respekt för mediernas frihet och mångfald, 
  
 b)för att avslöja fall av försummelser, oegentligheter eller olaglig verksamhet, förutsatt att svaranden agerade till skydd för allmän- intresset, 
  
 c)då arbetstagare röjt företagshemligheten för sina arbetstagar- företrädare inom ramen för företrädarnas utövande av sina uppdrag i enlighet med unionsrätt eller nationell rätt, förutsatt att röjandet var nödvändigt för utövandet av det uppdraget eller 
  
 d)i syfte att skydda ett i unionsrätt eller nationell rätt erkänt legitimt intresse. 
  
 Artikeln behandlar alltså sådana förfaranden som i och för sig är att betrakta som olovliga angrepp på företagshemligheter, men som utifrån sina syften ska anses tillåtna, eller till och med önskvärda. Undantagen i artikel 5 avser på så vis inte minst att förhindra att skyddet för företagshemligheter ska medföra begränsningar för 
  
 139 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 visselblåsare. Skyddet för företagshemligheter bör följaktligen bl.a. inte omfatta fall där ett röjande av en företagshemlighet tjänar allmänintresset genom att direkt relevanta försummelser, oegentlig- heter eller olaglig verksamhet avslöjas.99 
  
 Artikel 5 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1.1 inte får frångås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle leda till högre skydd för företagshemligheter. Enligt skälen till  
 EU-direktivet 
  bör artikel 5 inte anses hindra behöriga rättsliga myndigheter från att tillåta undantag från tillämpningen av åtgärder, förfaranden och rättsmedel i fall då svaranden hade all anledning att i god tro utgå från att hans eller hennes beteende var förenligt med de tillämpliga kriterierna i direktivet (se skäl 20). 
  
 Direktivet ska inte påverka rätten för arbetsmarknadens parter att ingå kollektivavtal, se artikel 1.2 d. Det är enligt direktivet möjligt att ingå kollektivavtal som rör frågor om att företagshemligheter inte får röjas eller utnyttjas, se skäl (12). Samma skäl (12) anger även att kollektivavtal inte får begränsa undantagen i direktivet, vad gäller när en domstol ska avslå en ansökan om åtgärder, förfaranden eller rätts- medel. Kollektivavtal får alltså inte syfta till att begränsa undantagen i artikel 5. Det ska alltså inte vara tillåtet att avtala om att någon ska kunna bli skadeståndsskyldig, eller utsättas för förelägganden eller andra åtgärder, i de fall som räknas upp i artikel 5. 
  
 5.7.1Punkten a – yttrandefrihet m.m. 
  
 Om innehavaren ansöker hos domstol om åtgärder mot en påstådd intrångsgörare, ska ansökan avslås om det påstådda intrånget skett för att utöva rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt stadgan (dvs. EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna). Rätten ska även innefatta respekt för mediernas frihet och mångfald. 
  
 Som ovan konstaterats (avsnitt 5.2.2), finns det ingen anledning att i FHL skriva in att en sådan övergripande bestämmelse som stad- gan har företräde framför annan lag vid rättstillämpningen. Bestäm- melsen i denna del innebär inget nytt för svensk rättstillämpning. 
  
 99 Jfr  
 EU-direktivets 
  skäl nr 20. 
  
 140 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 5.7.2Punkten b – avslöjande av missförhållanden 
  
 Artikel 5 b stadgar om undantag för skydd för angrepp mot före- tagshemligheter om angreppet skett för att avslöja fall av ”för- summelser, oegentligheter eller olaglig verksamhet”, förutsatt att svaranden agerade till skydd för allmänintresset. Undantaget enligt punkten b är det som mest precist tar sikte på angrepp från s.k. visselblåsare, även om det också omfattar avslöjanden som inte sker inom ramen för en arbetsrelaterad relation. Nedan kommer ”vissel- blåsare” för enkelhets skull användas som samlingsbegrepp för alla de former av avslöjare som artikel 5 b rör. 
  
 Jämfört med flera övriga språkversioner av  
 EU-direktivet, 
  som här talar om undantag i fall av angrepp som skett i syfte att skydda allmänintresset, ligger det närmast till hands att även för svenskt vidkommande tolka punkten b i enlighet med en sådan skrivning.100 Utredningen utgår alltså från att punkten b avser avslöjanden som skett i syfte att skydda allmänintresset. 
  
 Punkten b och Europakonventionen 
  
 Undantaget för visselblåsare enligt punkten b bör läsas i ljuset av rätten till yttrandefrihet enligt artikel 11 i stadgan och artikel 10 i Europakonventionen och Europadomstolens praxis avseende de avvägningar som ska ske vid bedömningen av om ett visselblåsande skyddas av artikel 10 eller ej (angående att rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10 i Europakonventionen också gäller mellan enskilda, se avsnitt 3.4.6). 
  
 Vad avser avvägningen av intresset av visselblåsande i förhållande till intresset av skydd för företagshemligheter, finns ännu inget europarättsligt avgörande som ger stöd för att intresset av skydd för företagshemligheter är en sådan rättighet som skyddas under de mänskliga rättigheterna i stadgan eller Europakonventionen. Diskus- sioner i den juridiska litteraturen har rört frågan om företagshemlig- 
  
 100 Jfr den engelska versionen: “for revealing misconduct, wrongdoing or illegal activity, provided that the respondent acted for the purpose of protecting the general public interest”, den franska: “pour révéler une faute, un acte répréhensible ou Daniel, à condition que le défendeur ait agi dans le but de protéger l'intérêt public général” och den tyska: ”zur Aufdeckung eines beruflichen oder sonstigen Fehlverhaltens oder einer illegalen Duran, sofern der Antragsgegner in der Absicht gehandelt hat, das allgemeine öffentliche Interesse zu schützen”, m.fl. 
  
 141 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 heter skulle kunna täckas av skyddet för egendom i artikel 1 i Europakonventionens första tilläggsprotokoll eller artikel 17 i stadgan. Inte minst det faktum att  
 EU-direktivet 
  inte behandlar företagshemligheter som egendom, har på sina håll föranlett slut- satsen att företagshemligheter inte kan bli föremål för någon europa- rättsligt skyddad mänsklig rättighet.101 
  
 Det skydd Europakonventionen ger för bl.a. rätten till yttrande- frihet enligt artikel 10 är ett minimiskydd. Med utgångspunkten att rätten till yttrandefrihet hos en visselblåsare som röjer företags- hemligheter inte står i konflikt med någon konventionsskyddad rättighet hos innehavaren av företagshemligheten, skulle det därför kunna hävdas att det står öppet att tolka artikel 5 b i  
 EU-direktivet 
  bokstavligt, och att varje röjande som sker för att avslöja t.ex. en ”försummelse” eller oegentlighet i syfte att skydda ett allmänt intresse skulle vara acceptabelt, oavsett t.ex. digniteten hos försum- melsen eller oegentligheten i fråga. 
  
 En sådan tolkning av artikel 5 b framstår dock som orimligt långtgående. Skälen till  
 EU-direktivet 
  talar här också om direkt relevanta (utredningens kursivering) försummelser, oegentligheter eller olaglig verksamhet (skäl 20). Begreppet ”försummelser” i den svenska versionen av direktivet kan också jämföras med bl.a. ”mis- conduct” i den engelska versionen, ”faute” i den franska, ”Fehlver- haltens” i den tyska och ”una condotta scorretta” i den italienska. Enligt utredningen leder begreppet ”misskötsamhet” närmare dessa övriga språkversioner än ”försummelser”.102 Utredningen utgår därför ifrån att artikel 5 b tar sikte på den typ av misskötsamhet och oegentligheter som är tillräckligt relevant ur ett allmänintresse, för att motivera angreppet på företagshemligheten i fråga. Det torde också kunna uttryckas så att vad artikel 5 b här avser är tillräckligt allvarliga missförhållanden.103 
  
 101Se Carter, Right to property and trade secrets i Research handbook on human rights and intellectual property, red. Williams, 2015, s. 421 ff. med hänvisningar. 
  
 102Den danska versionen använder här begreppet ”forseelser”, med vilket avses mindre allvarliga lagbrott, vilket å andra sidan nog leder till en annorlunda avgränsning än vad direktivet här avser. 
  
 103Jfr också Europarådets parlamentariska församlings resolution om skydd för visselblåsare, 1729 (2010), som talar om att de nationella reglerna ska skydda alla larm om olika typer av lagbrott som påverkar eller hotar liv, hälsa, frihet eller andra legitima intressen som skatte- betalare, aktieägare, anställda eller kunder har (artikel 6.1.1). 
  
 142 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Även om skydd för företagshemligheter inte skulle vara en sådan rättighet som äger direkt skydd under stadgan eller Europakon- ventionen, är det likväl fråga om en lagligen grundad rättighet som enligt såväl stadgan som Europakonventionen i och för sig kan skyddas genom inskränkning av yttrandefriheten (artikel 52.1 i stadgan respektive artikel 10.2 i Europakonventionen). 
  
 Som påpekats i samband med diskussionen om 2 § nuvarande FHL och artikel 10 i Europakonventionen (avsnitt 3.4.6) saknas det skäl att anta att Europadomstolen skulle pröva ett fall av röjande av företagshemligheter i förhållande till rätten till yttrandefrihet enligt artikel 10 enligt andra kriterier än de som redan utvecklats i Europa- domstolens praxis avseende visselblåsning, även om frågan om visselblåsning angående företagshemligheter där ännu inte ställts på sin spets. Såsom också redogjorts för i avsnitt 3.4.6 måste ett vissel- blåsande för att aktualisera skydd under artikel 10 enligt Europa- domstolen för det första röra information som avser ett allmänt intresse och som är autentisk (dvs. är precis och trovärdig). Vidare krävs att spridandet av informationen varit en nödvändig åtgärd i förhållande till sitt syfte. Det allmänna intresset i att informationen sprids måste vidare väga över den skada som spridandet innebär för den drabbade parten. Därtill måste den som sprider informationen ha varit i god tro om att informationen var autentisk. Slutligen måste den lagsanktionerade åtgärd som vidtagits mot den som spridit informationen vara proportionerlig i förhållande till sitt syfte. 
  
 Såsom utredningen förstår artikel 5 b saknas anledning att utgå från att den syftar till att låta prövningen av visselblåsande i för- hållande till företagshemligheter ske enligt andra kriterier än de som nu nämnts. Utredningen utgår alltså ifrån att artikel 5 b avser att göra klart att visselblåsande avseende företagshemligheter äger samma skydd under stadgans artikel 11 och Europakonventionens artikel 10 som visselblåsande i övrigt, med det förtydligandet att inga av EU- direktivets åtgärder är tillämpliga för det fall visselblåsandet enligt dessa kriterier kan anses försvarligt. 
  
 143 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 Avslöjanden av missförhållanden och hänsyn till allmänintresset enligt Europakonventionen 
  
 Huruvida de missförhållanden som avslöjats genom ett angrepp på företagshemligheter varit tillräckligt allvarliga för att motivera angreppet beror alltså enligt artikel 5 b på i vilken grad de äger ett allmänt intresse. Enligt Europadomstolens praxis finns ett sådant intresse inte minst avseende information som är viktig för en upplyst politisk debatt. Det gäller även information angående fackliga ange- lägenheter. Konstnärliga och kommersiella yttranden anses dock inte i lika hög grad vara skyddade med hänsyn till allmänintresset.104 
  
 Allmänintresset kan ibland vara så starkt att legala tystnadsplikter får vika. Europadomstolen har bland annat ansett att allmänintresset är starkt med avseende på vanvård inom äldreomsorgen, polisbrutali- tet, politikers försök att påverka rättsutredningar, grym och oetisk djurhållning, oetiska anställningsförhållanden, skogsskövling och utnyttjande av barn och deras föräldrar genom aggressiv marknads- föring av ohälsosam mat.105 Allmänintresset är inte konstant utan ett ämne kan vara av förhöjt allmänintresse därför att lagstiftnings- åtgärder övervägs eller därför att en fråga är aktuell i den offentliga debatten.106 
  
 I det s.k.  
 LuxLeaks-fallet, 
  som berörts i avsnitt 3.4.6, ansåg appella- tionsdomstolen i Luxemburg att allmänintresset i att företagshemlig- heter röjdes för att avslöja lagliga men kontroversiella upplägg kring skatteflykt var tillräckligt tungt vägande för att göra röjandet för- svarligt enligt artikel 10 i Europakonventionen.107 
  
 Punkten b i förhållande till FHL 
  
 Information om brott eller andra allvarliga missförhållanden kan överhuvudtaget inte utgöra företagshemligheter i nuvarande FHL:s mening. Som diskuterats i avsnitt 5.4.6 är en sådan ordning förenlig med  
 EU-direktivet. 
  
 104Jfr Müller med flera mot Schweiz (dom den 24 maj 1988), se vidare SOU 2014:31 s. 138 ff. 
  
 Lee mot Moldavien (dom den 12 februari 2008), Le mot Tyskland (dom den 
  
 21juli 2011) och Steel och Robinson mot FK (dom den 15 februari 2005). 
  
 106Fressoz och Walker mot Frankrike (dom den 21 januari 1999) och Donaldson mot Tyskland (dom den 25 mars 1985). 
  
 107Arrêt de la Cour d’appel de Luxemburg nr 117/17 X, den 15 mars 2017, se avsnitt 3.4.6. 
  
 144 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 Nuvarande FHL medger i övrigt enligt 2 § första stycket att företagshemligheter angrips om angreppet kan anses behörigt. I 2 § andra stycket förtydligas att ett angrepp inte ska anses obehörigt om angreppet på företagshemligheten skett för att offentliggöra eller hos behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott på vilket fängelse kan följa, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande. 
  
 Med missförhållande i 2 § andra stycket avses något som är av allmänt intresse.108 De missförhållanden som avses i andra stycket ska vidare vara av viss kaliber, t.ex. kvalificerade överträdelser av gällande normer och föreskrifter. Det ska således finnas ett starkt allmänt intresse av att förhållandena kan rättas till. Exempel på allvarliga missförhållanden kan vara att ett företag överträder bestämmelserna i arbetsmiljölagen eller miljöskyddslagen eller på annat sätt utsätter de anställda eller kringboende för allvarliga miljö- risker. Det kan också vara att i strid med marknadsföringslagen eller livsmedelslagstiftningen tillhandahålla konsumenterna hälsofarliga eller andra uppenbart otjänliga produkter.109 Liksom vid bedöm- ningen avseende ett angrepps behörighet enligt generalklausulen i 2 § första stycket, bygger regleringen i andra stycket på en proportiona- litetsprincip. Detta innebär att en företagshemlighet får röjas endast i den mån det behövs för att ett missförhållande ska kunna bringas till allmän kännedom. Den innebär vidare att missförhållandet ska stå i något så när rimlig proportion till värdet av företagshemligheten för innehavaren.110 
  
 Misstanken avseende brott enligt 2 § andra stycket ska vara skälig. Kravet innebär att den som offentliggör eller annars avslöjar infor- mationen ska ha goda skäl för sina misstankar. Misstankegraden har generellt beskrivits som att det ska föreligga sannolikhetsövervikt för att misstanken är riktig.111 
  
 Vad gäller sådana allvarliga missförhållanden i 2 § andra stycket FHL som inte avser brott på vilket fängelse kan följa, kräver lagen att förhållandena kan anses utgöra sådana. Detta innebär att de 
  
 108Domeij, s. 144. 
  
 109NJA II 1990 s. 575 ff. 
  
 Lee, s. 385 med hänvisningar. 
  
 Mendoza, Skälig misstanke, 2016, s. 484. 
  
 145 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 omständigheter som avslöjaren känner till objektivt sett kan anses utgöra ett allvarligt missförhållande.112 
  
 De båda nu nämnda kraven i nuvarande FHL har utformats med utgångspunkten att det ska finnas fog för ett avslöjande, och att ogrundade eller löst grundade misstankar inte räcker.113 Såsom kraven i 2 § andra stycket formulerats avses dock att det ska ställas ”något högre krav på den enskilde än att han ska ha haft fog för sin bedömning”.114 
  
 Av ordalydelsen i artikel 5 b tycks det krävas att missförhållan- dena måste vara konstaterade för att ett undantag ska föreligga. Av skäl (20) framgår dock att direktivet inte bör hindra undantag i fall då någon hade all anledning att i god tro utgå från att hans eller hennes beteende var förenligt med de tillämpliga kriterierna. Detta är också i enlighet med kriteriet i Europadomstolens praxis om att informationen ska vara autentisk, dvs. vara precis och trovärdig, och att den som röjer informationen ska vara i god tro om att denna är autentisk. Undantaget i punkten b kräver alltså inte konstaterade missförhållanden, utan endast att angriparen objektivt sett hade goda skäl – ”all anledning” – att utgå från att missförhållandena förelåg. Någon skillnad i förhållande till FHL:s krav om att misstanke om brott ska vara skälig, respektive att övriga allvarliga missförhållanden ska kunna anses vara för handen – dvs. att de omständigheter som avslöjaren känner till objektivt sett kan anses utgöra ett allvarligt missförhållande – torde därför knappast finnas. 
  
 Beträffande förhållandet mellan artikel 5 b och 2 § nuvarande FHL bör anmärkas att 2 § andra stycket inte ska läsas motsatsvis. Andra stycket är med andra ord inte uttömmande, utan ger endast exempel på vad som inte utgör obehöriga angrepp.115 Som påpekats i avsnitt 3.4.6 innebär detta alltså inte att avslöjande avseende mindre allvarliga angrepp alltid ska anses obehöriga.116 Angrepp som enligt artikel 5 b inte ska kunna ligga till grund för några åtgärder enligt  
 EU-direktivet 
  och som till äventyrs inte kan anses behöriga enligt nuvarande 2 § FHL andra stycket, kommer i stället i enlighet med en 
  
 112Fahlbeck s. 388 med hänvisningar. 
  
 113Ibid. 
  
 114LU37 s. 29. 
  
 115LU30 s. 32. 
  
 116Jfr dock Diaz s. 393. 
  
 146 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 direktivkonform tolkning av generalklausulen om behöriga angrepp i 2 § första stycket FHL anses behöriga enligt denna bestämmelse. 
  
 För att tydliggöra att bestämmelsen i nuvarande 2 § andra stycket FHL endast avser att ge exempel på behöriga angrepp föreslår utred- ningen att lydelsen i bestämmelsen i andra stycket ändras på så sätt att det av den framgår att dess exempel avser fall där ett angrepp aldrig kan anses obehörigt. 
  
 Enligt 2 § andra stycket nuvarande FHL avses uttryckligen miss- förhållanden i näringsidkarens rörelse. I förhållande till att EU- direktivet föreskriver om skydd för företagshemligheter även för  
 icke-kommersiella 
  forskningsinstitutioner, blir en sådan skrivning för avgränsande. Därtill finns överhuvudtaget inte någon mot- svarande uttrycklig begränsning i artikel 5 b om att missförhållan- dena måste avse missförhållanden hos innehavaren av företags- hemligheten. Mot denna bakgrund bör kravet i nuvarande 2 § andra stycket FHL om att ett behörigt avslöjande ska avse missför- hållanden i näringsidkarens rörelse slopas. 
  
 Förhållandet mellan FHL och visselblåsarlagen 
  
 Vid sidan om FHL har Sverige avseende visselblåsning i allmänhet sedan den 1 januari 2017 antagit den s.k. visselblåsarlagen117 (se avsnitt 3.4.5). I frågan om en implementering av artikel 5 b finns anledning att diskutera kravet på misstankegrad för avslöjande i FHL i förhållande motsvarande krav i visselblåsarlagen. 
  
 Visselblåsarlagen innebär en förstärkning av det skydd som redan finns för visselblåsare genom att lagen innebär en rätt till skadestånd för den arbetstagare som drabbas av repressalier på grund av att denne slagit larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Med allvarliga missförhållanden avses, liksom enligt FHL, brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga miss- förhållanden. Det är tillräckligt att det genom larmet framställs konkreta misstankar om sådana missförhållanden. Vid interna larm behöver inte några ytterligare krav vara uppfyllda för att skyddet mot repressalier ska inträda. Detsamma gäller vid larm till den egna 
  
 117 Lagen (2016:749) om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. 
  
 147 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 arbetstagarorganisationen. Vid externa larm, dvs. när arbetstagaren offentliggör uppgifter eller lämnar uppgifter för offentliggörande, eller slår larm genom att vända sig till en myndighet, krävs för skydd mot repressalier att han eller hon haft fog för påståendet om allvarliga missförhållanden. Arbetstagaren ska också först ha larmat internt utan att arbetsgivaren vidtagit skäliga åtgärder, om inte arbetstagaren av något annat skäl hade befogad anledning att slå larm externt. Lagens skydd mot repressalier gäller inte om en arbetstagare begår brott genom att slå larm. 
  
 Visselblåsarlagen reglerar inte arbetstagares rätt att avslöja före- tagshemligheter och ska överhuvudtaget inte påverka tillämpningen av andra regelverk.118 
  
 En arbetstagare skyddas enligt visselblåsarlagen mot repressalier om han avslöjar uppgifter om konstaterade brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. Ett sådant larmande aktualiserar heller inga åtgärder enligt FHL, eftersom sådan information inte kan utgöra företagshemligheter. 
  
 Vad avser annan information som används för att slå externa larm om allvarliga missförhållanden, krävs alltså enligt visselblåsarlagen att arbetstagaren haft fog för påståendet om allvarliga missförhållanden. Som redan anförts avser kraven om misstankegrad i 2 § andra stycket FHL att ange ett ”något” högre krav för avslöjande av företagshemlig- heter än att den enskilde ska ha haft fog för sin bedömning.119 I pro- positionen till visselblåsarlagen uttalades angående denna skillnad att120 
  
 regeringen [anser] visserligen att det finns ett värde i att definitionen av vad som utgör allvarliga missförhållanden ligger i linje med vilka för- hållanden någon kan avslöja utan att det står i strid med lagen om skydd för företagshemligheter. Syftet med den lagen är emellertid att skydda obehöriga angrepp på företagshemligheter som är ägnade att medföra skada i konkurrenshänseende. Det är alltså fråga om att skydda särskilt känslig information. Att det ställs något högre krav i det sammanhanget innebär enligt regeringens mening inte att lika höga krav bör ställas för att skyddet ska inträda enligt den lag som nu föreslås. 
  
 Regeringen konstaterade därtill att det inte borde införas en bestäm- melse som utesluter skadeståndsansvar enligt annan lagstiftning för 
  
 118Prop. 2015/16:128 s. 94. 
  
 119JU37 s. 29. 
  
 120Prop. 2015/16:128 s. 72. 
  
 148 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 arbetstagare som slår larm på ett sätt som skyddas av visselblåsar- lagen. Ordningen med olika misstankegrader i visselblåsarlagen respektive FHL godtogs alltså. Regeringen bedömde dock att situa- tionen med motstridiga resultat vid en rättslig bedömning sällan borde uppstå i praktiken. Om så skedde, skulle enligt regeringen ett skadeståndsansvar för arbetstagaren i många fall helt eller delvis kunna jämkas.121 
  
 Det framhölls i förarbetena till visselblåsarlagen att ett skäl till att regeringen inte valt att låta denna lag definiera allvarliga missför- hållanden som förhållanden vilka skäligen kan misstänkas avse brott är att en sådan definition framstod som onödigt komplicerad.122 Om regleringen i nuvarande 2 § andra stycket FHL har sagts att den framstår som synnerligen svårförståelig och att utgången av en prövning enligt detta stycke är svårförutsebar eftersom det bygger på ”påtagligt subtila avvägningar mellan olika allvarlighetsgrader av missförhållanden.”123 
  
 Det bör dock återigen påpekas att andra stycket endast innehåller exempel på fall då ett angrepp är behörigt. Såväl i förarbetena till visselblåsarlagen som i 2008 års utredning har det vidare konstaterats att utformningen av regleringen i 2 § FHL har sina skäl för sig, i för- hållande till den särskilda typ av information som företagshemlig- heter utgör.124 I samband med tillkomsten av FHL framförde Med- delarskyddskommittén att det enligt 2 § andra stycket borde räcka med att avslöjaren haft fog för sina bedömningar.125 Lagrådet å sin sida förordade att regeln i stället skulle utformas som krav på en intresseavvägning i det enskilda fallet.126 Den utformning 2 § fått kan sägas utgöra resultatet av en noggrant avvägd kompromiss mellan dessa två synsätt, vilken av allt att döma fungerat väl.127 Med hänsyn till detta, och till att 2 § FHL i detta avseende kan anses förenlig med kraven i artikel 5 b, anser utredningen att den nuvarande formu- leringen bör behållas. 
  
 121A. prop. 2015/16:128 s. 23 f. 
  
 122A. prop. 2015/16:128 s. 44. 
  
 123Fahlbeck, s. 395. 
  
 124Prop. 2015/16:128 s. 72, 2008 års utredning s. 99 f. 
  
 125LU37 s. 29. 
  
 126LU37 s. 25. 
  
 127Jfr 2008 års utredning, s. 99 f. 
  
 149 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 5.7.3Punkten c – arbetstagarföreträdares uppdrag 
  
 Artikel 5 c rör fall då arbetstagare röjt företagshemligheten för sina arbetstagarföreträdare. En ansökan om åtgärder som innehavaren gjort i dessa fall ska avslås om röjandet skett inom ramen för före- trädarnas uppdrag och då var nödvändigt. 
  
 Denna punkt kan jämföras med artikel 3.1 c som handlar om arbetstagare och deras företrädare som anskaffar information. I artikel 5 c är det i stället arbetstagare som anges som den som röjer informationen till sin arbetstagarföreträdare. Artikel 5 c tycks alltså avse situationer när en arbetstagare vänder sig till en arbetstagar- företrädare i olika frågor. 
  
 Direktivet föreskriver som sagt att en arbetstagare har rätt att inför sin arbetstagarföreträdare avslöja en företagshemlighet, om röjandet skett inom ramen för företrädarnas uppdrag och det var nödvändigt för att företrädaren skulle kunna utföra sitt uppdrag. I ett förhandsavgörande från  
 EG-domsolen 
  har en liknande situation behandlats.128 Fallet rörde visserligen handel med värdepapper, där bestämmelser om insiderhandel ska tillämpas, men informationen som hade röjts var företagshemligheter. Situationen var att ett danskt bolag planerade en fusion med ett annat bolag. Bolagsstyrel- sens arbetstagarrepresentant informerade sitt fackförbund om planerna. Fusionen påverkade aktievärdet, vilket en av de personer, som fått höra talas om fusionen innan den offentliggjordes, hade utnyttjat. En dansk domstol bad om ett förhandsavgörande hur direktivet om insiderhandel skulle tolkas, beträffande arbetstagar- representantens möjlighet att inför fackförbundet avslöja infor- mationen i fråga. Enligt  
 EU-domstolens 
  förhandsbesked får som huvudregel sådan information inte avslöjas, och undantag från denna huvudregel ska tillämpas restriktivt. Domstolen uttalade att röjandet av sådan information är ”endast berättigat om det är absolut nöd- vändigt för att fullgöra tjänsten, verksamheten eller åliggandena samt överensstämmer med proportionalitetsprincipen”.129 Vidare uttalade domstolen att det främst åligger den nationella domstolen att avgöra om det utgör ett normalt led i en arbetstagarrepresentants full- görande av sin tjänst att röja insiderinformation till fackordföran- 
  
 128 
 EG-domstolen, 
  
 C-384/02, 
  brottmålet mot Warren och Walker, den 22 november 2005. 
  
 129domskäl nr 34. 
  
 150 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 den.130 Den danska domstolen Höjesteret friade arbetstagarrepresen- tanten från straffansvar.131 
  
 Om samma princip tillämpas även i de fall som åsyftas i artikel 5 c i direktivet, ska alltså bedömningen av arbetstagarföreträdarens utövande av sitt uppdrag ta sin utgångspunkt i nationell rätt. Följakt- ligen är det den nationella domstolen som utifrån den nationella rätten har att avgöra om röjandet var nödvändigt för utövandet av arbetstagarföreträdarens uppdrag. 
  
 Arbetstagarföreträdare i svensk rätt 
  
 Begreppet arbetstagarföreträdare definieras inte i direktivet, vilket måste antas bero på att begreppet ska tolkas enligt nationell rätt (se avsnitt 5.3). I svensk rätt används begreppet arbetstagarföreträdare inte på annat sätt än vad som får anses överensstämma med allmänt språkbruk. En vedertagen princip är att parterna på arbetsmarknaden själva väljer vem som ska företräda dem vid en förhandlingssituation enligt MBL.132 Begreppet arbetstagarföreträdare kan således användas i vid bemärkelse för en person som arbetstagare på en arbetsplats har utsett som företrädare. En arbetstagarorganisation som är eller brukar vara bunden av kollektivavtal med arbetsgivaren kan utse en facklig förtroendeman enligt förtroendemannalagen.133 Den lagen innehåller regler till skydd för fackliga förtroendemän i deras fackliga verksamhet. Förtroendemännen kan exempelvis vara ledamot i klubbstyrelse, arbetsplatsombud, kontaktman, skyddsombud eller jämställdhetsombud.134 Arbetstagarföreträdare kan vara en företrädare på en arbetstagarorganisation på lokal eller central nivå. Med arbetstagarföreträdare kan även avses exempelvis skyddsombud som är utsedda enligt Arbetsmiljölagen.135 
  
 En arbetstagarföreträdare har inte någon uttalad tystnadsplikt eller behörighet enligt nuvarande FHL att ta emot företagshemlig- heter. Den arbetstagare som rådfrågar en arbetstagarföreträdare bör 
  
 130domskäl nr 46. 
  
 131Fahlbeck s. 380. 
  
 132Per Dalekant, Avila, Howard, lagkommentarer 14 § MBL och AD 1988 nr 76. 
  
 133Lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen. 
  
 134Hans Blyme, kommentar till lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, Howard  
 2017-01-17. 
  
 135SFS (1977:1160). 
  
 151 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 SOU 2017:45 
  
 därför vara försiktig med att avslöja företagshemligheter, eftersom det finns risk för att arbetstagaren kan bli skadeståndsskyldig för röjandet enligt FHL.136 Skadeståndsskyldighet i sådana situationer förutsätter givetvis att arbetstagarens röjande inför arbetstagarföre- trädare var obehörigt. Situationen när en arbetstagare rådgör med sin arbetstagarföreträdare angående sådant som innefattar företags- hemligheter har inte behandlats i förarbetena till FHL. 
  
 Direktivets krav på att röjandet ska vara nödvändigt för arbetstagarföreträdares uppdrag är uppfyllt genom bestämmelsen i 2 § nuvarande FHL 
  
 Det är som sagts ovan de nationella bestämmelserna och nationell praxis som ska avgöra om det ingår i en arbetstagarföreträdares fullgörande av sin tjänst att ta med uppgifter om företagshemligheter från en arbetstagare. Toleransen för vad som ska anses vara nöd- vändigt måste antas sammanfalla med bedömningen i nuvarande 2 § om röjandet varit obehörigt. Det kan i vissa fall vara svårt för den enskilde arbetstagaren att avgöra om röjandet är nödvändigt eller inte. Utgångspunkten bör emellertid vara att den information som en arbetstagare röjt för sin arbetstagarföreträdare inom ramen för facklig rådgivning för att kunna tillvarata sina rättigheter i arbetslivet är att anse som nödvändig. Förutom i de mest uppenbara fallen av missbruk, bör det vara den som påstår att röjandet inte var nödvän- digt, som har att bevisa detta. Bedömningen av vad som skett inom ramen för företrädarens uppdrag och därtill var nödvändigt, får antas inte skilja sig från en bedömning enligt FHL om ett avslöjande varit obehörigt. Det får antas att domstolarna utgår från omständig- heterna i det enskilda fallet vid bedömningen av frågan om röjandet varit nödvändigt för arbetstagarföreträdares utövande av sitt upp- drag. Någon särskild bestämmelse som mer detaljerat reglerar just vad en arbetstagare får röja för sin arbetstagarföreträdare är därför inte påkallad. 
  
 Det kan anmärkas att bestämmelserna i artikel 4 är av betydelse i fall då arbetstagaren på goda grunder har trott att röjandet var tillåtet, men arbetstagarföreträdaren förstod (eller borde ha förstått) 
  
 136 Diaz s.  
 388–389. 
  
 152 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande av  
 EU-direktivet 
  – inledande bestämmelser (artikel  
 1–5) 
  
 att det var otillåtet. Artikel 4 innebär då att arbetstagarföreträdaren inte kan röja eller utnyttja företagshemligheten utan att riskera skadeståndsskyldighet. 
  
 5.7.4Punkten d – legitimt intresse för avslöjande 
  
 Artikel 5 d rör angrepp som företagits i syfte att skydda ett i unionsrätt eller nationell rätt erkänt legitimt intresse. Det är oklart hur denna punkt skiljer sig från punkt b eller från sådant som har definierats som lagliga förfaranden enligt artikel 3. Anskaffande, utnyttjande och röjande kan ju vara sådana att de överhuvudtaget inte är otillåtna eftersom det rör sig om sådant som omfattas av artikel 3. Anskaffande, utnyttjande och röjande kan också vara sådant som enligt övriga punkter i artikel 5 inte ska förhindras, efter- som ett annat intresse är viktigare än intresset för att bevara före- tagshemligheten. Punkten d tycks snarare ha kommit till för att fånga upp sådant som möjligen inte träffas av övriga punkter. 
  
 Kommissionen har nämnt följande exempel då bestämmelsen kan bli tillämplig.137 En arbetstagare har rätt till särskild ersättning/bonus från sin arbetsgivare för något han eller hon uppfunnit för arbets- givarens räkning. Arbetstagaren har rätt att avslöja en företags- hemlighet för sitt juridiska ombud eller inför en domstol, om det är nödvändigt för att kunna ta till vara sin rätt till i fråga om ersätt- ning/bonus. 
  
 En domstols bedömning huruvida ett förfarande skett för att skydda ett legitimt intresse, får anses rymmas inom den obehörig- hetsbedömning som ska göras enligt 2 § nuvarande FHL. Någon särskild bestämmelse torde inte behöva införas i detta avseende. 
  
 137 Se European Commission, Draft summary report, 1st Workshop on the transposition of the Trade Secret Protection Directive, Brussels, 16 december 2016. 
  
 153 
  
 6Allmänna bestämmelser 
  
 i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 6.1Allmän skyldighet – artikel 6 
  
 Bedömning: Någon ändring i FHL till följd av artikel 6 behöver inte göras. 
  
 I artikel 6 i  
 EU-direktivet 
  föreskrivs en allmän skyldighet för med- lemsstaterna att tillhandahålla åtgärder, förfaranden och sanktioner som är nödvändiga för att säkerställa skyddet för företagshemlig- heter. Dessa ska vara rättvisa och skäliga, inte vara onödigt kom- plicerade eller kostsamma eller vara förenade med oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål samt vara effektiva och avskräckande. Artikel 6 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får från- gås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företagshemligheter. 
  
 Principerna i artikel 6 är sådana som ska följas vid lagstiftning i allmänhet. Påföljden för brott mot FHL är skadestånd, eller straff vid brottsliga förfaranden. Direktivet rör inte straffrättsliga förfaran- den för angrepp på företagshemligheter, men hindrar inte nationella straffbestämmelser. Skadeståndsbestämmelser finns i  
 5–9 
  §§ nu- varande FHL. Skadestånd kan utgå för uppkommen ekonomisk skada och för skada av  
 icke-ekonomisk 
  natur, s.k. allmänt skade- stånd. Skadeståndet ska vara så pass högt att det inte ska löna sig för en konkurrent att angripa företagshemligheten i stället för att få laglig tillgång till den genom exempelvis ett licensavtal.1 
  
 I nuvarande FHL finns därtill bestämmelser om vitesförbud mot fortsatt användning (11 §) och förelägganden om andra åtgärder 
  
 1 Prop. 1987/88:155 s. 27. 
  
 155 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 SOU 2017:45 
  
 (14 §). I förarbetena uttalades att ett vite i det enskilda fallet ska bestämmas så att en överträdelse inte lönar sig.2 
  
 Det får antas att skadestånd, förbud och andra åtgärder enligt FHL:s normer och domstolarnas praxis är rättvisa, skäliga, effektiva, proportionella och avskräckande. Utredningen gör sammantaget bedömningen att de allmänna skyldigheterna i direktivet tillvaratas på ett tillfredsställande sätt i svensk rätt, med de ändringar som ska införas med anledning av direktivets övriga bestämmelser. Någon särskild bestämmelse behöver inte införas i anledning av just artikel 6. 
  
 6.2Proportionalitet och rättegångsmissbruk 
  
 – artikel 7 
  
 Bedömning: Någon ändring i FHL till följd av artikel 7 behöver inte göras. 
  
 6.2.1Inledning 
  
 Första punkten i artikel 7 är av allmän karaktär. Där föreskrivs att åtgärder, förfaranden och rättsmedel på området ska tillämpas på ett sätt som är proportionellt. Vid tillämpningen ska även undvikas att hinder skapas för laglig handel på den inre marknaden. Bestämmel- serna ska även innefatta ett skydd mot att åtgärderna, förfarandena och rättsmedlen missbrukas. Artikel 7.1 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får frångås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företags- hemligheter. 
  
 Enligt andra punkten i artikel 7 ska medlemsstaterna se till att en rättslig myndighet får vidta lämpliga åtgärder om en ansökan som rör företagshemligheter är uppenbart ogrundad och domstolsför- farandet har inletts otillbörligen eller i ond tro. 
  
 2 A. prop. s. 28. 
  
 156 
  
 SOU 2017:45 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 6.2.2Proportionalitet 
  
 Utredningen anser att åtgärder och rättsliga förfaranden enligt FHL 
  
 – med de ändringar som tillkommer till följd av direktivet – är pro- portionerliga. När det så kallade civilrättsliga sanktionsdirektivet3 skulle införas i svensk rätt, uttalades i förarbetena:4 
  
 Eftersom frågan om proportionalitet har en sådan allmängiltighet, bör den endast komma till uttryck i lagtext i särskilda fall, exempelvis när det är fråga om ett rättsinstitut som är nytt och hittills främmande för svensk lagstiftning. 
  
 Av samma skäl bör det inte införas någon särskild regel om propor- tionalitet i FHL. 
  
 I direktivet behandlas frågor om proportionalitet även i de artiklar som rör interimistiska beslut respektive åtgärder i slutliga avgöranden (artikel 11.2 och 13.1), och då mer utförligt (se avsnitt 8.4.4 och 8.6.1). En proportionalitetsbedömning ska även göras innan dom- stolen beslutar om att ett avgörande ska offentliggöras enligt artikel 15 (se avsnitt 9.3). 
  
 6.2.3Förutsättningar för handel på den inre marknaden 
  
 Sverige har genom medlemskapet i EU åtagit sig att följa unions- lagstiftningen, vid varje ny lagstiftning. Unionslagstiftningen ska följas även vid rättstillämpningen på så sätt att  
 EU-rätten 
  alltid ska överordnas den nationella rätten, även grundlagar, inom de områden unionsrätten omfattar.5 Målet för direktivet är att skapa en smidigt fungerande inre marknad genom att alla medlemsländer ska erbjuda ett tillräckligt och jämförbart skydd för företagshemligheter.6 Princi- pen om en fungerande inre marknad är allmängiltig och ska beaktas vid lagstiftningsarbetet generellt. Det finns ingen anledning att sär- skilt uttrycka detta i lagtext. 
  
 3Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter (det civilrättsliga sanktionsdirektivet). 
  
 4Prop. 2008/09:67 s. 193. Uttalandet rör vitesförbud men kan vara till ledning i andra sam- manhang. 
  
 5Gröning, Williams, s. 126 f. 
  
 6Se bl.a.  
 EU-direktivets 
  skäl 36. 
  
 157 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 SOU 2017:45 
  
 6.2.4Skydd mot rättegångsmissbruk 
  
 I artikel 7 handlar punkten 1 c om att bestämmelserna i direktivet ska tillämpas på ett sätt som innefattar skydd mot sådana förfaran- den som kan kallas för rättegångsmissbruk. Punkten 2 i samma artikel stadgar att domstolar får, på begäran av svaranden, vidta lämpliga åtgärder om en ansökan om rättsmedel är uppenbart ogrun- dad och det kan konstateras att käranden har inlett domstolsför- farandet otillbörligen eller i ond tro. Åtgärderna mot sådana för- faranden ska utformas efter vad som är lämpligt enligt nationell rätt. Åtgärderna får innefatta skadestånd, sanktioner eller beslut om att informera om ett avgörande i enlighet med artikel 15. 
  
 Skydd mot rättegångsmissbruk i rättegångsbalken 
  
 Några rättegångsbestämmelser som motsvarar artikel 7.1 c och 7.2 finns inte i FHL. I stället tillämpas processrättsliga regler i rätte- gångsbalken (RB), som gäller för tvistemål i allmänhet. I kapitel 9 RB finns bestämmelser om böter för den som mot bättre vetande föranleder rättegång (rättegångsförseelse). I 42 kap. 5 § RB finns en bestämmelse om att en domstol kan meddela dom, utan att först utfärda stämning, om en stämningsansökan är uppenbart ogrundad. Därtill finns bestämmelser om ersättningsskyldighet för motparts rättegångskostnader i 18 kap. RB. 
  
 Bestämmelser om rättegångsförseelser 
  
 Bestämmelser om böter för den som mot bättre vetande inleder eller föranleder rättegång i tvistemål finns i 9 kap. 1 § RB. Bestämmelsen rör den som orsakar en onödig rättegång. För att en kärandepart ska kunna dömas till ansvar krävs att talan är ogrundad och att han eller hon inser detta. Kompletterande bestämmelser finns i  
 2–4 
  §§. Bestämmelsen i 2 § rör part som överklagar ett avgörande mot bättre vetande. 3 § rör part som förhalar rättegången. I 4 § stadgas att de ovan nämnda paragraferna även gäller för motsvarande beteenden hos ställföreträdare, ombud eller biträde. En domstol kan ex officio pröva frågan om ansvar i samband med det mål i vilket förseelsen har begåtts. Ansvarsfrågan kan också tas upp med anledning av att 
  
 158 
  
 SOU 2017:45 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 åklagaren väcker åtal.7 Bestämmelserna förutsätter alltså inte att svaranden begär att domstolen agerar, eller polisanmäler motpartens agerande. 
  
 Uppenbart ogrundade stämningsansökningar 
  
 En domstol kan meddela en ogillande dom direkt på uppenbart ogrundade stämningsansökningar, se 42 kap. 5 § RB. Det samma gäller om det inte finns någon laga grund för dom i kärandens fram- ställning. Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och endast när talan i sin helhet är ogrundad.8 
  
 Förlorande part ska ersätta den vinnande partens rättegångskostnader9 
  
 18 kap. RB innehåller detaljerade bestämmelser om ersättning för rättegångskostnad i tvistemål. Huvudregeln är, enligt 1 §, att den part som förlorar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnad. Om parterna ömsom vinner ömsom förlorar, t.ex. att endast vissa av partens yrkanden bifalls eller att ett yrkande endast bifalls till viss del, ska rättegångskostnaden om möjligt fördelas på motsvarande sätt (4 §). Ersättningen ska, enligt 8 §, fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för till- varatagande av partens rätt. Ersättning ska enligt samma paragraf även utgå för partens arbete och tidspillan i anledning av rättegången. Ränta ska utgå på beloppet från dagen då målet avgörs till dess betalning sker. 
  
 Det finns vissa undantag från denna huvudregel. Exempelvis gäller att en part som har föranlett en onödig rättegång – eller genom vårdslöshet eller försummelse orsakat merkostnader – kan oavsett utgången i målet åläggas att stå för hela eller del av rättegångskostna- derna (3, 3 a och 6 §§). Det finns också bestämmelser i 8 a § som begränsar den ersättning som kan utgå i mål där tvisteföremålet 
  
 7För utförligare beskrivning, se Fitger m.fl., kommentaren till 9 kap., inledning och  
 1–2 
  §§ RB, Zeteo 30 juni 2016. 
  
 8För utförligare beskrivning, se Fitger m.fl., kommentaren till 42 kap. 5 § RB, Zeteo 30 juni 2016. 
  
 9Framställningen är till stor hämtad ur prop. 2008/09:67 s. 236 f. 
  
 159 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  SOU 2017:45 
  
 uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. 
  
 Svensk lag uppfyller  
 EU-direktivets 
  krav om skydd mot rättegångsmissbruk 
  
 Artikel 7.2 stadgar att medlemsstaterna ska se till att de åtgärder, som ska kunna vidtas av domstolarna, ska vara lämpliga. Det finns inte anledning att anta att någon av de bestämmelser i RB som ovan angetts skulle strida mot direktivets intentioner eller vara olämpliga. Bestämmelserna innebär att det finns ett skydd mot att domstols- förfaranden missbrukas. Därmed måste kravet i artikel 7.1 antas vara uppfyllt. 
  
 I artikel 7.2 ges exempel på åtgärder som en domstol ska kunna besluta om (skadestånd till svaranden, sanktioner för käranden eller beslut om att informera om ett avgörande), men bestämmelsen är inte tvingande, se första styckets sista mening. Sanktioner för käran- den är möjliga i och med att böter kan dömas ut enligt RB. Det finns inte anledning att införa bestämmelser om skadestånd till svaranden. Någon särskild bestämmelse behöver inte införas i anledning av artikel 7. 
  
 I sista stycket i artikel 7.2 anges att åtgärderna ska kunna behand- las i ett separat domstolsförfarande. Inte heller denna bestämmelse är tvingande. Det finns inte anledning att i svensk rätt införa bestäm- melser om ett särskilt domstolsförfarande. 
  
 6.3Preskriptionstid – artikel 8 
  
 Förslag: Domstolen ska vid talan om åtgärder endast få beakta angrepp och försök till angrepp som innehavaren känt till eller borde ha känt till under de fem senaste åren innan talan väcktes. Bestämmelsen förs in som ett nytt stycke i den bestämmelse som i dag reglerar tidsfristen för skadeståndstalans väckande. 
  
 160 
  
 SOU 2017:45 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 6.3.1Preskription i allmänhet 
  
 Med preskription avses att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran efter viss lagbestämd tidsfrist, om borgenären under denna tid inte agerat på visst sätt. Det är i huvudsak två skäl som brukar anföras till stöd för att det bör finnas regler om preskription. Det är dels svårigheterna att efter lång tid föra bevisning om ett rättsför- hållande, dels olägenheten för gäldenären att under obestämd tid bevara bevis om rättsförhållandet. Ett rättsförhållande bör således enligt allmänna principer inte kunna hållas svävande under hur lång tid som helst.10 Allmänna bestämmelser om preskription finns i preskriptionslagen (1981:130). Huvudregeln är att en fordran pre- skriberas tio år efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts innan dess. Preskriptionslagens bestämmelser gäller dock endast om inte annat föreskrivs i annan lagstiftning. Föreskrifter som innehåller särskilda preskriptionsbestämmelser, s.k. specialpreskription, finns i flera olika författningar, däribland 10 § nuvarande FHL. 
  
 6.3.2Preskription enligt FHL 
  
 Skadestånd 
  
 I preskriptionsregeln i 10 § nuvarande FHL föreskrivs att skade- ståndstalan endast kan avse skada under de fem senaste åren innan talan väcktes. När den angivna tiden löpt ut går rätten till skadestånd för skada under tid dessförinnan förlorad. 
  
 En motsvarande bestämmelse om preskription finns i 58 § patentlagen11, vilken bestämmelse lagstiftaren använde som förebild under lagstiftningsarbetet.12 Liknande bestämmelser om preskription finns även i bl.a. varumärkeslagen, firmalagen och mönsterskydds- lagen.13 
  
 Det avgörande är tiden för talans väckande, och preskriptionen räknas från den tidpunkten fem år bakåt i tiden. Varje skadestånds- grundande användning av en företagshemlighet ska utgöra en utgångs- 
  
 10Prop. 2006/07:79 s. 59. 
  
 11Patentlagen (1967:837). 
  
 12Prop. 1987/88:155 s. 50. 
  
 138 kap. 6 § varumärkeslagen (2010:1877), 19 § fjärde stycket firmalagen (1974:156) och 36 § tredje stycket mönsterskyddslagen (1970:485). Se även 9 kap. 6 § tredje stycket växtförädlar- rättslagen (1997:306). 
  
 161 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 SOU 2017:45 
  
 punkt för preskriptionsfrist.14 Preskriptionstiden räknas från tid- punkten då skadan visar sig, vilken inte behöver sammanfalla med tiden för den skadevållande handlingen.15 Skadegörande handlingar kan dock pågå under en längre tid såsom i form av ett utnyttjande där flertalet intrångsgörande varor säljs efter hand. Varje sådan för- säljning kan då vara en skadegörande handling och preskriptions- tiden räknas från varje sådan försäljning.16 Den preskriptions- brytande handlingen är när talan väcks i domstol. 
  
 Förbud och åtgärder 
  
 Någon talefrist beträffande förbud eller åtgärder finns inte i nu- varande FHL. Som ovan angetts ska varje skadeståndsgrundande användning av en företagshemlighet utgöra en utgångspunkt för preskriptionsfrist enligt FHL. Vid talan om åtgärder är saken något annorlunda. En domstols förbud att utnyttja en företagshemlighet syftar till att förhindra att käranden drabbas av (ytterligare) skada i framtiden. Även beslut om andra åtgärder, såsom överlämnande av föremål som innefattar företagshemligheter, syftar till att förhindra framtida skada. Det är dock inte ett krav att innehavaren ska kunna visa att skada verkligen har uppstått eller kan komma att uppträda, utöver det skaderekvisit som förutsätts i definitionen av företags- hemligheter. Domstolens beslut om åtgärder kan endast avse vad som ska gälla för framtiden, även om beslutet grundar sig på svaran- dens tidigare agerande. Domstolen är inte tvungen att besluta om förbud och åtgärder enligt FHL, även om kriterierna för ett sådant beslut i och för sig är uppfyllda.17 Bifall till en förbudstalan eller talan om andra åtgärder, torde förutsätta att risk för framtida skada i vart fall potentiellt föreligger vid tiden för domstolens beslut, eftersom ändamålet med vitet annars skulle sakna betydelse. Typiskt sett måste dock antas att det föreligger risk för framtida skada om någon har begått ett angrepp på en företagshemlighet. Om någon har ut- 
  
 14Fahlbeck, s. 510. 
  
 15SOU 1983:52 s. 395. 
  
 16Se NJA 2011 s. 270. Det rättsfallet avsåg patentintrång, men principen torde gälla även för preskription enligt FHL. 
  
 17NJA 2000 s. 435. 
  
 162 
  
 SOU 2017:45 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 nyttjat en företagshemlighet, torde det således vara möjligt att vid vite förbjuda såväl utnyttjande som röjande.18 
  
 Avtalade tidsfrister och preskriptionsbestämmelser i kollektivavtal 
  
 Bestämmelsen om preskription i 10 § nuvarande FHL är inte tvingande utan kan sättas ur kraft genom avtal.19 
  
 Inom arbetsrätten finns i flera kollektivavtal förhandlings- ordningar, där tidsfrister för förhandling i rättstvister och väckande av talan regleras. Arbetsdomstolen tillämpar i förekommande fall de talefrist- och preskriptionsbestämmelser som finns i förhandlings- ordningen i kollektivavtal som gäller mellan parterna. 
  
 Förhandlingsordningarna innehåller normalt tre olika frister: en för att påkalla lokal förhandling, en för att påkalla central förhand- ling och en för att väcka talan.20 En förhandlingsordning i kollektiv- avtal mellan kollektivavtalsslutande parter kan något förenklat sägas innebära följande. Om förhandling mellan arbetstagarorganisation och arbetsgivarorganisation angående en rättstvist inte har hållits ska talan, efter invändning av motparten, avvisas av domstolen. Om en part försitter fristen att påkalla förhandling har den förlorat rätten till förhandling angående anspråket. Om förhandling har hållits på föreskrivet sätt, men talan vid domstolen väcks för sent ska talan inte avvisas. Däremot kan talan, på invändning av part, ogillas såsom preskriberad. Förhandlingsordningar fungerar alltså både som tale- rätts- och preskriptionsregler.21 
  
 6.3.3Preskription enligt  
 EU-direktivet 
  
 Enligt  
 EU-direktivets 
  åttonde artikel ska medlemsstaterna fastställa bestämmelser om preskriptionstider, som ska tillämpas på materiella rättsanspråk och ansökningar om sådana åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i direktivet. Det ska framgå av bestämmel- serna när preskriptionstiden börjar löpa, preskriptionstidens längd 
  
 18Se Diaz, s.  
 517–518. 
  
 19A.a., s. 509. 
  
 20AD 2014 nr 65. 
  
 21Ibid. 
  
 163 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 SOU 2017:45 
  
 och under vilka omständigheter preskriptionstiden ska avbrytas eller tillfälligt upphöra att löpa. Preskriptionstiden får inte vara längre än sex år. 
  
 Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska fastställa preskrip- tionstid inte bara för skadestånd, utan även för åtgärder, förfaranden och rättsmedel, såsom förbud mot utnyttjande samt om beslut om åtgärder (vilket kan innefatta sådant som överlämnande, korrigering, förstöring eller återkallande från marknaden av intrångsgörande varor). 
  
 Artikel 8 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får frångås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företagshemligheter. 
  
 Den nuvarande bestämmelsen om skadestånd är förenlig med  
 EU-direktivet 
  
 Enligt 10 § nuvarande FHL kan skadestånd utgå för skada som svaranden har orsakat i tiden före talans väckande. Om skadan ligger längre än fem år bakåt i tiden, är det inte möjligt att få skadestånd enligt FHL. Den svenska bestämmelsen om preskription för skade- stånd i faller innanför direktivets tidsram. Bestämmelsen anger att preskriptionsfristen är fem år från skadan och att tiden bryts när talan väcks. Beträffande skadeståndspreskription uppfyller således nuvarande FHL direktivets krav. 
  
 Förbud och andra åtgärder – preklusion 
  
 Den svenska lagtexten i nuvarande FHL om preskription rör endast skadeståndstalan. Någon motsvarande bestämmelse om åtgärder finns inte. 
  
 Det måste antas att ordalydelsen i artikel 8 innebär att medlems- staterna ska införa en tidsgräns, som klargör hur långt tillbaka i tiden svarandens beteende ska få beaktas av domstolen vid dess beslut om åtgärder. Situationen blir då sådan att termen preskription inte rik- tigt är en rättvisande benämning. Snarare är det fråga om en tidsfrist beträffande vilka omständigheter som ska få åberopas, dvs. en verkan av innehavarens passivitet. I RB finns flera regler som beskär en part möjlighet att efter en viss tidsfrist eller en viss processhandling åbe- 
  
 164 
  
 SOU 2017:45 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 ropa nya grunder eller bevis.22 En term som används för sådana situationer i doktrin och praxis är preklusion.23 En part kan alltså av- skäras från möjligheten att få vissa grunder för sin talan prövad i domstol. 
  
 En sådan bestämmelse om en tidsfrist för omständigheter som kan föranleda vitesförbud kan i vissa fall framstå som överflödig – antingen finns det risk för framtida skada och därmed skäl för beslutet, eller så finns det inte det. Emellertid föreskriver direktivet att en sådan tidsfrist ska införas. För att svensk lag ska uppfylla direktivets krav behöver således lagen kompletteras så att en domstols beslut om åtgärder och förbud endast får grunda sig på ett sådant svarandens beteende som har förekommit inom viss tid före talans väckande. Domstolens beslut att meddela en åtgärd och förbud ska grunda sig i omständigheterna i det enskilda fallet (se artikel 11.2 och 13). 
  
 Det finns fall där en tidsfrist åtminstone teoretiskt skulle få bety- delse för domstolens bedömning. Om svaranden nyligen utfört en skadegörande handling, exempelvis försäljning av varor som inne- fattar företagshemligheten, torde det finnas större skäl att meddela ett förbud om framtida försäljning än om försäljningen ligger långt bak i tiden. En tidsfrist innebär i dessa fall en gräns för när i tiden en skadegörande handling senast ska ha företagits, för att en domstol ska få låta handlingen väga in bedömningen. Med andra ord så skulle domstolen exempelvis vid en förbudstalan inte i bedömningen få väga in en försäljning som ägt rum för sju år sedan, medan en för- säljning som skett ett år tidigare får beaktas. 
  
 På vissa områden inom immaterialrätten finns i dag bestämmelser om att en rättighetshavare som förhåller sig passiv till ett presumtivt intrång efter viss tid kan förlora rätten att invända mot intrånget (se 1 kap. 14 och 15 §§ varumärkeslagen24 samt 8 § firmalagen25). Enligt varumärkeslagen måste innehavaren av ett äldre varumärke inom viss tid vidta åtgärder mot ett yngre varumärke. Om innehavaren av det äldre varumärket trots vetskap om det yngre varumärket inte agerar, kan följden bli att rätten till rättsliga åtgärder går förlorad på grund 
  
 22Exempelvis RB:s regler i 13 kap. 3 § där det stadgas att väckt talan inte får ändras, s.k. stupstocksföreläggande enligt 42 kap. 15 § och 15 a § samt bestämmelser i 50 kap. 25 § och 55 kap. 
  
 13§ om överklagande till högre instans. För fördjupning, se Phillips, Processuell preklusion av nya omständigheter eller bevis rörande saken, Norstedts Juridik, 1993. 
  
 23Se exempelvis Hartman och NJA 2006 s. 326. 
  
 24SFS (2010:1877). 
  
 25SFS (1974:156). 
  
 165 
  
 Allmänna bestämmelser i  
 EU-direktivet 
  – artikel  
 6–8 
  
 SOU 2017:45 
  
 av passivitet.26 Om det yngre varumärket har registrerats, inträder passivitet om innehavaren avstår från att vidta åtgärder i mer än fem år. Om det yngre varumärket i stället är ett inarbetat varumärke, finns ingen fastställd tidsgräns, utan åtgärderna ska ha vidtagits inom rimlig tid. Vad som är rimlig tid avgörs av domstol, men rimlig tid bör normalt utgöra en kortare period än fem år.27 
  
 Lämpligen kan en sådan passivitetsregel som direktivet före- skriver angående företagshemligheter innebära en tidsgräns på fem år. Detta skulle innebära att innehavaren efter att ha fått kännedom om ett angrepp på en företagshemlighet har fem år på sig att väcka talan om åtgärder. Det är lämpligt att tidsfristen är lika lång som preskriptionstiden för skadestånd. Den nya bestämmelsen bör inne- bära att domstolen vid talan om åtgärder till grund för sin bedöm- ning endast får beakta angrepp och försök till angrepp som inne- havaren känt till eller borde ha känt till under de fem senaste åren innan talan väcktes. Om angreppet ligger mer än fem åt bakåt i tiden, kan det alltså inte ligga till grund för talan om åtgärder. 
  
 26Följden av passivitet kan bli att varumärkena får samexistera, i vissa fall med ett tillägga av ortsnamn eller innehavarens namn. Se även Reed, kommentaren till 1 kap. 16 § varumärkeslagen, Zeteo 1 jan. 2014. 
  
 27Wessman, kommentaren till 1 kap. 15 § varumärkeslagen, Zeteo 1 jan. 2014. 
  
 166 
  
 7 Skadestånd – artikel 14 
  
 7.1Allmänt om skadestånd enligt FHL1 
  
 Skadeståndsbestämmelserna i nuvarande FHL är uppbyggda så att olika kategorier av potentiella angripare regleras var för sig, vilket innebär att förutsättningarna för ansvar skiljer sig mellan affärs- partners, anställda, före detta anställda och utomstående. I den mån en skadeståndsrättslig fråga lämnats oreglerad i FHL ska skade- ståndslagens regler användas som komplement. 
  
 Bestämmelser om ersättning för skada orsakade av angrepp på företagshemligheter finns i  
 5–9 
  §§ nuvarande FHL. Skadestånd på grund av brott regleras i 5 §, medan skadestånd på civilrättslig grund regleras i  
 6–8 
  §§. En gemensam regel om beräkning av skadeståndet finns i 9 §. I den bestämmelsen stadgas att skadeståndets storlek ska bestämmas även utifrån omständigheter som inte är av ren ekono- misk betydelse. Där finns även en bestämmelse att skadeståndet kan jämkas. 
  
 Skadeståndsansvar för röjande och utnyttjande av företagshemlig- het som någon fått lovlig tillgång till kan endast utkrävas av dem som omfattas av 6 och 7 §§, dvs. arbetstagare och de som anförtrotts informationen i samband med en affärsförbindelse. Andra person- kategorier kan endast ådra sig skadeståndsansvar vid eget brottsligt handlande enligt 3 eller 4 § FHL eller om vederbörande tar emot en uppgift och därvid inser eller borde ha insett att denna är åtkommen genom ett angrepp i strid med nuvarande FHL, men trots detta röjer eller utnyttjar den, enligt 8 §. 
  
 1 Texten är till stor del hämtad ur 2008 års utredning, s. 188 ff. 
  
 167 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 7.1.1Skadestånd på grund av brott 
  
 Den som gör sig skyldig till brott enligt nuvarande FHL, dvs. företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, ska ersätta den skada som uppkommer genom brottet eller genom att företagshemligheten obehörigen utnyttjas eller röjs, enligt 5 §. Gärningsmannen kan bli skadeståndsskyldig för eget utnyttjande eller röjande av företagshemligheten. I de fall gärningsmannen röjer företagshemligheten till en annan person som i sin tur utnyttjar hemligheten, kan gärningsmannen ådra sig ansvar även för skada som uppkommer genom detta utnyttjande. Om mottagaren av företags- hemligheten var i god tro kan denne inte drabbas av skadestånds- ansvar (se 2 § tredje stycket nuvarande FHL). Var vederbörande tvärtom i ond tro blir även hon skadeståndsskyldig enligt 5 §. 
  
 I den mån en skadeståndsrättslig fråga lämnats oreglerad i FHL ska skadeståndslagens regler användas som komplement. I det nu angivna exemplet innebär det att gärningsmannen och mottagaren med tillämpning av 6 kap. 4 § skadeståndslagen blir solidariskt ansvariga för den skada som uppkommit.2 
  
 När det gäller anställda som begått brott enligt FHL mot sin arbetsgivare uttalade Lagrådet att även om det brottsliga handlandet också inneburit ett brott mot en tyst eller uttrycklig bestämmelse i kollektivavtalet, det får anses att skadeståndsregeln i FHL ska ges företräde framför skadeståndsbestämmelserna i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL).3 
  
 7.1.2Missbruk av företagshemligheter som har anförtrotts någon i samband med en affärsförbindelse 
  
 Enligt 6 § nuvarande FHL ska den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare som han i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse med denne, ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. För skadestånds- skyldighet krävs uppsåt eller oaktsamhet. 
  
 Utgångspunkten för bestämmelsen i 6 § är att någon i förtroende har fått del av en företagshemlighet hos en näringsidkare i samband 
  
 2Jfr prop. 1987/88:155 s. 58. 
  
 3Ibid. 
  
 168 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 med en affärsförbindelse med denne. Om mottagaren handlar i strid med vad de är överens om är detta ett avtalsbrott som kan utgöra grund för skadestånd. 
  
 Ofta föreligger det en avtalsrelation mellan näringsidkaren och den som har fått del av företagshemligheten. I uttrycket affärsför- bindelse ligger emellertid inte att det måste föreligga något bindande avtal mellan parterna. Redan under ett förhandlingsskede kan mot- tagaren ha fått del av en företagshemlighet på ett sådant sätt att ett förtroendeförhållande kan anses föreligga.4 Kravet på förtroende är uppfyllt endast när mottagaren inser eller bör inse att en förutsätt- ning för att hon ska få del av uppgiften är att hon inte obehörigen utnyttjar eller röjer den. Det saknar betydelse om denna förutsätt- ning är uttalad eller t.o.m. har blivit föremål för ett särskilt avtal eller om den är underförstådd på så sätt att den kan anses framgå av omständigheterna. Frågan vad som omfattas av förtroendet måste bedömas med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är den som lämnar ut uppgiften som har bevisbördan för att den lämnas ut i förtroende.5 I fråga om information som lämnas i affärs- förbindelser och som ligger vid sidan av eller som går klart utöver det som parternas kontakter gäller föreligger inte någon tystnadsplikt.6 
  
 Kravet på att det ska vara fråga om mottagande av företags- hemlighet i samband med en affärsförbindelse innebär i praktiken att mottagaren måste vara en näringsidkare eller någon som är anställd hos en näringsidkare. Det ställs inga särskilda krav på affärsför- bindelsen utan den kan vara av vilket slag som helst. I förarbetena nämns som exempel samarbete mellan två företag, ett avtalsför- hållande mellan en näringsidkare och en utomstående konsult av något slag eller att ett företag från ett annat företag fordrat in ett anbud med förtroliga uppgifter.7 
  
 Skadeståndsskyldighet kan drabba en part i en affärsförbindelse även om det är en anställd hos denne som har missbrukat förtroen- det. Att det förhåller sig på detta sätt i kontraktsförhållanden anses 
  
 4A. prop. s. 42. 
  
 5A. prop s. 43. 
  
 6Ibid. 
  
 7A. prop. s. 42. 
  
 169 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 framgå av allmänna bestämmelser.8 I kontraktsförhållanden gäller nämligen i allmänhet ett oinskränkt principalansvar.9 
  
 Paragrafen innehåller ingen begränsning av den tid under vilken mottagaren av företagshemligheten inte får utnyttja eller röja denna. Även om affärsförbindelsen har avbrutits finns således en kvar- dröjande lojalitetsplikt. Skyldigheten att inte röja eller utnyttja före- tagshemligheten kvarstår i allmänhet så länge som företagshemlig- heten som sådan består. Av preskriptionsregeln i 10 § nuvarande FHL följer emellertid att skadeståndstalan endast kan avse skada under de senaste fem åren före talans väckande. 
  
 Tystnadsplikt för företagshemligheter mellan näringsidkare i affärskontakter bygger på avtal. Enligt FHL i råder i princip avtals- frihet om sekretessens omfattning.10 En avtalsbestämmelse om tyst- nadsplikt som omfattar brott och allvarliga missförhållanden kan dock inte vara bindande för parterna. Inte heller kan avtalas med bindande verkan om skydd mot obehöriga angrepp på företags- hemligheter, såsom anges i nuvarande 2 § FHL.11 
  
 Det kan finnas skäl för parterna att avtala om tystnadsplikt för information som inte är hemlig och som därmed inte utgör företags- hemligheter, exempelvis inom ett konsultavtal. Det kan finnas ett värde för en part att inte själv behöva leta upp information som visserligen inte är hemlig, men omständlig att få tag på. Prövningen av om sådana avtal är giltiga faller utanför FHL, eftersom det inte rör sig om företagshemligheter. Avtalens giltighet kan i stället komma att prövas enligt allmänna avtalsrättsliga bestämmelser och kon- kurrenslagstiftning.12 
  
 8A. prop. s. 63. 
  
 9Prop. 1972:5 s. 483. 
  
 10Fahlbeck s. 106. 
  
 11A.a. s. 75 och 107 samt LU37 s. 23. 
  
 12Se diskussion i Cole, Patentavtalsrätt, Norstedts Juridik AB, 2 uppl. 2010, avsnitt 6.7 och 7.7 samt Sellers, Licens till patent och företagshemligheter i avtals- och kontraktsrätten, 2014, s.  
 38–39. 
  
 170 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 7.1.3Arbetstagares angrepp på företagshemligheter 
  
 Skadeståndsansvar för anställda 
  
 I ett anställningsförhållande krävs att en arbetstagare är lojal mot arbetsgivaren. Denna lojalitetsplikt innefattar bl.a. att inte kon- kurrera med eller på annat sätt skada eller hindra arbetsgivarens verksamhet. Lojalitetsplikten har byggts upp genom sedvänjor och praxis på arbetsmarknaden och kan sägas utgöra en oskriven rätts- regel.13 I lojalitetsplikten ingår att inte röja arbetsgivarens företags- hemligheter. 
  
 FHL är tillämplig i såväl privat som offentlig sektor. Dock är den information som kan skyddas i offentlig sektor klart begränsad jämfört med den i privat verksamhet. Hos myndigheter och andra allmänna organ är nämligen huvudregeln att handlingar är offentliga. Det är bestämmelserna i OSL som reglerar tystnadsplikt och förbud att lämna ut allmänna handlingar, inte FHL. Till den del en myndig- het bedriver affärsverksamhet, kan sekretess gälla för uppgift om myndighetens affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att någon som driver likartad rörelse gynnas på myndighetens bekost- nad om uppgiften röjs, enligt 19 kap. 1 § OSL. (Se ovan avsnitt 3.5) Som regel faller sådana uppgifter som avses i den paragrafen in under definitionen i 1 § FHL. För information i offentlig sektor som även skyddas enligt FHL, gäller bestämmelserna i 7 § nuvarande FHL även för offentligt anställda. 
  
 En arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos arbetsgivaren som hon har fått del av i sin anställning under sådana förhållanden att hon insåg eller borde ha insett att hon inte fick avslöja den, ska enligt 7 § ersätta den skada som uppkommer genom hennes förfarande. Om den skade- görande handlingen äger rum efter det att skadevållaren avslutat sin anställning hos arbetsgivaren är skadeståndsansvaret mer begränsat genom att skadeståndsskyldighet inträder endast om det finns synnerliga skäl. 
  
 För att ansvar ska inträda krävs till en början att det är fråga om en företagshemlighet som arbetstagaren har fått del av i sin anställ- ning. Hemligheten ska ha sådant samband med anställningen att den 
  
 13 Diaz s.  
 128–130. 
  
 171 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 omfattas av den lojalitetsplikt som följer av varje anställningsför- hållande. Vidare ska arbetstagaren ha haft någon form av insikt om att informationen inte fick avslöjas. Är arbetsrutinerna, säkerhets- instruktionerna eller liknande utformade på ett sådant sätt att arbetstagaren har insett eller borde ha insett att det var fråga om en företagshemlighet, inträder skadeståndsskyldighet om hon utnyttjar eller röjer hemligheten. 
  
 Av lojalitetsplikten följer emellertid en längre gående förpliktelse att hemlighålla uppgifter. Lagrådet påpekade att det följer av anställ- ningsavtalet att arbetstagaren är skyldig att iaktta tystnadsplikt i fråga om arbetsgivarens företagshemligheter helt oberoende av om dessa har någon anknytning till arbetstagarens egna arbetsuppgifter.14 
  
 För skadeståndsansvar enligt bestämmelsen förutsätts vidare att utnyttjandet eller röjandet sker obehörigen. Tystnadsplikten bryts exempelvis av vittnesplikt i vissa fall (36 kap. 6 § RB) och enligt 22 § MBL om en arbetstagare lämnar över information till en ledamot i styrelsen för sin arbetstagarorganisation.15 Tystnadsplikten bryts även av yttrandefriheten enligt tryckfrihetsförordningen, yttrande- frihetsförordningen och Europakonventionen. Dessa undantag behandlas inte närmare i detta kapitel, utan i avsnitt 3.4. Ett annat undantag är arbetstagares kritikrätt, dvs. rätten att offentligt kritisera förhållanden på arbetsplatsen, se avsnitt 3.4.4. Kritikrätten har vuxit fram ur AD:s praxis.16 
  
 Bestämmelsen i 7 § första stycket nuvarande FHL har, i egenskap av lex specialis, företräde framför skadeståndslagen. Om det däremot finns bestämmelser i kollektivavtal om arbetstagares ansvar för före- tagshemligheter, ska skadeståndsansvar på grund av brott mot en sådan avtalsbestämmelse bedömas utifrån reglerna i medbestäm- mandelagen i stället för enligt FHL.17 
  
 14Prop. 1987/88:155 s. 61. 
  
 15A. prop. s. 45. 
  
 16För vidare läsning om kritikrätt, se bl.a. Diaz s. 137 f. 
  
 17A. prop. s. 44. 
  
 172 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 Begränsat skadeståndsansvar för tidigare anställda 
  
 Enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL krävs synnerliga skäl för att en tidigare arbetstagare ska bli skadeståndsskyldig för ageranden som skett efter anställningens upphörande. Huvudregeln är att en arbets- tagare som slutat sin anställning är löst från sin lojalitetsplikt och därför har rätt att utnyttja den erfarenhet, yrkesskicklighet och kunnighet som hon förvärvat i sin anställning.18 Även om kunnandet i vissa fall har sådan särskild anknytning till den tidigare arbets- givaren att kunnandet räknas som en företagshemlighet är arbets- tagaren i princip fri att använda detta efter anställningens upp- hörande, om inte synnerliga skäl talar mot det.19 Det ska vara fråga om fall då arbetstagaren på ett stötande sätt har missbrukat det för- troende som följer av anställningsförhållandet. Såsom synnerliga skäl får i allmänhet anses att en arbetstagare har tagit anställning hos näringsidkaren i syfte att komma över hemlig information eller då hon under sin anställning har förberett ett överförande av hemlig information till en konkurrerande verksamhet. Likaså kan den omständigheten att företagshemligheten utnyttjats med hjälp av dokumentation i någon form, t.ex. en teknisk förebild, tala för att det föreligger synnerliga skäl. Vidare kan det påverka bedömningen om vederbörande har haft en särskild förtroendeställning hos näringsidkaren, såsom verkställande direktör eller annan hög chefs- position. Även skadans storlek har viss betydelse för bedömningen, nämligen på det sättet att synnerliga skäl knappast kan sägas vara för handen om arbetsgivarens konkurrensförmåga påverkats endast i ringa utsträckning av förfarandet.20 Om den tidigare arbetstagaren utnyttjat företagshemligheter endast vid ett fåtal tillfällen, kan det medföra att synnerliga skäl inte föreligger, och därmed inte heller någon skadeståndsskyldighet enligt FHL.21 
  
 I propositionen framhölls att i de fall arbetstagaren själv har utvecklat hemligheten hos sin tidigare arbetsgivare det ofta kan finnas anledning att inte frångå huvudprincipen om att arbetstagare har rätt att fritt utnyttja sin kunskap och erfarenhet.22 
  
 18A. prop. s. 45 f. 
  
 19Se Lagrådets yttrande, a. prop. s. 61. 
  
 20A. prop. s. 46. 
  
 21AD 2003 nr 61. 
  
 22A. prop. s. 46. 
  
 173 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Det ska framhållas att bestämmelsen är dispositiv, vilket innebär att arbetsgivare och arbetstagare kan avtala om en tystnadsplikt för arbetstagaren som går längre än som följer av paragrafen och då gälla tystnadsplikt efter anställningens upphörande.23 Avtal om tystnads- plikt för sådant som inte rör företagshemligheter kan inte göras gällande enligt FHL24. Angående avtal om tystnadsplikt hänvisas till avsnittet nedan. Om en tidigare anställd bryter mot en avtalad tyst- nadsplikt avseende tiden efter anställningens upphörande, skulle detta enligt uttalanden i den juridiska litteraturen innebära att det föreligger synnerliga skäl och därmed skadeståndsskyldighet enligt 7 § andra stycket.25 Frågan har dock inte prövats i praxis. 
  
 Konkurrensklausuler och sekretessavtal 
  
 FHL innehåller inga regler om förbud mot att en anställd konkur- rerar med sin arbetsgivare, utan detta regleras inom arbetsrätten. Som sagts ovan upphör i princip arbetstagares lojalitetsplikt mot arbetsgivaren när anställningen avslutas. Ibland kan det emellertid i privat sektor vara motiverat att utsträcka förbudet mot att arbeta i konkurrerande verksamhet och skyldigheten att iaktta tystnadsplikt till att gälla även efter det att anställningen har upphört. Ett sådant utsträckande av förpliktelser som följer av anställningsavtalet kan ske genom att parterna i anställningsavtalet tar in en s.k. konkurrens- klausul (utsträckt konkurrensförbud) eller sekretessklausul (ut- sträckt tystnadsplikt). En konkurrensklausul har till syfte att hindra en arbetstagare från att ta anställning i verksamhet som konkurrerar med arbetsgivaren eller att i egen regi starta sådan verksamhet efter det att anställningen har upphört. Nielsen innebär typiskt sett att arbetstagaren även efter avslutad anställning har tystnadsplikt beträffande vissa förhållanden som rör arbetsgivaren. Konkurrens- klausuler och Willis kan användas av flera olika skäl, bl.a. för att skydda företagshemligheter. 
  
 Möjligheten att avtala om konkurrensklausuler begränsas framför allt av 36 och 38 §§ avtalslagen. En arbetstagare är inte bunden av en utfästelse att inte bedriva konkurrerande verksamhet i den mån 
  
 23A. prop. s. 44. 
  
 24Se SOU 1995:65 sid  
 Church 
  och Diaz s. 292. 
  
 25Fahlbeck s.  
 465–466. 
  
 174 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 utfästelsen sträcker sig längre än vad som kan anses skäligt. Vid den skälighetsbedömning som enligt dessa bestämmelser ska göras tas hänsyn till å ena sidan vikten av det intresse arbetsgivaren önskar skydda och å andra sidan arbetstagarens intresse av att fritt kunna nyttja sin arbetskraft.26 Vid bedömningen kan även den överenskom- melse som år 1969 ingicks inom industrisektorn mellan å ena sidan SAF (numera Svenskt Näringsliv) och å andra sidan SIF (Svenska Industritjänstemannaförbundet), SALF (numera Ledarna) och CF (numera Sveriges Ingenjörer) tjäna som bedömningsgrund.27 Enligt den överenskommelsen bör konkurrensklausuler inte komma i fråga annat än hos ”sådana arbetsgivare, som är beroende av självständig produkt- eller metodutveckling och som genom utvecklingsarbete av angivet slag skaffar sig tillverkningshemligheter eller därmed jäm- förbart företagsspecifikt kunnande, vars yppande för konkurrenter skulle kunna medföra påtagligt men”. 1969 års överenskommelse innebar omfattande begränsningar av möjligheterna att ta in kon- kurrensklausuler i anställningsavtal.28 Genom Arbetsdomstolens praxis torde det följa att en konkurrensklausul kan tillerkännas bindande verkan även utanför det i 1969 års avtal åsyftade tillämp- ningsområdet om det finns särskilda skäl, framför allt ett berättigat och betydande intresse för arbetsgivaren av klausulen.29 Överens- kommelsen kan dock inte sägas vara bindande rätt utanför avtals- området. Arbetsdomstolen har uttalat att överenskommelsen inte kan användas för att arbetsgivare ska kunna skydda arbetstagares personliga skicklighet, personliga kunskaper och personliga erfaren- het, liksom i regel inte heller mer allmän kännedom om marknads- och branschförhållanden.30 
  
 Under 2014 sade Svenskt Näringsliv upp 1969 års avtal. Efter för- handlingar har Svenskt Näringsliv och Förhandlings- och sam- verkansrådet PTK den 2 juli 2015 enats om ett nytt avtal om använd- ning av konkurrensklausuler. I avtalet har bl.a. framhållits att kon- kurrensklausuler ska användas restriktivt, men inte begränsas till någon specifik yrkeskategori. Behovet av, och skäligheten i en kon- 
  
 26Ds 2002:56 Hållfast arbetsrätt – för ett föränderligt arbetsliv, s. 330. 
  
 27Överenskommelse 1969 angående begränsning av användningsområdet för och innehållet i s.k. konkurrensklausuler i tjänsteavtal, punkt 1. 
  
 28Sten Zetræus, Konkurrensklausuler i anställningsavtal i Festskrift till Graham, 2001, s. 399. 
  
 29SOU 2008:63, s.  
 198–199. 
  
 30Ibid. 
  
 175 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 kurrensklausul, ska bedömas efter förhållandena i det enskilda fallet, enligt det nya avtalet. Vidare framhålls att en intresseavvägning ska göras av arbetsgivarens intresse av att företagshemligheter kan behållas i verksamheten och arbetstagares intresse av att fritt kunna utnyttja sina kunskaper och förmågor. Avtalet innehåller också bestämmelser om ekonomisk kompensation för en arbetstagare som efter anställningens slut hindras i sin yrkesutövning på grund av en konkurrensklausul. Avtalet innefattar även bestämmelser om hur lång bindningstid en konkurrensklausul kan ha. 
  
 Nielsen är mindre ingripande än konkurrensklausuler såvida att de inte innebär ett förbud att utöva konkurrerande verk- samhet utan endast ett förbud att röja viss information som den anställde fått del av i arbetsgivarens verksamhet. Ofta ingår tystnads- plikt i en konkurrensklausul, men Willis kan också vara fristående.31 
  
 Utgångspunkten för en sekretessklausul är att avtalsfrihet råder och att de begränsningar som finns framgår av 36 § avtalslagen. Vid en skälighetsbedömning enligt 36 § avtalslagen får emellertid beaktas arbetstagarens intresse av att kunna använda sina kunskaper och erfarenheter på arbetsmarknaden. Vid bestämmande av vilken infor- mation som en sekretessklausul får omfatta, kan såväl överenskom- melsen från 1969 som gäller konkurrensklausuler och FHL tjäna till ledning.32 Principen måste antas vara att endast information som är knuten till näringsidkaren, dvs. företagsspecifik information, kan omfattas av en sekretessklausul. Avtal som begränsar arbetstagarens användning av egen erfarenhet, yrkesskicklighet och kunnighet, kan förklaras ogiltiga om avtalet strider mot 1 § nuvarande FHL.33 Det är inte möjligt att komma överens om en tystnadsplikt om sådana förhållanden som utgör brott och andra allvarliga missförhållanden och som därmed inte utgör företagshemligheter enligt 1 § FHL.34 Även 2 § nuvarande FHL, som rör obehöriga angrepp, innebär en begränsning av vad en sekretessklausul får omfatta, eftersom det inte går att avtala bort denna bestämmelse. 
  
 31Fahlbeck s. 146. 
  
 32A.a. s. 185. 
  
 33A.a. s. 311. 
  
 34LU37 s. 45. 
  
 176 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 Ett avtal om konkurrensförbud eller sekretessförbindelse kan ofta innehålla en bestämmelse om normerat skadestånd, dvs. ett på förhand bestämt belopp eller beräkningsgrund. 
  
 7.1.4Skadeståndsansvar i andra fall 
  
 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad hon inser eller bör inse har angripits enligt lagen, ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet, enligt 8 § första stycket nuvarande FHL. Detsamma gäller om någon i annat fall uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad hon inser eller bör inse, har röjts i strid med OSL. Bestämmelsen i 8 § är ett komple- ment till skadeståndsbestämmelserna i  
 5–7 
  §§ nuvarande FHL och innebär att skadeståndsskyldighet inträder också för den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som en gång tidigare varit föremål för ett obehörigt angrepp enligt lagen och som hon har fått tillgång till i ett senare led. För skadeståndsansvar krävs att mottaga- ren inser eller bör inse att hemligheten utsatts för ett rättsstridigt angrepp och röjandet eller utnyttjandet ha skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. 
  
 I propositionen nämns som exempel att om en näringsidkare med branschkännedom har anledning att misstänka att ett rättsstridigt förfarande ligger bakom röjandet, bör denne iaktta försiktighet och undersöka förhållandena. I annat fall inte riskerar näringsidkaren att bli skadeståndsskyldig om hon sedan utnyttjar eller sprider den mot- tagna informationen.35 
  
 Skadeståndsskyldighet även kan drabba den som i annat fall upp- såtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad hon inser eller bör inse, har röjts i strid med OSL, enligt 8 § andra meningen första stycket. Denna bestämmelse inför- des under riksdagsbehandlingen av lagutskottet. Beträffande oakt- samhetsbedömningen i detta fall anförde lagutskottet att det ligger i sakens natur att den som på begäran får en uppgift från en myndig- het i allmänhet kan förlita sig på att utlämnandet inte strider mot sekretesslagen (nuvarande OSL). I de fall personen själv utövat 
  
 35 Prop. 1987/88:155 s. 48. 
  
 177 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 påtryckningar på en offentliganställd för att få ut informationen eller då en offentliganställd på eget initiativ röjer en uppgift för en näringsidkare som mot bakgrund av sin erfarenhet bör förstå att det är fråga om hemlig information, kan emellertid förutsättningar för skadeståndsskyldighet föreligga.36 
  
 Enligt paragrafens andra stycke ska ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken för brott mot tystnadsplikt inte ådömas någon på grund av överträdelse av första stycket. Regeln i andra stycket till- kom eftersom avsikten inte var att ett röjande i strid med första stycket skulle bestraffas enligt 20 kap. 3 § brottsbalken.37 Däremot kan ansvar inträda om någon röjer en företagshemlighet som omfattas av sekretess enligt OSL eller någon annan lag. 
  
 7.1.5På vilket sätt skiljer sig förutsättningarna för ansvar mellan affärspartners, anställda, före detta anställda och utomstående? 
  
 Särskilt om gränsdragningen mellan arbetstagare och uppdragstagare 
  
 För att skadeståndsansvar ska inträda krävs för både affärspartners och arbetstagare att utnyttjande/röjande sker med uppsåt eller av oaktsamhet och att det är obehörigt. Beräkningen av skadeståndet ska ske enligt samma regel (9 § nuvarande FHL) men möjligheten till jämkning är större för en arbetstagare. Huruvida 6 eller 7 §§ tillämpas får störst betydelse i den situationen att den skadegörande handlingen ägt rum i tiden efter det att avtalsförhållandet upphört. För tidigare arbetstagare är skadeståndsansvaret i dessa fall begränsat på det sättet att det krävs synnerliga skäl för ansvar. För uppdrags- tagare/affärspartners finns inte någon motsvarande inskränkning. I praktiken kan denna skillnad mellan uppdragstagare och arbetstagare få mindre genomslag, på så sätt att arbetstagare med tillgång till känsliga uppgifter om företaget kan åläggas förlängd tystnadsplikt i avtal, se avsnitten som behandlar konkurrens- och sekretessavtal. 
  
 Huruvida det är fråga om en arbetstagare eller uppdragstagare får betydelse också i fråga om rättegångsordningen. Vid talan om skade- 
  
 36LU37 s. 51. 
  
 37A. prop. s. 48 f. 
  
 178 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 ståndsansvar enligt 6 § förs talan enligt RB. En tvist mellan arbets- givare och arbetstagare eller tidigare arbetstagare om skadestånd för angrepp mot företagshemlighet ska – oavsett om skadestånds- yrkandet grundas på FHL eller på bestämmelser i kollektivavtal – som regel handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Detta gäller dock inte om målet gäller skadestånd i anledning av brott och talan förs i samband med åtal för brottet. 
  
 Vad gäller då i fråga om sådana arbetstagare som är anställda hos ett företag – uthyrningsföretaget – men utför arbete hos ett annat företag – inhyrningsföretaget?38 Dessa anställda omfattas inte av nuvarande 7 § om de röjer eller utnyttjar en företagshemlighet hos inhyrningsföretaget eftersom de inte är anställda där. Inte heller är de uppdragstagare eftersom uppdragsavtalet är ingånget mellan inhyrningsföretaget å ena sidan och uthyrningsföretaget å den andra. På grund av uttalanden i förarbetena står det klart att skadestånds- skyldighet enligt nuvarande 6 § ska drabba den som är part i en affärsförbindelse även om det är en anställd hos denne som har missbrukat förtroendet.39 2008 års utredning bedömde att inhyrd personal som är anställd i ett uthyrningsföretag med vilket inhyr- ningsföretaget har ett avtal, inte blir personligen ansvarig gentemot inhyrningsföretaget för skada som uppkommer genom röjande eller utnyttjande av företagshemligheter på ett olovligt sätt. I kontrakts- förhållanden gäller nämligen i allmänhet ett oinskränkt principal- ansvar. Däremot kan ett sådant handlande medföra skadestånds- skyldighet för den anställde i ett uthyrningsföretaget gentemot den egna arbetsgivaren på grund av avtal eller på grundval av arbets- rättsliga eller allmänna skadeståndsbestämmelser. Enligt 4 kap. 1 § skadeståndslagen är arbetstagaren ansvarig för skada som hon vållar genom fel eller försummelse i tjänsten endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet, arbets- tagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständig- heter. För att regeln ska bli tillämplig krävs att det är fråga om fel eller försummelse som begås i tjänsten. Den gäller alltså inte när en arbetstagare handlar som privatperson eller för annans än arbets- givarens räkning. 
  
 38Termen ”inhyrningsföretag” är hämtad ur Diaz s. 248. 
  
 39Prop. 1987/88:155 s. 63. 
  
 179 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Särskilt om styrelseledamöter och revisorer i aktiebolag 
  
 Skadeståndsbestämmelserna i aktiebolagslagen ska tillämpas beträffande styrelseledamöter i aktiebolag, inte bestämmelserna i FHL 
  
 Bestämmelser om skadeståndsansvar för styrelseledamöter m.fl. i aktiebolag återfinns i 29 kap. aktiebolagslagen (ABL). En styrelse- ledamot som när hon fullgör sitt uppdrag uppsåtligen eller av oakt- samhet skadar bolaget ska ersätta skadan, enligt 29 kap. 1 §. Utgångs- punkten vid oaktsamhetsbedömningen är att styrelseledamoten ska iaktta den omsorg som krävs av en syssloman i allmänhet.40 
  
 Enligt 11 § lagen (1987:1245) om styrelserepresentation för privatanställda ska, om inte annat anges i lagen, vad som är före- skrivet i annan lag eller författning om styrelseledamot och styrelse- suppleant i ett företags styrelse tillämpas på arbetstagarledamöter och suppleanter för sådan ledamot. En arbetstagare som är styrelse- representant är, liksom andra styrelseledamöter i bolaget, skyldig att visa lojalitet och har därmed också skyldighet att iaktta diskretion om förhållanden vars röjande kan föranleda skada för bolaget. 
  
 Skadeståndet kan jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek och omständigheterna i övrigt, enligt 29 kap. 5 § ABL. Om flera ska ersätta samma skada, svarar de solidariskt för skadeståndet i den mån inte skadeståndsskyldigheten har jämkats för någon av dem. I  
 10–13 
  §§ samma kapitel finns bestämmelser om preskriptionstid. Huvudregeln är att talan mot bl.a. styrelseledamot om skadestånd på grund av beslut eller åtgärd under ett räkenskapsår ska väckas senast ett år från det att års- redovisningen för räkenskapsåret lades fram på bolagsstämman. I vissa fall, exempelvis om det har lämnats felaktiga eller ofullständiga uppgifter till bolagsstämman om den skadeståndsgrundande hand- lingen, medges längre preskriptionstid. Denna är dock längst fem år från utgången av det räkenskapsår då de beslut eller åtgärder som talan grundas på fattades eller vidtogs. 
  
 Angående FHL:s räckvidd konstaterade 2008 års utredning att lagen inte är tillämplig när en styrelseledamot obehörigen avslöjar eller utnyttjar en företagshemlighet som hon har fått del av igenom sitt uppdrag.41 Den slutsatsen drogs med hänvisning till att riks- 
  
 40Prop. 1997/98:99 s. 184. 
  
 41SOU 2008:63 s. 208 f. 
  
 180 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 dagens lagutskott uttalat att FHL inte är tillämplig när styrelse- representanter och skyddsombud m.fl. avslöjar hemliga uppgifter som de fått del av i denna egenskap.42 Om en styrelseledamot obehörigen avslöjar eller utnyttjar en företagshemlighet som hon har fått del av i denna egenskap, kan ansvar enligt FHL alltså inte ut- krävas. Däremot kan vederbörande ha ådragit sig skadestånds- skyldighet enligt ABL, om skadan orsakats uppsåtligen eller av oakt- samhet vid fullgörande av uppdraget. ABL ger rätt till ersättning för ren förmögenhetsskada, men ersättningsnivån motsvarar ändå inte den som gäller enligt FHL, eftersom ABL saknar föreskrifter om allmänt skadestånd. Vidare är de mer restriktiva reglerna om pre- skriptionstid, talerätt etc. i ABL tillämpliga, vilket typiskt sett torde minska bolagets möjligheter att kompenseras för liden skada.43 Utredningen delar uppfattningen i 2008 års betänkande i denna del. 
  
 Kan FHL tillämpas i ett senare led? 
  
 I 8 § nuvarande FHL föreskrivs skadeståndsansvar för den som upp- såtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad han eller hon inser eller bör inse, har angripits enligt den lagen. Angreppet kan ha skett genom företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, alternativt innebära ett sådant obehörigt röjande eller utnyttjande som kan föranleda skade- ståndsansvar enligt nuvarande 6 eller 7 §. Enligt 2008 års utredning innebär lagtexten i 8 § att ett obehörigt röjande av en företags- hemlighet från en styrelseledamot till en utomstående person inte är ett sådant angrepp som gör att en skadeståndstalan kan föras enligt FHL mot en mottagare som i ond tro utnyttjar/röjer den hemliga informationen.44 Styrelseledamoten har nämligen inte angripit före- tagshemligheten enligt just FHL. Utredningen delar uppfattningen i 2008 års betänkande i denna del. 
  
 42LU30 s. 39 och LU37 s. 43. Se även Diaz s. 247. 
  
 43SOU 2008:63 s. 209. 
  
 44SOU 2008:63 s. 210. 
  
 181 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Revisorer – allmänt45 
  
 En revisor ska granska bolagets årsredovisning, bokföring och styrel- sens och verkställande direktörens förvaltning. Revisorn utses av bolagsstämman, men är inte en del av bolagsledningen. De uppgifter om bolaget som en revisor tar del av, tar hon del av i förtroende och med tystnadsplikt. Revisorn kan bli skadeståndsskyldig vid oakt- samhet i uppdraget, exempelvis om hon inte ser till att brister i styrelsens rutiner för tillsynen av verksamheten rättas till, enligt 29 kap. 2 § ABL. En revisor är ersättningsskyldig enligt samma grun- der som gäller för bl.a. styrelseledamöter enligt ABL. Oaktsamhets- bedömningen för en revisor ska göras utifrån de krav som rimligen kan ställas på en revisor. Föreskrifter om tystnadsplikt för revisorer finns i ABL och i revisorslagen (2001:883). Revisorn får inte till en enskild aktieägare eller till någon utomstående obehörigen lämna upplysningar om sådana bolagets angelägenheter som revisorn får kännedom om när hon fullgör sitt uppdrag, om det kan vara till skada för bolaget. En revisor får inte heller till fördel för sig själv eller till skada eller nytta för någon annan, använda uppgifter som revisorn har fått i sin yrkesutövning. 
  
 Kan revisorer bli skadeståndsskyldiga enligt FHL? 
  
 I det betänkande som föregick nuvarande FHL, föreslogs en straff- bestämmelse om missbruk av företagshemligheter i affärsförbindelse, för näringsidkare som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som denne fått del av i förtroende. Under den bestämmelsen skulle även falla uppdragsavtal, såsom då uppdragstagaren vore en kvalificerad konsult, en advokat eller en revisor.46 Uppsåtliga förfaranden före- slogs vara straffbara, medan vårdslöshet föreslogs kunna leda till skadestånd. 
  
 I propositionen anslöt sig statsrådet till utredningens förslag att en näringsidkare som missbrukar en företagshemlighet som delgivits i förtroende i en affärsförbindelse, skulle kunna bli skadestånds- skyldig. Däremot avstyrktes utredningens förslag att ett sådant miss- 
  
 45Se exempelvis Gomez, Aktiebolagsrätt, Fördjupning och komparativ belysning, avsnitt 18.1 och 21.2.1, Zeteo  
 2015-04-21. 
  
 46SOU 1983:52 s. 19, 320 och 327. 
  
 182 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 bruk av företagshemligheter även skulle vara straffbart.47 En bestäm- melse föreslogs, som i huvudsak motsvaras av 6 § nuvarande FHL.48 I propositionen anfördes att affärsförbindelser som avsågs kunde vara av vilket slags som helst, såsom ett samarbete mellan två närings- idkare eller ett förhållande mellan en näringsidkare och en konsult av något slag. Revisorer nämndes inte i propositionen. Inte heller nämnde lagutskottet huruvida en revisors uppdrag för ett bolag skulle anses vara en sådan affärsförbindelse som avsågs i bestämmelsen. Lagutskottet var dock tydligt med att styrelseledamöter, som avslöjar företagshemligheter de fått del av inom ramen för sina uppdrag, inte skulle omfattas av någon bestämmelse i nuvarande FHL.49 
  
 2008 års utredning bedömde att reglerna i nuvarande FHL inte är tillämpliga om en revisor röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som revisorn fått del av genom sitt uppdrag. Resonemanget byggde dels på att revisorn inte kan anses ha fått del av företagshemligheterna enligt 6 eller 7 § i nuvarande FHL (dvs. varken som anställd eller genom en affärsförbindelse), dels på en analog tolkning av uttalan- dena i förarbetena om att bestämmelserna i FHL inte skulle tillämpas på styrelseledamöter. Frågan är emellertid om denna slutsats kan dras beträffande revisorer med ledning av förarbetsuttalandena. 
  
 Såsom Diaz har konstaterat är reglerna om skadeståndsansvar för styrelseledamöter och revisorer i ABL inte heltäckande, vilket får till följd att skadeståndslagens bestämmelser kan behöva tillämpas. Därtill har han konstaterat att eftersom FHL som regel har företräde framför skadeståndslagen, torde principerna i FHL kunna tillämpas trots uttalandena i förarbetena om styrelseledamöters ansvar.50 Den frågan hade då inte ännu prövats i praxis.51 I Arbetsdomstolens opublicerade dom 2014 nr 55 har därefter fastslagits att FHL inte är avsedd att tillämpas när en styrelseledamot i ett aktiebolag obe- hörigen röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som denna fått del av i egenskap av styrelseledamot. 52 
  
 En revisor är inte såsom en styrelseledamot en del av bolags- ledningen. Revisorn har en granskande funktion och får sitt uppdrag 
  
 47Prop. 1987/88:155 s. 22. 
  
 48Endast ordet ”obehörigen” togs bort från förslaget, i samband med att bestämmelsen i 2 § FHL kom att införas, där det stadgas att lagen endast gäller obehöriga angrepp. 
  
 49LU30 s. 39 och LU37 s. 33 och 43. 
  
 50Fahlbeck s. 250. 
  
 51A.a. s. 250. 
  
 52Arbetsdomstolens dom den 3 september 2014 i mål nr B 118/13. 
  
 183 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 genom bolagsstämmobeslut. Skadeståndsreglerna för revisorer i ABL tar sikte på när revisorn missköter sitt uppdrag som bolagets revisor. Revisorns uppdrag är mera begränsat än en styrelseledamots. Där- med blir utrymmet för ett handlande utanför uppdraget större för revisorn än för en styrelseledamot, vilkens uppdrag är mer eller mindre allomfattande. Revisorn är således ett bolagsorgan men har rollen som utomstående uppdragstagare. En utomstående uppdrags- tagare, såsom en konsult, anses som regel ha ingått en sådan affärs- förbindelse som avses i skadeståndsregeln i 6 § nuvarande FHL. Slut- satsen blir att en revisor kan bli skadeståndsskyldig enligt antingen ABL eller FHL och att gränsdragningen är en fråga för rättstillämp- ningen 
  
 7.1.6Skadeståndets beräkning 
  
 Storleken på skadeståndet 
  
 Vid bestämmande av skadeståndet enligt  
 5–8 
  §§ nuvarande FHL för ett angrepp på en näringsidkares företagshemlighet ska enligt 9 § nuvarande FHL hänsyn tas även till dennes intresse av att hemlig- heten inte obehörigen utnyttjas eller röjs och till övriga omständig- heter av annan än rent ekonomisk betydelse. Enligt paragrafens andra stycke kan, om det är skäligt, skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. 
  
 Syftet med utformningen av skadeståndsregeln var att skade- ståndssanktionen skulle bli effektiv. Den skulle i första hand ha en reparativ funktion genom att i princip ge full ersättning för upp- kommen skada.53 Samtidigt avsågs skadeståndssanktionen få en preventiv betydelse på det sättet att skadeståndet ska ligga på en sådan nivå att ett otillbörligt angrepp för en konkurrent inte i något fall ter sig som ekonomiskt fördelaktigt vid en jämförelse med en laglig åtkomst. 
  
 Rätten till s.k. allmänt skadestånd, dvs. skadestånd beräknat uti- från omständigheter som inte är av rent ekonomisk betydelse, infördes för att undgå eller i vart fall minska den skadelidandes 
  
 53 Prop. 1987/88:155 s. 27 och 49. 
  
 184 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 svårigheter att bevisa skadans storlek.54 Allmänt skadestånd före- kommer även inom immaterialrätten och arbetsrätten. 
  
 Skadeståndet ska spegla det värde som företagshemligheten har i konkurrenshänseende på marknaden.55 I enlighet med allmänna bevisregler är det den skadelidande som har att visa hur stor den uppkomna skadan är. Kan den skadelidande visa den faktiska skadan, ska denna ligga till grund för skadeståndsberäkningen.56 
  
 Det torde dock många gånger vara lättare att utreda skade- vållarens vinst än den skadelidandes uteblivna vinst. En sådan beräk- ningsgrund kan alltså användas. Andra beräkningsgrunder kan också användas, såsom företagshemlighetens utvecklingskostnader. Efter- som det ofta föreligger bevissvårigheter, bör vid beräkning av skadan kunna vägas in näringsidkarens allmänna intresse av att behålla företagshemligheten, liksom skadevållarens bevekelsegrunder för angreppet, dvs. båda parters bedömning av konkurrensläget. En sak som kan tala för att viss information är av stor betydelse i konkur- renshänseende är vilka åtgärder näringsidkaren vidtagit för att skydda informationen.57 
  
 De omständigheter som är av betydelse vid bestämmande av skadeståndet hänför sig dels till parterna, dels till arten och graden av angreppet på företagshemligheten.58 Gärningsmannens avsikter är också av betydelse för bedömningen på så sätt att uppsåtliga angrepp bör föranleda ett högre skadeståndsbelopp än gärningar som fram- står som mindre allvarliga.59 
  
 Departementschefen ansåg att det var mindre lämpligt att – i de fall den faktiska skadan inte kunde visas – sätta skadeståndet i rela- tion till vad som vid tiden för angreppet var gängse vederlag för att nyttja den angripna uppgiften eller till vad det vid denna tidpunkt skulle ha kostat att förvärva eller utveckla hemligheten.60 Det innebar en mer flexibel lösning att i stället ge möjlighet att beakta även andra omständigheter av betydelse än rent ekonomiska för den skadelidande. 
  
 54A. prop. s. 26. 
  
 55Fahlbeck s. 497. 
  
 56A.a. s. 498. 
  
 57Prop. 1987/88:155 s. 27. 
  
 58A. prop. s. 49. 
  
 59A. prop. s. 50. 
  
 60A. prop. s. 26. 
  
 185 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Jämkning av skadeståndet 
  
 Jämkningsmöjligheten i 9 § andra stycket nuvarande FHL infördes på initiativ av riksdagens lagutskott, som tyckte att den föreslagna regleringen innebar ett alltför långtgående skadeståndsansvar för arbetstagare. Regeln ska alltså främst tillämpas i fall då en arbets- tagare blir skyldig att ersätta sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på dennes företagshemlighet. I dessa fall utgör uppsägning eller avskedande den viktigaste sanktionen.61 
  
 Vid skälighetsbedömningen bör samtliga omständigheter i det enskilda fallet kunna vägas in. Exempel på omständigheter är att arbetstagaren inte insett företagshemlighetens värde i näringsverk- samheten eller att den oaktsamhet som ligger henne till last inte framstår som särskilt allvarlig. Det bör också vara möjligt att få led- ning av det skadestånd som skulle ha kunnat utgå om i stället med- bestämmandelagen varit tillämplig. Om tillämpning av den lagen skulle medföra ett lägre skadestånd bör skadeståndet enligt FHL sättas ned. En annan faktor av betydelse är vilket behov den skade- lidande har av ersättningen. Skäl mot en jämkning kan vara att arbetstagaren har en ledande eller på annat sätt förtroendefull ställ- ning i verksamheten eller att arbetstagaren genom angreppet berett sig betydande vinning.62 
  
 I de fall skadestånd ska utges av andra än arbetstagare, bör jämk- ningsregeln tillämpas endast i rena undantagsfall och då restriktivt.63 I förarbetena utvecklades inte i vilka undantagsfall jämkning ändå kunde vara berättigat. Det måste dock antas att det är möjligt att jämka skadeståndet för uppdragstagare, vars situation är jämförbar med arbetstagares. 
  
 7.2Skadestånd enligt  
 EU-direktivet 
  – artikel 14 
  
 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet (kände till eller borde ha känt till) olagligen anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet ska betala skadestånd till innehavaren, enligt artikel 14. Skadeståndet ska vara skäligt i förhållande till den faktiska skada som uppstått. 
  
 61LU37 s. 52. 
  
 62LU37 s. 53. 
  
 63Ibid. 
  
 186 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 När de rättsliga myndigheterna bestämmer storleken på skade- ståndet, ska de beakta alla relevanta omständigheter, såsom de nega- tiva ekonomiska konsekvenserna, inklusive utebliven vinst för den drabbade parten, den obehöriga vinst som intrångsgöraren har gjort. Därtill ska, i tillämpliga fall, beaktas omständigheter som inte är av ekonomisk art, såsom ideell skada orsakad genom det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet. Eftersom direktivet före- skriver att ideell skada ska ersättas i tillämpliga fall, måste det antas att det finnas utrymme för nationella bestämmelser i detta avseende. 
  
 Som ett alternativ till denna beräkningsmodell ska de rättsliga myndigheterna, där så är lämpligt, kunna bestämma skadeståndet till ett engångsbelopp på grundval av faktorer som åtminstone summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha utgått om intrångsgöraren hade begärt tillstånd att nyttja företagshemligheten. Syftet med bestämmelsen är inte att införa ett straffliknande skadestånd, utan att införa en möjlighet till ersättning baserad på en objektiv beräk- ningsgrund, se skäl (30). Det är således fråga om en beräkning som alternativt ska kunna användas om det är svårt att fastställa den faktiska ekonomiska skadan eller värdet av den ideella skadan. 
  
 I direktivet görs inte skillnad på om skadevållaren är en affärspart, anställd, tidigare anställd eller annan, förutom i bestämmelsen i andra stycket i artikel 14.1. Där stadgas nämligen att skadeståndet för en arbetstagare kan jämkas vid angrepp som begåtts utan uppsåt. 
  
 7.3Skadeståndsreglerna i FHL i förhållande till EU- direktivet 
  
 7.3.1Förutsättningar för skadestånd 
  
 Förslag: De nuvarande skadeståndsbestämmelserna kompletteras så att den som av oaktsamhet gör sig skyldig till sådant förfarande som skulle utgöra företagsspioneri om det var uppsåtligt ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. 
  
 187 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd på grund av olovligt anskaffande 
  
 En förutsättning enligt direktivet för att skadestånd ska kunna utgå är att skadan uppkommit genom olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande. Därtill krävs att den som utfört den otillåtna hand- lingen hade uppsåt eller var oaktsam. 
  
 Som utredningen bedömer saken är det svårt att se i vilka situa- tioner endast ett anskaffande, som inte följs av utnyttjande eller röjande, skulle kunna leda till en ekonomisk skada. Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas sådana situationer, till exempel om anskaffandet innebär utredningskostnader för innehavaren. I vart fall kan innehavaren ha rätt till allmänt skadestånd vid olovligt anskaf- fande, dvs. en kompensation för innehavarens intresse av att angrepp inte begås. 
  
 Ett otillåtet anskaffande kan straffas såsom företagsspioneri eller som olovlig befattning med företagshemlighet enligt 3 respektive 4 §§ i nuvarande FHL. Dessa brott förutsätter uppsåt hos gärnings- mannen och kan leda till skadeståndsskyldighet enligt nuvarande 5 §. Eftersom direktivet även föreskriver att oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadestånd, behöver den svenska lagen kompletteras. Den nya bestämmelsen bör alltså innebära att den som av oaktsam- het anskaffar en företagshemlighet, kan bli skadeståndsskyldig gent- emot innehavaren. 
  
 Bestämmelsen i nuvarande 8 § rör skadestånd vid uppsåtligt eller oaktsamt utnyttjande/röjande av företagshemlighet som tidigare angripits av någon annan. Utredningen föreslår nedan i avsnitt 7.3.5 att bestämmelsen i nuvarande 8 § även ska omfatta företagshemlig- heter som anskaffats från någon som tidigare angripit samma före- tagshemlighet. Direktivets krav att även oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadestånd är därmed uppfyllt avseende företags- hemligheter som angripits i tidigare led. 
  
 Företagsspioneri är som sagt ett uppsåtligt brott. I bestämmelsen om företagspioneri anges att det är straffbart olovligen bereda sig tillgång till en företagshemlighet, vilket i stort sett är det samma som anskaffa. Oaktsamma fall av företagsspioneri är i dag inte reglerat i den svenska lagen. Utredningen föreslår en bestämmelse att den som av oaktsamhet begår en handling, som skulle kunna utgöra företags- spioneri om den vore uppsåtlig, ska kunna leda till skadestånds- skyldighet. Bestämmelsen bör föras in som ett nytt andra stycke i den 
  
 188 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 bestämmelse som i dag rör skadestånd på grund av brott (nuvarande 5 §). Genom bestämmelsen blir direktivets krav på att oaktsamma anskaffanden ska kunna leda till skadeståndsskyldighet uppfyllt. 
  
 Skadeståndsskyldigheten bör vila på civilrättslig grund. Är det fråga om anskaffande som är brottsligt (företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet), bör i stället bestämmelsen som motsvarar nuvarande 5 § tillämpas. 
  
 Särskilt om jämkning för arbetstagare som av oaktsamhet anskaffar företagshemligheter 
  
 Med den föreslagna bestämmelsen om oaktsamt anskaffande kan alltså skadestånd utgå i fler fall än i dag. Även arbetstagare som i anställningen av oaktsamhet bereder sig tillgång till en företags- hemlighet träffas av bestämmelsen. Regeln om jämkning av skade- ståndet i nuvarande 9 § andra stycket är avsedd att kunna tillämpas när en arbetstagare blir skadeståndsskyldig mot sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på företagshemligheter, se ovan avsnitt 7.1.6. Jämkningsmöjligheten infördes eftersom den särskilda bestämmel- sen om arbetstagares skadeståndsansvar i 4 kap. 1 § skadeståndslagen inte var tillämplig, och den allmänna regeln om jämkning i 6 kap. 2 § skadeståndslagen ansågs vara alltför restriktiv.64 Bestämmelserna om skadestånd för arbetstagare i 5 och 7 §§ nuvarande FHL har som speciallag företräde framför bestämmelsen i 4 kap. 1 § skadestånds- lagen, där det stadgas att arbetstagare som vållar skada genom fel eller försummelse i tjänsten endast ansvarar för skadan i den mån synnerliga skäl föreligger. Uttalandena i förarbetena till nuvarande FHL om jämkningsmöjligheterna tar sikte på arbetstagares skade- ståndsansvar vid brott och vid röjande eller utnyttjande. Om en arbetstagare oaktsamt anskaffar en företagshemlighet torde detta sällan leda till någon större skada för arbetsgivaren. Ersättningsgilla skador skulle kunna vara utredningskostnader och ideellt skade- stånd. Det ligger nära till hands att bedöma att ett sådant skadestånd ska jämkas till noll, såvida det inte föreligger starka skäl för att ett skadestånd ändå ska utgå. Det har inte framkommit skäl för att låta arbetstagares skadeståndsansvar för oaktsamt anskaffande av före- 
  
 64 LU37 s. 52. 
  
 189 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 tagshemligheter principiellt skilja sig från skadeståndsskyldigheten för andra skador som arbetstagare kan orsaka i tjänsten. 
  
 Bestämmelsen om jämkning av skadeståndet bedöms vara förenlig med  
 EU-direktivet, 
  se nedan avsnitt 7.3.2. 
  
 Skadestånd på grund av olovligt utnyttjande eller röjande 
  
 De svenska skadeståndsbestämmelserna i  
 6–8 
  §§ i nuvarande FHL gäller inte vid anskaffande, utan endast vid röjande eller utnyttjande. Bestämmelserna i nuvarande 6 och 7 §§ avser fall när någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som hon redan har fått lovlig tillgång till. Innebörden av 6 och 7 §§ bör stå kvar i dessa avseenden och alltså tillämpas vid utnyttjanden/röjande av företagshemlighet, men inte vid anskaffande. Är det fråga om olovligt anskaffande kan skadeståndsskyldighet uppkomma genom de uppsåtliga brotten företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, eller om endast oaktsamhet kan påvisas genom den nya bestämmelsen som behöver införas, se stycket ovan. 
  
 Angående skadestånd för angrepp på företagshemlighet som angripits i tidigare led (nuvarande 8 §), se nedan avsnitt 7.3.5. 
  
 7.3.2Arbetstagares skadeståndsskyldighet 
  
 Bedömning: Någon ändring beträffande arbetstagares skade- ståndsskyldighet, eller jämkningsmöjligheterna enligt nuvarande FHL behöver inte göras. 
  
 Skadeståndsansvar för tidigare anställda 
  
 Fråga är om de svenska bestämmelserna om jämkning och om att synnerliga skäl krävs för att en tidigare arbetstagare ska bli skade- ståndsskyldig överensstämmer med direktivets krav. 
  
 För att en arbetstagare ska bli skadeståndsskyldig när hon ut- nyttjat eller röjt en företagshemlighet efter att anställningen upp- hört, krävs att det föreligger synnerliga skäl, enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL (se ovan avsnitt 7.1.3). Huvudregeln är med andra 
  
 190 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 ord att den anställdes lojalitetsplikt har upphört efter anställningens upphörande. Samtidigt är det så att nuvarande 7 § är dispositiv, vilket betyder att arbetsgivare och arbetstagare kan ingå avtal om att exem- pelvis att en arbetstagare inte får röja/utnyttja en företagshemlighet efter anställningens upphörande (sekretessavtal och konkurrens- avtal). 
  
 I artikel 4.3 b och c anges att utnyttjande/röjande är olagligt om personen bryter mot avtal (och avtalsförpliktelse) att inte röja eller utnyttja företagshemligheten. Lojalitetsplikt under ett pågående avtalsförhållande eller pågående anställning får antas inrymmas under bestämmelsen. 
  
 Vad som menas med annan skyldighet i artikel 4.3 b och c anges inte i direktivet. Enligt FHL kan som nämnts skadeståndsskyldighet uppkomma för en tidigare anställd, när den skadegörande handlingen har begåtts efter anställningens upphörande endast om det föreligger synnerliga skäl. Denna skadeståndsskyldighet skulle kunna tänkas vara en sådan annan skyldighet som avses i artikel 4.3 b och c. 
  
 Direktivet innehåller inga uttryckliga bestämmelser om vad som ska gälla för tidigare anställda. Sett endast till ordalydelsen torde en tidigare anställd inte omfattas av bestämmelserna i artikel 4.3 b och c, om det inte har ingåtts något avtal om kvarstående sekretess eller konkurrensbegränsning. 
  
 I litteraturen har uttalats att en ordning där en tidigare anställd i avsaknad av sekretessavtal har rätt att röja/utnyttja företagshemlig- heter knappast kan vara förenlig med direktivets syfte, utan att syftet snarare är att en tidigare anställd är skyldig att inte avslöja infor- mation som denne erhållit genom anställningen, så länge infor- mationen utgör företagshemligheter.65 Det finns dock två om- ständigheter som talar mot detta resonemang. Den första är att direktivet har sin legitimitet främst ur artikel 114 FEUF, vilken artikel undantar anställdas rättigheter och intressen från det område där EU har rätt att lagstifta (se ovan avsnitt 5.1 och 5.2). Den andra omständigheten är att artikel 1.3 i direktivet stadgar att direktivet inte får tas till grund för att begränsa arbetstagares rörlighet och då särskilt införa begränsningar i deras anställningsavtal. 
  
 Med rörlighet i  
 EU-rättsliga 
  sammanhang menas främst arbets- tagares möjlighet att ta en ny anställning i ett annat  
 EU-land. 
  
 65 För utförligare resonemang, se Rocha, Från anställd till konkurrent, s.  
 197–201. 
  
 191 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 Artikel 1.3 och dess hänvisning i punkten c till nationell rätt talar dock för att det med arbetstagares rörlighet menas något mer än diskrimineringsförbudet. Punkten c i artikel 1.3 talar nämligen om att direktivet inte får tas till grund för att införa ytterligare begräns- ningar för arbetstagare i deras anställningsavtal. Vad som avses med begränsning i ett anställningsavtal anges inte i direktivet. Enligt svensk terminologi kan begränsningar i ett anställningsavtal innefatta avtal om sekretess eller konkurrensförbud efter att anställningen upphört. Även regeln om synnerliga skäl i 7 § andra stycket nuva- rande FHL kan sägas innebära en begränsning av anställningsavtalet, eftersom den regeln innebär en inskränkning av en tidigare anställds rätt att efter anställningens upphörande använda all den kunskap som förvärvats i anställningen. Risken att bli skadeståndsskyldig mot den tidigare arbetsgivaren kan verka hämmande för den som vill byta anställning eller starta en egen verksamhet. Begränsningar i ett anställningsavtal som reglerar vad en tidigare anställd får göra efter anställningens upphörande, är alltså en begränsning av rörligheten på arbetsmarknaden generellt sett. Direktivet får inte tas som grund för att i detta avseende utforma en ny lagregel så att arbetstagare hindras i sin framtida yrkesverksamhet mer än vad som skäligen kan moti- veras för att skydda företagshemligheter. Samtidigt innebär den nu- varande regeln om synnerliga skäl att en näringsidkare får ett skydd mot sådant röjande/utnyttjande av företagshemligheter som tidigare anställda kan göra och som framstår som stötande. Bestämmelsen innebär alltså att domstolen ska väga arbetstagares intresse av att kunna använda all sin kunskap i en ny sysselsättning på arbetsmark- naden, mot näringsidkarens intresse av att företagshemligheter inte röjs eller utnyttjas. Den svenska bestämmelsen om synnerliga skäl måste även ses i ljuset av andra stycket i artikel 14.1, som stadgar att skadeståndsansvaret får begränsas i de fall arbetstagaren handlat utan uppsåt. Det måste antas att det sällan föreligger synnerliga skäl när en arbetstagare har röjt/utnyttjat företagshemligheter utan uppsåt, utan endast varit oaktsam. 
  
 Som ovan konstaterats ska  
 EU-direktivet 
  inte tas som grund för att ytterligare begränsa arbetstagares rörlighet. I synnerhet ska direk- tivet inte användas för att införa fler begränsningar i ett anställnings- avtal utöver vad som följer av nationell rätt eller unionsrätt. Det måste antas att varje medlemsstat har friheten att reglera omfatt- 
  
 192 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 ningen av en tidigare anställds kvardröjande lojalitetsplikt mot en tidigare arbetsgivare.66 
  
 Sammanfattningsvis gör utredningen bedömningen att bestäm- melsen i 7 § andra stycket nuvarande FHL kan kvarstå oförändrad. 
  
 Jämkning 
  
 Beträffande en arbetstagares skadeståndsskyldighet gentemot sin arbetsgivare, stadgas i andra stycket i artikel 14.1 att skadestånds- ansvaret får begränsas i de fall arbetstagaren handlat utan uppsåt, dvs. endast varit oaktsam. Bestämmelsen är inte tvingande, eftersom det står ”får” i artikeln. 
  
 En bestämmelse om jämkning finns i 9 § andra stycket nuvarande FHL. Där stadgas att skadeståndet kan sätts ned eller falla bort om det är skäligt. Som konstaterats ovan i avsnitt 7.1.6 ska jämknings- regeln i FHL främst tillämpas i fall då en arbetstagare blir skyldig att ersätta sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på dennes företags- hemlighet. Regeln är alltså främst en skyddsregel för arbetstagare. Dock är det inte uteslutet att andra jämkningsgrunder kan tillämpas. Det kan finnas större anledning till jämkning om den som begick röjandet/utnyttjandet inte hade uppsåt, utan endast var oaktsam. 
  
 En sådan skälighetsbedömning som den i nuvarande 9 § bör vara möjlig att göra även enligt  
 EU-direktivet, 
  med hänsyn till de all- männa bestämmelserna i artikel 6 och 7. Dessa artiklar stadgar bland annat att åtgärderna/förfarandena/rättsmedlen som ska kunna vidtas, ska vara skäliga och rättvisa samt tillämpas proportionerligt. 
  
 Såsom konstaterats ovan ska  
 EU-direktivet 
  fastställa minimi- skydd för företagshemligheter, medan anställdas intressen ska skyd- das genom nationell lagstiftning, eller i förekommande fall genom annan unionslagstiftning. Direktivet ska inte heller tillämpas för att begränsa arbetstagares rörlighet. Det måste antas att den skyddsregel som jämkningsregeln i FHL utgör inte är oförenlig med EU- direktivet. Bestämmelsen i 9 § andra stycket nuvarande FHL – att skadeståndet kan sättas ned eller falla bort om det är skäligt – kan stå därmed kvar oförändrad. 
  
 66Reinhold Diaz, Få arbetsrättsliga nyheter i direktiv om företagshemligheter, artikel i EU 
  
 arbetsrätt  
 3–4, 
  2016. 
  
 193 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 7.3.3Skadeståndsansvar för styrelseledamöter 
  
 Bedömning: Skadeståndsskyldigheten för styrelseledamöter ska även fortsättningsvis regleras i främst ABL och inte i FHL. 
  
 I artikel 4.3 b och c anges att utnyttjande och röjande är olagligt om personen bryter mot avtalsförpliktelse eller annan skyldighet att inte röja eller utnyttja företagshemligheten. Som ovan konstaterats har styrelseledamöter en lojalitetsplikt som följer av uppdraget, samt tystnadsplikt beträffande sådana uppgifter de fått reda på inom sitt uppdrag och vars avslöjande kan skada bolaget. I fall då dessa personer ändå obehörigen utnyttjar eller röjer företagshemligheter som de erhållit genom uppdraget, blir i dag FHL inte tillämplig, utan skadeståndsreglerna i ABL. 
  
 Enligt artikel 14.2 i direktivet ska allmänt skadestånd67 kunna utgå i tillämpliga fall. Det måste därmed antas det inte är ett krav enligt direktivet att allmänt skadestånd ska kunna dömas ut vid angrepp på företagshemligheter i samtliga fall. Det torde vara tillräckligt att den skadelidande får möjlighet till ekonomiskt skadestånd, för att direktivet ska anses vara uppfyllt. 
  
 På grund av en styrelseledamots särskilda ställning i ett aktiebolag finns speciella regler i ABL avseende dennes skadeståndsansvar. Dessa regler medger ekonomiskt skadestånd till bolaget. Eftersom det måste antas att det enligt direktivet är tillräckligt med ekono- miskt skadestånd, finns det inte skäl att utöka skadeståndsansvaret av den anledningen. Styrelseledamöters skadeståndsskyldighet enligt ABL får således anses vara tillräcklig för att nå direktivets krav, och någon särskild skadeståndsbestämmelse i FHL torde inte behöva införas. Däremot kan det finnas skäl att låta en styrelseledamot kunna bli föremål för andra åtgärder, såsom vitesförbud, vilket kommer att behandlas nedan i samband med artikel  
 10–13. 
  
 67 Enligt artikel 14 ska de rättsliga myndigheterna vid bestämmandet av skadestånd i tillämp- liga fall ta hänsyn till sådana ”[…] omständigheter som inte är av ekonomisk art, såsom ideell skada […]”. Sådana omständigheter kan inom svensk skadeståndsrätt benämnas allmänt skadestånd. 
  
 194 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 7.3.4Skadeståndsansvar i samband med affärsförbindelse 
  
 Bedömning: Någon ändring avseende skadeståndsansvar i samband med en affärsförbindelse behöver inte göras. 
  
 I 6 § nuvarande FHL behandlas skadeståndsskyldighet för den som i samband med en affärsförbindelse bryter ett förtroende genom att röja/utnyttja en företagshemlighet (se avsnitt 7.1.2). Ofta föreligger vid affärsförbindelsen en avtalsrelation mellan näringsidkaren och den som har fått del av företagshemligheten. Att ett avtal ska ha ingåtts är dock inte ett krav, utan redan under ett förhandlingsskede kan mottagaren ha fått del av en företagshemlighet på ett sådant sätt att ett förtroendeförhållande kan anses föreligga. Bestämmelsen i 6 § nuvarande FHL avseende skadeståndsgrundande handlingar vid en affärförbindelse måste därmed antas omfattas av artikel 4.3 b och c, både avseende begreppet avtal/avtalsförpliktelse och begreppet annan skyldighet. Någon ny bestämmelse behövs därför inte i denna del. 
  
 Såsom utredningen konstaterat ovan i avsnitt 7.1.5, kan även en revisor blir skadeståndsskyldig enligt principerna i 6 § nuvarande FHL. 
  
 7.3.5Utnyttjande och röjande av företagshemlighet som angripits av någon annan 
  
 Förslag: Bestämmelsen som motsvarar den i 8 § nuvarande FHL ska ändras så att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet, som erhållits från någon annan som angripit samma företagshemlighet, ska kunna bli skadestånds- skyldig mot innehavaren. 
  
 Kravet att ett angrepp ska ha skett enligt denna lag, ska slopas. 
  
 Alla angrepp ska omfattas, även anskaffande 
  
 I 8 § nuvarande FHL stadgas att den som uppsåtligen eller av oakt- samhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad han eller hon bör inse, har angripits enligt den lagen, ska bli skadestånds- skyldig. Det är alltså fråga om fall där någon utnyttjar/röjer en 
  
 195 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 företagshemlighet som erhållits från någon annan som angripit den tidigare. 
  
 Direktivet stadgar i artikel 14 att även anskaffande av företags- hemlighet ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Utredningen föreslår att bestämmelsen i nuvarande 8 § ska ändras så att även anskaffande av företagshemlighet som tidigare angripits av någon annan ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Ändringen bör göras på så sätt att i stället för utnyttjar eller röjer anges i bestämmel- sen att den som angriper en företagshemlighet som erhållits från någon som angripit den, kan bli skadeståndsskyldig. Begreppet angriper bör ha den definition som föreslås ovan i avsnitt 5.6.2. På så sätt kan alla typer av angrepp på företagshemligheter, som erhållits från någon som angripit samma företagshemlighet, leda till skade- ståndsskyldighet. 
  
 Det tidigare angreppet måste inte längre ha skett enligt FHL 
  
 Enligt 8 § nuvarande FHL krävs för skadeståndsskyldighet att före- tagshemligheten angripits enligt FHL. Bestämmelsen avser alltså endast situationer när förangreppet skett enligt någon av de övriga bestämmelserna i nuvarande FHL. 
  
 Kravet att förangreppet ska ha skett enligt FHL har kritiserats i litteraturen.68 Diaz uppställer här följande exempel. En arbets- tagare lämnar sin anställning hos Bolag A och anställs hos konkur- renten Bolag B. Den anställde röjer för Bolag B en företagshemlighet som hon tagit med sig från sin tidigare arbetsgivare Bolag A. Om Bolag B utnyttjar företagshemligheten i ond tro, kan skadestånds- skyldighet uppkomma gentemot Bolag A, enligt nuvarande 8 §. En förutsättning är dock att det föreligger synnerliga skäl enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL för skadeståndsskyldighet även beträf- fande den anställda, eftersom nuvarande 8 § ställer upp kravet på att angreppet ska ha skett enligt FHL. Föreligger inte synnerliga skäl för den tidigare anställdas agerande, kan inte heller den efterföljande näringsidkaren bli skadeståndsskyldig. Inte heller kan vitesförbud eller andra åtgärder enligt nuvarande FHL beslutas. 
  
 68 Se bl.a. Diaz s.  
 484–487. 
  
 196 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 Kravet på att företagshemligheten ska ha angripits enligt nuva- rande FHL betyder även att nuvarande 8 § inte kan tillämpas om företagshemligheten har angripits enligt någon annan rättsordning, såsom att den anskaffats utomlands. Följden blir att skyddet för företagshemligheter uteblir vad gäller såväl skadestånd som övriga åtgärder och förbud. 
  
 Kravet att förangreppet måste ha skett enligt FHL begränsar skyddet för företagshemligheter. Kravet bör strykas så att det i bestämmelsen i stället innebär att skadeståndsskyldighet kan upp- komma om företagshemligheten tidigare har angripits av annan. Ordet angrepp bör ha den innebörd som föreslagits i avsnitt 5.6.2. 
  
 Om det tidigare angreppet har lett till att informationen har röjts och därmed blivit allmänt känd, har informationen förlorat sin status som företagshemlighet. I sådana fall ska den föreslagna bestäm- melsen inte tillämpas. Informationen uppfyller nämligen inte då längre hemlighetskraven i 1 §. 
  
 Utnyttjande i ond tro, när företagshemligheten erhållits från någon som var i god tro 
  
 I avsnitt 5.6.5 har artikel 4.4 behandlats. Bestämmelsen i den artikeln avser en person som i ond tro anskaffar/utnyttjar/röjer en företags- hemlighet som angripits av en annan person. Bestämmelsen täcker både uppsåtliga och oaktsamma fall. Däremot krävs det inte att den person, som företagshemligheten erhölls ifrån, hade uppsåt eller var oaktsam. Denna bestämmelse skiljer sig alltså från 2 § tredje stycket nuvarande FHL, där det stadgas att det inte anses som ett obehörigt angrepp att någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet, som erhållits från någon som själv fått del av företagshemligheten i god tro. FHL behöver alltså ändras. 
  
 För det första måste 2 § tredje stycket nuvarande FHL tas bort, såsom föreslagits ovan i avsnitt 5.6.2. För det andra bör det införas en bestämmelse med innebörden att en person som erhåller en före- tagshemlighet med vetskap om att företagshemligheten har angripits på ett obehörigt sätt, inte ska kunna undkomma skadestånd eller andra rättsverkningar av det skälet att företagshemligheten erhölls från någon annan som handlat i god tro. Enligt den föreslagna definitionen av angrepp (se avsnitt 5.6.2) krävs det inte uppsåt eller 
  
 197 
  
 Skadestånd – artikel 14 
  
 SOU 2017:45 
  
 oaktsamhet för att ett angrepp ska anses föreligga. Genom att ordet angrepp används blir följden att den tidigare angriparens uppsåt/oakt- samhet inte får någon betydelse för en efterföljande angripares skadeståndsskyldighet. 
  
 7.3.6Skadeståndets storlek 
  
 Förslag: Skadeståndsbestämmelsen ska kompletteras så att det anges att hänsyn ska tas till innehavarens uteblivna vinst och den obehöriga vinst som den som har begått intrånget har gjort. 
  
 De kriterier som anges i artikel 14 är sådana som redan i dag enligt motiven till nuvarande FHL ska beaktas vid skadeståndsberäk- ningen. Först och främst ska skadeståndet vara skäligt, enligt artikel 14.1. I första stycket i artikel 14.2 anges att när skadeståndet beräknas, ska hänsyn tas till alla relevanta faktorer, även icke- ekonomiska. Skadeståndsberäkningen ska alltså göras enligt samma principer som i dag. Det bör emellertid klargöras att den uteblivna vinsten i förekommande fall kan beräknas utifrån intrångsgörarens vinst. Det bör därför i lagtexten anges att hänsyn ska tas till inne- havarens uteblivna vinst och den obehöriga vinst som den som har begått intrånget har gjort, när skadeståndet ska bestämmas. Ut- gångspunkten i direktivet är inte att den skadelidande ska få ersätt- ning för såväl utebliven vinst som för skadevållarens vinst, eftersom den senare i de allra flesta fall utgör bevisning för den egna uteblivna vinsten. Precis som tidigare ska hela den faktiska skadan ersättas. 
  
 Enligt andra stycket i artikel 14.2 kan som alternativ skadeståndet beräknas på grundval av de avgifter som skulle ha debiterats om företagshemligheten hade använts med tillstånd från innehavaren. De svenska bestämmelserna är, till skillnad från direktivets, inte alternativa utan medger att alla relevanta omständigheter beaktas. En fiktiv ersättning för utnyttjandet kan beaktas som en av alla om- ständigheter vid bestämmandet av skadeståndet. Skadestånd kan alltså bestämmas med beaktande av de avgifter som hade utgått om företagshemligheten använts med tillstånd, vid sidan av ett allmänt skadestånd. 
  
 198 
  
 8 Åtgärder mot angrepp 
  
 – artikel  
 10–13 
  
 8.1Inledning – åtgärder enligt direktivet i korthet 
  
 Såväl i FHL som i direktivet finns åtgärder som syftar till att minska innehavarens skada vid ett angrepp. Åtgärderna kan beslutas när ett mål om angrepp på företagshemligheter avgörs, och vissa av åtgär- derna kan beslutas även interimistiskt. 
  
 I direktivet behandlas först de interimistiska åtgärder och säker- hetsåtgärder som ska kunna användas i medlemsstaterna vid angrepp på företagshemligheter, i artikel 10. Villkoren för de interimistiska åtgärderna, såsom att de ska vara proportinerliga, behandlas i arti- kel 11. Därefter behandlas de åtgärder som ska kunna användas vid avgörande i huvudsaken, dvs. när målet slutligt avgörs, i artikel 12. De allmänna villkoren för åtgärderna behandlas i artikel 13. När det gäller proportionalitetsbedömningen är bestämmelserna där till inne- hållet desamma som i artikel 11. Artiklarna 11, 10.2 och 13 får inte frångås av medlemsstaterna, även om avvikelserna skulle erbjuda ett högre skydd för företagshemligheter (se artikel 1.1). Av artikel 16 framgår att domstolar får ålägga personer som inte rättar sig efter beslut enligt artiklarna 9, 10 och 12 sanktioner. En sanktion som domstolar ska ha möjlighet att besluta är vitesföreläggande. 
  
 199 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 8.2Nuvarande ordning 
  
 8.2.1Förbud och åtgärder i FHL 
  
 Vitesförbud enligt FHL 
  
 Den som har angripit en företagshemlighet enligt FHL kan enligt nuvarande 11 § av domstol vid vite förbjudas att utnyttja eller röja företagshemligheten (vitesförbud). Talan om vitesförbud får föras av den som utsatts för det rättsstridiga angreppet, samt i samband med åtal för brott enligt nuvarande 3 eller 4 §. Vitesförbudet innebär att en domstol får, på yrkande av innehavaren, vid vite förbjuda den som angripit en företagshemlighet att fortsätta angreppet. För att ett vitesförbud ska kunna meddelas krävs alltså att ett angrepp har begåtts, men angreppet behöver inte vara pågående. Ett vitesförbud innebär alltså en skyldighet för den som ålagts beslutet att avhålla sig från något, exempelvis att utnyttja företagshemligheten. Det måste tydligt framgå av beslutet vad det är som förväntas av den vitesföre- lagde. 
  
 Om personen trots förbudet utnyttjar företagshemligheten, kan vitet komma att dömas ut. Talan om utdömande av vite får föras av den som har rätt att föra talan om vitesförbud. Den som har över- trätt ett vitesförbud får inte dömas till straff för en gärning som om- fattas av förbudet. Om vite döms ut tillfaller medlen staten, inte den till vars förmån vitesförbudet meddelats. Den angripnes fördel av vitesförbudet är att framtida utnyttjande/röjande av företagshemlig- heten hindras, och därmed den ekonomiska förlust denne annars riskerar. 
  
 I propositionen till nuvarande FHL anfördes att ett angrepp på en företagshemlighet kan leda till att hemligheten efter angreppet under lång tid utnyttjas som ett illojalt konkurrensmedel. Möjligheten till ett vitesförbud avsågs kunna förhindra sådant ur konkurrenssyn- punkt ej önskvärt beteende. Det finns här dock anledning att påminna att företagshemlighet inte är förenad med en ensamrätt av den styrka och karaktär som exempelvis följer av ett patent.1 Om informationen blivit allmänt känd, kan den inte längre utgöra en företagshemlighet och ett vitesförbud är därmed inte längre möjligt. Avsikten med vitesförbud är i dag endast att skydda näringsidkaren 
  
 1 Prop. 1987/88:155 s. 28. 
  
 200 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 så länge företagshemligheten enligt lagens definition består. Ett förbud kan därför bara komma i fråga vid rättsstridiga angrepp på företagshemligheten och bara kunna riktas mot den som enligt lagen kan göras ansvarig för angreppet. 
  
 Det möjligt att rikta ett vitesförbud mot både en juridisk och en fysisk person. Ett vitesförbud kan riktas mot flera personer, exem- pelvis både mot den som röjt företagshemligheten för någon och mot den som senare utnyttjar den. 
  
 Det är särskilt angivet i lagtexten att domstolen får besluta om vitesförbud endast om röjandet/utnyttjandet av företagshemligheten var obehörigt. Stadgandet om obehörigt röjande eller utnyttjande infördes i lagtexten av främst pedagogiska skäl. Att lagen endast gäller obehöriga angrepp framgår redan av 2 § första stycket nu- varande FHL. 
  
 En förutsättning för att ett vitesförbud ska kunna meddelas är att företagshemligheten har angripits enligt nuvarande FHL. Angreppet kan alltså vara sådant brottsligt förfarande enligt 3 eller 4 §, eller sådant angrepp som kan vara skadeståndsgrundande enligt 6, 7 eller 8 §. Alla rekvisiten för angreppen i respektive lagparagraf måste vara uppfyllda för att ett vitesförbud ska kunna meddelas. Bestämmelsen om synnerliga skäl i 7 § andra stycket rör skadestånd, men samma princip gäller vid beslut om förbud enligt 11 § och åtgärder enligt 14 §. Det vill säga, förbud och åtgärder får riktas mot en tidigare anställd som företagit den skadegörande handlingen efter anställ- ningens slut, om det föreligger synnerliga skäl. 
  
 Ett vitesförbud kan med nuvarande regler endast komma ifråga om ett angrepp enligt FHL redan har skett. Endast ett innehav av företagshemligheter kan inte utgöra grund för vitesförbud enligt nuvarande FHL. Exempelvis kan ett vitesförbud inte meddelas mot en tidigare en anställd, som endast innehar kopior av handlingar innehållande företagshemligheter som tidigare var dennes arbets- material. Så länge den tidigare anställde inte röjer/utnyttjar företags- hemligheterna har något nämligen angrepp inte skett. 
  
 En domstol kan inte besluta om vitesförbud mot en person som handlat i god tro beträffande företagshemligheten, eftersom det enligt nuvarande 2 § tredje stycket inte anses vara ett obehörigt angrepp när någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon fått del av i god tro. 
  
 201 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Vitesförbud enligt FHL kräver inte att det finns något bakom- liggande krav på skadestånd. Skadan av ett angrepp kan därtill mins- kas desto tidigare angriparen upphör med utnyttjandet.2 En talan om vitesförbud kan föras separat eller tillsammans med exempelvis en talan om skadestånd. I båda fallen gäller RB:s regler om talan i tviste- mål. Det är också möjligt att föra en sådan talan inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. I sådana fall handläggs frågan enligt bestäm- melserna i 22 kap. RB om enskilt anspråk. 
  
 Lagen om viten 
  
 Lagen om viten3 tillämpas vid vitesförbud enligt FHL. Talan om utdömande av vite ska handläggas enligt reglerna i RB för bötesmål. Vite är av offentligrättslig karaktär. Det betyder bl.a. att utdömt vite tillfaller staten. Parterna kan inte heller förlikas i fråga om vitet. Ett vitesbeslut förutsätter dock ett yrkande från käranden. 
  
 När domstolen bestämmer vitesbeloppet, ska den ta hänsyn till vad som är känt om vitespersonens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt, för att avgöra om vitet kan antas förmå denne att följa föreläggandet. Vite får inte föreläggas om det kan antas att personen i fråga saknar möjlighet att följa föreläggandet. 
  
 Vitet får föreläggas som löpande vite, dvs. till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts. Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud eller någon lik- nande föreskrift eller det annars är lämpligt, kan i stället bestämmas att vitet ska betalas för varje gång föreskriften överträds. 
  
 Har ändamålet med vitet förlorat sin betydelse, ska vitet inte dömas ut. Finns det särskilda skäl till det, får vitet jämkas. 
  
 Upphävande av förbud 
  
 Ett vitesförbud kan hävas på talan av den som har ålagts förbudet, om ändamålet med förbudet har förlorat sin betydelse enligt 12 § nuvarande FHL. Så kan exempelvis vara fallet om informationen 
  
 Jordan, Hernandez, Interimistiska förbud och bevissäkring vid angrepp på företags- hemligheter, Juridisk Tidsskrift  
 2008–09 
  nr 2. 
  
 3SFS (1985:206). 
  
 202 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 blivit allmänt känd och därmed inte längre utgör en företagshemlig- het. Bestämmelsen får betydelse framför allt i de fall då det är tvek- samt om ändamålet med ett vitesförbud har förlorat sin betydelse. Redan av lagen om viten följer nämligen att ett förelagt vite inte ska dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse. Den som har förelagts vitet kan i ett sådant läge få klarlagt vad som gäller.4 
  
 Överlämnande och andra åtgärder enligt FHL 
  
 En domstol kan också besluta att en handling eller ett föremål som innefattar företagshemligheten ska överlämnas till den som har utsatts för angreppet, se 14 § nuvarande FHL. Handlingen eller före- målet kan vara sådant som tillgripits eller sådant som angriparen själv har tagit fram, såsom en sammanställning som gjorts genom obe- höriga efterforskningar. Det kan även vara sådant som innehavaren lämnat över i en affärsrelation under förutsättning att föremålet inte fick utnyttjas på annat än visst angivet sätt.5 En förutsättning för ett förordnande om överlämnande är att informationen i fråga fort- farande utgör en företagshemlighet.6 Det krävs vidare att företags- hemligheten har angripits enligt FHL, se ovan under avsnittet ”Vites- förbud enligt FHL”. 
  
 Om det finns skäl för det får domstolen besluta att överlämnan- det ska ske mot lösen. Ett förordnande om utelämnande mot lösen skulle kunna bli aktuellt i de fall angriparen lagt ned arbete på före- tagshemligheten som är av värde även för rättighetsinnehavaren, exempelvis genom att ha byggt en prototyp.7 
  
 Om det inte är möjligt att överlämna handlingen eller föremålet, får domstolen i stället besluta att handlingen eller föremålet får för- störas, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att före- bygga missbruk. Så kan exempelvis vara fallet om det rör sig om kopierade handlingar, vars information rättsinnehavaren redan har tillgång till.8 
  
 4Prop. 2008/09:67 s. 51. 
  
 5Fahlbeck s. 534. 
  
 6A.a. s. 535. 
  
 7Prop. 1987/88:155 s. 29. 
  
 Martin 535. 
  
 203 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Domstolen får inte besluta om någon åtgärd enligt nuvarande 14 §, om beslut om förverkande eller annan åtgärd i stället ska beslutas enligt 36 kap. brottsbalken (BrB). Reglerna i 36 kap. BrB rör särskild rättsverkan av brott och kan därför komma att användas vid brott enligt 3 eller 4 § nuvarande FHL. Åtgärder enligt 14 § nu- varande FHL får därför störst betydelse vid angrepp som inte är brottsliga. 
  
 8.2.2Interimistiska beslut 
  
 Interimistiskt vitesförbud enligt FHL 
  
 I 13 § nuvarande FHL ges möjlighet för domstol att på yrkande av den som ansökt om vitesförbud enligt 11 § meddela interimistiskt beslut om vitesförbud, dvs. ett förbud som gäller för tiden intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat förordnats. Förutsättningen för detta är att sökanden kan visa sannolika skäl för att en företags- hemlighet har angripits enligt FHL och att det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta angreppet förringar värdet av före- tagshemligheten. 
  
 Den som vill ansöka om ett interimistiskt förbud enligt 13 § nu- varande FHL måste inleda med att väcka talan om vitesförbud enligt nuvarande 11 §. Ogillas det interimistiska yrkandet av domstolen kvarstår talan om vitesförbud enligt 11 §.9 Interimistiska beslut kan inte meddelas enligt nuvarande FHL för sådana åtgärder som anges i 14 §, utan endast för vitesförbud. 
  
 Vid beslut om interimistiska åtgärder ska 15 kap.  
 5–8 
  §§ rätte- gångsbalken (RB) tillämpas. RB:s bestämmelser kräver bl.a. att käran- den ställer säkerhet för det skadestånd som han eller hon kan bli skyldig att betala, om det senare visar sig att något angrepp inte har ägt rum.10 Sökanden har då ett strikt ansvar motpartens skada.11 Saknar käranden ekonomiska möjligheter att ställa säkerhet kan dock han eller hon befrias från detta krav. Innan ett vitesförbud meddelas ska svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. 
  
 9NJA 2000 s. 435. 
  
 1015 kap. 6 § RB. 
  
 11Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 204 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder enligt rättegångsbalkens regler 
  
 En domstol kan enligt reglerna i 15 kap. RB meddela beslut om kvar- stad och andra säkerhetsåtgärder, som blir ett provisoriskt rättsskydd för en part som annars riskerar att lida skada. Som huvudregel gäller att sådana civilprocessuella säkerhetsåtgärder kan beviljas endast i sam- band med sådan talan som syftar till en verkställbar dom. Som verk- ställbara domar räknas fullgörelsedomar, inbegripet förbudsdomar.12 
  
 Enligt 15 kap. RB kan säkerhetsåtgärder meddelas innan talan har väckts. Det provisoriska rättskyddet ska säkerställa att en verkställbar dom senare kan meddelas. Ett beslut om en säkerhetsåtgärd upphör senast när dom eller beslut har meddelats i huvudsaken.13 När målet slutligt avgörs ska domstolen alltid ta ställning till om åtgärden fort- farande ska bestå.14 
  
 Har en säkerhetsåtgärd beviljats innan sökanden har väckt talan i saken, ska sökanden inom en månad från beslutet väcka sådan talan vid domstol eller, om anspråket ska prövas i annan ordning, enligt vad som gäller därom. Väcks inte någon sådan talan inom angiven tid ska åtgärden omedelbart gå åter.15 
  
 En säkerhetsåtgärd ska omedelbart hävas om den som är föremål för säkerhetsåtgärden ställer säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden. Om någon som har fått sin egendom belagd med kvarstad för en fordran ställer säkerhet för denna fordran, ska alltså kvar- staden hävas. Likaså ska säkerhetsåtgärden hävas om det annars inte längre finns skäl för åtgärden. 
  
 Enligt 15 kap. 5 § tredje stycket RB är huvudregeln att ett yrkande om kvarstad inte får bifallas utan att motparten beretts tillfälle att yttra sig. Om det är fara i dröjsmål får dock åtgärden, enligt samma stycke, beviljas att gälla till dess annat förordnas. För att kravet på fara i dröjs- mål ska vara uppfyllt krävs att det finns en beaktansvärd anledning att svaranden inte ska beredas tillfälle att yttra sig. Vidare ska sökandens intresse av åtgärden vägas mot de olägenheter som en omedelbar åtgärd kan tänkas innebära för motparten.16 
  
 12NJA 1993 s. 182. 
  
 13Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 1415 kap. 8 § RB. 
  
 1515 kap. 7 § RB. 
  
 16Se prop. 2008/09:67 s. 205 och Dean m.fl., kommentaren till 15 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 205 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Kvarstad enligt 15 kap. 1 § RB 
  
 En bestämmelse om kvarstad finns i 15 kap. 1 § RB, som i korthet innebär att domstol, på yrkande av sökanden, kan förordna om att egendom som tillhör motparten ska omhändertas eller på annat sätt undandras dennes förfoganderätt, för att underlätta verkställighet av en kommande dom om betalningsskyldighet. Ett sådant förordnande förutsätter att sökanden visar sannolika skäl för att han eller hon har en fordran på exempelvis skadestånd som är eller kan antas bli före- mål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, exem- pelvis prövning av en skiljenämnd. Vidare krävs att det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden. Det ska alltså finnas en risk för sabotage från svarandens sida. Kvarstad får avse så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning. I domstolens beslut anges normalt inte vilken egendom som ska tas i anspråk, utan det beslutas av kronofogdemyndigheten vid verkställighet av kvarstaden.17 
  
 En innehavare av en företagshemlighet, som avser att väcka eller har väckt talan om skadestånd enligt FHL, kan således begära att angriparens egendom beläggs med kvarstad enligt RB. 
  
 Lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt enligt 15 kap. 3 § RB 
  
 Bestämmelser som kompletterar reglerna om kvarstad finns i 15 kap. 3 § RB. Om någon visar sannolika skäl för att han eller hon mot någon annan har ett anspråk, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning, får domstolen förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. Förut- sättningar för ett sådant beslut är att det skäligen kan befaras att motparten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller under- låta viss handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utöv- ningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde. 
  
 Säkerhetsåtgärden ska vara ägnad åt att hindra motparten från att sabotera för sökanden eller orsaka sökanden skada. Exempelvis kan bestämmelsen tillämpas vid förbudstalan. Ett beslut om säkerhets- åtgärd kan i dessa fall innebära ett förbud att utöva viss verksamhet. 
  
 17 15 kap. 10 § RB hänvisar till 1 kap. 3 § och 16 kap.  
 13–16 
  §§ UB. 
  
 206 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 Inom immaterialrätten kan domstolen med stöd av bestämmelsen förordna om att varor som misstänks göra intrång i en immateriell rättighet ska omhändertas, för att säkerställa ett anspråk på att de exempelvis ska ändras eller förstöras. Ett sådant omhändertagande kan ske genom kronofogdemyndighetens försorg eller genom att en syssloman, exempelvis en advokat, förordnas att omhänderta, förvara och vårda egendomen.18 
  
 Enligt andra stycket i bestämmelsen kan ett föreläggande förenas med vite. 
  
 Om en innehavare av en företagshemlighet kan visa sannolika skäl för att en företagshemlighet har angripits enligt FHL, finns alltså en möjlighet för innehavaren att utverka en provisorisk skyddsåtgärd enligt 15 kap. 3 § RB mot angriparen.19 Huvudtalan mot angriparen kan vara exempelvis förbudstalan enligt 11 § nuvarande FHL eller begäran om överlämnande enlig 14 § nuvarande FHL, men talan behöver inte ännu ha väckts för att 15 kap. 3 § RB ska kunna tillämpas. Enligt 13 § nuvarande FHL är en förutsättning för beslut att motparten genom angreppet förringar värdet av företagshemlig- heten, medan kravet enligt RB:s regler är att värdet väsentligt för- ringas. En viss skillnad mellan förutsättningarna finns alltså mellan de olika bestämmelserna. 
  
 Proportionalitetsbedömning vid beslut om säkerhetsåtgärder 
  
 Bestämmelserna om säkerhetsåtgärder enligt RB och FHL är Walsh tativa, dvs. domstolen får – men måste inte – besluta om säkerhets- åtgärder även om förutsättningarna enligt respektive bestämmelse formellt sett är uppfyllda. Det finns inte något uttryckligt lagstöd för att en domstol måste göra en proportionalitetsbedömning i fråga om att väga sökandens fördel av säkerhetsåtgärden mot de skade- verkningar åtgärden kan få för motparten. Högsta domstolen har dock uttalat att domstolarna ändå kan göra en sådan proportiona- litetsbedömning.20 Även Arbetsdomstolen har vägt parternas mot- 
  
 18Se prop. 2008/09:67 s. 177, som hänvisar till Hartman, Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, Bok 2, 2004, s. 48. 
  
 19Se Diaz s.  
 513–514. 
  
 20Se Fitger m.fl., inledande kommentar till 15 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20, 
  som hänvisar till NJA 1993 s. 182. 
  
 207 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 stående intressen vid tillämpningen av 15 kap 3 § RB.21 Av Högsta Domstolens uttalanden i NJA 1995 s. 631 kan slutsatsen dras, att ju starkare skäl som talar för att sökanden i slutändan kommer att vinna bifall till sin talan, desto mindre blir utrymmet för en propor- tionalitetsbedömning.22 
  
 Vid proportionalitetsbedömningen torde domstolen även behöva beakta om en ställd säkerhet räcker för det fall det visar sig att något angrepp inte skett. Ett interimistiskt förbud kan riskera att orsaka omfattande skador eller skador som inte ens kan repareras.23 
  
 8.3Överväganden i allmänhet vad avser förbud och åtgärder 
  
 Förslag: Ordet angrepp ska användas i de bestämmelser som rör förbud och åtgärder, i stället för anskaffande, utnyttjande och röjande, om det inte är någon särskild typ av angrepp som avses i en specifik bestämmelse. 
  
 Det ska inte längre krävas att angrepp på en företagshemlighet har skett enligt FHL, för att bestämmelser om förbud och åtgär- der ska kunna tillämpas. 
  
 I avsnitt 5.6.2 angavs skäl till att införa en definition av vad som ska utgöra otillåtna angrepp av företagshemligheter. Ordet angrepp används som ett samlingsbegrepp över olika förfaranden. Angrepp ska enligt definitionen utgöras av obehörigt anskaffande, utnyttjande och röjande som sker mot innehavarans vilja. Därtill ska med angrepp avses även import, export och lagring av intrångsgörande varor i syfte att utnyttja dem. Bestämmelsen föreslås få en egen paragraf. 
  
 De nuvarande bestämmelserna om skadeståndsskyldighet enligt 8 §, förbud enligt 11 § och åtgärder 14 § har alla den begränsningen att bestämmelserna endast kan tillämpas om ett angrepp skett enligt FHL. Utredningen föreslår att det i bestämmelserna endast ska anges att angrepp på företagshemlighet ska ha skett, för att rätts- 
  
 21Se Fitger m.fl., inledande kommentar till 15 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20, 
  som hänvisar till AD 1990 nr 44. 
  
 22Se även Meadows, Vazquez. 
  
 23Ibid. 
  
 208 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 följder ska kunna träda in enligt lagen. Det ska inte längre krävas att angrepp på en företagshemlighet har skett enligt FHL. Genom att betydelsen av angrepp används enligt den föreslagna definitionen i avsnitt 5.6.2 får bestämmelserna en vid räckvidd. Endast i de fall där det har någon betydelse ska typen av angrepp anges. Bestämmelserna om förbud och andra åtgärder ska kunna tillämpas även om den som utfört angreppet saknade uppsåt eller inte var oaktsam. 
  
 Huruvida den som angripit en företagshemlighet hade uppsåt eller var oaktsam kan givetvis få betydelse vid bedömningen av om åtgärder och förbud är skäliga och proportionerliga. Exempelvis blir angriparens goda tro avgörande i fall som avses i artikel 13.3, där en företagshemlighet kan tillåtas att fortsätta utnyttjas mot viss ekono- misk ersättning till innehavaren. Även fortsättningsvis ska åtgärder endast kunna beslutas efter vad som är skäligt. Prövningen av frågan om åtgärder kan riktas mot personer som förvärvat egendomen i god tro ska i fortsättningen göras inom ramen för den skälighetsbedöm- ningen. 
  
 Med dagens lagstiftning kan utnyttjande och röjande förbjudas. Ordet angrepp ska även innefatta anskaffande. Även ett pågående anskaffande skulle kunna behöva förbjudas i vissa fall. Ett pågående anskaffande skulle kunna antas bestå av ett kontinuerligt insamlande av uppgifter genom exempelvis ett förfarande liknande dataintrång. 
  
 8.4Interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder enligt direktivet – artikel 10 och 11 
  
 8.4.1Beslut om förbud, överlämnande m.m. – artikel 10.1 
  
 Bedömning: Bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB uppfyller direk- tivets krav på möjlighet till interimistiska beslut om civilrättsliga beslag i artikel 10.1 c. 
  
 Enligt artikel 10.1 ska medlemsstaterna se till att de behöriga rätts- liga myndigheterna (dvs. allmän domstol i Sverige), på begäran av innehavaren av en företagshemlighet, får besluta om att interimis- tiska åtgärder och säkerhetsåtgärder ska vidtas mot den påstådda intrångsgöraren. De interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder som domstol ska kunna besluta om ska vara följande 
  
 209 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 a)Interimistiskt föreläggande om upphörande med eller interimis- tiskt förbud mot utnyttjande eller röjande av företagshemlig- heten. 
  
 b)Förbud mot att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning, släppa ut dem på marknaden eller använda dem, eller mot att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i sådana syften. 
  
 c)Beslag eller överlämnande av de varor som misstänks göra intrång, inbegripet importerade varor, för att förhindra att de införs till eller omsätts på marknaden. 
  
 Interimistiskt förbud 
  
 Punkten a i artikel 10.1 måste antas betyda att det ska vara möjligt för en domstol att besluta om förbud för någon att utnyttja och röja företagshemligheter, vilka förfaranden anges som otillåtna i artikel 4.3 och 4.4. Punkten b måste antas syfta på de förfarandena som definie- ras som otillåtna i artikel 4.5 (se avsnitt 5.6.6). 
  
 Som ovan angetts är det i dag enligt 11 och 13 §§ nuvarande FHL möjligt för en innehavare av en företagshemlighet att utverka ett interimistiskt vitesförbud. Förutsättningen är att sökanden kan visa sannolika skäl för att en företagshemlighet har angripits enligt FHL och att det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta angreppet förringar värdet av företagshemligheten. Förutsättningen att angreppet måste ha skett enligt FHL ska enligt utredningens förslag i det föregående tas bort. Direktivet stadgar att ett interimis- tiskt förbud att utnyttja en företagshemlighet ska kunna meddelas, enligt artikel 10.1  
 a–b. 
  
 Möjligheterna att utverka ett interimistiskt förbud när talan har väckts i huvudsaken får i och för sig antas uppfylla direktivets krav. Likaså måste antas att möjligheten att utverka ett interimistiskt vitesförbud innan talan har väckts såsom en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. 3 § RB är förenligt med direktivet. Emellertid kräver direk- tivet att det även ska vara möjligt innan talan väcks att interimistiskt besluta om tidsbegränsade vitesförbud för den som har röjt en före- tagshemlighet, så att informationen inte längre är företagshemlig. Ett sådant interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud kan knappast beslutas 
  
 210 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 med stöd av 15 kap. 3 § RB, varför en ny bestämmelse behövs i det avseendet. Utredningen utvecklar detta nedan i avsnitt 8.4.5 och före- slår där nya bestämmelser för göra det möjligt att interimistiskt besluta om tidsbegränsade vitesförbud och ”vanliga” vitesförbud även innan talan har väckts. 
  
 Civilrättsligt beslag 
  
 Punkten c i artikel 10.1 innehåller bestämmelser om åtgärder för att hindra att varor som misstänks vara intrångsgörande varor införs eller omsätts på marknaden. I direktivet benämns åtgärderna beslag och överlämnande av varor. För att de åtgärder som avses inte ska förväxlas med de straffrättsliga åtgärder som enligt svensk rätts- ordning avses med uttrycket beslag används här uttrycket civil- rättsligt beslag i den beskrivande texten. 
  
 Som tidigare angetts kan den som angripit en företagshemlighet av domstol åläggas att överlämna handling eller föremål som inne- fattar företagshemligheten, till den rätte innehavaren av företags- hemligheten, enligt nuvarande 14 § FHL. Förutsättningen är att angriparen har föremålet/handlingen i sin besittning. En annan förut- sättning är att angreppet skett enligt FHL. Den sistnämnda förut- sättningen ska tas bort enligt utredningens förslag i det föregående. Om handlingen/föremålet inte kan överlämnas, kan domstol i stället förordna att det ska förstöras, ändras eller utsättas för annan lämplig åtgärd. Domstolen kan i dag besluta om åtgärderna när målet avgörs, men inte interimistiskt enligt nuvarande FHL. 
  
 Begreppen beslag och överlämnande av varor förekommer även i civilrättsliga sanktionsdirektivet. När det direktivet skulle införlivas i svensk rätt uttalades i förarbetena att uttrycket överlämnande av varor är ett annat sätt att omhänderta egendom än vad som i direk- tivet benämns som beslag. Skillnaden skulle enligt förarbetena främst vara att ett civilrättsligt beslag typiskt sett förutsätter att en myndig- het kan ta sig in i de aktuella lokalerna med tvång och hämta egen- domen, medan ett beslut om överlämnande av varor typiskt sett innebär att innehavaren föreläggs att överlämna egendomen till en i beslutet angiven person.24 
  
 24 Prop. 2008/09:67 s. 180. 
  
 211 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Som beskrivits ovan kan en domstol med stöd av 15 kap. 3 § RB besluta att varor som misstänks utgöra ett utnyttjande av en före- tagshemlighet ska omhändertas för att säkerställa ett anspråk på att de ska överlämnas, ändras eller förstöras, när det skäligen kan befaras att motparten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde. En åtgärd enligt 15 kap. 3 § RB innebär att egendomen på samma sätt som vid ett civilrättsligt beslag och överlämnande av varor om- händertas. Ett sådant omhändertagande kan ske genom kronofogde- myndighetens försorg eller genom att en syssloman förordnas att omhänderta egendomen. Därmed förhindras att egendomen införs eller omsätts på marknaden, fram till dess målet avgörs i sin helhet eller domstolen beslutar annat. Ett omhändertagande ska dock inte kunna resultera i att egendomen förstörs eller överlämnas till den som påstår sig vara den rätta innehavaren av företagshemligheten. Ett sådant förfarande skulle nämligen innebära en verkställighet av en ännu inte beslutad dom, vilket inte är möjligt enligt svensk rätts- tradition.25 
  
 Bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB måste därmed antas ha samma effekt som bestämmelsen i artikel 10.1 c i direktivet. Utredningen slut- sats är således att några lagändringar för att genomföra artikel 10.1 c inte behövs. Den slutsatsen är densamma som i propositionen av- seende det civilrättsliga sanktionsdirektivet.26 
  
 8.4.2Fortsatt utnyttjande mot ställande av säkerhet 
  
 – artikel 10.2 
  
 Förslag: Det ska vara möjligt att interimistiskt besluta att någon, som på sannolika skäl utnyttjat en företagshemlighet, ska få fortsätta utnyttja företagshemligheten mot ställande av säkerhet för ekonomisk ersättning till innehavaren. 
  
 25Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. 3 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 26Prop. 2008/09:67 s. 180. 
  
 212 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 I stället för att besluta om interimistiska säkerhetsåtgärder, ska en domstol kunna besluta att ett påstått olagligt utnyttjande av en företagshemlighet ska få fortsätta, enligt artikel 10.2. En förutsätt- ning är att det ställs säkerhet för ersättning till innehavaren företags- hemligheten. Det ska dock inte vara möjligt att tillåta att en företags- hemlighet röjs, mot ställande av säkerhet. I skälen (26) framhålls att möjligheten att fortsätta ett utnyttjande mot ställande av säkerhet, intill dess att frågan slutligen prövas, ska kunna tillämpas framför allt om risken för att företagshemligheter ska bli röjd för allmänheten är liten. Domstolen ska alltså inte besluta om fortsatt utnyttjande mot säkerhet, om det finns en risk att hemligheten röjs till allmänheten till följd av utnyttjandet. 
  
 Ett interimistiskt beslut att få fortsätta utnyttja en företags- hemlighet mot ställande av säkerhet enligt artikel 10.2, måste antas ha sin motsvarighet i slutligt avgörande enligt artikel 13.3. I artikel 13.3 ska det nämligen vara möjligt för en domstol att tillåta att någon som i god tro utnyttjat en företagshemlighet, ska få fort- satta utnyttjandet mot ersättning till den som skadelidande parten, se avsnitt 8.6.3 nedan. 
  
 Även i de svenska immaterialrättsliga lagarna kan en intrångs- görare som handlat i god tro få fortsätta att använda föremålet för intrånget, mot en ersättning till rättighetsinnehavaren. I förarbetena till de lagändringar som gjordes på grund av det civilrättsliga sank- tionsdirektivet uttalades beträffande sannolika immaterialrättsliga intrång, att det redan med de befintliga reglerna i 15 kap. 3 och 8 § RB finns möjligheter att låta ett immaterialrättsligt intrång fortsätta mot att den förmodade intrångsgöraren ställer säkerhet till rättig- hetsinnehavaren.27 Med andra ord, om käranden visar sannolika skäl för att immaterialrättsligt intrång förekommer och om det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta intrånget förringar värdet av ensamrätten till patentet, får domstolen meddela ett interi- mistiskt vitesförbud. Om svaranden i dessa fall kan ställa säkerhet för det förmodade skadestånd som denne kan bli skyldig käranden, ska det interimistiska vitesförbudet hävas, om det inte finns andra skäl till att låta förbudet bestå. 
  
 Bestämmelserna i 15 kap. 3 och 8 §§ RB skulle alltså i och för sig kunna uppfylla kraven i artikel 10.2 i direktivet att en företags- 
  
 27 A. prop. s. 202. 
  
 213 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 hemlighet ska kunna utnyttjas mot ställande av säkerhet, fram till dess domstol beslutat om annat. Här ska dock beaktas att en före- tagshemlighet skiljer sig från immaterialrätter på så sätt att inne- havaren av en företagshemlighet inte har en ensamrätt till infor- mationen, såsom en innehavare av en immaterialrätt har. Skyddet för företagshemligheter innebär i stället ett skydd för hemlighållandet av information. Ett utnyttjande av en företagshemlighet kan få till följd att informationen även röjs, vilket medför att informationen inte längre är företagshemlig. Det kan därför finnas skäl att låta ett interimistiskt vitesförbud bestå trots att svaranden kan ställa säker- het. För att ett sannolikt utnyttjande av en företagshemlighet ska kunna tillåtas att fortgå till ställande av säkerhet, får utnyttjandet inte innebära att företagshemligheter därigenom kan komma att röjas. Direktivet är här tydligt – det får inte vara tillåtet att röja en före- tagshemlighet mot ställande av säkerhet. 
  
 Det är alltså endast den typ av angrepp som utgör utnyttjande som kan tillåtas att fortsätta mot ställande av säkerhet. Den möjligheten ska inte finnas om det rör sig om röjande eller anskaffande av före- tagshemlighet. Det finns därför skäl att i lagtexten klargöra att det endast är utnyttjande av företagshemligheter mot ställande av säker- het som kan tillåtas, då ett utnyttjande sannolikt har skett. Bestäm- melsen bör utformas så, att det är svaranden – alltså den som kan bli föremål för ett interimistiskt vitesförbud – som ska göra det sanno- likt att förutsättningarna för ett sådant beslut är uppfyllda. Förutsätt- ningarna i detta sammanhang är de som uppställs i artikel 13.3, se nedan avsnitt 8.6.3. 
  
 8.4.3Förutsättningar för beslut om skyddsåtgärder, även vid försök och förberedelse – artikel 11.1 
  
 Bedömning: Ingen ändring behövs avseende beviskravet sanno- lika skäl vid interimistiska beslut. 
  
 Förslag: Vitesförbud, beslut om åtgärder och interimistiska vitesförbud ska kunna meddelas även mot någon som har försökt begå eller som har förberett ett angrepp på en företagshemlighet. 
  
 214 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 För att en domstol ska kunna besluta om en interimistisk åt- gärd/säkerhetsåtgärd enligt artikel 10, stadgas i artikel 11.1 att det krävs att käranden lägger fram bevisning för sin sak. Det står även att det gäller bevisning som skäligen kan anses som tillgänglig för dom- stolarna. Därefter anges att domstolarna kunna med tillräcklig säker- het ska kunna förvissa sig om att det rör sig om en företagshemlig- het, att käranden är innehavare till företagshemligheten och att företagshemligheten har anskaffats, utnyttjats eller röjts på otillåtet sätt. Därtill anges att domstolarna kan besluta om säkerhetsåtgärd i fall då sådana otillåtna förfaranden är nära förestående. 
  
 Beviskrav 
  
 Domstolarna ska enligt artikel 11.1 vid sin bedömning av begäran om åtgärder beakta den bevisning som skäligen kan anses som till- gänglig. Det måste antas att denna formulering lagtekniskt utformats för att kunna tillämpas i rättssystem där domstolen själv kan infordra utredning genom att förordna att sökanden ska ge in viss preciserad bevisning. Enligt den svenska rättstraditionen är det sökanden själv som väljer vilken utredning han eller hon vill förebringa och därefter överlämnar åt domstolen att värdera denna bevisning. Med tanke på att direktiv är bindande just med avseende på det resultat som ska uppnås, men överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet, torde den svenska rättstraditionen inte stå i strid med direktivets syften.28 
  
 Både interimistiska förbud enligt 13 § nuvarande FHL och bestäm- melserna om åtgärder enligt 15 kap. 1 och 3 § RB hänför sig bevis- kravet till det anspråk som ska säkerställas genom åtgärden. Sökanden måste visa sannolika skäl för att han eller hon har en fordran respektive ett anspråk på att egendomen exempelvis ska förstöras. Beviskravet sannolika skäl används även i den immaterialrättsliga lagstiftningen vad gäller interimistiska förbud för vissa åtgärder.29 
  
 När det gäller säkerhetsåtgärder och andra beslut som föregår den slutliga prövningen av saken förekommer enligt svensk rätt i huvud- sak tre olika bevisnivåer som innebär bevislättnad. Det lägsta av 
  
 28Se resonemanget i a. prop. s.  
 180–181. 
  
 29Se bl.a. 53 b § andra stycket URL och 57 b § patentlagen (1967:837). 
  
 215 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 dessa beviskrav är att ”det finns anledning att anta” något. Ett något högre beviskrav är att något ”skäligen kan antas.” Högst av dessa beviskrav är att det ska föreligga ”sannolika skäl” för något.30 I doktrinen har nivån på beviskravet sannolika skäl uttryckts 
  
 […] det framstår som mera troligt att sökanden har det anspråk som han hävdar än att han inte har det.31 
  
 När det gäller säkerhetsåtgärder och andra beslut som föregår den slutliga prövningen av saken, har genom rättspraxis fastställts att samma beviskrav ska gälla för alla aspekter som innefattas i frågan.32 Det vill säga beviskravet sannolika skäl ska vara uppnått såväl beträffande om informationen i fråga utgör en företagshemlighet, som om en påstådd åtgärd innebär ett angrepp och om åtgärden har vidtagits.33 Den som ansöker om ett interimistiskt vitesförbud har alltså att visa att det föreligger sannolika skäl för att han eller hon ska vinna bifall till sin talan i huvudsaken.34 
  
 Direktivet preciserar inte beviskravets nivå på annat sätt än att domstolen med tillräcklig säkerhet ska kunna förvissa sig om dels att sökanden är rättighetshavare, dels att det har begåtts ett angrepp på dennes företagshemliget eller att ett sådant angrepp är nära före- stående. Detta innebär att direktivet lämnar ett tolkningsutrymme och att vad som är tillräckligt därför bör kunna avgöras med hänsyn till den aktuella åtgärdens karaktär. Eftersom det beviskrav som hittills tillämpats i svensk rätt har fungerat väl finns det goda skäl för slutsatsen att beviskravet sannolika skäl uppnår det resultat som direktivet syftar till. 
  
 Nära förestående angrepp – försök och förberedelse 
  
 Det krävs enligt artikel 11.1 c att domstolarna ska kunna besluta om säkerhetsåtgärd för de fall otillåtna förfaranden är nära förestående. Det krävs alltså inte att ett otillåtet angrepp redan har skett, men det ska åtminstone föreligga någon form av försök eller förberedelse. 
  
 30A. prop. s. 114. 
  
 31Torkel Gilbert, Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder, 2014, s. 48. 
  
 32NJA 2012 s. 975 och RH 2012:44. 
  
 33Bengtsson, Vazquez, s.  
 242–243. 
  
 Floyd, Francis, Åtgärder vid immaterialrättsintrång, 2006, s. 170. 
  
 216 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 Det ska alltså vara möjligt att ingripa med vitesförbud även innan ett fullbordat angrepp har skett. 
  
 Enligt gällande svensk rätt kan försök eller förberedelser till företagsspionage föranleda såväl straff som civilrättsliga åtgärder. Det finns i dag däremot inga bestämmelser som ger möjlighet att meddela vitesförbud vid försök eller förberedelser till angrepp på företagshemligheter som inte är straffbara. 
  
 Vad menas med nära förestående? 
  
 I artikel 11.1 föreskrivs att de rättsliga myndigheterna, dvs. dom- stolarna, inför ett beslut om interimistiska säkerhetsåtgärder enligt artikel 10, ska med tillräcklig säkerhet förvissa sig dels att en före- tagshemlighet föreligger, dels att käranden är innehavaren, dels att företagshemligheten på otillåtet sätt anskaffats/utnyttjats/röjts eller att sådant förfarande är nära förestående. Vad som menas med nära förestående utvecklas inte i direktivet eller i skälen. De övriga kraven måste antas inte skilja sig från hur begreppen används i direktivet i övrigt. 
  
 Enligt 10.1 c ska civilrättsligt beslag eller överlämnande kunna beslutas beträffande intrångsgörande varor. Ett angrepp i dessa fall ska alltså sannolikt redan ha inträffat, i och med att de intrångs- görande varorna tillverkats, anskaffats eller importerats. Det kan därför antas att begreppet nära förestående inte syftar på dessa situationer. Av samma anledning torde inte heller föreläggande att upphöra med utnyttjande eller röjande av företagshemligheter i artikel 10.1 a samt vissa av förfarandena i artikel 10.1 b nämligen utbjuda till försäljning, släppa ut på marknaden eller använda intrångs- görande varor, exportera eller lagra intrångsgörande varor i dessa syften omfattas av sådant som kan vara nära förestående. Däremot måste antas att interimistiska förbud mot utnyttjande eller röjande såsom anges i artikel 10.1 a samt interimistiska förbud mot att producera intrångsgörande varor eller importera intrångsgörande varor såsom anges i artikel 10.1 b kunna avse sådana angrepp som kan vara nära förestående. Således utgår utredningen från att det med nära före- stående avses situationer där inte någon form av angrepp ännu har fullbordats. Exempelvis skulle det kunna vara att någon med lovlig tillgång till en företagshemlighet, som förbereder en konkurrerande 
  
 217 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 tillverkning av varor med hjälp av företagshemligheten, i strid mot innehavarens samtycke. I dessa fall ska det således vara möjligt att meddela vitesförbud eller beslut om civilrättsligt beslag eller över- lämnande av handlingar eller föremål som innefattar företagshemlig- heten. 
  
 Försök och förberedelse inom immaterialrätten 
  
 När skyddsåtgärden intrångsundersökning skulle införas i de immate- rialrättsliga lagarna uttalades i propositionen följande. 
  
 I lagrådsremissen föreslog därför regeringen att en intrångsundersök- ning också skulle kunna göras hos den som på goda grunder misstänks förbereda ett intrång. Begreppet förbereder var i lagrådsremissen inte begränsat till straffbar förberedelse. Lagrådet har invänt emot reger- ingens förslag i denna del. Lagrådet har inga invändningar så länge ut- trycket förbereder syftar på försök eller förberedelse till brott. Att gå längre och tillåta intrångsundersökning vid förberedande åtgärder som inte kan föranleda några sanktioner enligt de immaterialrättsliga lagarna vore däremot, enligt Lagrådet, att gå för långt. Regeringen kommer där- för att överväga om möjligheterna att meddela vitesförbud och vidta vissa åtgärder med olovligt framställda produkter m.m. bör utökas till att omfatta även sådana förberedande åtgärder som inte utgör försök eller förberedelse till brott. I avvaktan på dessa överväganden godtar reger- ingen Lagrådets förslag att begränsa intrångsundersökning på för- beredelsestadiet till straffbara försök och förberedelser till intrång.35 
  
 I det civilrättsliga sanktionsdirektivet finns liknande bestämmelser som i direktivet om skydd för företagshemligheter, nämligen att ett interimistiskt förbud ska kunna meddelas i syfte att hindra ett omedelbart förestående immaterialrättsintrång. I propositionen till de svenska lagar som kom att införas till följd av det direktivet disku- terades hur denna bestämmelse skulle införas.36 Det uttalades bl.a. att ett interimistiskt vitesförbud i svensk lag syftar till att säkerställa framtida verkställighet av en dom. Därmed ansågs att det inte kunde komma i fråga att införa möjligheter att interimistiskt förordna om något som inte kunde meddelas slutligt i en dom. Det konstaterades att försök eller förberedelser till immaterialrättsliga intrång enligt gällande svensk rätt kan föranleda såväl straff som andra typer av 
  
 35Prop. 1998/99:11 s. 50. 
  
 36Prop. 2008/09:67 s.  
 188–190. 
  
 218 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 åtgärder. I departementpromemorian som föregick propositionen uttalades följande angående förhållandet till tryckfrihetsförord- ningen och yttrandefrihetsgrundlagen.37 
  
 Immaterialrättsintrång kan i vissa fall ske i tryckt skrift eller något annat grundlagsskyddat medium, t.ex. cd- eller  
 dvd-skivor. 
  För sådana medier gäller det s.k. censurförbudet, vilket innebär att någon förhandsgransk- ning eller något av det allmänna uppställt hinder mot framställning eller utgivning inte får ske (1 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen respektive 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen). Bestämmelser som möjliggör vitesförbud på försöks- eller förberedelsestadiet kommer bl.a. att inne- bära att ingripande kan ske mot medier som ännu inte är utgivna. 
  
 I förarbetena konstaterades vidare att intrång i immaterialrätter som sker med uppsåt eller genom grov oaktsamhet är straffbara, liksom försök och förberedelse till sådana intrång. Resultatet av över- vägandena blev att det infördes bestämmelser i de immaterialrättsliga lagarna som uttryckligen förordnade att bestämmelserna om vites- förbud också ska gälla vid straffbara försök eller straffbara för- beredelser till intrång. Det skulle dock inte kunna bli möjligt att meddela ett vitesförbud för sådana förberedelser som inte kan anses vara straffbara. Att kunna meddela vitesförbud för sådana för- beredelser som inte är straffbara ansågs vara en långtgående åtgärd som skulle kräva ytterligare avväganden.38 
  
 Skyddsåtgärder vid försök och förberedelser till angrepp på företagshemligheter? 
  
 Förberedelse och försök till angrepp på företagshemligheter är i dag inte straffbara förutom vid företagsspionage. Brottet olovlig befatt- ning med företagshemlighet (4 § nuvarande FHL) är endast straffbart om brottet är fullbordat. Utredningen föreslår i avsnitt 11 bestäm- melser där straffansvaret ska utökas beträffande anställda, uppdrags- tagare eller för annan som deltar i en näringsidkares rörelse på lik- nande grund. Brotten som föreslås är olovligt utnyttjande företags- hemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet. Även försök och förberedelse föreslås bli straffbara. Straffbarheten är begränsad på så 
  
 37Ds 2007:19 s. 226. 
  
 38A. Ds s. 230 och prop. 2008/09:67 s. 193. 
  
 219 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 sätt att den förutsätter att gärningar som är försvarliga eller mindre allvarliga inte straffas. 
  
 Beträffande angrepp på företagshemligheter där även försök och förberedelse är straffbelagt skulle det alltså kunna införas bestäm- melser som möjliggör att säkerhetsåtgärder inklusive interimistiska vitesförbud meddelas även vid försök och förberedelse till företags- spionage, enligt den modell som valts i de immaterialrättsliga lagarna. 
  
 Fråga är hur en bestämmelse ska kunna utformas avseende interi- mistiska förbud vid nära förestående angrepp som inte är straffbara försök eller förberedelser, för att direktivets krav ska anses upp- fyllda. 
  
 Jämförelse med förbud mot den som medverkar till upphovsrättsintrång 
  
 En jämförelse kan även göras med det medverkandeansvar som finns i 53 b § upphovrättslagen. Där stadgas att på yrkande av upphovs- rättsinnehavaren, kan domstolen vid vite förbjuda den som vidtar eller medverkar till en åtgärd som innebär intrång. Bestämmelsen att även den som medverkar ska kunna förbjudas utföra vissa åtgärder infördes till följd av artikel 8.3 i Infosocdirektivet39, som lyder 
  
 Medlemsstaterna skall se till att rättsinnehavare har möjlighet att begära ett föreläggande gentemot mellanhänder vars tjänster utnyttjas av en tredje part för att begå intrång i en upphovsrätt eller närstående rättighet. 
  
 Bestämmelsen är avsedd att tillämpas på internetleverantörer, vars tjänster utnyttjas av andra för att begå upphovsrättsintrång. I för- arbetena till 53 b § URL angavs att medverkansansvaret skulle vara sådant som avses i de straffrättsliga bestämmelserna i 23 kap. 4 § BrB, i objektiv bemärkelse. För att någon objektivt skulle anses vara medverkare, så krävdes något mer än endast tillhandahålla en tjänst till intrångsgöraren. För att ett vitesbeslut skulle kunna meddelas mot medverkaren, skulle det enligt förarbetena räcka att innehavaren visade att medverkan förelåg i objektiv bemärkelse, men något upp- såt eller någon oaktsamhet hos medverkaren behövde inte visas. 
  
 Resonemanget i förarbetena om medverkan enligt BrB:s bestäm- melser ansågs av Patent- och marknadsöverdomstolen i dom den 
  
 39 Europarlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället. 
  
 220 
  
 SOU 2017:45 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 13 februari 2017 inte vara förenligt med kraven i Infosocdirektivet, mot bakgrund av uttalande av  
 EU-domstolen.40 
  Domstolen uttalade att Infosocdirektivet liksom 53 b § URL är civilrättsliga bestämmel- ser, och vitesförbud handläggs enligt RB:s bestämmelser för tviste- mål. Enligt domstolen är syftet med artikel 8.3 i Infosocdirektivet att ett förbud ska kunna meddelas mot en mellanhand, i detta fall en internetleverantör, utan att det krävs att medverkan föreligger objek- tivt sett enligt straffrättsliga bestämmelser. En internetleverantör kan således behöva vidta åtgärder mot en tredje man som använder tjänsten för att begå upphovsrättsintrång, oavsett om internet- leverantören själv har något ansvar för intrånget. 
  
 Patent- och marknadsöverdomstolens dom öppnar upp för en princip om att krav på att civilrättsliga bestämmelser i  
 EU-direktiv 
  inte kan begränsas av nationella straffrättsliga bestämmelser. Följden kan alltså bli att på samma sätt som en mellanhand i Infosocdirekivet inte kan tolkas såsom medverkare enligt BrB:s bestämmelser, kan inte nära förestående i direktivet om skydd för företagshemligheter inte vara det samma som försök och förberedelse enligt 23 kap. 1 resp. 2 § BrB. Nära förestående måste därför antas kunna användas som ett civilrättsligt begrepp, om än att innebörden till stor del är samma som försök och förberedelse inom straffrätten. 
  
 Försök och förberedelse till angrepp ska kunna förbjudas interimistiskt och leda till andra åtgärder 
  
 Som ovan konstaterats föreskriver direktivet att det ska vara möjligt för de nationella domstolarna att besluta om säkerhetsåtgärd för de fall otillåtna förfaranden är nära förestående. En bestämmelse behöver alltså införas, så att angrepp som är nära förestående, men ännu inte har fullbordats, ska kunna förbjudas vid vite. Likaså ska andra åtgärder, såsom överlämnande av föremål eller handlingar som innefattar företagshemligheten kunna beslutas även vid försök och förberedelse. 
  
 Begreppet nära förestående måste antas innefatta såväl försök som förberedelse. Utredningen föreslår att begreppen försök och förberedelse används i sammanhanget, framför begreppet nära före- 
  
 40 Patent- och marknadsöverdomstolen hänvisar bl.a. till  
 EU-domstolens 
  domar av den 27 mars 2014, UPC Telekabel,  
 C-314/12 
  och den 7 juni 2016, Elliott,  
 C-494/15. 
  
 221 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 stående. Begreppen härrör från BrB:s bestämmelser, men bör använ- das i sammanhanget även för förfaranden som inte är straffbelagda. Försök och förberedelse bör i sammanhanget innebära att i stället för vad om som anges om brott i 23 kap. 1 och 2 §§, ska definitionen av angrepp användas. För ett försök innebär detta att förutsätt- ningarna i 23 kap. 1 § BrB ska vara uppfyllda, men att käranden inte behöver styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör försöket till angrepp. En förberedelse förutsätter emellertid redan enligt 23 kap. 2 § BrB att de åtgärder som nämns där vidtas med uppsåt att utföra eller främja brott. Det kravet måste vara uppfyllt även i dessa fall, fast i stället för brott gäller angrepp.41 Följden blir således att innehavaren, för att kunna få till stånd ett vitesförbud (eller annan åtgärd), behöver styrka att den som förberett ett angrepp även hade uppsåt att utföra eller främja angreppet. Rör det sig om ett förmodat försök till angrepp, behöver innehavaren övertyga dom- stolen att det objektivt sett förelegat ett försök, men det behöver inte styrkas uppsåt eller oaktsamhet hos den som försökt utföra angreppet. 
  
 Som beskrivits i avsnitt 8.4.1 ovan, är utredningens slutsats att bestämmelserna i 15 kap 3 § RB uppfyller direktivets krav på civil- rättsliga beslag i artikel 10.1 c beträffande ett sannolikt angrepp på en företagshemlighet. Liksom interimistiska vitesförbud, syftar säker- hetsåtgärder i svensk lag till att säkerställa framtida verkställighet av en dom. Det borde därför inte komma ifråga att använda 15 kap. 3 § RB för interimistiska beslut, om inte motsvarande ”slutliga beslut” kan meddelas i dom. För att 15 kap. 3 § RB ska kunna tillämpas även vid misstänkta försök och förberedelser till angrepp, behövs en motsvarande bestämmelse avseende företagshemligheter med den innebörden. Utredningen föreslår därför att det särskilt ska anges att åtgärder, såsom överlämnande, förstöring m.m. (som finns i 14 § nuvarande FHL) även ska kunna åläggas den som försökt eller för- berett att angripa en företagshemlighet, i ett ”slutligt” beslut. Det ska på så sätt även bli möjligt att ingripa med säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. 3 § RB även innan ett fullbordat angrepp har skett. 
  
 41 Se prop. 2008/09:67 s. 263. 
  
 222 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 Följder för anställda som innehar företagshemligheter 
  
 En arbetstagare som inom sin anställning har fått del av en företags- hemlighet är enligt FHL (som huvudregel, i privat sektor) skyldig att inte röja eller utnyttja informationen. I praxis har ansetts att enbart ett innehav av en företagshemlighet inte är att anse som ut- nyttjande i nuvarande FHL:s mening.42 En ”förberedelse” till obe- hörigt röjande/utnyttjande av företagshemligheter genom att en person kopierar av information som denne redan har tillgång till inom sina arbetsuppgifter, kan alltså inte förhindras genom vites- förbud eller andra åtgärder med dagens bestämmelser i FHL, så länge informationen inte har utnyttjats.43 Med de ovan föreslagna lagändringarna ska även försök och förberedelse till angrepp kunna leda till sanktioner. 
  
 I vissa fall skulle anställdas kopiering kunna utgöra förberedelse till utnyttjande/röjande. Om en anställd kopierar känsligt material, utan att det kan motiveras av arbetsuppgifterna och i ett läge då denne t.ex. planerat att gå till konkurrerande verksamhet, ligger det nära till hands att bedöma förfarandet som en förberedelse till utnyttjande. Det måste dock vara arbetsgivaren som har bevisbördan för att kopieringen skett utanför den anställdes arbetsuppgifter och varit obehörig. Bedömningen måste vara beroende av omständig- heterna i det enskilda fallet, såsom typen av information och hur den används för att utföra arbetsuppgifterna. Avgörande omständigheter kan vara om kopieringen skett inom ramen för hur arbetsuppgifterna såg ut vid tillfället och i vilket syfte det gjordes. 
  
 Vilka instruktioner arbetsgivaren har gett angående kopiering får betydelse för bedömningen. I de fall då kopiering i strid med sådana instruktioner i praktiken ändå har tillåtits av arbetsgivaren, får arbetstagarens förfarande bedömas utifrån detta. 
  
 Domstolen ska således bedöma om kopieringen skett obehörigen eller på ett sätt som var behörigt inom ramen för den anställdes arbetsuppgifter. Även kopiering som skett utanför den anställdes arbetsuppgifter kan i vissa fall ändå vara behörig. Behörighetspröv- ningen kan ske inom ramen för bestämmelserna i nuvarande 2 §. Det behöver alltså inte föreligga ”synnerliga skäl” eller liknande, för att 
  
 42AD 2015 nr 39. Se även Rocha, Från anställd till konkurrent, s. 162 f, som hänvisar till bl.a. Svea hovrätts beslut  
 2003-12-30 
  i Ö  
 9002-03. 
  
 43Domeij, a.a. s. 221. 
  
 223 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 en domstol ska kunna ålägga arbetstagaren förbud eller andra åtgär- der. Har kopieringen skett obehörigt enligt bestämmelsen i nu- varande 2 § FHL, ska domstol kunna meddela beslut om förbud eller åtgärder, såsom överlämnande av material till arbetsgivaren. Beslutet om vitesförbud/åtgärder ska vara skilt från frågan om skadestånd på grund av utnyttjande eller röjande. För skadeståndsskyldighet ska liksom tidigare krävas dels uppsåt eller oaktsamhet, dels synnerliga skäl om det är fråga om en tidigare anställd. 
  
 8.4.4Proportionalitetsbedömning vid beslut om skyddsåtgärder – artikel 11.2 
  
 Förslag: Domstolen ska endast efter vad som är skäligt få besluta om åtgärder och vitesförbud. 
  
 Bestämmelserna om proportionalitet i artikel 11.2 är till sitt innehåll likalydande med artikel 13.1. Dessa båda artiklar kommer därför kommenteras här i ett sammanhang. Artiklarna föreskriver att dom- stolarna, när de behandlar en ansökan om interimistiska förbud och säkerhetsåtgärder som avses i artikel 10 respektive förbud och åtgärder som avses i artikel 12, ska göra en proportionalitetsbedöm- ning. Domstolarna ska göra en avvägning mellan parternas i ett dom- stolsförfarande intressen, tredje parters intressen och allmänintresset. Vad som avses med allmänintresset, se avsnitt 5.7.2. Därtill ska beaktas bl.a. företagshemlighetens värde, intrångsgörarens beteende, effek- terna av angreppet. De olika omständigheterna som räknas upp (punk- terna  
 a–h) 
  i artikel 11.2 och 13.1 är domstolarna skyldiga att ta hän- syn till i det enskilda fallet. Det anges dock att hänsyn ska tas i tillämpliga fall. Att omständigheterna endast ska beaktas i tillämpliga fall öppnar upp för att samtliga omständigheter ändå inte måste till- mätas betydelse, och för att medlemsstaternas egen lagstiftning kan få betydelse. Samtidigt är det så att bestämmelserna i artiklarna 11 och 13 inte får frångås, även om avvikelsen skulle ge ett högre skydd för företagshemligheter.44 Omständigheterna måste sägas vara gene- rella och i viss mån självklara vid en proportionalitetsbedömning. 
  
 En kort redogörelse för de olika omständigheterna: 
  
 44 Se artikel 1.1. 
  
 224 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 a)företagshemlighetens värde eller andra specifika kännetecken hos företagshemligheten 
  
 Det får antas att en företagshemlighet som representerar ett stort ekonomiskt värde ska tillmätas större betydelse vid avvägningen mellan parternas respektive intresse, än något som inte är så ekonomiskt värdefullt. 
  
 b)de åtgärder som vidtagits för att skydda företagshemligheten 
  
 Det får antas att de resurser och den tid som en innehavare lägger ned på att skydda en företagshemlighet, i sig kan vara en indika- tion på företagshemlighetens värde. 
  
 c)svarandens/intrångsgörarens beteende vid anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten 
  
 Det får antas att det som avses är att angriparens beteende kan ha varit särskilt svekfullt och inneburit utnyttjande av innehavarens förtroende. Sådant beteende som kan utgöra synnerliga skäl för skadestånd enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL skulle kunna vara sådana omständigheter som avses. 
  
 d)effekterna av det olagliga utnyttjandet eller röjandet av företags- hemligheten 
  
 Med effekterna får antas att ekonomiska skador avses, liksom även  
 goodwill-skador. 
  
 e)parternas legitima intressen och den effekt som ett bifall till eller avslag på ansökan om åtgärderna skulle kunna få på parterna 
  
 Det får antas att med effekt i denna bestämmelse avses hur ingripande ekonomiskt en åtgärd skulle bli för parternas respek- tive verksamhet till följd av åtgärderna, eller avsaknande av åtgärd. 
  
 f)tredje parters legitima intressen 
  
 Enligt skäl (21) bör det även säkerställas att domstolarna har utrymme för att göra en avvägning mellan intressena hos parterna i ett domstolsförfarande och tredje parters intressen, inbegripet, om så är lämpligt, konsumenternas intressen. Det får antas att det kan beaktas även hur ett beslut kan påverka marknaden i stort. 
  
 225 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 g)allmänintresset 
  
 I fråga om vad som avses med allmänintresset hänvisas till avsnitt 5.7.2. 
  
 h)skyddet av grundläggande rättigheter 
  
 EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna måste givetvis beaktas vid all lagstiftning och tillämpning av lag. Enligt svensk rättstradition är det inte nödvändigt att i varje lag skriva in sådana självklarheter. 
  
 Generellt måste effekterna av ett beslut särskilt beaktas vid interi- mistiska beslut och säkerhetsåtgärder, eftersom ett sådant beslut kan komma att ändras när målet i sin helhet avgörs. Som ovan anförts (avsnitt 8.2.2) ska en svensk domstol göra en proportionalitets- bedömning innan ett beslut om säkerhetsåtgärder, även om något direkt lagstöd inte finns. Även vid ett vitesförbud görs en pro- portionalitetsbedömning, eftersom ett förbud vid vite inte får med- delas om vitet inte antas bidra till att den avsedda effekten uppnås. 
  
 Även om det inte står uttryckligen i nuvarande FHL, måste antas att domstolar generellt gör skälighets- och proportionalitetsbedöm- ningar inför beslut om åtgärder. De bedömningar som domstolarnas regelmässigt gör redan i dag torde uppfylla direktivets krav. I samt- liga immaterialrättsliga finns det dock uttryckliga krav på att denna typ av åtgärder ska vara skäliga.45 I bestämmelserna anges att dom- stolen efter vad som är skäligt får besluta om åtgärder, t.ex. besluta att egendomen ska förstöras. Kraven innebär att det ska göras en avväg- ning mellan olika motstående intressen. Som framhölls i förarbetena i anledning av det civilrättsliga sanktionsdirektivet torde en sådan skälighetsbedömning normalt sett leda till slutsatsen att ett ingri- pande inte bör ske mot en slutkonsument, dvs. en privatperson, som har förvärvat intrångsgörande varor i god tro.46 
  
 För att kravet på en skälighetsbedömning ska framgå tydligt och för att bestämmelserna ska leva upp till direktivets krav, föreslås att det i lagtexten införs att domstolen efter vad som är skäligt får besluta 
  
 4541 § varumärkeslagen, 55 § URL, 59 § patentlagen, 37 § mönsterskyddslagen, 20 § andra stycket firmalagen, 12 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 7 § växtförädlarrättslagen 
  
 46Prop. 2008/09:67 s. 220. 
  
 226 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 om åtgärder. Bestämmelsen kan lämpligen införas i den bestämmelse som reglerar beslut om åtgärder, 14 § nuvarande FHL. 
  
 8.4.5Upphävande av interimistiskt beslut – artikel 11.3 
  
 Förslag: Ett interimistiskt vitesförbud ska kunna meddelas enligt bestämmelserna i FHL redan innan talan väckts. 
  
 Ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud ska kunna med- delas mot den som orsakat att en viss information inte längre är företagshemlig. Ett sådant beslut ska kunna meddelas även innan talan väckts. 
  
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 11.3 se till att de åtgärder som avses i artikel 10 (dvs. interimistiska förbud, civilrättsliga beslag eller överlämnande) på begäran av svaranden kan upphävas eller på annat sätt kan upphöra att gälla om 
  
 a)käranden inte väcker talan som leder till ett avgörande i huvud- saken inom en period på högst 20 arbetsdagar eller 31 kalender- dagar, beroende på vilken som är längst, eller om 
  
 b)den berörda informationen inte längre utgör en företagshemlig- het av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. 
  
 De säkerhetsåtgärder som beslutats av domstol ska alltså upphöra eller återgå om talan inte väcks inom viss tid. Inte heller ska beslutet bestå om informationen i fråga inte längre uppfyller kraven på att vara en företagshemlighet. Är det dock angriparen själv som har röjt informationen på ett otillåtet sätt, kan beslutet om säkerhetsåtgärd ändå bestå. 
  
 Interimistiska beslut enligt nuvarande FHL kan inte utfärdas förrän sökanden har väckt talan i sak. Dock finns det möjlighet att genom bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB få beslut om vitesförbud och säkerhetåtgärder redan innan talan har väckts. 
  
 227 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Upphörande av interimistiskt beslut därför att talan inte väcks 
  
 Tidsfrist 
  
 En bestämmelse om tidslängden som motsvarar bestämmelsen i 11.3 a finns i artikel 50.6 i  
 TRIPS-avtalet. 
  
 EG-domstolen 
  har uttalat sig om tolkningen av den bestämmelsen och indikerat att den inte hindrar att en medlemsstat föreskriver att åtgärden automatiskt ska förfalla, även då svaranden inte har framfört någon begäran om detta, enbart av det skälet att inget förfarande har inletts inom den före- skrivna tiden.47 Sverige har valt den lösning som omnämns i EG- domstolens dom. Följaktligen anges i 15 kap. 7 § RB att en åtgärd ska gå åter om sökanden inte inom en månad från beslutet väcker talan eller på något annat sätt inleder ett förfarande om saken. Denna frist överstiger inte den längsta tiden av 20 arbetsdagar eller 31 kalenderdagar och är därför förenlig med direktivet. Utredningen bedömer alltså att det inte krävs någon lagändring i den delen med anledning av artikel 11.3 a i direktivet. 
  
 Interimistiskt beslut innan talan väckts 
  
 I det civilrättsliga sanktionsdirektivet finns en bestämmelse att en interimistisk åtgärd ska upphävas eller upphöra att gälla, på begäran av svaranden, om inte sökanden inom skälig tid väcker talan om saken vid den behöriga rättsliga myndigheten. I de svenska för- arbetena som följde av direktivet uttalades att det av bestämmelsen framgår indirekt att de interimistiska åtgärderna ska kunna beslutas redan innan käranden har väckt talan i sak. Utredningen anser inte att det finns skäl att göra en annan bedömning beträffande den snar- lika bestämmelsen i artikel 11.3 i direktivet om skydd för företags- hemligheter. 
  
 Enligt direktivet ska det alltså vara möjligt med interimistiska säkerhetsåtgärder redan innan talan har väckts. Interimistiskt förbud enligt 13 § nuvarande FHL kräver visserligen att talan om förbud redan har väckts. Som har konstaterats i avsnitt 8.2.2 är det dock möjligt att utverka säkerhetsåtgärder (både vitesförbud och andra 
  
 47 Se a. prop. s. 185, som hänvisar till  
 EG-domstolens 
  dom den 13 september 2001 i mål C- 89/99, punkt 57. 
  
 228 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 åtgärder) redan innan talan väckts, enligt bestämmelserna i 15 kap 3 § RB. Så långt uppfyller alltså dagens lagstiftning direktivet i denna del. 
  
 Upphäva interimistiskt beslut för att informationen inte längre är företagshemlig 
  
 I punkten b i artikel 11.3 anges att en åtgärd enligt artikel 10 får upphävas om informationen inte längre utgör en företagshemlighet, av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. Det vill säga, ett beslut kan bestå, om det är svaranden själv som har röjt informationen så att den inte längre är företagshemlig. 
  
 Nuvarande FHL innebär att om informationen inte längre är företagshemlig, så går det inte att besluta om förbud för den som röjt företagshemligheten eller låta ett tidigare meddelat förbud bestå. Följaktligen går det inte heller med nuvarande FHL eller 15 kap. RB att meddela motsvarande interimistiska förbud. 
  
 Bestämmelser om upphävande av ”slutliga” vitesförbud finns i artikel 13.1 andra stycket och artikel 13.2, se nedan avsnitt 8.6.2. I det avsnittet föreslår utredningen att en bestämmelse ska införas att den som röjt information så att den inte längre är företagshemlig, får förbjudas att under viss tid utnyttja informationen. Ett sådant beslut ska även kunna meddelas interimistiskt, enligt artikel 11.3 b. 
  
 Utredningens bedömning är att ett interimistiskt vitesförbud, som avser information som inte längre är företagshemlig, inte är kan meddelas enligt 15 kap. 3 § RB. En bestämmelse bör därför införas i FHL som möjliggör ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud. En företagshemlighet utgör ingen ensamrätt, utan bestämmelserna på området syftar främst till att skydda själva hemlighållandet. Har informationen blivit allmänt tillgänglig står det var och en fritt att använda den, enligt huvudregeln. Den föreslagna bestämmelsen om tidsbegränsat förbud är ett undantag. Ett tidsbegränsat vitesförbud torde få ses som en sanktion mot den som röjt företagshemligheten, inte som en typ av ensamrätt för sökanden. Eftersom informationen inte längre är hemlig, har den inte något värde såsom företagshemlig- het. Bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB, som förutsätter att motpartens agerande hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde, kan därmed inte tillämpas. Eftersom ett tidsbegränsat förbud inte kan meddelas interimistiskt enligt 
  
 229 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 15 kap. RB behöver det alltså införas en ny bestämmelse som möjlig- gör detta. 
  
 Den nya bestämmelsen ska möjliggöra interimistiska tidsbegränsade beslut även innan talan har väckts, för att direktivets krav ska uppfyllas. Det är inte rimligt att det ställs krav på att ”vanliga” interimistiska vitesförbud kan meddelas enligt FHL endast om talan redan har väckts, medan tidsbegränsade förbud kan meddelas oavsett om talan väckts eller inte. Bestämmelserna ska således utformas utan krav på att talan väckts både beträffande ”vanliga” och tidsbegränsade vitesförbud. 
  
 Sammanfattningsvis föreslår alltså utredningen att ett interimis- tiskt vitesförbud ska kunna meddelas enligt bestämmelserna i FHL redan innan talan väckts. Vidare föreslås att det ska kunna meddelas ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud för den som orsakat att en viss information inte längre är företagshemlig, och att ett sådant beslut ska kunna meddelas även innan talan väckts. 
  
 8.4.6Säkerhet ska ställas som skydd för motpartens och för andra personers skada – artikel 11.4 
  
 Bedömning: De svenska bestämmelserna om ställande av säker- het enligt 15 kap. RB uppfyller direktivets krav vad gäller säkerhet till skydd för motpartens skada. 
  
 Någon ny bestämmelse behöver inte införas som rör säkerhet till andra personer än motparten. 
  
 Säkerhet för motpartens skada 
  
 Medlemsstaterna ska se till att beslut om säkerhetsåtgärder får göras avhängigt att käranden ställer lämplig säkerhet eller motsvarande garanti avsedd att trygga ersättning för eventuell skada som åsamkas motparten, enligt artikel 11.4. Finns det andra personer som på- verkas av åtgärderna, ska domstol kunna besluta att säkerhet även ska ställas till skydd för deras skada, i förekommande fall. 
  
 Det måste antas att det inte är obligatoriskt för medlemsländerna att låta ett beslut vara beroende av en ställd säkerhet, eftersom bestäm- melsen i direktivet stadgar att säkerhetsåtgärder får göras avhängigt av att käranden ställer lämplig säkerhet. Direktivets reglering i artikel 11.4 
  
 230 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 innebär att det är tillåtet för medlemsstaterna att uppställa krav på att säkerhet ska ställas av sökanden. Direktivet bör, enligt utredningens uppfattning, inte tolkas så att bestämmelsen hindrar att medlems- staterna i sin nationella lagstiftning preciserar när en åtgärd ska göras avhängig av att det ställs säkerhet. Direktivet kan inte heller anses hindra att vissa aktörer undantas från skyldigheten att ställa säkerhet. 
  
 I nuvarande FHL hänvisas till att reglerna 15 kap.  
 5–8 
  §§ RB ska tillämpas. Där finns bestämmelser i 6 § att sökanden måste ställa säkerhet till skydd för den skada som motparten kan drabbas av till följd av säkerhetsåtgärden. Vissa undantag från kravet på säkerhet finns i samma paragraf. Utredningens bedömning är att de svenska bestämmelserna om ställande av säkerhet uppfyller direktivets krav vad gäller säkerhet till skydd för motpartens skada. 
  
 Säkerhet för andra personers skada 
  
 I direktivet stadgas att interimistiska beslut i förekommande fall får göras avhängiga att säkerhet ställs även för andra personer som kan påverkas av åtgärderna. Som ovan konstaterats ska i dag som regel en sökande ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten till följd av ett interimistiskt beslut. Som konstateras nedan i avsnitt 8.4.7 har sökanden ett strikt skadeståndsansvar. Ersättningsskyldighet gäller alltså oberoende av vårdslöshet och omfattar all förlust – även ren förmögenhetsskada, inbegripet utebliven vinst – som har orsakats genom verkställigheten av ett interimistiskt förbud. För det fall mot- parten i sin tur kommer att bli ersättningsskyldig till en annan part, exempelvis sin avtalspart, kan den skadan som regel komma att betraktas som en icke ersättningsgill följdskada, se nedan avsnitt 8.4.7. Är det så att motpartens skadeståndsskyldighet till sin avtalspart har sådant adekvat orsakssamband med förbudet att sökanden kan bli skadeståndsskyldig även för denna skada, torde den skadan räknas som motpartens egen skada. Om skadan ska räknas som motpartens, ska således säkerhet även ställas för denna skada. 
  
 Eftersom det i direktivet står att säkerhet ska kunna krävas för andra personer i förekommande fall, måste det antas säkerhet för andra personers skada inte behöver vara mer omfattande än som ovan redogjorts för. Någon ny bestämmelse behöver inte införas på grund av artikel 11.5. 
  
 231 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 8.4.7Ersättning till svaranden och till tredje man om beslutet upphävs eller förfaller – artikel 11.5 
  
 Bedömning: De nuvarande bestämmelserna om ersättning till svaranden om en säkerhetsåtgärd upphävs eller förfaller, uppfyller direktivets krav. 
  
 Någon ny bestämmelse behöver inte införas som rör tredje mans rätt till ersättning. 
  
 Ersättning till svaranden 
  
 Om ett interimistiskt beslut om förbud eller beslut om civilrättsligt beslag m.m. förfallit på grund av att sökanden inte väckt talan i rätt tid, ska domstol på svarandens begäran kunna ålägga sökanden att betala skälig ersättning för skada till följd av beslutet, enligt artikel 11.5. Detsamma gäller om det framkommer att det inte före- legat något angrepp eller hot om angrepp på företaghemligeten. Även en skadelidande tredje part ska kunna på begäran få ersättning från käranden. Medlemsstaterna får föreskriva att begäran om ersättning ska handläggas i ett separat domstolsförfarande. 
  
 Enligt 3 kap. 22 § tredje stycket utsökningsbalken (UB) gäller att om en exekutionstitel upphävs efter verkställighet är sökanden skyldig att ersätta skada som motparten har lidit genom verkställig- heten. Enligt ordalydelsen är denna bestämmelse begränsad till fall då exekutionstiteln upphävs, vilket torde hänga samman med att bestämmelsen i första hand är utformad för slutliga avgöranden.48 Bestämmelsen anses dock vara tillämplig även i andra fall där en säkerhetsåtgärd har upphört på grund av en handling eller under- låtenhet från sökandens sida eller där det i efterhand kan konstateras att sökanden inte haft något berättigat anspråk.49 Att sökanden kan åläggas att utge skadestånd i sådana fall framgår också indirekt av kravet på säkerhet i 15 kap. 6 § RB, som syftar till att säkerställa sådant skadestånd. Att bestämmelsen i 3 kap. 22 § tredje stycket UB utgör den rättsliga grunden för sökandens skadeståndsansvar har 
  
 48Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. 6 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 49Ibid. 
  
 232 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 också bekräftats av Högsta domstolen i dom den 7 februari 2017.50 Målet rörde skadestånd på grund av ett upphävt interimistiskt för- bud att använda ett varumärke. I domen fastslogs att sökanden har ett rent strikt skadeståndsansvar. Ersättningsskyldighet gäller alltså oberoende av vårdslöshet och omfattar all förlust – även ren för- mögenhetsskada, inbegripet utebliven vinst – som har orsakats genom verkställigheten. I övrigt ska allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas. Högsta domstolen påpekade också att det för skadeståndsansvar krävs att det är just det interimistiska förbudet som orsakat svaranden skada och att det föreligger kausalitet mellan förbudet och skadan. Skadeståndet ska enligt domen inte beräknas enligt varumärkeslagens bestämmelser. (Varumärkeslagens skade- ståndsbestämmelser innebär att den som gör sig skyldig till varu- märkesintrång ska betala skälig ersättning för utnyttjandet av varu- märket samt ersättning för ytterligare skada som intrånget medfört, även skador av annan än rent ekonomisk betydelse.) Skadeståndet ska i stället beräknas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer, där allmänt skadestånd som regel inte utgår. 
  
 De nuvarande svenska bestämmelserna om skadestånd till svaran- den bedöms uppfylla direktivets krav. 
  
 Ersättning för tredje mans skada 
  
 Direktivet kräver att även en skadeslidande tredje part ska kunna ut- kräva skadestånd till följd av interimistiskt beslut, enligt artikel 11.5. I skälen (21) anges att tredje parts intressen kan inbegripa konsumen- ters intressen. Det kan vara så att direktivet med tredje part syftar även på marknaden i stort. 
  
 Till skillnad från åtgärder i samband med slutligt avgörande (se artikel 12) finns det inte i artikel 10 någon bestämmelse som rör åter- kallande av intrångsgörande varor från marknaden. Återkallande av varor är annars sådant som skulle kunna beröra tredje man, se exemplet med grossisten i avsnittet nedan som rör artikel 12.1 c och 12.2. Det får antas att vad som avses kan vara svarandens avtalspart, exempelvis en näringsidkare som tillverkar varor för svarandens räkning. Den näringsidkaren riskerar då en förlust vid ett interimistiskt förbud. 
  
 50 Högsta domstolens dom den 7 februari 2017 i mål nr T  
 230-15. 
  
 233 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Möjligheter till skadestånd för tredje man 
  
 En allmän skadeståndsrättslig princip i Sverige som inte kommer till direkt uttryck i skadeståndslagen gäller s.k. tredjemansskada.51 Huvudregeln är att den som vållat person- eller sakskada inte är skyldig att ersätta den förmögenshetförlust som tredje man kan lida till följd av skadan. Tredjemansskador som enligt huvudregeln inte är ersättningsgilla kan vara exempelvis den skadades arbetsgivare, som lider skada genom att han inte kan få annan lämplig arbetskraft, eller en kund som fått löfte om att köpa saken av dess ägare. Undantag från principen om tredjemansskador förekommer när det har före- legat särskilda omständigheter. Exempelvis gäller att en efterlevande efter omkomna personer kan få ersättning för skada avseende sin psykiska hälsa. Om det finns ett relevant orsakssamband kan en tredje man få ersättning om denne skadats till person eller egen- dom.52 
  
 Högsta domstolen har i ett fall uttalat att en nyttjanderättshavare 
  
 – dvs. en tredje man – i vissa fall kan tillerkännas ersättning i ägarens ställe om föremålet för nyttjandet skadas.53 Vid sakskada är det tredje mans relation till den skadade saken som är central, och som en förutsättning för ersättning gäller att tredje mannen måste ha konkreta och närliggande intressen knutna till saken. Fallet rörde en bostadsrättsinnehavare, som trots sin ställning som tredje man, tillerkändes ersättning för merkostnader när en entreprenör av vårdslöshet orsakat en bostadsrättsförening skada.54 Entreprenören hade alltså primärt orsakat föreningen skada, inte bostadsrättsinne- havaren, genom att skada den fastighet föreningen ägde. Det faktum att en bostadsrättshavaren i många avseenden intar en ägarliknande ställning och har en stark anknytning till den skadade egendomen, innebar att det fanns förutsättningar för att tillerkänna bostadsrätt- innehavaren rätt till ersättning för ren förmögenhetsskada från entreprenören. Ersättningen utgick på utomobligatorisk grund. 
  
 I rättsfallet NJA 1988 s. 62 orsakade en skadad elkabel ström- avbrott i en fabrik. Fabriken yrkade ersättning av den som var ansvarig för vållandet, dels för material som förstördes vid ström- 
  
 51Bengtsson m.fl., kommentaren till 1 kap. 1 § skadeståndslagen, Zeteo  
 2016-05-12. 
  
 52Ibid. 
  
 53NJA 2009 s. 16. 
  
 54Ibid. 
  
 234 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 avbrottet, dels ersättning för produktionsbortfall för viss tid. Högsta domstolen ansåg att den som var ansvarig för vållandet skulle ersätta fabriken för det förstörda materialet. Ersättning skulle dock inte utgå för produktionsbortfall, eftersom det ansågs vara en förmögen- hetsförlust, som är en följdskada och därigenom enligt huvudregeln inte ersättningsgill. 
  
 Tredjemansskador och följdskador ersätts således endast undan- tagsvis i svensk skadeståndsrätt. Direktivet kräver att det ska vara möjligt att tillerkänna en tredje man ersättning för skada som denne drabbats av genom ett interimistiskt beslut, som förfaller eller upp- hävs till följd av att sökanden inte haft ett berättigat anspråk. Det är i dag inte uteslutet i svensk skadeståndsrätt att tredje man kan få ersättning för sina skador. Avgörande torde vara hur starkt orsaks- samband som finns mellan den skadegörande handlingen och tredje- mansskadan. Utredningen anser att det orsakssamband som krävs mellan det interimistiska förbudet och tredje mans skada bör bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer. Skadestånd till tredje man bör alltså endast i vissa fall undantagsfall utdömas, när orsakssambandet är tillräckligt adekvat och förutsebart för sökan- den. Finns ett tillräckligt stort orsakssamband, torde ansvaret följa principerna i Högsta domstolens dom den 7 februari 2017, dvs. att ansvaret är oberoende av vårdslöshet. 
  
 Någon särskild bestämmelse för att tredje man ska kunna kräva skadestånd behövs inte. Skadeståndstalan kan väckas enligt gängse rättegångsbestämmelser. 
  
 8.5Förbud och korrigeringsåtgärder – artikel 12 
  
 8.5.1Förbud, korrigeringsåtgärder, förstöring eller överlämning – artikel 12.1 och 12.2 
  
 Förslag: Föremål eller handlingar som innefattar företagshemlig- heten ska kunna överlämnas till innehavaren, förstöras, återkallas från marknaden, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Detta gäller även vid försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 235 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Enligt artikel 12.1 i direktivet ska medlemsstaterna se till att de behöriga rättsliga myndigheterna (dvs. i Sverige allmän domstol), när de har fastställt att ett otillåtet anskaffande, utnyttjande eller röjande begåtts, på begäran av käranden får besluta att en eller flera av följande åtgärder ska vidtas mot intrångsgöraren: 
  
 a)Föreläggande om upphörande med eller förbud mot utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten 
  
 b)Förbud mot att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning, släppa ut dem på marknaden eller använda dem, eller mot att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i sådana syften. 
  
 c)Lämpliga korrigeringsåtgärder avseende de intrångsgörande varorna. Korrigeringsåtgärderna ska enligt artikel 12.2  
 a–c 
  kunna vara 
  
 –Återkallande av de intrångsgörande varorna från marknaden. 
  
 –Undanröjande av de intrångsgörande varornas intrångsgörande karaktär. 
  
 –Förstöring av de intrångsgörande varorna eller, om så är lämpligt, tillbakadragande av dem från marknaden, under förutsättning att tillbakadragandet inte undergräver skyddet för den berörda före- tagshemligheten. 
  
 d)Förstöring, helt eller delvis, av handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer som innehåller eller utgör företags- hemligheten eller, om så är lämpligt, överlämnande till käranden, helt eller delvis, av dessa handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer. 
  
 I de svenska bestämmelserna om åtgärder vid angrepp på företags- hemligheter anges att domstol kan förordna att den som angripit en företagshemlighet och har handlingar eller föremål som innefattar företagshemligheten i sin besittning, ska lämna över dessa till inne- havaren, se 14 § första stycket nuvarande FHL. Överlämnandet kan i vissa fall ske mot lösen. För det fall handlingen/föremålet inte kan överlämnas får domstolen i stället förordna om att handlingen/före- målet ska förstöras, ändras eller utsättas för någon annan åtgärd som 
  
 236 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 är ägnad att förebygga missbruk. De svenska bestämmelserna måste sägas ligga nära de bestämmelser som finns i direktivet. 
  
 Punkten a och b – förbud att utnyttja mm 
  
 Punkten a i artikel 12.1 måste antas betyda att det ska vara möjligt för en domstol att besluta om förbud mot någon utnyttja och röja företagshemligheter, vilka förfaranden som anges som otillåtna i artikel 4.3 och 4.4 (se avsnitt 5.6.4 och 5.6.5). Punkten b måste antas syfta på de förfarandena som definieras som otillåtna i artikel 4.5 (se avsnitt 5.6.6). 
  
 De bestämmelser som utredningen har föreslagit i det föregående måste antas uppfylla direktivets krav vad gäller vitesförbud att anskaffa/utnyttja/röja företagshemligheter. Bestämmelsen om vites- förbud föreslås alltså innebära att den som har angripit en företags- hemlighet, på sätt som faller in under definitionen av angrepp, ska kunna förbjudas vid vite att begå ytterligare angrepp. 
  
 Det ska även vara möjligt att vid vite förbjuda någon som endast försökt eller förberett ett angrepp, att begå angrepp framöver, se ovan avsnitt 8.4.3. Där diskuteras att det enligt artikel 11.1 c ska kunna meddelas beslut om interimistiska förbud för otillåtet anskaf- fande, utnyttjande eller röjande som är nära förestående. Med nära förestående måste antas innebära försök och förberedelse till an- grepp. Eftersom ett interimistiskt vitesförbud i svensk lag syftar till att säkerställa framtida verkställighet av en dom, kan det inte komma i fråga att införa möjligheter att interimistiskt förordna om något som inte kunde meddelas slutligt i en dom. Följaktligen ska det vara möjligt att meddela ”slutliga” vitesförbud även vid försök eller för- beredelse till angrepp. 
  
 Punkten c samt artikel 12.2 – lämpliga korrigeringsåtgärder 
  
 Uttrycket ”lämpliga korrigeringsåtgärder” i artikel 12.1 c måste antas innebära att medlemsstaterna får ge domstolen ytterligare alternativ att välja mellan, än de som åtgärder anges i artikel 12.2  
 a–c. 
  Listan torde alltså inte vara uttömmande. Även beträffande sådana åtgärder gäller dock att de inte får påverka det skadestånd som kan utgå till innehavare på grund av angreppet, såsom det stadgas i artikel 12.4, se nedan. 
  
 237 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Återkallande från marknaden 
  
 Vad som avses med åtgärden återkallande (artikel 12.2 a) anges inte närmare i direktivet. Även detta begrepp återfinns i det civilrättsliga sanktionsdirektivet. I propositionen till de immaterialrättsliga bestämmelser som följde av det direktivet gavs följande exempel på återkallande från marknaden. Om en tillverkare av intrångsgörande varor har sålt dessa till en grossist, som ännu inte sålt varorna vidare, ska tillverkaren kunna åläggas att återkalla dem från grossisten.55 I förarbetena konstaterades vidare att detta måste innebära att den som begått angreppet ska vidta rimliga åtgärder för att återkalla varorna. Intrångsgöraren kan ju inte tvinga den som innehar varorna att lämna tillbaka dessa till honom. En rimlig åtgärd skulle således exempelvis kunna vara att upplysa en grossist om att varor har konstaterats innefatta företagshemligheter och därför inte får säljas samt återbetala den ersättning som grossisten har erlagt för varorna. Utredningen instämmer i de anförda synpunkterna. Om grossisten i exemplet inte medverkar till åtgärden riskerar han eller hon att innehavaren av företagshemligheten väcker en separat talan, eftersom grossistens eventuella tidigare goda tro inte är ett hinder mot förbud och åtgärder. I dessa fall kan antas att ett beslut om återkallande från marknaden i praktiken ofta kommer att kompletteras med ett beslut om att egendomen ska förstöras eller att annan åtgärd ska vidtas med den när intrångsgöraren har återfått egendomen. 
  
 Återkallande av varor skulle kunna omfattas av 14 § andra stycket nuvarande FHL, där det anges att föremål som innefattar en före- tagshemlighet får utsättas för annan åtgärd som är ägnad att före- bygga missbruk. Återkallande är dock inte detsamma som återlämna till innehavaren eller förstöra. Av pedagogiska skäl bör begreppet återkallande av varor införas i en bestämmelse som motsvarar nuvarande 14 §. 
  
 Direktivet bygger alltså på principen att beslut om åtgärder kan meddelas beträffande egendom som har överlåtits till tredje man. Alla åtgärder ska dock vara skäliga. En skälighetsbedömning borde normalt sett leda till slutsatsen att ett ingripande inte bör ske mot en 
  
 55 Prop. 2008/09:67 s. 215. 
  
 238 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 slutkonsument, dvs. en privatperson, som har förvärvat intrångs- görande varor i god tro.56 
  
 Undanröjande av varors intrångsgörande karaktär 
  
 Artikel 12.2 b anges att en lämplig korrigeringsåtgärd kan vara att de intrångsgörande varornas intrångsgörande karaktär undanröjs. 
  
 I 14 § nuvarande FHL anges att en handling eller ett föremål som innefattar en företagshemlighet kan ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Bestämmelsen i 14 § nuvarande FHL är vid och torde redan i dag uppfylla direktivets krav. Någon ändring föreslås inte i den delen. 
  
 Förstöring av intrångsgörande varor 
  
 I artikel 12.2 c anges att en lämplig korrigeringsåtgärd kan vara att intrångsgörande varor förstörs. I 14 § nuvarande FHL anges att en handling eller ett föremål som innefattar en företagshemlighet får förstöras. Bestämmelsen torde redan i dag uppfylla direktivets krav. Någon ändring torde inte behöva göras i den delen. 
  
 Tillbakadragande från marknaden 
  
 I punkten c i artikel 12.2 nämns att även tillbakadragande från mark- naden kan vara en lämplig korrigeringsåtgärd. I det civilrättsliga sank- tionsdirektivet används inte begreppet tillbakadragande från markna- den, däremot slutligt avlägsnande. Begreppet slutligt avlägsnande från marknaden har hämtats ur  
 TRIPS-avtalet 
  artikel 46. I doktrinen har som exempel på avlägsnande från marknaden nämnts att egendom lämnas till innehavaren eller skänks till en välgörenhetsorganisation.57 
  
 Just åtgärderna överlämnas till innehavaren eller till en välgörenhet- sorganisation återfinns i artikel 12.3 som sådana åtgärder en domstol kan besluta om. Det får därför antas att begreppet tillbakadragande har samma innebörd i direktivet som slutligt avlägsnande. 
  
 56A. prop. 2008/09:67 s. 220. 
  
 57Gervais s. 585. 
  
 239 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Den nuvarande bestämmelsen att domstol får besluta att handling eller föremål som angriparen har i sin besittning ska överlämnas till innehavaren kan därför antas uppfylla direktivets krav. Det är mera tvivelaktigt om bestämmelsen att överlämnande kan ske mot lösen är förenlig med direktivet. Skäl för lösen kan nämligen vara att före- målet som innefattar företagshemligheten har ett visst värde, exem- pelvis att det är en avancerad prototyp. Innehavaren skulle alltså ha en ekonomisk nytta av det arbete som intrångsgöraren lagt ned. Överlämnande mot lösen kan därmed inte sägas vara ett tillbaka- dragande på marknaden. En sådan åtgärd kan dock vara lämplig i vissa fall, om det är fråga om att innehavaren kan få en avsevärd fördel av att få tillgång till det föremål som innefattar företagshemligheten. Bestämmelsen om återlämnande mot lösen föreslås därför få stå kvar. 
  
 Punkten d – förstöring av föremål mm 
  
 Artikel 12.1 d föreskriver att en den som angripit en företagshemlig- het kan åläggas att helt eller delvis förstöra en handling, ett föremål etc. som innehåller eller utgör företagshemligheten. Om så är lämp- ligt kan handlingen eller föremålet i stället överlämnas till käranden. Skillnaden mellan förstöring i denna bestämmelse jämfört med för- störing enligt artikel 12.2 c tycks endast vara att 12.1 d avser vilka handlingar eller föremål som helst som innefattar företagshemlig- heten, medan 12.2 c avser varor som kan omsättas på marknaden. Det är svårt att se att denna uppdelning ska få någon betydelse för utformningen av de svenska bestämmelserna. 
  
 Bestämmelsen i 14 § nuvarande FHL torde redan i dag uppfylla direktivets krav i denna del. Någon ändring torde inte behöva göras i den delen. 
  
 8.5.2Överlämnande av intrångsgörande varor – artikel 12.3 
  
 Bedömning: Någon bestämmelse till följd av artikel 12.3 bör inte införas. 
  
 240 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 Medlemsstaterna får föreskriva att deras behöriga rättsliga myndig- heter, när de beslutar att de intrångsgörande varorna ska dras tillbaka från marknaden, på begäran av innehavaren av företagshemligheten även får besluta att varorna ska överlämnas till innehavaren eller till välgörenhetsorganisationer, enligt artikel 12.3. 
  
 Bestämmelsen är inte tvingande och måste alltså inte införas av medlemsstaterna. 
  
 Av artikel 12.1 d framgår att domstol ska kunna besluta att hand- lingar och föremål som innehåller företagshemligheterna i fråga ska överlämnas till käranden. I artikel 12.3 stadgas i stället att domstolen får ges möjligheten att besluta att intrångsgörande varor ska över- lämnas till käranden i samband med ett beslut om att intrångs- görande varor dras tillbaka från marknaden. Ett sådant beslut om till- bakadragande från marknaden ska kunna göras, enligt artikel 12.2 c. 
  
 Enligt 14 § nuvarande FHL kan domstolen besluta att föremål som innefattar en företagshemlighet ska överlämnas till innehavaren. Ett sådant överlämnande torde betyda att varor därmed anses till- bakadragna från marknaden. Skulle fallet vara sådant att innehavaren kan dra nytta av varorna och att varorna har ett ekonomiskt värde för honom eller henne, torde bestämmelsen om överlämnande mot lösen kunna aktualiseras. Om en domstol beslutar att intrångs- görande varor ska överlämnas till innehavaren, kan denne i sin tur själv välja att lämna varorna till välgörenhet. Det finns ingen anled- ning att en domstol i detta läge ska inskränka innehavarens för- foganderätt över varorna. Ett läge där ingen av parterna har någon rätt till egendomen, och att domstol av den anledningen beslutar att varorna ska gå till välgörande ändamål, framstår som främmande för svensk rätt. Eftersom bestämmelsen i artikel 12.3 inte måste införas av medlemsstaterna, föreslås att så inte heller görs. 
  
 8.5.3Åtgärderna ska vidtas på intrångsgörarens bekostnad 
  
 – artikel 12.4 
  
 Förslag: Det införs uttryckliga bestämmelser om att åtgärderna ska bekostas av svaranden, om det inte finns särskilda skäl mot detta. 
  
 241 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 Enligt direktivets artikel 12.4 ska de rättsliga myndigheterna för- ordna om att korrigeringsåtgärder, förstöring eller överlämning av föremål eller handlingar som innehåller företagshemligheten ska vid- tas på intrångsgörarens bekostnad, om det inte finns särskilda skäl mot detta. Åtgärderna ska inte påverka eventuella skadestånd som innehavaren av företagshemligheten kan ha rätt till på grund av det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemlig- heten. Innehavaren ska således enligt huvudregeln hållas skadefri vid ett angrepp. Det måste antas att ett högt skadestånd som intrångs- göraren tvingas betala till den skadelidande parten inte ska vara ett skäl till att slippa vissa av kostnaderna. 
  
 Svensk rätt innehåller inte några uttryckliga bestämmelser om vem som ska stå kostnaden för denna typ av åtgärder. Av allmänna principer anses dock följa att kostnaden ska betalas av den som begått angreppet. För att det inte ska råda någon tvekan om att svensk rätt uppfyller direktivets krav i denna del, bör införas ut- tryckliga bestämmelser om detta. 
  
 Att korrigeringsåtgärderna inte får påverka det skadestånd som kan utgå till innehavaren gäller redan enligt svensk rätt. Det saknas därför skäl att införa uttryckliga bestämmelser om detta i lagtexten. 
  
 8.6Tillämpningsvillkor, skyddsbestämmelser och alternativa åtgärder – artikel 13 
  
 8.6.1Proportionalitetsbedömning – artikel 13.1 
  
 I artikel 13.1 föreskriver direktivet att domstolarna, när de behandlar en ansökan om de säkerhetsåtgärder som avses i artikel 12 och bedömer deras proportionalitet, är skyldiga att ta hänsyn till om- ständigheterna i det enskilda fallet. Dessa omständigheter är lika- lydande med dem som även finns uppräknade i artikel 11.2. För resonemang om proportionalitet hänvisas till avsitt 8.4.4 ovan, som behandlar den artikeln. 
  
 242 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 8.6.2Tidsbegränsade förbud och upphävande av förbud 
  
 – artikel 13.1 sista stycket och 13.2 
  
 Förslag: Den som röjt information så att den inte längre är före- tagshemlig, får förbjudas att under viss tid utnyttja informationen. 
  
 I sista stycket i artikel 13.1 finns en bestämmelse om fall då de behöriga rättsliga myndigheterna begränsar varaktigheten för de åtgärder som avses i artikel 12.1 a och b. Enligt bestämmelsen ska denna varaktighet vara tillräcklig för att undanröja eventuella kom- mersiella eller ekonomiska fördelar som intrångsgöraren kan ha vunnit genom det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. Bestämmelsen innebär alltså att domstolar får besluta om förbud att utnyttja av en företagshemlighet för en viss tid. Bestämmelsen tycks inte innebära att ett förbud måste kunna tidsbegränsas, men att det är tillåtet att medlemsstaterna har sådana tidsbestämmelser, så länge tidsgränsen är tillräckligt lång för att ge ett skydd för företagshemligheterna i fråga. 
  
 Domstolarna ska enligt artikel 13.2 kunna upphäva ett beslut om förbud på begäran av svaranden. Förutsättningen för ett upphävande är att den berörda informationen inte längre utgör en företags- hemlighet av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. Om svaran- den röjer företagshemligheten så att informationen inte längre upp- fyller hemlighetskravet i definitonen av företagshemlighet, ska svaranden alltså fortfarande kunna förbjudas att använda sig av infor- mationen. Förbudet ska då gälla mot svaranden som röjt infor- mationen, men en utomstående person kan utnyttja informationen, eftersom den inte längre är företagshemlig. En motsvarande bestäm- melse som gäller för säkerhetsåtgärder och interimistiska förbud finns i artikel 11.3 b. 
  
 Direktivets bestämmelser om att den som röjer en företags- hemlighet kan förbjudas använda informationen utgör en skillnad gentemot nuvarande FHL.58 Om informationen har röjts så att den inte längre är företagshemlig, går det inte med nuvarande regler att besluta om förbud för den som röjt företagshemligheten eller låta ett tidigare meddelat förbud bestå. Den sanktion som kan användas mot 
  
 58 Diaz, EU  arbetsrätt  
 3–4, 
  2016. 
  
 243 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 den som röjt en företagshemlighet enligt nuvarande FHL är skade- stånd. Det krävs därför att de svenska bestämmelserna ändras. Här ska beaktas att skyddet för en företagshemlighet inte utgör någon ensamrätt till information, utan ett skydd mot avslöjande av värde- full information. 
  
 I detta avseende kan beaktas den så kallade språngbrädeprincipen (the Springboard Doctrine), som förekommer i engelsk rätt och har kommenterats i svensk litteratur.59 Språngbrädeprincipen tar sin utgångspunkt i avtalsrättsliga principer, medan ett angrepp på en företagshemlighet ofta både kan ske inom som utom ett avtalsför- hållande. En jämförelse med direktivets bestämmelser och språng- brädeteorin kan ändå vara på sin plats. I korthet behandlar språng- brädeprincipen följande situationer. Enligt ett licensavtal får en licenstagare tillgång till viss information, mot betalning under viss period. Även om informationen offentliggörs av tredje man, är licenstagaren tvungen att betala licensavgifterna enligt avtalet till dess försprånget på marknaden till följd av licensen klingat av. Licens- tagaren måste alltså betala för att använda informationen för en tid som ska relateras till hur lång tid det hade tagit att själv ta fram och utveckla informationen. Svårigheten med språngbrädeprincipen är att det givetvis ofta är svårt att fastställa hur lång tid det hade tagit den som röjt informationen att själv utveckla densamma. Principen bygger också på dispositiva avtalsrättsliga förhållanden där något avtalsbrott i egentlig mening inte har begåtts.60 
  
 De situationer som artikel 13.1 sista stycket och 13.2 avser är att den som röjt information, själv ska kunna förbjudas att använda den under en period. Ett sådant förbud kan antas få viss betydelse när ett skadestånd inte kan täcka de skador som orsakats. Förbudet skulle kunna jämföras med ett straff för ett oacceptabelt beteende. Ett för- bud för en enda aktör kan i praktiken vara till föga tröst för inne- havaren, om andra konkurrenter ändå har rätt att använda infor- mationen. Men just den som röjt företagshemligheten hindras från att dra fördel av sitt ur konkurrenssynpunkt oacceptabla beteende. 
  
 Under hur lång tid ett förbud skulle kunna gälla måste vara beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, och då främst egenskaperna hos den tidigare företagshemligheten. Vissa företags- 
  
 Weaver, Festskrift till Arnold, 2008, s. 238 ff. 
  
 60För utförligare resonemang, se ibid. 
  
 244 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 hemligheter kan det ta åratal att utveckla och ha en kort livslängd, medan andra kan utvecklas snabbt men ändå ha ett värde under flera år. Tiden bör dock vara tillräckligt lång för att undanröja eventuella kommersiella eller ekonomiska fördelar den som utfört angreppet annars skulle ha haft. Med andra ord, den som obehörigen gjort en företagshemlighet allmänt känd ska inte kunna tillskansa sig en otillbörlig fördel i konkurrenshänseende. Den lämpligaste lösningen på hur en lagregel ska kunna utformas kan då vara att utnyttjandet får förbjudas under viss tid och att den närmare bedömningen över- lämnas till rättstillämpningen. Eftersom förbudet innefattar en av- vikelse från principen att en företagshemlighet endast kan få skydd så länge informationen är hemlig bör det även anges i lagen att förbud får meddelas efter vad som är skäligt. 
  
 8.6.3Utnyttjande och röjande som skett i god tro 
  
 – artikel 13.3 
  
 Förslag: En person som har handlat i god tro ska kunna tillåtas fortsätta utnyttja en företagshemlighet mot en skälig ersättning. 
  
 Enligt artikel 13.3 i direktivet ska medlemsstaterna införa bestäm- melser som innebär att domstol, på begäran av den som kan drabbas av ett vitesförbud eller ett beslut om att egendom exempelvis ska förstöras, får besluta att ekonomisk ersättning i stället ska utgå till den skadelidande parten. För att ett sådant beslut ska kunna med- delas krävs att personen i fråga varken har handlat uppsåtligt eller oaktsamt, att personen tagit emot företagshemligheten från någon annan som angripit företagshemligheten, att ett verkställande av åtgärderna skulle orsaka denne oproportionerligt stor skada samt att ekonomisk ersättning till den skadelidande parten framstår som rimlig. Bestämmelsen i direktivet innebär alltså motsatsvis att även en godtroende person som använt sig av företagshemligheter på ett otillåtet sätt kan drabbas av rättsverkningar, såsom förbud eller korrigeringsåtgärder enligt artikel 12. 
  
 Det finns situationer när det skulle vara oskäligt att inte låta inne- havaren av ett föremål som innefattar en angripen företagshemlighet få fortsätta att förfoga över föremålet. En godtroende person kan i dessa fall i stället för att drabbas av åtgärder eller förbud behöva 
  
 245 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 SOU 2017:45 
  
 betala viss ersättning till den som är den rättmätiga innehavaren till företagshemligheten, enligt artikel 13.3. Enligt skäl (29) i direktivets ingress bör denna typ av beslut inte meddelas om ett utnyttjande av företagshemligheten skulle strida mot annan lagstiftning eller kan förmodas orsaka konsumenter skada. Domstolen ska med andra ord göra en proportionalitetsbedömning. Det är självklart inte möjligt att meddela ett förbud mot den som inte kan klandras för att infor- mationen blivit allmän egendom, se skäl (27). 
  
 Ett fortsatt utnyttjande av en företagshemlighet mot ersättning till innehavaren innebär en nyhet i förhållande till FHL. 
  
 Det kan här nämnas att liknande bestämmelser finns i URL. Enligt 54 § URL ska den som utnyttjar ett upphovsrättsligt skyddat verk i strid mot lagen betala skälig ersättning för utnyttjandet till upphovsmannen (eller dennes rättsinnehavare). Därtill får dom- stolen enligt 56 § URL besluta att om det med hänsyn till det konst- närliga eller ekonomiska värdet hos ett exemplar av ett verk eller övriga omständigheter är skäligt, på yrkande av den som har handlat i god tro, meddela tillstånd att exemplaret mot särskild ersättning till upphovsmannen görs tillgängligt för allmänheten eller används för annat avsett ändamål. URL ger alltså möjlighet för en godtroende person att fortsätta att utnyttja det som är upphovsrättsligt skyddat, om personen betalar ersättning till den som innehar upphovsrätten. En bestämmelse med liknande princip finns i 59 § tredje stycket patentlagen. Om det finns synnerliga skäl, kan en person som har handlat i god tro enligt den bestämmelsen tillåtas fortsätta förfoga över en egendom som innebär ett patentintrång, mot en skälig ersätt- ning. 
  
 En bestämmelse med liknande princip – fast för företagshemlig- heter – behöver alltså införas i svensk rätt. 
  
 8.7Vitessanktioner – artikel 16 
  
 Bedömning: Någon lagändring behövs inte till följd av artikel 16. 
  
 Direktivet föreskriver i artikel 16 att domstolarna ska få ålägga sanktioner för personer som inte rättar sig efter beslut om åtgärder enligt artiklarna 9, 10 eller 12. Artikel 9 behandlas inte här, utan i avsnitt 10. Sanktionerna måste i vart fall kunna utgöras av vite, 
  
 246 
  
 SOU 2017:45 
  
 Åtgärder mot angrepp – artikel  
 10–13 
  
 beträffande åtgärder som beslutats enligt 10 och 12 artiklarna. Vilka övriga sanktioner som skulle kunna beslutas anges inte i direktivet. Artikel 16 måste antas innebära att det inte är nödvändigt att dom- stol beslutar om vitessanktioner i varje beslut om förbud eller andra åtgärder, men att möjligheten för domstolen att fatta ett vitesbeslut måste finnas. Vitessanktioner får enligt artikel 16 åläggas den som underlåter eller vägrar efterleva ett domstolsbeslut. Direktivet före- skriver alltså inte att medlemsstaterna ska införa bestämmelser om böter eller avgifter för redan inträffade angrepp. Bestämmelsen i artikel 16 innebär i stället en möjlighet till påtryckningsmedel för att svaranden framöver ska följa domstolsbeslut. 
  
 Förbud att utnyttja eller röja en företagshemlighet får redan i dag förenas med vite enligt 11 § nuvarande FHL. De ändringar som utredningen föreslår innebär inte att denna möjlighet tas bort. Enligt utredningens förslag ska det även vara möjligt för domstol att meddela vitesförbud vid försök och förberedelse till angrepp. 
  
 Förelägganden om säkerhetsåtgärder som meddelas med stöd av 15 kap. 3 § får förenas med vite. Av allmänna principer följer att den typ av föreläggande som innebär att svaranden måste prestera något kan förenas med vite.61 Beslut om exempelvis överlämnande enligt 14 § nuvarande FHL skulle alltså kunna vara förenat med vite. 
  
 Vite får emellertid inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet (2 § lagen om viten). Så kan vara fallet om personen i fråga inte har det som käran- den vill ha utlämnat i sin besittning. Denna begränsning är av sär- skild betydelse när det gäller ett föreläggande om att återkalla egen- dom, eftersom angriparen inte kan tvinga innehavaren av egendomen att återlämna den. Domstolens beslut är ju inte bindande för tredje man.62 
  
 Viteslagens regler måste anses uppfylla direktivets krav. Någon ändring till följd av artikel 16 föreslås därför inte. 
  
 61Fitger m.fl., inledande kommentar till 13 kap. RB, Zeteo  
 2016-12-20, 
  och Hernandez, kommentaren till 1 § viteslagen, Zeteo  
 2015-09-21. 
  
 62Fitger m.fl., kommentaren till 17 kap. 11 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 247 
  
 9Offentliggörande av domstolsavgöranden – artikel 15 
  
 9.1En ny bestämmelse om informationsspridning av dom behövs 
  
 Artikel 15 i  
 EU-direktivet 
  stadgar att medlemsstaterna ska se till att de rättsliga myndigheterna får, efter ansökan av käranden, besluta om lämpliga åtgärder för att informera om ett avgörande (eller delar av ett avgörande) i ett mål om angrepp på en företagshemlighet. En förutsättning är att företagshemligheten inte röjs i samband med åtgärderna för offentliggörandet. Åtgärdena ska ske på intrångs- görarens bekostnad. De rättsliga myndigheterna ska göra en pro- portionalitetsbedömning inför beslutet. De ska även beakta huruvida informationsspridning om intrångsgöraren kan skada en fysisk persons personliga integritet och anseende. 
  
 Eftersom någon motsvarande bestämmelse inte finns i FHL, måste den svenska lagen kompletteras. 
  
 9.2Bestämmelse om informationsspridning 
  
 efter samma principer som i immaterialrättslig lagstiftning 
  
 Förslag: En domstol ska kunna besluta att den som har begått eller medverkat till ett angrepp på företagshemligheter ska bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen. Detta gäller också i fråga om försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 249 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 SOU 2017:45 
  
 I Sverige är en dom i princip offentlig i dess helhet, se 43 kap. 8 § OSL. Vem som helst kan därför sprida information om innehållet i en dom, så länge detta sker på ett sätt som är förenligt med bl.a. mark- nadsföringslagen (2008:486) eller personuppgiftslagen (1998:204). Angående bestämmelser om undantag från domars offentlighet beträffande företagshemligheter, se kapitel 10. 
  
 Enligt direktivets artikel 15 ska medlemsstaterna se till att de rättsliga myndigheterna i mål om angrepp på företagshemligheter, på begäran av sökanden och på intrångsgörarens bekostnad, får besluta om lämpliga åtgärder för att sprida information om avgörandet, innefattande att avgörandet ska offentliggöras helt eller delvis. Med rättsliga myndigheter avses i Sverige allmän domstol. Eftersom domstolen förväntas ha tagit ställning till vem som är intrångsgörare och bestämmelsen talar om ”avgörandet” kan bestämmelsen endast anses gälla avgöranden där frågan om angrepp på företagshemlig- heter har avgjorts genom dom. Av direktivets ingress skäl (31) fram- går också att syftet med åtgärderna är att avskräcka personer från att begå framtida angrepp och att öka medvetenheten hos allmänheten. Även detta talar för att direktivet syftar på slutliga avgöranden. 
  
 Medlemsstaterna har utrymme att själva avgöra vilka lämpliga åtgärder domstolen ska kunna besluta om för att sprida information om domen i målet, dock att åtgärderna åtminstone ska innefatta att avgörandet (eller delar av det) ska offentliggöras. Uttrycket offentlig- göras i den svenska lydelsen av direktivet, motsvaras i den engelska lydelsen av ordet publishing. Detta tyder på att ordet offentliggöras i första hand avser publicering.1 I skäl (31) anges att framträdande annonser kan vara ett lämpligt sätt att offentliggöra en dom. 
  
 Av direktivet framgår inte hur bestämmelsen ska vara uppbyggd eller hur den beslutade åtgärden ska genomföras. Den frågan har överlämnats till medlemsstaterna. En bestämmelse som liknar artikel 15 finns i det civilrättsliga sanktionsdirektivet2. Bestämmelsen har införts i de svenska lagarna om immaterialrätter, bl.a. genom 57 h § patentlagen och 53 h § URL. Dessa bestämmelser innebär att den som drabbats av ett immaterialrättsligt intrång kan yrka att domstolen ålägger intrångsgöraren (eller en medverkare) att bekosta 
  
 1Se diskussion i prop. 2008/09:67 s. 238. 
  
 2Artikel 15 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter. 
  
 250 
  
 SOU 2017:45 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 upplysningar till allmänheten om domen. Även försök eller för- beredelse till intrång kan leda till sådant åläggande. I förarbetena till dessa lagar framhölls fördelen med att ge bestämmelserna en generell utformning.3 Det konstaterades även att uttrycket lämpliga åtgärder gav domstolarna möjlighet att anpassa åtgärderna efter omständig- heterna i det enskilda fallet, självfallet med de begränsningar som det aktuella yrkandet i målet ger. I förarbetena ansågs även att bestäm- melserna i 5 kap. 6 § skadeståndslagen och 6 § lagen om namn och bild i reklam kunde vare en förebild för utformningen.4 Principerna bakom dessa bestämmelser bygger på att svaranden kan åläggas att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen, men inte åläggas att vidta någon annan åtgärd. Inte heller kan bestäm- melserna innebära någon skyldighet för tredje man att medverka till åtgärden. I förarbetena gavs som exempel på en domstols beslut om åtgärder som skulle kunna vara lämpliga, att intrångsgöraren åläggs att bekosta tryckning av hela eller delar av domen i en eller flera tid- ningar. Andra exempel som angavs var att den som begått angreppet ska stå kostnaden för att domen kopieras och sänds till en viss bestämd krets eller anslås på ett eller flera ställen.5 
  
 Det måste antas att domstolen även enligt artikel 15 i det nu aktuella  
 EU-direktivet 
  ska bedöma vad som är lämpliga åtgärder efter att ha beaktat omständigheterna i det enskilda fallet. Regeln innebär inte att en domstol måste besluta om offentliggörande, utan att den får fatta sådant beslut efter en ansökan. Huruvida domen ska offentliggöras eller inte måste antas ligga inom den lämplighets- bedömning som domstolen ska göra. 
  
 Varken i det nu aktuella  
 EU-direktivet 
  eller i det civilrättsliga sanktionsdirektivet uppges hur delaktig en person måste vara för att betraktas som intrångsgörare. När det civilrättsliga sanktions- direktivet infördes uttrycktes i förarbetena att de svenska lagreglerna bör utformas så att även en medverkande kan åläggas att bekosta åtgärder för att sprida information om domen. Samtidigt konsta- terades att även om en bestämmelse om medverkare i detta avseende skulle vara en avvikelse från direktivets reglering, så är den till fördel för rättighetshavaren och därmed tillåten.6 Möjligheten att ålägga en 
  
 3A. prop. s. 241. 
  
 4A. prop. s. 239 f. 
  
 5A. prop. s. 270. 
  
 6A. prop. s. 240. 
  
 251 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 SOU 2017:45 
  
 intrångsgörare att bekosta vissa åtgärder för att sprida information om domen inskränker inte på något sätt en innehavares möjligheter att själv sprida information om domen på egen bekostnad.7 
  
 Bestämmelserna om offentliggörande av domstolsavgöranden, som finns i de immaterialrättsliga lagarna, framstår som väl avvägda. Bestämmelserna infördes med anledning av det civilrättsliga sank- tionsdirektivet och måste antas på motsvarande sätt uppfylla kravet i nu aktuellt direktiv om skydd för företagshemligheter. Den nya bestämmelse som behöver införas i FHL bör därmed utformas med de regler som redan finns i de svenska immaterialrättsliga lagarna som förebild. Enhetliga regler torde även underlätta domstolarnas tillämpning. 
  
 Försök och förberedelse till angrepp på företagshemligheter kan leda till vissa sanktioner (se avsnitt 8.4.3). Följaktligen bör domstolen kunna besluta om informationsspridning av dom även beträffande konstaterade försök och förberedelser till angrepp. 
  
 Bestämmelsen ska kunna åberopas även av målsäganden i brott- mål. Målsäganden ska alltså på samma sätt som käranden i ett tviste- mål således kunna yrka att domstolen fattar beslut om informations- spridning. 
  
 9.3Proportionalitet – artikel 15.3 
  
 Förslag: Domstolen ska få besluta om informationsspridning av dom endast om det är skäligt. Vid skälighetsbedömningen ska domstolen beakta vad informationsspridningen kan medföra för en enskild persons integritet och anseende. 
  
 När en domstol beslutar om en åtgärd om offentliggörande av ett domstolsavgörande ska den göra en proportionalitetsbedömning, enligt artikel 15.3. Vid denna proportionalitetsbedömning ska – när så är lämpligt – beaktas företagshemlighetens värde, intrångsgörarens beteende vid angreppet, effekterna av angreppet samt sannolikheten för ytterligare angrepp från intrångsgörarens sida. Därtill ska dom- stolarna enligt andra stycket i bestämmelsen beakta huruvida infor- 
  
 7 Se prop. 2008/09:67 s. 270. 
  
 252 
  
 SOU 2017:45 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 mationen om intrångsgöraren skulle göra det möjligt att identifiera en fysisk person och, i sådana fall, om det är motiverat att offentlig- göra den informationen, i synnerhet mot bakgrund av den möjliga skada som åtgärden kan medföra för intrångsgörarens personliga integritet och anseende. Kort sagt så ska nyttan med åtgärden upp- väga den olägenhet eller det men i övrigt som åtgärden innebär för den som drabbas av den. 
  
 I det civilrättsliga sanktionsdirektivet finns inte någon bestäm- melse som motsvarar artikel 15.3. I förarbetena till de lagändringar som följde av sanktionsdirektivet framfördes dock att det i dom- stolens bedömning av vad som i det enskilda fallet är lämpliga åtgär- der, ligger att åtgärderna måste vara rimliga i förhållande till vad målet rör.8 Artikel 15.3 är dock en sådan bestämmelse som enligt första artikeln i direktivet inte får frångås. Det är osäkert om det är tillräckligt att ange att åtgärderna ska vara lämpliga för att de svenska bestämmelserna ska anses leva upp till direktivets krav. Det bör således föras in en bestämmelse som tydliggör att domstolen måste göra en avvägning mellan olika motstående intressen. De omständig- heter som enligt artikel 15.3 ska beaktas vid proportionalitetsbedöm- ningen är främst sådana som har med själva angreppet att göra (före- tagshemlighetens värde, effekten av angreppet samt beteendet hos den som begått angreppet och sannolikheten för att denne ska begå ytterligare angrepp). Det får därmed antas att ett beslut om publi- cering av dom ska användas som ytterligare en sanktion mot någon som angripit företagshemligheter. Det anges även i bestämmelsen att de uppräknade omständigheterna ska beaktas när så är lämpligt. Därmed måste det antas att det inte är nödvändigt för domstolen att vid varje fall beakta just de uppräknade omständigheterna. Snarare torde bestämmelsen innebära att domstolen ska göra en skälig- hetsbedömning efter omständigheterna i det enskilda fallet. Det måste även antas att bestämmelsen inte är uttömmande, utan att domstolen även kan beakta andra omständigheter vid bedömningen. 
  
 Utredningen föreslår att det i lagtexten förs in en bestämmelse att domstolen får ålägga någon att bekosta informationsspridning om domen om det är skäligt. En skälighetsbedömning ska innefatta de omständigheter som omnämns i direktivet. Är det fråga om en mycket värdefull företagshemlighet och angreppet inneburit stor 
  
 8 Prop. 2008/09:67 s. 241. 
  
 253 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 SOU 2017:45 
  
 skada för innehavaren, föreligger typiskt sett starkare skäl än annars för ett beslut om att bekosta informationsspridning av domen. Detsamma gäller om angreppet har varit särskilt svekfullt. Därtill ska det vara lämpligt med ett beslut om informationsspridning. 
  
 I skälighetbedömningen bör även beaktas de kostnader som beslutet medför för svaranden. Kostnaderna för att publicera infor- mation i exempelvis en rikstäckande tidning kan inte sällan förväntas bli så höga att en privatperson inte kan bära dem utan svårighet. Det torde därför endast i undantagsfall vara lämpligt att ålägga en privat- person att bekosta sådan informationsspridning om domen. Är svaranden i stället ett större företag, kan en publiceringskostnad vara mer överkomlig. 
  
 En fysisk persons personliga integritet och anseende ska beaktas av domstolen innan den fattar beslut om informationsspridning av domen, enligt 15.3 andra stycket i direktivet. Bestämmelsen måste antas innebära att domstolen i varje enskilt fall ska beakta huruvida informationsspridningen gör det möjligt att identifiera en enskild person, och i sådana fall beaktar om dennes personliga integritet och anseende kan skadas. Det bör därför särskilt anges i den svenska lagtexten att domstolen vid skälighetsbedömningen ska beakta en enskild persons integritet och anseende. Vid skälighetsbedömningen bör domstolen exempelvis beakta vad informationsspridningen kan få för konsekvenser för arbetstagare som söker ny anställning. En publi- cering av innehållet i en dom är olämplig om informationsspridningen innebär hinder för en arbetstagares möjligheter till senare anställning. Personuppgiftslagens bestämmelser kan betyda att personuppgifter behöver anonymiseras vid publicering av domar. Vid publicering av en dom torde det dock mycket sällan finnas skäl att namnge in- trångsgöraren om denne är privatperson.9 Domstolen ska utifrån kärandens yrkanden avgöra vilka åtgärder för offentliggörandet som är lämpliga. Det åligger domstolen att beakta personuppgiftslagens bestämmelser, när den bestämmer vad som är lämplig informations- spridning. Personuppgiftslagen är tillämplig vid spridning av person- uppgifter och någon särskild bestämmelse om att just den lagen ska tillämpas torde inte behövas i sammanhanget. 
  
 9 Se a. prop. s. 242 
  
 254 
  
 SOU 2017:45 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden – Artikel 15 
  
 9.4Någon särskild bestämmelse som rör den som väcker talan mot bättre vetande, bör inte införas. 
  
 Bestämmelsen i artikel 15 kan även användas som en sanktion mot käranden, om denne har inlett ett domstolsförfarande mot bättre vetande, se artikel 7.2. Denna bestämmelse måste inte införas av medlemsländerna, så länge inte ett avstående från att införa bestäm- melsen ger ett sämre skydd för företagshemligheter än vad direktivet föreskriver, se artikel 1. 
  
 Utredningen har i avsnitt 6.2.4, som rör artikel 7.1 c och 7.2, kommit fram till att det redan finns svenska bestämmelser som är tillräckliga för att förhindra att domstolsförfaranden missbrukas. Det har inte framkommit tillräckliga skäl för att införa bestämmelser om ytterligare sanktioner mot den som väcker talan mot bättre vetande. Bestämmelsen om informationsspridning av domstols- avgöranden bör därför endast omfatta svaranden, i de fall där ett angrepp på en företagshemlighet har konstaterats, liksom vid försök eller förberedelse till angrepp. 
  
 255 
  
 10Skydd för företagshemligheter 
  
 under och efter domstolsförfaranden – artikel 9 
  
 10.1Inledning 
  
 Som framhålls i skälen till  
 EU-direktivet 
  avskräcker ofta risken för att en företagshemlighets konfidentialitet1 går förlorad under ett domstolsförfarande legitima innehavare av företagshemligheter från att väcka talan för att skydda sina företagshemligheter, vilket även- tyrar de materiella skyddsreglernas genomslag.2 Möjligheten att bevara företagshemligheters konfidentialitet genom en domstols- process och även efter domstolsförfarandets slut är överhuvudtaget av grundläggande betydelse för ett effektivt rättsskydd för företags- hemligheter.  
 EU-direktivet 
  fastställer därför, med förbehåll för lämpliga skyddsåtgärder som säkerställer rätten till ett effektivt rätts- medel och till en opartisk domstol, specifika krav som syftar till att skydda konfidentialiteten för den omtvistade företagshemligheten under det domstolsförfarande som inletts för att skydda denna, samt till att låta detta skydd fortsätta att gälla efter domstolsförfarandets 
  
 1Angående detta begrepp, se avsnitt 4 not 12. 
  
 2Skäl (24) i  
 EU-direktivet. 
  För en detaljerad redogörelse angående frågan om skyddet för företagshemligheter i samband med domstolsprocess i ett europeiskt perspektiv, se t.ex. 
  
 Commission Staff Working Document Impact Assessment SWD (2013) 471 Final,  
 2013-11-28, 
  Smith 15, s.  
 216-225 
  och Brown  George (2013), Study on Trade Secrets and Confidential Business Information in the Internal Market (MARKT/2011/128/D), s. 34 ff. och Appendix 1. Frågor kring oförutsebarhet och osäkerhet rörande skyddet för företagshemligheter i samband med rättegång vid allmän domstol har uppmärksammats särskilt av Moss, Företags- hemligheter i allmän domstol, Ny Juridik 2:05. Se även Diaz s. 272 och där gjorda hänvis- ningar. Se även (ur ett amerikanskt perspektiv) t.ex. How to Keep Trade Secrets “Secret” During Litigation, Knight,  
 http://www.bakerbotts.com-/ideas/publications/2000/12/how-to-keep- 
  
 trade-secrets-secret-during-litigation 
  
 257 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 slut och så länge som den information som utgör företagshemlig- heten inte är röjd. 
  
 10.2Allmänt om gällande rätt 
  
 10.2.1Sekretess under och efter rättegång 
  
 Huvudregel om offentlighet vid domstol 
  
 Hos domstolarna gäller som regel offentlighet, dvs. alla uppgifter som är tillgängliga i domstolen är också tillgängliga för allmänheten. Offentlighetsprincipen har sagts vara en spegelbild av den grundlags- skyddade informationsfriheten i 2 kap. 1 § regeringsformen (RF), innebärande rätt för varje medborgare att inhämta och motta upplys- ningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden.3 Offentlighets- principen vid domstol får begränsas endast genom lag (2 kap. 20 § RF). Varje instans i domstolshierarkin prövar frågor om begränsning av offentligheten (sekretess) där. Högre instans är inte bunden av beslut i lägre instans. Avtal mellan parterna om sekretess under och efter rättegång vid domstol saknar verkan gentemot domstolen (och andra än avtalsparterna, t.ex. vittnen). Offentligheten i domstolarna har två former: handlingsoffentlighet och förhandlingsoffentlighet. 
  
 Närmare regler om handlingsoffentligheten finns i tryckfrihets- förordningen (TF). De går i korthet ut på att vem som helst har rätt att ta del av handlingar som finns hos domstolarna. Handlings- offentligheten begränsas av reglerna i offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400), OSL, som föreskriver sekretess för vissa typer av uppgifter. Sekretessen innebär att uppgifterna inte får röjas för enskilda och i princip inte heller för andra myndigheter (3 kap. 1 §, 8 kap. 1 § OSL). En handling som innehåller sekretessbelagda upp- gifter får således inte lämnas ut. De sekretessbelagda uppgifterna får heller inte röjas på något annat sätt; den som är skyldig att iaktta sekretess har tystnadsplikt. Till förbudet att röja uppgifter är enligt 7 kap. 1 § OSL kopplat ett förbud mot att på något annat sätt utnyttja uppgifterna utanför den verksamhet där de är sekretess- belagda. Med detta menas bl.a. att den som är bunden av en sekre- tessregel inte får använda de sekretessbelagda uppgifterna för egen 
  
 3 SOU 1995:65 s. 179. Se vidare avsnitt 3.4.2. 
  
 258 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 ekonomisk vinning även om han eller hon kan göra detta utan att röja uppgifterna.4 
  
 Förhandlingsoffentligheten vid domstolarna är grundlagsskyddad enligt 2 kap. 11 § RF (upprepad i 5 kap. 1 § första stycket rättegångs- balken [RB])och har även stöd av artikel 6 angående rätten till en rättvis rättegång i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen), vilken enligt lag (SFS 1994:1219) gäller som svensk rätt. Även förhandlingsoffentligheten begränsas av OSL. Förekoms- ten av sekretessbelagda uppgifter vid en förhandling kan bl.a. för- anleda att förhandlingen hålls inom stängda dörrar (5 kap. 1 § andra stycket RB, se nedan). 
  
 I Arbetsdomstolen och i patent- och marknadsdomstolarna gäller samma regler om förhandlingsoffentlighet som i de allmänna dom- stolarna.5 I stort sett samma regler gäller även i de allmänna förvalt- ningsdomstolarna (16 § förvaltningsprocesslagen, FPL). 
  
 Meddelarfrihet 
  
 Innebörden av meddelarfrihet har berörts under avsnitt 3.4. Med- delarfriheten gäller, som huvudregel, även för anställd vid domstol eller vid annan myndighet som lämnar sekretessbelagd uppgift som han eller hon har fått del av i sitt arbete. Ett undantag från meddelar- friheten avser uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt i de fall som anges i OSL (7 kap. 3 § första stycket 3 TF och 5 kap. 3 § första stycket 3 YGL). Bestämmelser om i vilken mån tystnadsplikt som följer av sekretessbestämmelserna i avd.  
 ReynoldsOSL  
 (15–43 
  kap.) eller av förbehåll som uppställts med stöd av dessa bestämmelser begränsar meddelarfriheten har tagits in sist i varje kapitel i dessa avdelningar. Beträffande tystnadsplikter som följer av annan författ- ning än OSL finns motsvarande bestämmelser i avd. VII (kap. 44). Vad avser företagshemligheter kan meddelarfriheten begränsas genom förbehåll eller s.k. yppandeförbud, se nedan. I detta samman- hang är också viktigt att komma ihåg att regleringen om meddelar- 
  
 Lambert, Sekretess i allmän verksamhet: en introduktion till de grundläggande reglerna, 5 uppl., 2013, s. 20. 
  
 55 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister respektive 3 kap. 1 och 2 §§ lagen (2016:18) om patent- och marknadsdomstolar. 
  
 259 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 frihet inte har någon betydelse för frågan om det är straffbart att lämna ut en hemlig handling till pressen. Det är enligt TF alltid straff- bart att uppsåtligen lämna ut en hemlig handling för publicering. Någon meddelarfrihet finns alltså inte i sådant fall.6 
  
 Partsinsyn 
  
 De svenska huvudreglerna om såväl handlings- som förhandlings- offentlighet gentemot allmänheten befinner sig i ett internationellt perspektiv bland de mest generösa ur offentlighetssynpunkt. Princi- pen att en part i ett mål eller ärende har en rätt att ta del av materialet i målet eller ärendet är däremot uttryck för en grundläggande och vitt internationellt erkänd rättssäkerhetsprincip. Således har den bl.a. stöd i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakon- ventionen, särskilt i form av rätten till ett kontradiktoriskt för- farande (adversial procedure) och principen om parternas likställdhet (equality of arms), vilka bl.a. innebär att en domstol inte får grunda sitt avgörande på annat material än sådant som båda parter haft tillfälle att yttra sig över.7 
  
 Rätten till partsinsyn enligt artikel 6 i Europakonventionen är dock inte absolut. Motstående intressen som kan behöva beaktas är bl.a. rikets säkerhet, risk för hämndaktioner mot vittnen, skydd för andra individers grundläggande rättigheter eller skydd för polisiära utredningsmetoder.8 
  
 I svensk rätt har principen om parts rätt till insyn i process- materialet vid allmän domstol ansetts så självklar att den bortsett från Europakonventionens regler inte generellt fastslagits i lag. Av RB:s bestämmelser följer dock – direkt eller indirekt – bl.a. att en part alltid har rätt att ta del av alla omständigheter som domstolen grundar sitt avgörande på.9 
  
 Insynsrätten för en misstänkt i brottmål inträder i och med att han eller hon i samband med förhör underrättas enligt 23 kap. 18 § första stycket RB om skälig misstanke om brott. Från denna 
  
 6Jfr Holstad s. 113. 
  
 7Se t.ex. SOU 2010:14, s. 84 ff. 
  
 8Se t.ex. domar den 26 mars 1996 i målet Taylor mot Nederländerna och den 23 april 1997 i målet Scott m.fl. mot Nederländerna. 
  
 9Jfr t.ex. NJA 2008 s. 883, prop. 1986/87:89 s. 145 och prop. 1979/80:2 Del A s. 335. 
  
 260 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 tidpunkt har den misstänkte rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av det som har förekommit vid förundersökningen (23 kap. 18 § andra stycket RB). Denna insyns- rätt gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. Från underrättelse om skälig misstanke om brott har därför en misstänkt rätt att ta del av företagshemlig information i förundersökningen så länge detta inte är till men för utredningen eller, i den mån infor- mationen är sekretessbelagd, så länge det inte bedöms vara av syn- nerlig vikt att så inte sker (se vidare om begränsning av insynsrätten enligt 10 kap. 3 § OSL nedan). Från slutdelgivning av förundersök- ningen gäller begränsningarna enligt 10 kap. 3 § OSL mot den miss- tänkte endast om det är fråga om uppgift som inte har betydelse för beslutet i åtalsfrågan och det står klart att det intresse som sekre- tessen ska skydda har företräde framför den misstänktes intresse att ta del av uppgiften (10 kap. 3 a § OSL). 
  
 Lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) har i 22 § en bestämmelse om att ett ärende som huvudregel inte får avgöras utan att den som är part har fått kännedom om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än parten och har fått tillfälle att yttra sig över uppgiften. 
  
 För förvaltningsdomstolar stadgar 43 § FPL att sökande, klagande eller annan part har rätt att ta del av det som tillförts målet med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL.10 
  
 Enligt förvaltningslagen (FL) har en sökande, klagande eller annan part11 rätt, med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL, att ta del av det som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild. Enligt 32 § FL gäller inte 16 § Kronofogde- myndighetens exekutiva verksamhet eller Polisens, Åklagarmyndig- hetens, Skatteverkets, Tullverkets eller Kustbevakningens brotts- bekämpande verksamhet. Enligt doktrinen ska dock detta inte för- stås som att partsinsyn i dessa fall enligt FL – lika lite som enligt 
  
 10Därutöver finns regler om förvaltningsdomstolarnas skyldighet att kommunicera material till part i 10, 12 och 18 §§ FPL. Med sökande förstås en person som hos en myndighet har gjort en ansökan eller annan framställning som i något avseende rör hans offentligrättsliga ställning. Som klagande räknas inte bara en sökande som har anfört besvär över ett beslut utan i regel också annan besvärsberättigad som klagar över beslutet. Med beteckningen annan part avses en person som intar en ställning som är jämförbar med sökandens eller klagandens, t.ex. en förklarande (Douglas, m.fl., kommentaren till 10 kap. 3 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08). 
  
 11Angående innebörden av dessa begrepp, se föregående not. 
  
 261 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 gamla förvaltningslagen (ÄFL) – skulle vara utesluten. Enligt kom- mentaren till förvaltningslagen får frågan bedömas med ledning av de allmänna syften som ligger bakom 16 § och med hänsyn till vilken typ av ärende det är frågan om.12 
  
 Såsom uttryckligen framgår av bl.a. 43 § FPL begränsas parts rätt till insyn av reglerna i 10 kap. 3 § OSL. Bestämmelsen har följande lydelse. 
  
 Sekretess hindrar inte att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den ut- sträckning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. 
  
 Sekretess hindrar aldrig att en part i ett mål eller ärende tar del av en dom eller ett beslut i målet eller ärendet. Inte heller innebär sekretess någon begränsning i en parts rätt enligt rättegångsbalken att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande i ett mål eller ärende. 
  
 Om det i lag finns bestämmelser som avviker från första eller andra stycket gäller de bestämmelserna. 
  
 Regleringen i 10 kap. 3 § OSL innebär att bestämmelser om sekre- tess i hög grad får vika för parts rätt till insyn i ett mål eller ärende. Bestämmelsen utgör en kollisionsnorm som syftar till att lösa konflikten mellan insynsrätt och sekretessbehov. Regeln i OSL ger således inte i sig en rätt till insyn utan denna rätt måste framgå av lag, rättspraxis eller allmänna principer.13 
  
 För att partens möjlighet till insyn enligt paragrafen ska gälla ska det vara fråga om uppgifter ”i” målet eller ärendet. Det spelar inte någon roll av vem – parten, rätten eller någon annan (jfr RÅ 2003 ref. 78) – materialet tillförts. Allmän bakgrundsinformation som en myndighet har tillgång till och som inte har särskild relevans i målet eller ärendet omfattas däremot inte.14 
  
 12Trygve Ramos, Stephens, kommentaren till 16 § förvaltningslagen, Zeteo  
 2010-05-31. 
  
 13Jfr RÅ 2001 ref. 27 och NJA 2008 s. 883. 
  
 14Lenberg m.fl., kommentaren till 10 kap. 3 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  Huruvida uppgifter som har tillförts ett mål eller ärende är relevanta för prövningen av detta saknar betydelse (Kammarrättens i Stockholm dom den 3 juli 1997 i mål  
 3053-1997). 
  
 262 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Huvudregeln i 10 kap. 3 § OSL är att sekretess inte inskränker partens rätt till insyn i utredningen. Dock får handlingar eller annat material inte lämnas ut, i den utsträckning det av hänsyn till något allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagda uppgifter i materialet inte röjs. Det krävs därför tungt vägande skäl för att domstolen ska vägra att lämna ut sekretessbelagd handling eller material till part.15 Som framgår av första stycket tredje meningen ska i sådana fall myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. I sistnämnda bestämmelse görs således – med viss avvikelse från det synsätt som annars ligger till grund för OSL – skillnad mellan å ena sidan utlämnande av en handling eller annat redan befintligt material och å andra sidan upplysning om innehållet i materialet. Denna skill- nad har till syfte att klargöra partsinsynens överordnade karaktär (jfr prop. 1971:30 s. 431).16 
  
 Av andra styckets första mening framgår att sekretess aldrig hindrar en part i ett mål eller ärende från att få tillgång till en dom eller ett beslut i målet eller ärendet. Uppgifter i en dom eller ett beslut kan således vara sekretessbelagda i förhållande till tredje man, men aldrig i förhållande till en part. Bestämmelsen kan medföra att det behövs särskilda överväganden om utformningen av en dom eller ett beslut när det finns uppgifter som inte bör komma till mot- partens kännedom. 
  
 Enligt andra styckets andra mening innebär sekretess inte någon begränsning i en parts rätt enligt RB att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörande av mål eller ärende. Av RB:s bestämmelser följer – direkt eller indirekt – att en part alltid har rätt att ta del av alla omständigheter som domstolen grundar sitt av- görande på. Detta innebär dock inte att han eller hon har rätt att få ut en handling varav omständigheterna framgår. Beträffande formen för partsinsynen och hur den ska förverkligas i det enskilda fallet finns ett visst utrymme för allmänna lämplighetsöverväganden (se bl.a. NJA 2008 s. 883). Någon motsvarande absolut rätt att få del av 
  
 15Jfr Diaz, Stewart, kommentaren till 43 § FPL, Zeteo  
 2016-11-01 
  och RÅ 1994 ref. 79. 
  
 16Lenberg, m.fl., kommentaren till 10 kap. 3 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 263 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 omständigheter som ligger till grund för en dom eller ett beslut i ett mål eller ärende som har handlags enligt förvaltningslagen eller FPL finns inte. Bestämmelserna om rätt till partsinsyn i dels ett ärende om myndighetsutövning mot en enskild (16 § FL), dels ett mål i en förvaltningsdomstol (43 § FPL) gäller nämligen enligt nämnda bestämmelser med de begräsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. 
  
 Andra styckets andra mening har genom en ändring som trädde i kraft den 1 juni 2014 justerats med anledning av ändringar i RB, som i sin tur har införts med anledning av Europaparlamentets och rådets direktiv 2012/13/EU om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden. Ändringarna i RB innebär att en anhållen person numera har en något större rätt till insyn än vad som gällde tidigare. För en häktad person innebär ändringarna i RB att den rätt till insyn som den häktade tidigare har ansetts ha enligt grunderna för RB och enligt artikel 5 i Europakonventionen nu kommer till direkt uttryck i RB (se 23 kap. 18 § och 24 kap. 9 a § RB och prop. 2013/14:157 s. 20 f.) De ändringar som gjorts i 10 kap. 3 § andra stycket andra meningen OSL syftar enligt förarbetena till att tydliggöra att det inte bara är slutliga avgöranden i mål eller ärenden som omfattas av den kollisionsnormen utan även beslut under förundersökning och rättegång (prop. 2013/14:157 s. 26). 
  
 Bestämmelsen i andra stycket andra meningen hänvisar inte till ärendelagen. I den lagens 22 § regleras som nämnts partens rätt att få del av uppgifter i sådana ärenden som lagen gäller utan någon sådan hänvisning till OSL som finns i 16 § FL och 43 § FPL. I lagkom- mentaren till 10 kap. 3 § OSL har anförts att förhållandet mellan 22 § ärendelagen och sekretessbestämmelserna i OSL därför är oklart.17 Mot detta kan sägas att det inte behöver råda någon tvekan om att begränsningarna av rätt till partsinsyn enligt 10 kap. 3 § OSL gäller oavsett vad partsinsynsrätten grundar sig i, bortsett från vad som särskilt stadgas om partinsynsrätt med grund i RB. Hänvisningarna i 16 § FL och 43 § FPL kan på så vis anses överflödiga. 
  
 Av 10 kap. 4 a § första stycket OSL framgår vidare att sekretess inte hindrar att en tilltalad i ett mål, som slutligt har avgjorts, tar del av uppgifter i den förundersökning som har föregått avgörandet eller av annan uppgift som har tillförts målet och som har haft betydelse för beslutet i åtalsfrågan eller för avgörandet av målet i sak. Samma 
  
 17 Douglas m.fl., kommentaren till 10 kap. 3 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 264 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 sak gäller för uppgifter som inte har haft någon sådan betydelse, om det inte av hänsyn till ett allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att den sekretessbelagda uppgiften inte röjs, och det står klart att det intresset har företräde framför den enskildes intresse av att ta del av uppgiften. Enligt andra stycket hindrar sekretess inte heller, under motsvarande förutsättningar som anges i första stycket, att den som har godkänt ett strafföreläggande eller ett föreläggande av en ordningsbot tar del av uppgifter i en sådan brottsutredning som har utförts enligt bestämmelserna i 23 kap. rättegångsbalken och som har föregått föreläggandet. 
  
 Sekretess vid domstol angående företagshemligheter 
  
 FHL innehåller inga regler om hur företagshemligheter kan skyddas i samband med rättegång. I stället gäller för dessa uppgifter allmänna regler i bl.a. RB, FPL och OSL. 
  
 Tystnadsplikt rörande det allmännas företagshemligheter är lagfäst enligt 19 kap. 1 § OSL.18 Sekretessen enligt 19 kap. 1 § OSL tillämpas dock inte hos en domstol i dess rättsskipande eller rätts- vårdande verksamhet (43 kap. 3 § OSL). Tystnadsplikten rörande privata näringsidkares företagshemligheter är inte lagfäst utan bygger i stort sett på avtal.19 För såväl det allmännas som enskildas företags- hemligheter gäller således huvudregeln om offentlighet under dom- stolsförfarandet. 
  
 36 kap. 2 § OSL 
  
 Den centrala bestämmelsen rörande sekretess för företagshemlig- heter under domstolsförfaranden återfinns i 36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL. Enligt denna bestämmelse gäller sekretess hos domstol […] för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den som 
  
 1819 kap. 1 § OSL stadgar att sekretess rörande myndigheters affärsverksamhet gäller för uppgift om myndighetens affärs- eller driftsförhållanden, om det kan antas att någon som driver likartad rörelse gynnas på myndighetens bekostnad om uppgiften röjs. I förarbetena till FHL och i litteraturen har förutsatts att bestämmelsen omfattar företagshemligheter (jfr Diaz s. 62 f.). 
  
 19Fahlbeck s. 74 ff. 
  
 265 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. Innebörden av rekvisiten ”affärs- eller driftförhållanden” liksom ”avsevärd skada” i förhållande till företagshemligheter har varit föremål för dis- kussion.20 Att uppgifter om ”affärs- eller driftförhållanden” i och för sig omfattar företagshemligheter torde stå klart. Kravet på ”avsevärd skada” har av Lagrådet uppfattats som att sekretess gäller för före- tagshemlighet ”av någon betydelse”.21 Lagkommentaren till 36 kap. 2 § OSL återger vad som sägs i förarbetena och anger att bestämmel- sen ”i regel” bör bli tillämplig ”i fall där en företagshemlighet annars skulle röjas”, men att ”[s]ådana uppgifter om affärs- eller drift- förhållanden som affärsidkare gärna vill hålla för sig själva men vilkas röjande inte kan antas få några nämnvärda ekonomiska konsekven- ser” däremot inte omfattas av sekretess.22 
  
 Det kan konstateras, bl.a. mot bakgrund av att det inte sällan kan vara svårt att bedöma skadan av ett angrepp på företagshemligheter utifrån enbart ekonomiska faktorer23, att ordalydelsen i 36 kap 2 § första stycket första meningen OSL är ägnad att sätta i fråga om alla företagshemligheter enligt FHL omfattas av bestämmelsen.24 Som utredningen tidigare pekat på finns också en risk att företags- hemligheter såsom begreppet ska förstås enligt  
 EU-direktivet 
  även går utanför vad som ryms inom rekvisitet affärs- eller driftsförhållan- den i en näringsidkares rörelse (se avsnitt 5.4.3). 
  
 20Se Diaz s. 257 med där gjorda hänvisningar. 
  
 21LU30 s. 109. 
  
 22 Douglas m.fl., kommentaren till 36 kap. 2 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08, 
  prop. 1979/80:2 Del A s. 248 f. 
  
 23Se avsnitt 7.1.6. 
  
 24Skiljedomsutredningens slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65) anmärker bl.a. att för det fall skadeståndsregeln i FHL blir tillämplig mot en skiljeman som röjer företagshemligheter ”ger den […]ett starkare skydd än reglerna om sekretess i dom- stol, eftersom [36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL] som en förutsättning för sekretess föreskriver att risken för skada skall vara avsevärd” (s. 186). Berg, som menar att begreppet ”affärs- eller driftförhållanden” anses ha en vidare innebörd än begreppet ”företagshemlighet” i 1 § FHL och att det därmed rymmer affärshemligheter av mer allmänt slag, gör i ett visst sammanhang gällande att om en uppgift bedöms utgöra en företags- hemlighet är den skyddsvärd också enligt OSL (Thyselius, s. 34). Avsaknad av närmare stöd för denna uppfattning har påpekats av Diaz (Diaz, s. 257). Berg konstaterar emellertid (något motsägelsefullt) i samma artikel att de skilda skaderekvisiten i FHL och OSL (SekrL) angående företagshemligheter kan leda till att domstolen inte anser infor- mationen skyddsvärd i sekretesshänseende, men samtidigt kan anse den skyddsvärd enligt FHL (Thyselius, a.s.). Diskrepansen mellan definitionen av affärs- och driftsförhållanden som ska omfattas enligt 36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL, i förhållande till FHL och definitionen av affärshemligheter i direktivförslaget har även påpekats av Advokat- samfundet i dess remissvar angående direktivförslaget  
 (R-2013/2111). 
  
 266 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Skaderekvisitet är rakt, vilket innebär presumtion för offentlighet. Beviskravet för avsevärd skada är dock lågt, ”kan antas”. Sekretess enligt bestämmelsen gäller i både tvistemål och brottmål. Enligt för- arbetena ska dock sekretess inte gälla till förmån för tilltalad eller misstänkt.25 En tilltalad eller misstänkt kan alltså enligt vad för- arbetena uttalar inte begära stängda dörrar enbart på den grunden att dennes företagshemligheter kommer att förebringas.26 
  
 I andra meningen finns en särskild regel för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden i mål eller ärenden enligt vissa paragrafer i konkurrenslagen (2008:599). I dessa fall gäller samma sekretess hos domstolen som hos Konkurrens- verket, dvs. med ett vanligt rakt skaderekvisit (se 30 kap. 1 och 3 §§ OSL). Det har ansetts att behovet av sekretess är särskilt stort i detta sammanhang eftersom det ofta är fråga om prövning av grund- läggande förutsättningar för hela företagets verksamhet; strategiska bedömningar, marknadsandelar, konkurrenssituation m.m.27 
  
 I 36 kap. 2 § andra stycket stadgas ett undantag innebärande att första stycket inte ska tillämpas om någon annan sekretessbestäm- melse till skydd för samma intresse är tillämplig på uppgiften och innebär att sekretess inte ska gälla.28 
  
 Av 36 kap. 2 § tredje stycket framgår att det råder en presumtion för sekretess för uppgift som avses i första stycket och som lämnas vid ett förhör enligt 26 eller 50 § lagen (1999:116) om skilje- förfarande, om part begär det. Presumtionen för sekretess bryts om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör lider skada. Anledningen till att strängare sekretess med omvänt skaderekvisit gäller för dessa uppgifter, är att de inte ska utgöra underlag för något rättens avgörande och att det som annars bär upp 
  
 25Prop. 1979/80 :2 s. 249. 
  
 Larson, Offentlighet och sekretess i rättegång. Principen om förhandlingsoffentlighet, 2001, s. 140. 
  
 27Se prop. 1997/98:130 s. 59 f. 
  
 28Det förekommer att det av en särskild bestämmelse i OSL följer att i en viss typ av ärenden ska sekretess inte gälla hos domstol till skydd för något nu aktuellt intresse. Exempel härpå finns i 27 kap. 1 och 2 §§ OSL om sekretess i skatteärenden. Enligt nämnda paragraf gäller som huvudregel ingen sekretess för en skattedomstols beslut i där angivna ärenden, även om i beslutet skulle ingå uppgifter om enskilds affärs- eller driftförhållanden. En sådan specialreglering tar alltså över den generella regeln i förevarande paragraf. Det- samma gäller även undantaget från sekretessen enligt 31 kap. 22 a § OSL angående mål om varu- eller näringskännetecken. Enligt bestämmelsen, som trädde i kraft den 1 juli 2011 (SFS 2010:1890, prop. 2009/10:225 s.  
 380–386), 
  gäller att uppgifter som har betydelse för bedöm- ningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning inte omfattas av sekretess. 
  
 267 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 intresset av insyn i domstolarnas verksamhet således i stor utsträck- ning saknas i dessa fall.29 
  
 Sekretess enligt lagrummet för uppgifter i allmänna handlingar gäller i högst 20 år. Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter (meddelarfrihet) gäller enligt 13 kap. 1 § OSL. 
  
 Sekretess i skadeståndsmål för uppgift som förekommer i process vid den enhetliga patentdomstolen 
  
 Enligt den ännu inte ikraftträdda bestämmelsen i 36 kap. 2 a § OSL30 gäller sekretess hos domstol i mål om ett sådant skadeståndskrav som avses i 11 kap. 93 b § patentlagen (1967:837) för uppgift om affärs- eller driftförhållanden som förekommer i processen vid den enhetliga patentdomstolen, om det kan antas att den som uppgiften rör lider skada om uppgiften röjs. I den följande framställningen behandlas bestämmelsen i 36 kap. 2 a § som gällande lag. Skälen till det okvalificerade raka skaderekvisitet i bestämmelsen är i huvudsak desamma som nämnts ovan angående 36 kap. 2 § första stycket andra meningen avseende vissa mål enligt konkurrenslagen.31 
  
 För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst trettio år. Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter (meddelarfrihet) gäller även här. 
  
 Sekretess i mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken32 
  
 Enligt 31 kap. 22 a § OSL gäller sekretess i ett mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden, om en part har begärt detta och det kan antas att den som uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. Sekretess gäller dock inte för uppgift som har bety- delse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning. 
  
 29Lenberg m.fl., kommentaren till 36 kap. 2 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 30SFS 2016:728. 
  
 31Prop. 2015/16:124 s. 17 f. 
  
 32Texten under denna rubrik är till största delen hämtad från Douglas m.fl., kommentaren till 31 kap. 22 a § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 268 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Bestämmelsen trädde i kraft den 1 juli 2011. Bestämmelsen gäller för alla slags mål eller ärenden om varu- eller näringskännetecken som handläggs vid myndigheter, t.ex. Patent- och registreringsverket eller Bolagsverket, eller vid domstolar. 
  
 Innan denna bestämmelse infördes fanns det inte några särskilda bestämmelser om sekretess när det gäller varukännetecken eller näringskännetecken. Det innebar att det inte fanns någon möjlighet för exempelvis PRV eller Bolagsverket att besluta om sekretess för uppgifter i ett ärende om registrering av ett varumärke eller en firma. Om ett sådant ärende överklagades till domstol blev däremot den generella bestämmelsen om domstolssekretess i 36 kap. 2 § första stycket OSL tillämplig. Varumärkeskommittén (SOU 2001:26) ansåg att denna ordning var inkonsekvent och att den innebar en risk för att tyngdpunkten i t.ex. ärenden om registrering av varumärken där uppgifter om sökandens affärs- eller driftförhållanden utgör en del av utredningen förskjuts från PRV till dess överinstanser. Reger- ingen gjorde bedömningen att regleringen i fråga om vilka uppgifter som omfattas av sekretess bör vara enhetlig. 
  
 I mål eller ärenden om varukännetecken eller näringskännetecken kan det finnas uppgifter om affärs- eller driftförhållanden. Ett exem- pel är när en näringsidkare har ansökt om registrering av ett varu- märke som saknar ursprunglig särskiljningsförmåga, dvs. i sig inte kan särskilja näringsidkarens varor eller tjänster från dem som andra näringsidkare tillhandahåller. Ett sådant varumärke kan registreras om det genom användning har förvärvat särskiljningsförmåga (se prop. 2009/10:225 s. 157 f). För att visa att varumärket har förvärvat särskiljningsförmåga kan det bli nödvändigt för sökanden att ge in utredning om detta till PRV, exempelvis en marknadsundersökning. Ett annat exempel är om innehavaren av ett registrerat varumärke eller en registrerad firma anser att varumärket eller firman har ett utökat skydd (jfr prop. 2009/10:225 s. 113f). Även i ett sådant fall kan innehavaren behöva ge in en marknadsundersökning eller liknande för att visa att förutsättningarna för att varumärket eller firman ska anses ha ett utökat skydd är uppfyllda. I den typen av undersökningar kan uppgifter framkomma som rör sökandens affärs- eller driftförhållanden men som inte är av direkt relevans för prövningen av den aktuella ansökan. Det kan exempelvis vara upp- gifter i en marknadsundersökning som omfattar även andra känne- tecken än de som målet eller ärendet rör. 
  
 269 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 När det gäller vilka uppgifter som kan omfattas av sekretess, upp- gift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållan- den, motsvarar det vad som gäller enligt bestämmelsen om dom- stolssekretess i 36 kap. 2 § OSL, se ovan. 
  
 En viktig begränsning jämfört med bestämmelsen om domstols- sekretess enligt 36 kap. 2 § OSL är att uppgifter som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning inte omfattas av sekretess. Detta undantag redogörs närmare för i avsnitt 10.3.9. 
  
 Frågan om sekretess aktualiseras bara på yrkande av part. Det kan vara svårt för PRV att självmant bedöma om det finns någon uppgift i ärendet som omfattas av sekretess, särskilt med hänsyn till den stora mängd ärenden som verket handlägger. Detsamma gäller beträffande de myndigheter som handhar firmaregistrering. I sekre- tessbestämmelsen som rör ärenden om registrering av mönster i 31 kap. 22 § OSL är det endast sökanden som kan begära att sekre- tess ska gälla. När det gäller sekretess i frågor som rör varu- och näringskännetecken är dock tillämpningsområdet inte begränsat till registreringsärenden. Därför används ordet ”part” i stället för ”sökande”. 
  
 När det gäller handläggning i domstol av mål eller ärenden om varu- eller näringskännetecken innebär 31 kap. 22 a § att sekretess kommer att gälla i färre fall än tidigare. I de fall en part inte begär att sekretess ska gälla eller när det är fråga om en uppgift som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning, innebär 31 kap. 22 a § att sekretess inte gäller och därmed gäller inte heller sekretess enligt 36 kap. 2 § första stycket (se bestämmelsen i sistnämnda paragrafs andra stycke). Ett exempel på en uppgift som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning är hur känt det aktuella känne- tecknet är. 
  
 I den motsatta situationen, dvs. att en uppgift i ett mål eller ärende vid domstol omfattas av sekretess enligt 31 kap. 22 a §, torde sekretess gälla även enligt den generella sekretessbestämmelsen i 36 kap. 2 § första stycket. I ett sådant fall aktualiseras inte undan- tagsbestämmelsen i sistnämnda paragrafs andra stycke. När flera sekretessbestämmelser är tillämpliga samtidigt ska enligt 7 kap. 3 § den eller de bestämmelser som innebär att uppgiften är sekretess- belagd i det enskilda fallet ha företräde. Både 31 kap. 22 a § och 
  
 270 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 36 kap. 2 § blir alltså tillämpliga på uppgiften i målet eller ärendet hos domstolen i denna situation. 
  
 Sekretesstiden för uppgifter i allmänna handlingar är högst 20 år. Det är samma tid som anges i 36 kap. 2 § OSL. 
  
 Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter gäller (jfr 31 kap. 26 § OSL). 
  
 Förhandlingssekretess m.m. 
  
 Om det kan antas att det vid en förhandling33 kommer att läggas fram uppgift, för vilken hos domstolen gäller sekretess enligt 36 kap. 2 § OSL, får rätten besluta att förhandlingen i den del som rör upp- giften ska hållas inom stängda dörrar (5 kap. 1 § andra stycket RB, 16 § FPL). Beslutet om stängda dörrar är sålunda något som rätten ensam förfogar över. I och med bestämmelsen kan allmänheten uteslutas från förhandlingen, men i princip inte parterna (se avsnittet om partsinsyn ovan). 
  
 Om en sekretessbelagd uppgift läggs fram vid domstolsför- handling som hålls inom stängda dörrar, är sekretessbestämmelsen tillämplig även under den fortsatta handläggningen om inte dom- stolen bestämmer något annat (43 kap. 5 § OSL). Att sekretessen består på detta sätt innebär att domstolsanställda blir bundna av sekretess. Även personer knutna till någon annan myndighet och som har deltagit i förhandlingen kan vara bundna av sekretess som gäller hos den myndigheten. Även advokater har tystnadsplikt för det som förekommit inom stängda dörrar när god advokatsed kräver det (8 kap. 4 § RB). 
  
 Ett beslut om stängda dörrar får inte överklagas särskilt (49 kap. 3 § andra stycket och 5 § samt 54 kap. 5 § RB, se vidare avsnitt 10.2.6). 
  
 33 Som förhandling är att anse inte endast huvudförhandling eller muntlig förberedelse utan även t.ex. upptagande av bevis utom huvudförhandling eller till framtida säkerhet, syn på stället samt förhandling i häktningsfråga. Offentligheten omfattar inte en sådan föredragning inför domstol som kan behövas för ett avgörande på handlingarna. Offentlighetsprincipen måste tillämpas även i det fallet att domstolen håller ett sammanträde där någon eller några deltar genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring (se 5 kap. 10 § RB). Offentligheten gäller dock i sådant fall knappast någon annan lokal än den där domstolen befinner sig. Ett samtal som domstolen har med endast en av flera parter måste till sin karaktär vara sådant att det inte faller in under begreppet sammanträde eller förhandling (se Fitger m.fl., kommentaren till 5 kap. 1 § RB [Zeteo  
 2016-12-20]). 
  
 271 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 I anslutning till frågan om vad av företagshemligheter som kan hållas hemligt under en förhandling genom regler om sekretess, kan här även nämnas möjligheten för ett vittne enligt 36 kap. 6 § RB att helt avstå från att avge en utsaga, om utsagan skulle avslöja en yrkeshemlighet.34 Samma rätt föreligger också för part (vid förhör under sanningsförsäkran)35 samt för parts- och domstolssakkunnig.36 Enligt vad Processlagberedningen uttalade (se NJA II 1943 s. 472) omfattar yrkeshemlighet fabrikationssätt, anordning, affärsförhållande eller annat som kan anses såsom något för ett visst affärsföretag egendomligt och beträffande vilket innehavaren har ett skäligt anspråk att det inte uppenbaras. Beredningen hänvisade i det sammanhanget till lagen (1931:152) med vissa bestämmelser om illojal konkurrens, som har ersatts av FHL. Den i FHL intagna definitionen på begreppet företagshemlighet torde enligt bl.a. kommentaren till 36 kap. 6 § RB i allt väsentligt överensstämma med begreppet yrkeshemlighet enligt 1931 års lag. Enligt rättsfallet NJA 1995 s. 347 har begreppet företagshemlighet i vart fall inte en vidare innebörd än uttrycket yrkeshemlighet.37 Enligt 36 kap. 6 § tredje stycket RB gäller ett undantag från ett vittnes rätt att vägra uttala sig om yrkeshemlighet om det finns synnerlig anledning att vittnet hörs om denna.38 
  
 Yppandeförbud 
  
 Parterna är inte bundna av någon tystnadsplikt i och med ett beslut om stängda dörrar. Det kan även finnas andra personer som har medverkat eller närvarat vid en förhandling inom stängda dörrar som inte är bundna av någon tystnadsplikt. Enligt 5 kap. 4 § RB har rätten möjlighet ålägga sådana personer tystnadsplikt, innebärande förbud mot att uppenbara uppgiften, beträffande uppgifter för vilka 
  
 34Detta innebär dock inte att vittnet kan avstå från att avlägga ed eller att yttra sig om annat än yrkeshemligheter, se Fitger m.fl., kommentaren till 36 kap. 6 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 3537 kap. 3 § andra stycket RB (hänvisar till 36 kap. 6 § RB). 
  
 3640 kap. 19 § andra stycket RB (hänvisar till 36 kap. 6 § RB) resp. 40 kap. 4 § punkten 3. Edelstam s. 142. 
  
 37Fitger m.fl., kommentaren till 36 kap. 6 § RB, Zeteo  
 2016-12-20, 
  jfr prop. 1987/88:155 samt Hendrix i Juridisk Tidskrift 1989/90 s. 40 och 1995/96 s. 449 f. 
  
 38I vissa fall, särskilt i brottmål, borde enligt Processlagberedningen intresset av yrkes- hemlighetens bevarande få vika för vikten av fullständig utredning, se Fitger m.fl., kom- mentaren till 36 kap. 6 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 272 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 sekretess gäller hos domstolen och som har förekommit vid en för- handling inom stängda dörrar, s.k. yppandeförbud. 
  
 Ett förordnande om yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § RB träffar alla som är närvarande vid förhandlingen, alltså även de personer som har tystnadsplikt utan ett sådant förordnande.39 Yppandeförbudet har nämligen den särskilda innebörden att det inte gäller någon rätt enligt TF och YGL att meddela eller offentliggöra uppgifter som förordnandet avser (se 44 kap. 2 § OSL).40 Det anses bl.a. av denna anledning vara väsentligt att yppandeförbudet tidsbegränsas till den tid som kan bedömas som nödvändig för det sekretessintresse som ska skyddas med förbudet.41 Finns ingen tidsgräns bör tystnads- plikten vara så länge som uppgiften åtnjuter skydd enligt OSL.42 Brott mot förordnande enligt 5 kap. 4 § RB straffas med böter (9 kap. 6 § RB, 39 § FPL). 
  
 Tystnadsplikt enligt OSL innebär som nämnts ett förbud mot att röja uppgiften och mot att utnyttja den (8 kap. 1 § och 7 kap. 1 § OSL). Den tystnadsplikt som följer av ett yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § RB innebär dock endast ett förbud mot att uppenbara uppgiften. I fråga om företagshemligheter innebär detta en tydlig lucka i skyddet för informationen.43 
  
 Utlämnande med förbehåll 
  
 En åtgärd med vissa beröringspunkter med yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § RB är utlämnande av uppgift med förbehåll. Enligt 10 kap 14 § OSL har en myndighet, exempelvis en domstol, möjlighet att till en enskild lämna ut uppgifter som är sekretessbelagda enligt en sekretessbestämmelse som har ett skaderekvisit, om den risk för 
  
 39De som inte varit närvarande träffas däremot inte av beslutet, JK 1993 s. 149. Det innebär bl.a. att den som närvarat vid förhandling men lämnat förhandlingen innan den avslutats inte träffas av ett yppandeförbud som meddelas efter att denne lämnat förhandlingen (Edelstam, s. 187). Det är inte möjligt att bifalla ett yrkande om yppandeförbud som framställs efter förhandlingen, NJA 1953 s. 621. 
  
 40Edelstam har kritiserat regleringen avseende yppandeförbud som onödigt komplicerad och föreslagit att ett beslut om stängda dörrar, efter dansk förebild, automatiskt borde innebära 
  
 tystnadsplikt för samtliga närvarande samt att meddelarfriheten upphör. (Edelstam, s. 189 f.). 
  
 41Fitger m.fl., kommentaren till 5 kap. 4 § RB, Zeteo  
 2016-12-20, 
  Mata m.fl., Sekretess m.m. hos allmän domstol, en handbok, 4 uppl., 2013, s. 120. 
  
 42Edelstam s. 188. 
  
 43Samma problem har konstaterats inom tysk rätt, se avsnitt 10.2.7, Internationell utblick. 
  
 273 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 skada, men eller annan olägenhet som hindrar att uppgifterna lämnas ut till enskild kan undanröjas genom ett förbehåll. I denna situation ska myndigheten uppställa ett sådant förbehåll när uppgifterna ges ut. Bestämmelsen innebär att myndigheten är skyldig att lämna ut uppgifterna med det aktuella förbehållet. Förbehållet kan gälla för- bud mot vidarespridning av uppgifterna, mot kopiering av hand- lingar eller mot publicering av namn eller hemliga uppgifter ut hand- lingarna. Förbehållet kan också avse att handlingar ska förvaras på ett betryggande sätt eller att de ska förstöras inom viss tid. Ett förbehåll kan således ställas upp endast i fråga om sekretessbestämmelser som innehåller någon form av skaderekvisit, och förbehållet får bara rikta sig mot enskild. 
  
 Den tystnadsplikt som uppkommer genom ett förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL innebär, liksom den tystnadsplikt som följer av ett yppandeförbud, att det inte gäller någon rätt enligt TF och YGL att meddela eller offentliggöra uppgifter som förbehållet avser (10 kap. 14 § andra stycket och 13 kap. 5 § andra stycket OSL). 
  
 Ett förbehåll måste ha en viss precision. Förbehåll som görs i sam- band med utlämnande av handlingar måste ange vilken handling det är fråga om, vem som är bunden av förbehållet och vad förbehållet har för innebörd, se JO 1992/93 s. 197 och JO 1994/95 s. 574. Den som får ut en handling med förbehåll har rätt att överklaga beslutet (2 kap. 15 § TF och 6 kap. 7 § OSL). 
  
 Överträdelse av förbehåll är straffbelagt enligt 20 kap. 3 § brotts- balken. 
  
 Det har i litteraturen särskilt påpekats att ett förbehåll inte kan ställas upp vid utlämnande av uppgifter till en forskare som bedriver sin forskning inom ramen för en myndighets verksamhet – t.ex. ett universitet – eftersom forskaren i sådant fall inte är en enskild. I stället får en skadebedömning göras enligt skaderekvisiten i tillämp- liga materiella sekretessbestämmelser. Därvid kan beaktas att dom- stolssekretessen överförs till den myndighet som forskaren tillhör (11 kap. 3 § OSL).44 
  
 44 Vidare ska i fråga om överlämnande till myndighet beaktas den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL enligt vilken en sekretessbelagd uppgift får överlämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Se Heuman m.fl. s. 132. 
  
 274 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Utlämnande med förbehåll i förhållande till part 
  
 Enligt 10 kap. 3 § första stycket, 3 a § och 4 a § första och andra stycket OSL hindrar som huvudregel inte sekretess att en part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet.45 
  
 Enligt 10 kap. 4 § första stycket OSL får dock en domstol eller annan myndighet när den enligt 3 eller 3 a § lämnar en sekretess- belagd uppgift till en enskild part, en misstänkt, en ställföreträdare, ett ombud, en försvarare eller ett biträde, göra ett förbehåll som inskränker mottagarens rätt att lämna uppgiften vidare eller att utnyttja uppgiften. Förbehållet får inte innebära ett förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till en part, en misstänkt, ställföreträdare, ett ombud eller ett biträde. Den lydelse första stycket fått genom en ändring som trädde i kraft den 1 april 2017 innebär att det är möjligt att ställa upp förbehåll mot part även då sekretessbelagd uppgift lämnas i ett förfarande enligt RB med tillämpning av såväl 10 kap. 3 § som den nyare 3 a § OSL, något som enligt praxis tidigare inte varit fallet.46 
  
 Enligt 10 kap. 4 § andra stycket OSL får ett sådant förbehåll inte innebära ett förbud för parten eller den misstänkte att själv ta del av material ur en domstols akt som lämnas ut enligt 6 kap. 1 § RB eller protokoll eller annan handling ur förundersökningen som lämnas ut enligt 23 kap. 21 a § RB. Denna bestämmelse är menad att tydliggöra att förbehåll i förfarande enligt RB inte får innebära en föreskrift om att försvarare eller ombud endast får lämna muntlig upplysning till parten. Det kan dock t.ex. innebära förbud för försvarare eller ombud att låta huvudmannen själv förfoga över en kopia av mate- rialet.47 
  
 Enligt 10 kap. 4 a § tredje stycket OSL får uppgifter som en till- talad eller den som godkänt ett strafföreläggande eller föreläggande av en ordningsbot har rätt att ta del av enligt första och andra 
  
 45 Se avsnittet om partsinsyn ovan. 
  
 46 Se framför allt rättsfallen NJA 2002 s. 433 och NJA 2008 s. 883, jfr prop. 2016/17:68 s. 89 ff. och 118 f. Det kan anmärkas att den tidigare ordningen haltat i förhållande till att det då som nu varit möjligt att belägga part med yppandeförbud enligt RB avseende sekretess- belagda uppgifter som förekommit inom stängda dörrar. 
  
 47 A. prop. s. 119, som anger en rad ytterligare exempel på acceptabla typer av förbehåll gent- emot part i detta sammanhang. 
  
 275 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 stycket, lämnas ut med förbehåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgiften vidare eller att utnyttja den. 
  
 Ett förbehåll som avses i dessa bestämmelser innebär att mot- tagaren av uppgifterna inte fritt får använda sig av dem. Genom för- behållet uppstår en tystnadsplikt. Denna tystnadsplikt innebär, liksom den som följer av ett yppandeförbud eller ett förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL, att det inte gäller någon rätt enligt TF och YGL att meddela eller offentliggöra uppgifter som förbehållet avser (10 kap. 4 § tredje stycket, 10 kap. 4 a § fjärde stycket och 13 kap. 5 § andra stycket OSL). Om den som förbehållet riktar sig mot inte följer villkoren i förbehållet kan ansvar för brott mot tystnadsplikt (20 kap. 3 § BrB) komma i fråga. 
  
 Sekretess för uppgift i dom eller beslut 
  
 I 43 kap. 8 § första stycket OSL föreskrivs som huvudregel att en sekretessbestämmelse som gäller för en uppgift i ett mål eller ett ärende i en domstols rättskipande eller rättsvårdande verksamhet upphör att vara tillämplig i målet eller ärendet om uppgiften tas in i en dom eller ett slutligt beslut i samma mål eller ärende. Detsamma gäller om uppgiften tas in i ett beslut som inte är slutligt om beslutet innebär att domstolen tar ställning till om en tvångs- eller säkerhets- åtgärd ska riktas mot någon enskild eller att domstolen bestämmer vad som tills vidare ska gälla i en fråga som målet eller ärendet rör. 
  
 Enligt andra stycket ska dock inte första stycket tillämpas om domstolen i sitt avgörande har bestämt att sekretessbestämmelsen ska vara tillämplig även i fortsättningen. Bestämmelsen innebär alltså en möjlighet att sekretessbelägga sådan del i domen som innehåller uppgift om företagshemlighet.48 
  
 Enligt 43 kap. 8 a § första stycket OSL ska ett beslut enligt 8 § andra stycket om att en sekretessbestämmelse ska fortsätta att vara tillämplig fattas om intresset av sekretess för en uppgift i domen eller beslutet väger väsentligt tyngre än intresset av offentlighet. Vid denna bedömning ska särskild vikt läggas vid intresset av offentlighet för uppgift om vilka överväganden domstolen har gjort vid sin pröv- 
  
 48 Se i praxis t.ex.  
 Ericsson-målet. 
  Se även t.ex. Ericsson  
 2-målet 
  eller Hovrätten för Västra Sverige, B  
 3146-04, 
  dom  
 2005-05-19 
  (Swedmec). 
  
 276 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 ning, om resultatet av prövningen och om identiteten på någon som en anklagelse för brott har riktats mot eller vars rörelsefrihet in- skränks genom avgörandet. 
  
 Enligt förarbetena innebär regeln i 43 kap 8 a § OSL att bestäm- melserna om beslut om fortsatt sekretess ska tillämpas med stor restriktivitet. Det aktuella sekretessintresset måste väga mycket tungt för att ett beslut om fortsatt sekretess ska komma i fråga. Normalt kommer alltså offentlighetsintresset att väga tyngst. Där nämns också att även om de dittills gällande formella begräns- ningarna i 8 § tredje stycket tagits bort i samband med införandet av 43 kap. 8 a § OSL49 torde det inte komma i fråga att besluta om fortsatt sekretess för den tilltalades identitet i en dom annat än i sär- präglade undantagsfall (prop. 2015/16:144 s. 38 ff.). 
  
 Ett beslut enligt 8 § andra stycket ska alltid fattas i fråga om en uppgift berörd av internationella avtal som sekretess gäller för enligt 27 kap. 5 § andra och tredje styckena samt 34 kap. 4 § om det skulle strida mot de avtal som anges där att uppgiften röjs. 
  
 10.2.2Sekretess för företagshemligheter vid förundersökning och brottsförebyggande verksamhet 
  
 Ett antal sekretessbestämmelser aktualiseras till skydd för det allmännas verksamhet avseende att förebygga eller beivra brott, samt för att skydda känsliga uppgifter om enskilds personliga och ekono- miska förhållanden som förekommer i samband med sådan verksam- het. I fråga om skyddet för företagshemligheter kan särskilt bestäm- melserna i 18 kap. 1 § om s.k. utredningssekretess och 35 kap. 1 § OSL här omnämnas. 
  
 49 Tidigare gällde enligt det nu borttagna 43 kap. 8 § tredje stycket att förordnande om att en sekretessbestämmelse skulle fortsätta att vara tillämplig inte fick omfatta domslutet eller motsvarande del av ett annat beslut, såvida inte rikets säkerhet eller annat intresse av synnerlig vikt oundgängligen påkallade det. Rörde målet eller ärendet någons civila rättig- heter och skyldigheter eller anklagelse mot någon för brott, gällde dessutom att förordnande som omfattade domslut eller motsvarande del av ett annat beslut fick meddelas endast om riket skulle befinna sig i krig eller krigsfara eller om det skulle råda andra utomordentliga förhållanden som vore föranledda av krig. 
  
 277 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden SOU 2017:45 
  
 Sekretess enligt 18 kap. 1 § OSL 
  
 Sekretess till skydd för det allmännas verksamhet gäller enligt 18 kap. 1 § första stycket OSL för företagshemlig information som förekommer i förundersökning i brottmål eller till angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksam- het för att förebygga brott, om det kan antas att syftet med beslu- tade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksam- heten skadas om uppgiften röjs. 
  
 Här åsyftas åtgärder och verksamhet för att på olika stadier bekämpa brottsligheten. Med ”åtgärder” förstås främst beslut och ingripanden som hänför sig till ett särskilt ärende. En uppgift, vars röjande t.ex. kan försvåra en pågående brottsutredning, kan alltså hållas hemlig.50 
  
 Sekretess gäller under samma förutsättningar enligt andra stycket för uppgift som hänför sig till verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud eller förbud att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde (p. 1), och annan verksamhet än sådan som redan nämnts som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott och som bedrivs av en åklagarmyndighet, Polismyndigheten, Säkerhets- polisen, Skatteverket, Tullverket eller Kustbevakningen (p. 2), eller Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt lagen (2005:377) om straff för marknadsmissbruk vid handel med finan- siella instrument (p. 3). 
  
 För uppgift i en allmän handling gäller sekretess enligt 18 kap. 1 § i högst fyrtio år. 
  
 Sekretess enligt bestämmelsen blir tillämplig hos domstol som i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från myndighet tar emot en uppgift som skyddas av sekretess enligt bestämmelsen hos den överförande myndigheten. I den mån företagshemlig information omfattas av sekretess hos domstolen enligt 36 kap. 2 eller 2 a § OSL gäller emellertid dessa primära sekretessbestämmelser framför sekre- tessen i 18 kap. 1 § OSL (43 kap. 2 § och 7 kap. 3 § OSL). 
  
 50 Douglas m.fl., kommentaren till 18 kap. 1 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 278 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Sekretess enligt 35 kap. 1 § OSL 
  
 Till skydd för enskild följer av 35 kap. 1 § första stycket 1 och 2 pp. OSL en presumtion om sekretess för företagshemlig information, i vart fall i den mån den utgör sådan uppgift som avses i 36 kap. 2 § OSL, som förekommer under en förundersökning eller angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i brottmål eller i annan verk- samhet för att förebygga brott. (35 kap. 1 § OSL stadgar bl.a. om sekretess för enskilds ”ekonomiska förhållanden”, vilket såsom framgår av 35 kap. 7 § första stycket p. 1 OSL omfattar sådan uppgift som avses i 36 kap. 2 § OSL). Detsamma gäller enligt 35 kap. 1 § första stycket p. 4. om informationen förekommer i annan verk- samhet som syftar till att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott och som bedrivs av en åklagarmyndighet, Polismyndigheten, Säkerhetspolisen, Skatteverket, Tullverket eller Kustbevakningen. 
  
 Sekretess enligt bestämmelsen blir tillämplig hos domstol som i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från myndighet tar emot en uppgift som skyddas av sekretess enligt bestämmelsen hos den överförande myndigheten. I förhållande till förundersöknings- sekretess enligt 35 kap. 1 § p. 1 gäller en sådan överföring av sekre- tess dock endast om det kan antas att den enskilde eller någon när- stående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs (43 kap. 3 § andra stycket OSL). Enligt andra stycket gäller även sekretessen enligt första stycket 2 med ett rakt skaderekvisit hos domstol i dess rättskipande eller rättsvårdande verksamhet. 
  
 I den mån uppgiften omfattas av sekretess hos domstolen enligt 36 kap. 2 eller 2 a § OSL gäller emellertid dessa primära sekretess- bestämmelser framför sekretessen i 35 kap. 1 § OSL (43 kap. 2 § och 7 kap. 3 § OSL). 
  
 Bestämmelsen i 35 kap. 1 § andra stycket berör alltså endast i vad mån sekretess till skydd för enskild ska gälla hos domstolarna. Bestämmelserna påverkar således inte möjligheten till sekretess med stöd av t.ex. utredningssekretessen enligt 18 kap. 1 § OSL. 
  
 Enligt 35 kap. 6 § OSL gäller sekretessen enligt 1 § första stycket bl.a. inte beslut om huruvida åtal ska väckas, beslut om att förunder- sökning inte ska inledas eller beslut om att förundersökning ska läggas ned, för uppgift i ärende om strafföreläggande eller före- läggande av ordningsbot. 
  
 279 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Enligt 35 kap. 7 § OSL upphör inte sekretess avseende företags- hemlig information enligt 35 kap. 1 § att gälla hos de myndigheter och i de verksamheter som anges där, om uppgiften lämnas till dom- stol med anledning av åtal, i den mån uppgiften omfattas av sekretess enligt 36 kap. 2 § OSL. Detsamma gäller om uppgiften uppenbar- ligen saknar betydelse i målet, eller om uppgiften finns i en handling som har kommit från en annan myndighet där uppgiften är sekre- tessreglerad. 
  
 10.2.3Skydd för företagshemligheter i samband med införskaffande av bevisning m.m. 
  
 Förutom de allmänna bestämmelserna angående angrepp på företags- hemligheter finns i FHL inga regler om införskaffande av bevisning för t.ex. den näringsidkare som drabbats av ett sådant angrepp. Att på egen hand införskaffa bevisning sker därmed bl.a. mot bakgrund av vad FHL stadgar om företagsspioneri enligt 2 och 3 §§ FHL och är således förknippat med vissa risker.51 
  
 Bevis angående angrepp på företagshemligheter kan emellertid också erhållas genom processuella åtgärder enligt t.ex. RB. Även i mål och ärenden rörande annat än företagshemligheter kan proces- suella åtgärder, såsom editionsföreläggande, intrångsundersökning, informationsföreläggande, husrannsakan och beslag, komma att omfatta information som innehåller företagshemligheter. Vilket skydd företagshemligheter har i samband med dessa åtgärder har också betydelse i frågan om bevarandet av företagshemligheters konfidentialitet under ett domstolsförfarande. 
  
 Editionsföreläggande 
  
 Enligt 38 kap. 2 § första stycket RB är den som innehar en skriftlig handling som kan antas äga betydelse som bevis skyldig att på yrkande förete den. Enligt 38 kap. 5 § RB får ett editionsföre- läggande förenas med vite, eller så kan rätten förordna att handlingen skall tillhandahållas genom Kronofogdemyndighetens försorg. 
  
 51 Jfr Fahlbeck s. 259. 
  
 280 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Editionsplikt gäller dock inte för den som är misstänkt i brottmål eller någon närstående till denne. Det finns enligt 38 kap. 2 § andra stycket RB heller ingen skyldighet för part att förete skriftligt meddelande mellan parten och någon till denne närstående eller mellan sådana närstående inbördes. 
  
 Den tystnadsplikt som gäller för befattningshavare eller annan som avses i 36 kap. 5 § RB gäller enligt 38 kap. 2 § andra stycket framför skyldighet att förete handling med innehåll som kan antas omfattas av denna, och även den part till vars förmån sådan tystnads- plikt gäller undantas på samma sätt från editionsplikten. 
  
 Sist i 38 kap. 2 § andra stycket nämns ett viktigt undantag från editionsplikten vad beträffar företagshemligheter, nämligen att stadgandet i 36 kap. 6 § RB om vittnes rätt att vägra att yttra sig om yrkeshemlighet äger motsvarande tillämpning i fråga om innehavare av skriftlig handling som innehåller yrkeshemlighet.52 Genom hän- visningen till 36 kap. 6 § RB innebär det att en innehavare av hand- lingen dock kan bli skyldig att förete denna om det finns synnerlig anledning till det.53 
  
 Enligt huvudregeln föreligger således inte editionsplikt om hand- lingen innehåller företagshemlighet (yrkeshemlighet). Läget har uppfattats så att det, med hänsyn till konkurrensskador, råder ytterst stor restriktivitet när det gäller att låta ett editionsföreläggande om- fatta yrkeshemligheter.54 Detta innebär ett skydd mot s.k. ”fishing expeditions” för att otillbörligen inhämta information.55 
  
 För att utreda frågor om bl.a. identifiering av handlingar, dessas innehåll och vem som innehar dem kan s.k. editionsförhör hållas enligt 38 kap. 4 § RB.56 För sådant förhör gäller vad som är stadgat 
  
 52Angående innebörden av begreppet ”yrkeshemlighet” i förhållande till ”företagshemlig- het”, se avsnitt 10.2.1 Förhandlingssekretess m.m. 
  
 53Enligt rättsfallet NJA 2003 s. 107 står klart att editionsplikten i princip har samma omfatt- ning som skyldigheten att avge muntlig utsaga om urkundens innehåll. 
  
 54Jfr bl.a. Lagrådets yttrande i lagutskottets betänkande 1988/89:LU30, s. 109 och prop. 2004/05:117 s. 44 med hänvisning till NJA 1995 s. 347. Se vidare Diaz s. 260 f. med där gjorda ytterligare hänvisningar. Enligt 38 kap. 3 § RB stadgas förvisso att en innehavare av skriftlig handling som på grund av rättsförhållande mellan honom och part eller annars enligt lag är skyldig att utgiva handlingen eller låta annan ta del av den på samma sätt ovillkorligen är skyldig att förete den i rättegång. Som påpekats i litteraturen torde en sådan förutsättning dock endast undantagsvis vara uppfylld i rättsförhållanden där näringsidkare är part, se Diaz, s. 260. 
  
 55Se Diaz s. 260 med där gjorda hänvisningar. 
  
 56Problemet med att en editionssökandes motpart i någon mån behöver beskriva en ifrågasatt yrkeshemlighet för att undgå editionsplikt, respektive editionssökandens behov av kännedom om den ifrågasatta yrkeshemligheten för att kunna göra antagligt att det inte rör 
  
 281 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 angående vittnes- och partsförhör i 36 respektive 37 kap. RB. Upp- gifter om företagshemligheter i ett editionsförhör kan föranleda beslut om stängda dörrar och yppandeförbud.57 
  
 Uppgifter om företagshemligheter som ges in till domstol i sam- band med och efter ett editionsföreläggande aktualiserar de regler om sekretess som redogjorts för i avsnitt 10.2.1. 
  
 Intrångsundersökningar 
  
 I sju immaterialrättsliga lagar finns regler om intrångsundersök- ningar.58 Undersökningen, som står husrannsakan enligt RB nära, är en civilprocessuell bevissäkringsåtgärd efter beslut av domstol för att undersöka om intrång skett på en immaterialrätt.59 Beslutet verk- ställs av Kronofogdemyndigheten. För beslut om intrångsundersök- ning krävs att ett intrång ”skäligen kan antas”. Beslut kan även fattas interimistiskt, utan motpartens hörande. Någon motsvarande reglering i FHL angående misstänkta angrepp på företagshemlig- heter finns inte. 
  
 Inför ett beslut om intrångsundersökning ska domstolen göra en intresseavvägning mellan å ena sidan skälen för intrångsundersök- ningen och å andra sidan de men som intrångsundersökningen medför för den som drabbas av den.60 
  
 Beslut om intrångsundersökning kan komma att omfatta material som innehåller företagshemligheter. Det finns ingen särskild reglering avsedd att skydda företagshemligheter i samband med intrångs- undersökningar. Hänsyn till i vad mån företagshemligheter berörs av en undersökning är enligt lagstiftaren menad att ges utrymme i den allmänna proportionalitetsbedömningen: ”Enligt regeringens mening 
  
 sig om en yrkeshemlighet, diskuteras av Mata i Editionssökandens moment 22 och yrkes- hemligheter, Juridisk Tidskrift 1995/96 s. 449 f. Som lösning de lege ferenda föreslår Mata att rätten ensam under tystnadsplikt skulle kunna få ta del av hemlig information för att på ett fylligare underlag än vad som annars typiskt sett ges bedöma den processuella frågan om editionsyrkandet ska bifallas. 
  
 57Angående sekretess vid editionsförhör inom ramen för ett skiljeförfarande, se avsnitt 10.2.4. 
  
 58Nämligen URL, patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen (1970:485), firmalagen (1974:156), lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster i halvledarprodukter och växt- förädlarrättslagen (1997:306). 
  
 59Prop. 1998/99:11 s. 47. 
  
 60A. prop. s. 64 ff. Se vidare Best, Intrångsundersökning,  
 Kelly, 
  s. 502 ff. 
  
 282 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 åstadkommer man ett adekvat skydd [för företagshemligheter] om domstolen med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet gör en samlad intresseavvägning och, för det fall intrångsunder- sökning beviljas, anger de villkor och begränsningar som skall gälla för denna”.61 I denna bedömning ska domstolen vad avser företagshemlig- heter vara uppmärksam på om det föreligger konkurrensförhållanden mellan sökanden och motparten.62 Domstolens proportionalitets- bedömning kan alltså ge till resultat att en intrångsundersökning inte får ske, trots att ett intrång i en immaterialrätt skäligen kan antas, pga. att intresset av att inte röja företagshemligheter väger över. 
  
 Ett yrkande om intrångsundersökning kan även avslås om om- ständigheterna visar att sökandens intresse inte egentligen – eller i vart fall inte väsentligen – avser att klarlägga om ett intrång skett.63 
  
 De flesta intrångsundersökningar beslutas utan motpartens hörande.64 Mot denna bakgrund har påpekats att man kan utgå ifrån att domstolen i normalfallet saknar information dels om parternas inbördes relationer, dels om huruvida en intrångsundersökning i enlighet med sökandens yrkande kan tänkas omfatta information som utgör företagshemlighet. Sökandens begäran om intrångsunder- sökning torde därmed i normalfallet inte avslås eller ens begränsas med hänvisning till att det finns risk för röjande av företagshemlig- heter.65 Därtill utgör många gånger t.ex. upphovsrättsskyddat mate- rial också företagshemlighet.66 Risken att företagshemligheter om- fattas av en intrångsundersökning får sammantaget sägas vara stor. 
  
 61A. prop. 1998/99:11, s. 65. Se även prop. 2004/05:117 med förslag till skadestånd enligt konkurrenslagen, m.m., s. 44. 
  
 62Prop. 1998/99:11 s. 87. 
  
 63Domstolen måste här, liksom vid yrkande om edition, vara uppmärksam på missbruk av institutet i form av fishing expeditions och andra otillbörliga syften. Jfr Diaz, s. 265, Best, Francis, Åtgärder vid immaterialrättsintrång, s. 133. 
  
 Peters, Hernandez, Interimistiska förbud och bevissäkring vid angrepp på företagshemligheter, JT  
 2008-09, 
  s. 257 och 260, 2008 års utredning, s. 253. Jfr prop. 1998/99:11 s. 71 och 78 angående att interimistiska beslut utan motpartens hörande bör meddelas när det gäller material som kan undanskaffas på kort tid, t.ex. datorlagrat material. 
  
 65Bengtsson, Intrångsundersökning,  
 Owens, 
  s. 506, jfr Diaz, s. 265 f. 
  
 66Fahlbeck s. 267. 
  
 283 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sekretess för företagshemligheter vid intrångsundersökningar 
  
 En intrångsundersökning verkställs som nämnts av Kronofogde- myndigheten. Hos Kronofogdemyndigheten gäller enligt 34 kap. 1 § OSL sekretess i bl.a. mål eller ärende om utsökning eller indrivning för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. I princip all tillämpning av UB och annan verkställighet omfattas av bestäm- melsen.67 
  
 En presumtion för sekretess gäller alltså hos Kronofogdemyndig- heten för de uppgifter som anges i 34 kap. 1 § OSL. Tidigare gällde att sådan uppgift omfattades av sekretess endast om det kunde antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående skulle lida avsevärd skada eller betydande men om uppgiften röjdes. Regeringen anförde angående det tidigare gällande skaderekvisitet att ”vad gäller ekonomiska förhållanden torde man kunna utgå från att skade- rekvisitet är uppfyllt om […] informationen rör sådana kvalificerade uppgifter om affärs- eller driftsförhållanden att de kan betecknas som företagshemligheter.”68 
  
 All personal som deltar i utförandet av intrångsundersökningen har tystnadsplikt (2 kap. 1 § OSL). 
  
 2008 års utredning har behandlat en fråga om verkan av sekre- tessen för företagshemligheter i förhållande till part i samband med intrångsundersökning. Enligt betänkandet utgör de handlingar som Kronofogdemyndigheten ”tar hand om” i samband med intrångs- undersökningar och ”lämnar över” till sökanden inte allmänna handlingar. Något lagstöd för att besluta om förbehåll i fråga om dem finns enligt betänkandet alltså inte.69 I betänkandet anges inget stöd för påståendet, som delvis synes bygga på ett missförstånd. Vid intrångsundersökning har Kronofogdemyndigheten inte rätt att beslagta originalhandlingar utan har endast rätt att ta kopior av material som omfattas av intrångsundersökningen. Fotografier och film- och ljudupptagningar av föremål samt kopior av och utdrag ur handlingar ska förtecknas och hållas tillgängliga för sökanden och 
  
 67Lenberg m.fl., kommentaren till 34 kap. 1 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 68Prop. 1998/99:11 s. 77. 
  
 692008 års utredning, s. 306 
  
 284 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 motparten.70 Det handlar alltså om kopior som tas under tjänste- utövning av befattningshavare vid Kronofogdemyndigheten och som sedan förvaras där, och vilka därmed tveklöst utgör allmänna handlingar.71 Sekretessbestämmelsen i 34 kap. 1 § OSL blir därför tillämplig avseende dessa. Presumtionen för sekretess kan därför i förhållande till andra än parterna brytas genom ett förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL som utformas på så sätt att det därmed står klart att uppgiften kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men. 
  
 Oavsett om en rättegång inletts eller inte vid beslut om intrångs- undersökning är RB:s regler tillämpliga på handläggningen av frågor som rör undersökningen.72 Parternas insynsrätt angående det material undersökningen omfattar synes därför i litteraturen ha förutsatts grunda sig i RB. I förhållande till den ändring av 10 kap. 4 § OSL som gäller från och med 1 april 2017 innebär detta numera inget hinder mot att en part i förfarandet får ta del av sekretessbelagd information med förbehåll. De särskilda begränsningarna avseende förbehåll mot part som nämns i 10 kap. 4 § andra stycket OSL träffar enligt ordalydelsen inte de fall då förbehållet ställs upp av Krono- fogdemyndigheten. Det är dock tveksamt om en motsatstolkning har skäl för sig i med hänsyn till det huvudsakliga syftet bakom bestämmelsen, nämligen att en part i ett förfarande enligt RB inte får förbjudas att själv ta del av materialet.73 (Om i stället parternas insynsrätt ska anses grunda sig i respektive regel i de immaterial- rättsliga lagstiftningarna om att materialet från en intrångsunder- sökning ska hållas tillgängligt för parterna kan också ett förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL meddelas, dock att de särskilda begräns- ningarna enligt 10 kap. 4 § andra stycket i sådant fall inte blir gällande). Det är också i princip möjligt att vägra part att ta del av uppgiften i den utsträckning det med hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs (10 kap. 3 § första stycket andra meningen OSL). Med hänsyn till att reglerna om intrångsundersökning stadgar att materialet från undersökningen ska 
  
 70Se t.ex. 9 kap. 59 f och h §§ patentlagen (1967 :837). 
  
 71Jfr t.ex. JO 1986/87 s. 195. Förarbetena till intrångsundersökningsreglerna har heller inte utgått från annat än att det skulle röra sig om allmänna handlingar, varför det där bl.a. poäng- teras att det krävs lagstöd för att återlämna dessa till den som utsatts för undersökningen vid de fall sökanden inte väcker talan i rätt tid, se prop. 1998/99:11 s. 81. 
  
 72Se t.ex. 7 kap. 56 c § andra stycket URL. 
  
 73se prop. 2016/17:68 s. 118 f. 
  
 285 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 hållas tillgängligt för parterna är det dock svårt att tänka sig att det skulle komma på fråga att hemlighålla delar av materialet för part på denna grund. 
  
 För det fall företagshemligheter som blivit föremål för en intrångs- undersökning blir del av material vid domstolen kan det gälla sekre- tess för uppgifterna där enligt OSL (se avsnitt 10.2.1). 
  
 Tillämpliga sekretessbestämmelser avseende företagshemlig infor- mation hos Kronofogdemyndigheten är inte tillämpliga hos domstol som mottager den sekretessreglerade uppgiften i den mån uppgiften omfattas av sekretess där enligt 36 kap. 2 § eller 2 a § OSL (43 kap. 2 och 3 §§ OSL). 
  
 Övrigt angående företagshemligheter vid intrångsundersökningar 
  
 I den juridiska litteraturen har framhållits att det är vanligt att bevis angående angrepp på företagshemligheter uppdagas i samband med intrångsundersökningar gällande immaterialrättsintrång.74 Bond stolarnas acceptans gentemot att sådan ”överskottsinformation” åberopas som bevisning i mål om angrepp på företagshemligheter ska ha lett till att de starka krav som tidigare rests på att regler om intrångsundersökningar skulle införas även beträffande företags- hemligheter nu synes ha avtagit.75 
  
 Diaz har ifrågasatt om denna tillämpning av principen om fri bevisprövning kan anses förenlig med Europakonventionens krav om rätt till respekt för egendom (artikel 1, Tilläggsprotokoll 1), samt även rätten till skydd för privatlivet (artikel 8) och rätten till rättvis rättegång (artikel 6).76 
  
 74Se t.ex. 2008 års utredning s. 254, Meadows, Cross s. 112 f., Meadows, Vazquez s. 252, samt Best, Collins, Företagshemligheter i domstolarnas praxis, Ny Juridik, 3:05, s. 31 och 34 f. 
  
 75Fahlbeck, s. 267. 
  
 76Ibid. s. 267. 
  
 286 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Informationsföreläggande 
  
 I samma sju immaterialrättsliga lagar som möjliggör intrångsunder- sökningar finns även regler om informationsföreläggande.77 Liksom intrångsundersökning är informationsföreläggande en civilpro- cessuell åtgärd för att undersöka om intrång skett på en immaterial- rätt. Åtgärden innebär ett föreläggande för den som påstås ha gjort eller medverkat till ett intrång att tillhandahålla information om ursprung och distributionssätt för de varor eller tjänster som intrånget gäller. Den är även tillämplig vid försök eller förberedelse. Föreläggande kan meddelas interimistiskt. 
  
 För att ett föreläggande ska meddelas krävs att sökanden visar ”sannolika skäl” för att det har begåtts ett intrång. Ett föreläggande kan meddelas oberoende av om det pågår en rättegång om immaterial- rättsintrång och även om informationen inte är avsedd för framtida rättegång, utan t.ex. endast för att identifiera en distributör av vissa intrångsgörande varor, för att sedan begära information från denna om vem som har tillverkat eller importerat varorna.78 
  
 Informationen ska lämnas till rättighetshavaren. Någon myndig- het är alltså inte inblandad av verkställigheten av beslutet om infor- mationsföreläggande.79 Den som tar emot informationen har i princip frihet att utnyttja denna, så även information om företagshemlig- heter. OSL:s regler om sekretess blir överhuvudtaget inte tillämpliga på informationen i detta sammanhang. Om informationen skyddas av annan lagstiftning, t.ex. inom immaterialrätten, kvarstår dock de begränsningar som följer av detta. 
  
 Liksom inför beslut om intrångsundersökning ska ett beslut om informationsföreläggande föregås av en proportionalitetsbedömning där domstolen ska pröva om skälen för åtgärden uppväger den olägen- het eller det men i övrigt som åtgärden innebär. 
  
 I frågan om det lägre beviskravet ”sannolika skäl” i förhållande till ett normalt beviskrav (styrkt) riskerar att leda till att företagshemlig- heter röjs i allt för stor utsträckning har regeringen i förarbetena uttalat att80 
  
 77Se not 58. 
  
 78Prop. 2008/09:67 s. 260. 
  
 Martin m.fl., kommentaren till 7 kap. 53 c URL, Zeteo  
 2016-09-22. 
  
 80Prop. 2008/09:67 s. 149 f. 
  
 287 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Vad gäller skyddet för företagshemligheter ger lagen om företags- hemligheter […] endast skydd för sådana kunskaper som har betydelse för näringsidkaren när denne konkurrerar på marknaden med de konkurrensmedel som är förenliga med sund konkurrens. Även med ett något sänkt beviskrav ska en domstol med viss säkerhet ha kommit fram till att handel med intrångsgörande varor eller tjänster skett. Sådan handel är inte ett konkurrensmedel som är förenligt med sund kon- kurrens. Även en intrångsundersökning, som kan beslutas när någon skäligen kan antas ha begått ett intrång, kan innebära att företagshemlig- heter av olika slag röjs. I de fallen har det ansetts tillräckligt att dom- stolen i det enskilda fallet gör en intresseavvägning och, för det fall att intrångsundersökning beviljas, anger de villkor och begränsningar som skall gälla för undersökningen. Motsvarande intresseavvägning ska göras i fråga om rätten till information [...]. Mot den bakgrunden anser regeringen att intresset av att skydda företagshemligheter inte bör hindra att det införs ett sänkt beviskrav i fråga om rätten till information […]. 
  
 Som nämnts finns det inget särskilt skydd avseende hur en sökande får använda information om företagshemligheter som han eller hon får del av genom ett informationsföreläggande. För det fall sådana uppgifter blir del av materialet vid domstolen kan det dock gälla sekretess för uppgifterna där enligt OSL (se avsnitt 10.2.1). 
  
 I litteraturen har påpekats att utnyttjande av information som erhållits genom ett informationsföreläggande möjligen skulle kunna aktualisera ansvar för olovligt brukande enligt 10 kap. 7 § BrB och skadeståndsansvar enligt 2 kap. 2 § SkadestL.81 
  
 Förvarstagande enligt 15 kap. RB (civilrättsligt beslag) 
  
 15 kap. RB innehåller regler om olika civilprocessuella säkerhets- åtgärder, såsom kvarstad m.m.82 I 15 kap. 3 § RB anges följande. Om någon visar sannolika skäl för att han mot någon annan har ett anspråk, som är eller kan antas bli föremål för rättegång eller pröv- ning i annan liknande ordning, och det skäligen kan befaras att mot- parten genom att utöva viss verksamhet eller företa eller underlåta viss handling eller på annat sätt hindrar eller försvårar utövningen av 
  
 81Fahlbeck s. 271. 
  
 Brooks även avsnitt 8.2.2. 
  
 288 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde, får domstolen förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. Bond stolen kan på grundval av 15 kap. 3 § RB förordna om att varor som misstänks göra intrång i en immateriell rättighet ska omhändertas, för att säkerställa ett anspråk på att de exempelvis skall ändras eller förstöras. På motsvarande sätt kan rätten förordna att viss infor- mation kan tas i förvar. Beslut enligt 15 kap. 3 § RB kan på så vis omfatta företagshemlig information. Ett yrkande om beslag jämlikt 15 kap. 3 § RB syftar till att frånhända angriparen besittning över angreppsföremålet och i förlängningen förhindra ett vidare för- fogande över detsamma. Beslut enligt 15 kap. 3 § RB kan meddelas interimistiskt utan parts hörande (15 kap. 5 § RB). 
  
 Åtgärden får beviljas endast om sökanden hos rätten ställer säkerhet för skada som kan tillfogas motparten. Om sökanden visar synnerliga skäl för sitt anspråk, får dock rätten besluta om åtgärd utan säkerhet. Staten, kommuner, landstingskommuner och kom- munalförbund behöver inte ställa säkerhet (15 kap. 6 § RB). 
  
 Trots att det inte framgår uttryckligen av bestämmelserna i 15 kap. RB ska inför varje beslut om säkerhetsåtgärd göras en pro- portionalitetsbedömning vad avser sökandens intresse av åtgärden i förhållande till de skadeverkningar den kan ha.83 En säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. 3 § RB skulle därmed, i vart fall i teorin, kunna komma att avslås på grund av att den skulle omfatta företagshemligheter (tillkommande annan än sökanden) i oproportionerlig grad. 
  
 Förvarstagande enligt 15 kap. 3 § RB är, liksom övriga åtgärder i 15 kap. RB, alltså inte avsett att fungera som en bevissäkringsåtgärd, utan för att säkerställa en meningsfull dom, dvs. för att garantera en framtida effektiv verkställighet.84 I litteraturen har påpekats att åtgärden dock i praktiken många gånger kommit att fungera som en utrednings- och bevissäkringsåtgärd, med beslut från domstol om möjlighet för sökanden att undersöka förvarstaget material eller beslut om att materialet ska överlämnas till sökanden.85 I det senare fallet blir det förvisso inte ens fråga om ett förvarstagande. Om över- lämnandet i sådant fall avser företagshemlig information tillhörande 
  
 83Jfr bl.a. rättsfallen NJA 1993 s. 182 och NJA 1995 s. 631. 
  
 84Peter Hartman, Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, bok 1, 2004, s. 94. 
  
 85Bengtsson, Vazquez s. 249. 
  
 289 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 sökanden är det i praktiken närmast fråga om ett beslut om över- lämnande jämlikt 14 § FHL.86 
  
 Ett förvarstagande enligt 15 kap. 3 § RB verkställs av Krono- fogdemyndigheten. I litteraturen har förordats att rätten ska för- ordna en syssloman, exempelvis en advokat, att omhänderta, förvara och vårda egendomen.87 
  
 Hos Kronofogdemyndigheten gäller enligt 34 kap. 1 § OSL sekretess för företagshemliga uppgifter enligt vad som redogjorts för ovan angående intrångsundersökningar. Tystnadsplikt för en av rätten förordnad syssloman torde följa med själva uppdraget, i den mån tystnadsplikt för denne inte också ska anses gälla enligt 36 kap. 2 § och 2 kap. 1 § andra stycket OSL. 
  
 I litteraturen har framförts att förvarstagen information inte kan göras tillgänglig för sökanden eftersom syftet med bestämmelsen i 15 kap. 3 § RB inte är att säkra bevisning åt denne.88 Emellertid gäller förmodligen partsinsyn hos Kronofogdemyndigheten vid ett civil- rättsligt beslag.89 Mot bakgrund av att förvarstagande enligt bestäm- melsen är en åtgärd grundad i RB kan det diskuteras om det förbehåll som kan tillämpas vid ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter enligt 10 kap. 4 § första stycket OSL dessutom ska vara underkastat de begränsningar som följer av andra stycket (jfr diskussionen under 
  
 Intrångsundersökningar ovan). 
  
 I den mån företagshemliga uppgifter från ett civilrättsligt beslag blir del av materialet hos domstolen kan det omfattas av sekretess där enligt 36 kap 2 § OSL, se avsnitt 10.2.1. Tillämpliga sekretess- bestämmelser avseende företagshemlig information hos Krono- fogdemyndigheten är inte tillämpliga hos domstol som tar emot den sekretessreglerade uppgiften i den mån uppgiften omfattas av sekre- tess där enligt 36 kap. 2 § OSL (43 kap. 2 och 3 §§ OSL). 
  
 86Se även avsnitt 8.4.2. 
  
 87Peter Hartman, Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, bok 2, 2004, s. 48. 
  
 88Bengtsson, Vazquez s. 249, med där gjorda hänvisningar. 
  
 89Jfr rättsfallet RÅ 1994 ref 79 och Regeringsrättens dom den 7 juni 2001 i mål nr  
 2808-2000. 
  Jfr även Brown, Stephens, kommentaren till 16 § förvaltningslagen (1986:223), Zeteo  
 2010-05-31. 
  
 290 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Beslag enligt 27 kap. RB (straffrättsligt beslag) 
  
 Enligt 27 kap. 1 § RB får föremål som skäligen kan antas ha bety- delse för utredning om brott eller vara avhänt någon genom brott eller förverkat på grund av brott tas i beslag. Detsamma gäller före- mål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om för- verkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § BrB. Åtgärden ska enligt tredje stycket föregås av en proportionalitets- bedömning. 
  
 Enligt 27 kap. 2 § RB får en skriftlig handling inte tas i beslag om den kan antas innehålla uppgifter som en befattningshavare eller någon annan som avses i 36 kap. 5 § inte får höras som vittne om och handlingen innehas av honom eller henne eller av den som tystnads- plikten gäller till förmån för. 
  
 Huvudregeln i 27 kap. 2 § andra stycket om att ett skriftligt med- delande mellan den misstänkte och en närstående som avses i 36 kap. 3 §, eller mellan sådana närstående inbördes, inte får tas i beslag, gäller inte vid förundersökning om företagsspioneri enligt 3 § FHL, om det finns anledning att anta att gärningen har begåtts på uppdrag av eller har understötts av en främmande makt eller av någon som har agerat för en främmande makts räkning. Detta undantag gäller även vid utredning om grovt företagsspioneri och grov olovlig befattning med företagshemlighet enligt 3 och 4 §§ FHL, liksom för en rad andra brott där företagshemligt material kan förekomma (se 27 kap. 2 § andra stycket 1, 5 och 6). 
  
 Det råder presumtion för sekretess under förundersökningen avseende företagshemliga uppgifter som omfattas av beslag enligt 35 kap. 1 § första stycket 1 OSL. Det kan även råda utredningssekre- tess för uppgiften enligt 18 kap. 1 § OSL (se avsnitt 10.2.2). 
  
 Som redogjorts för ovan i avsnitt 10.2.1 Partsinsyn har en miss- tänkt från underrättelse om skälig misstanke som huvudregel insyns- rätt enligt RB. 
  
 Angående överföring av förundersökningssekretess till domstol, se avsnitt 10.2.2. I den mån företagshemliga uppgifter blir del av materialet hos domstolen kan det omfattas av sekretess där enligt 36 kap 2 § OSL, se avsnitt 10.2.1. Efter åtal fortsätter sekretessen enligt 35 kap. 1 § OSL att gälla hos de myndigheter och i de verksamheter som anges där om sekretess för uppgiften gäller hos domstol enligt 36 kap. 2 § OSL (35 kap. 7 § första stycket 1, se 10.2.2). 
  
 291 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Husrannsakan 
  
 Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får enligt 28 kap. 1 § första stycket RB husrann- sakan företas i hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § BrB. Husrannsakan förutsätter att en brottsutredning pågår och verkställs av Polismyndigheten eller Tullverket. 
  
 Fängelse ingår i straffskalan för företagsspioneri enligt 3 § FHL och för olovlig befattning med företagshemlighet enligt 4 § FHL. Fängelse ingår vidare i straffskalan för åtskilliga brott i BrB som avser hemligt material, t.ex. spioneri, liksom för ett antal andra brott som kan vara aktuella vid brottsundersökningar där företagshemligt material kan finnas, som t.ex. brotten trolöshet mot huvudman enligt 10 kap. 5 § BrB och olovligt brukande enligt 10 kap. 7 § BrB. 
  
 Det råder presumtion för sekretess avseende uppgifter som om- fattas av husrannsakan under förundersökning enligt 35 kap. 
  
 1 § första stycket 1 OSL. Utredningssekretess kan även gälla enligt 18 kap. 1 § OSL. Angående misstänkts insynsrätt se avsnitt 10.2.1 Partsinsyn. Om överföring av sekretess till domstol, se 10.2.2. I den mån företagshemliga uppgifter blir del av materialet hos domstolen kan det omfattas av sekretess där enligt 36 kap 2 § OSL, se avsnitt 10.2.1. 
  
 Hemliga tvångsmedel 
  
 Bevissäkring i brottmål får även under vissa förutsättningar ske genom hemliga tvångsmedel enligt 27 kap. RB. Åtgärder som ryms inom denna kategori är hemlig avlyssning av elektronisk kommuni- kation (27 kap. 18 §), hemlig övervakning av elektronisk kommuni- kation (27 kap. 19 § ), hemlig kameraövervakning (27 kap. 20 a §) och hemlig rumsavlyssning (27 kap. 20 d §). Åtgärderna kan i varierande grad aktualiseras vid utredning om brott enligt FHL, och kan i även andra sammanhang omfatta företagshemlig information. För användande av ett hemligt tvångsmedel ställs bl.a. det kravet att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. 
  
 292 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Förundersökningssekretess gäller för företagshemlig information enligt 35 kap. 1 § första stycket OSL. Den tystnadsplikt som följer av regeln till om skydd för det allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet i 18 kap. 1 § OSL för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller till angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål, innebär i fråga om hemliga tvångsmedel att det enligt 18 kap. 19 § OSL inte heller råder någon meddelarfrihet. Angående misstänkts insynsrätt se avsnitt 10.2.1 Partsinsyn. Om överföring av sekretess till domstol, se 10.2.2. 
  
 När en ansökan eller anmälan om hemlig avlyssning av elektro- nisk kommunikation, hemlig kameraövervakning eller hemlig rums- avlyssning har kommit in till rätten, ska rätten enligt 27 kap. 19 § RB så snart som möjligt utse ett offentligt ombud i ärendet och hålla ett sammanträde. Vid sammanträdet ska åklagaren och det offentliga ombudet närvara. 
  
 Det torde alltid finnas förutsättningar att med stöd av 18 kap. 1 § (eller 18 kap. 7 §) OSL förordna att sammanträdet enligt 5 kap. 1 § RB ska hållas inom stängda dörrar.90 Sekretessbestämmelsen är då tillämplig även under domstolens fortsatta handläggning av ärendet, om domstolen inte beslutar annat. Förutsättningar att meddela yppandeförbud föreligger likaså. Sedan domstolen skilt ärendet från sig fortsätter dock sekretessbestämmelsen att vara tillämplig endast i den utsträckning domstolen i beslutet har förordnat om det (se avsnitt 10.2.1). 
  
 Enligt 27 kap. 30 § RB får den som förordnats som offentligt ombud i ett ärende om hemliga tvångsmedel inte obehörigen röja vad han eller hon i ärendet fått kännedom om. Den tystnadsplikt som föreskrivs i paragrafen innebär att det offentliga ombudet kan dömas enligt 20 kap. 3 § BrB, om ombudet obehörigen röjer en uppgift som han eller hon fått del av genom uppdraget. Det bör särskilt framhållas att ombudet inte står i något särskilt förhållande till den misstänkte eller till någon annan som berörs av verkställig- heten av tvångsmedlet. Skulle det offentliga ombudet lämna ut upp- gifter om det hemliga tvångsmedlet till någon av dessa, kan det där- för inte anses ske behörigen på grund av någon särställning dem emellan. Det offentliga ombudet är dock inte förhindrad att lämna 
  
 90 Heuman m.fl. s. 59. 
  
 293 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 uppgifter till en högre rätt i samband med ett överklagande eller till tillsynsmyndigheter i syfte att påtala missförhållanden. 
  
 Det offentliga ombudet omfattas inte av regleringen i OSL på annat sätt än att meddelarfriheten inskränks, om domstolen enligt 5 kap. 4 § RB vid sammanträdet förordnar att en sekretessbelagd uppgift som förekommit under sammanträdet inte får uppenbaras (se 44 kap. 2 § OSL). Ett offentligt ombud som bryter mot dom- stolens förordnande enligt den paragrafen kan dömas till böter enligt 9 kap. 6 § RB (för advokater gäller även sanktionerad tystnadsplikt enligt 8 kap. 4 § RB). Uppgifter som omfattas av sekretess kan enligt 10 kap. 10 § andra stycket OSL lämnas ut till det offentliga ombudet utan hinder av sekretessreglerna. Det framgår av 10 kap. 13 § samma lag att ett sådant utlämnande inte får förenas med villkor enligt den paragrafen.91 
  
 10.2.4Skydd för företagshemligheter i samband med skiljeförfarande 
  
 Ett alternativ till domstolsförfarande för att erhålla ett avgörande med samma rättsverkan som det från domstol utgör skiljeförfarande enligt lagen (1999:116) om skiljeförfarande (LSF). Även om det är fråga om ett privat alternativ till domstolsförfarandet, är det alltså likväl ett alternativ som sanktioneras av lag. Det blir därför i detta sammanhang av intresse vilka möjligheter till skydd för företags- hemligheters konfidentialitet som rättsordningen ställer upp för denna form av tvistelösning. 
  
 Skiljenämnder är inte domstolar eller myndigheter i grundlagarnas mening. Offentlighetsprincipen gäller därför inte i en skiljenämnd. Därav följer emellertid inte automatiskt någon sekretess, dvs. någon sanktionerad skyldighet för de inblandade att hemlighålla uppgifter. OSL gäller inte heller i en skiljenämnd. 
  
 En allmän utgångspunkt för bedömningen av bevarandet av före- tagshemligheters konfidentialitet vid ett skiljeförfarande är att för- farandet grundas på ett avtal. Härav följer att förfarandet är av privat 
  
 91 Fitger m.fl., Kommentaren till 27 kap. 30 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  Märk här att bestämmelsen är svårförenlig med möjligheten att förordna om yppandeförbud för det offentliga ombudet avseende samma uppgifter. 
  
 294 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 karaktär, något som inte rubbas av att förfarandet i vissa hänseenden är reglerat i lag.92 
  
 Högsta domstolen har i rättsfallet NJA 2000 s. 538 uttalat följande: 
  
 Av skiljeförfarandets privata karaktär följer att utomstående inte har någon rätt att vara närvarande vid förhandling under förfarandet eller att ta del av inlagor i tvisten. Det torde vidare råda en i princip enhällig uppfattning om att skiljemän på grund av det uppdrag som givits dem har att iaktta diskretion om skiljeförfarandet; detta gäller även en skilje- man som har utsetts av domstol. Ett partsombud torde anses ha en liknande skyldighet gentemot huvudmannen grundad på det erhållna uppdraget.93 För parterna gäller dock inte tystnadsplikt, såvida dessa inte har träffat överenskommelse därom. 
  
 Vad gäller företagshemligheter har Högsta domstolen i samma rätts- fall dock dessutom uttalat att det enligt 6 § FHL gäller att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare, som han i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse med denne, ska ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. Vidare uttalade domstolen följande. 
  
 Ifall dessa förutsättningar är uppfyllda beträffande något som före- kommer i ett skiljeförfarande, föreligger alltså skyldighet på grund av lag att inte lämna ut uppgiften vid äventyr av skadeståndsskyldighet (jfr NJA II 1990 s. 590). 
  
 Vid sidan om den diskretion som Högsta domstolen uttalat allmänt anses åvila en skiljeman, har i litteraturen föreslagits att en skiljeman i fråga om företagshemligheter i ett skiljeförfarande också faller under skadeståndsregeln i 6 § FHL.94 
  
 Skiljedomsutredningen har sammanfattningsvis påpekat, vad gäller möjligheten att hemlighålla själva tvisten, att95 
  
 92Lagregleringen syftar närmast till att ge skiljeförfarandet en viss stadga och kvalitet och krävs för att skiljeavtal och skiljedom ska tillerkännas rättsverkan, bl.a. i fråga om rätte- gångshinder och verkställbarhet, se rättsfallet NJA 2000 s. 538, NJA II 1929 s. 6 f. och prop. 1998/99:35 s. 41 f. 
  
 93För advokater gäller dessutom lagfäst tystnadsplikt enligt 8 kap. 4 § RB. 
  
 94Fahlbeck s. 273, SOU 1995:65 s. 185 f. 
  
 95SOU 1995:65 s. 186. 
  
 295 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Det praktiska resultatet torde i allmänhet vara att en tvist inte kommer till allmänhetens kännedom när den prövas i skiljeförfarande medan motsatsen är fallet i rättegång. Man måste emellertid hålla i minnet att skiljeförfarandets konfidentiella karaktär vilar på en ganska svag rättslig grund. En part som av någon anledning vill ge offentlighet åt tvisten är oförhindrad att göra det. Vid t.ex. klander av skiljedomen kan även domstolsoffentligheten röja tvisten. 
  
 Som nämnts i avsnitt 10.2.1 gäller enligt 36 kap. 2 § tredje stycket presumtion för sekretess för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden och som lämnas vid ett förhör enligt 26 eller 50 § LSF, om part begär det. 
  
 Regleringen i 36 kap. 2 § tredje stycket omfattar dock inte alla bevisupptagningssituationer. Bl.a. omfattas inte editionsföreläggande. Skälet härför är att den som ansöker om ett sådant har möjlighet att begära att handlingen ska utlämnas till någon annan än domstolen, t.ex. direkt till skiljenämnden, och därigenom undvika att handlingen blir offentlig.96 
  
 I fråga om editionsförhör vid domstol som kan komma att hållas i anledning av ett editionsyrkande från en part i skiljeförfarande, har Williams påpekat att presumtionen för sekretess enligt 36 kap. 2 § tredje stycket OSL uttryckligen endast gäller för förhör enligt 26 och 50 §§ LSF, och att sådant förhör inte omfattar editionsförhör med annan än part, vittne eller sakkunnig. För editionsförhör med annan än nu nämnda kan det därför vara tveksamt om presumtionen för sekretess enligt 36 kap. 2 § tredje stycket OSL gäller. Williams menar dock att ändamålet bakom sekretessregeln talar för att den borde tillämpas även i detta fall. Även här inskränker sig ju dom- stolens roll till att registrera och vidarebefordra bevisfakta till skilje- nämnden, dvs. domstolen ska inte själv lägga dessa till grund för något avgörande.97 
  
 96Edelstam s. 144, SOU 1995:65 s. 191 och prop. 1998/99:35 s. 119. 
  
 97Edelstam s. 144. 
  
 296 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 10.2.5Sekretess till skydd för enskild inom verksamhet som rör skatt, tull, m.m. enligt 27 kap. OSL 
  
 Som huvudregel gäller absolut sekretess för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i verksamhet som avser bestämmande av skatt och vissa andra åtgärder inom skatteförfaran- det (27 kap. 1 och 2 första stycket §§ OSL). Från denna absoluta sekretess gäller vissa undantag enligt 27 kap. 2 och  
 6–9 
  §§ OSL.98 Den sekretess som kan gälla för företagshemligheter enligt 27 kap. 1 och 2 §§ OSL gäller även för dessa uppgifter hos Tullverket, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde lider skada eller men, dvs. med en presumtion om sekretess (27 kap. 3 § första stycket OSL).99 Vad avser uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i samband med tullkontroll som inte utgör särskilt ärende om skattekontroll utan som består i faktisk verksamhet, såsom rutinmässig fysisk kontroll av gods och trans- portmedel, gäller absolut sekretess enligt 27 kap. 2 § första stycket p. 1 OSL. I förhållande till bestämmelsen om presumtion för sekretess med omvänt skaderekvisit angående uppgifter hos Tull- verket enligt 27 kap. 3 § OSL, som alltså inte föreskriver absolut sekretess angående det som omfattas av 27 kap. 1 och 2 §§, kan detta te sig motsägelsefullt. I den tidigare SekrL framgick tydligare genom bestämmelserna i 9 kap. 1 och 2 §§ att det gällde absolut sekretess för uppgift i samband med sådan tullkontroll som avses i nuvarande 27 kap 2 § första stycket p. 1 OSL, framför den sekretess med omvänt skaderekvisit som i övrigt gällde för uppgift hos Tullverket. Kommentaren till OSL utgår från att nuvarande regler i 27 kap. – som liksom de övriga reglerna i  
 21–40 
  kap. OSL inte är avsedda att innebära någon saklig skillnad jämfört med SekrL100 – innebär att absolut sekretess för uppgift i samband med tullkontroll enligt 27 kap. 2 § första stycket punkten 1 OSL gäller framför presum- tionen om sekretess för uppgift hos Tullverket enligt 27 kap 3 § OSL.101 
  
 98Se not 28 angående exempel på undantag enligt 27 kap. 1 och 2 §§ OSL, se vidare avsnitt 10.3.9. 
  
 99Motsvarande sekretess gäller enligt 27 kap. 3 § andra stycket i en myndighets verksamhet som avser förande av eller uttag ur tulldatabasen enligt lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i Tullverkets verksamhet för uppgift som har tillförts databasen. Undantag från sekretess enligt 27 kap. 6 § gäller enligt 27 kap. 3 § tredje stycket även hos Tullverket. 
  
 100Se prop. 2008/09:150 s. 373. 
  
 Conrad m.fl., kommentaren till 27 kap. 2 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 297 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sekretess för företagshemlighet i allmän handling enligt nu nämnda bestämmelser gäller i högst 20 år.102 
  
 Vid skatteprocess i domstol gäller sekretess enligt 27 kap.  
 1–3 
  §§ OSL om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om upp- giften röjs, alltså med ett vanligt rakt skaderekvisit.103 Får en domstol i ett mål från en annan myndighet en sekretessreglerad uppgift och saknar uppgiften betydelse i målet, blir dock sekretessbestämmelsen tillämplig på uppgiften även hos domstolen (27 kap. 4 § OSL). Vid förvaltningsdomstol kan reglerna om förbehåll enligt såväl 10 kap. 4 § som 14 § OSL tillämpas. 
  
 Gällande undantag från sekretess för företagshemlig information i samband med vissa beslut på skatteområdet, se avsnitt 10.3.9. 
  
 Skydd för företagshemligheter i samband med Tullverkets undersökning om immaterialrättsintrång 
  
 Tullverket kan efter ansökan inleda ett förfarande i syfte att fastställa om en immateriell rättighet har utsatts för intrång. När Tullverket misstänker att varor utgör intrång i immateriella rättigheter ska verket i vissa fall lämna rättighetshavaren uppgifter om varorna och om varornas ursprung och distributionskanaler. Reglerna finns i rådets förordning (EU) nr 608/2013 av den 12 juni 2013 (nedan ”Förordningen”)104 med kompletterande bestämmelser i tullagen (2016:253). 27 kap. 9 § OSL förtydligar att det i Förordningen finns bestämmelser om att uppgift i vissa fall får lämnas till enskild. 
  
 Förordningen ger sökanden en ovillkorlig rätt att använda infor- mationen för att ta till vara sin rätt i förhållande till ett immaterial- rättsintrång, men tillåter enligt artikel 21 inte annan användning av informationen. Om sökanden använder de uppgifter som lämnats av den behöriga tullmyndigheten för andra ändamål än de som före- skrivs i artikel 21 får den behöriga tullenheten i den medlemsstat där informationen lämnades eller missbrukades bl.a. återkalla beslutet att bevilja ansökan och vägra att förlänga den period under vilken tull- 
  
 102För uppgift om avgift enligt lagen om avgift till registrerat trossamfund gäller dock sekretessen i högst 70 år. 
  
 103Kommentaren till 27 kap. 4 § OSL utgår från att uppgifter om ett företags affärs- eller driftsförhållanden normalt torde vara sekretessbelagda (Douglas m.fl., kommentaren till 
  
 27kap. 4 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08). 
  
 104Se bl.a. artiklarna 17.4, 18.5, 19, och 26.8. 
  
 298 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 myndigheterna ska ingripa (artikel 16). Bortsett konsekvenser för själva förfarandet innehåller Förordningen i övrigt inga sanktioner mot den som missbrukar den information denne fått ut. Förord- ningen överlåter emellertid till medlemsstaterna att avgöra om det ska finnas andra sanktioner mot otillåten användning av infor- mationen. 
  
 I lagstiftningsärendet avseende den ursprungliga förordningen på området ([EG] nr 1383/2003) diskuterades frågan om det borde införas ytterligare användningsbegränsningar beträffande infor- mation som erhållits från tullmyndigheterna och sanktioner av- seende överträdelser av dessa. Sveriges Advokatsamfund ansåg att Sverige borde utnyttja möjligheten att införa bestämmelser i FHL som begränsar rätten att använda information som lämnats ut. Lunds universitet ansåg att det eventuellt borde skapas ytterligare och starkare garantier för att den information som rättighetshavaren får ta del av inte missbrukas. Regeringen ansåg att det inte fanns bered- ningsunderlag för att då föreslå några särskilda bestämmelser om saken men att det dock kunde finnas anledning att återkomma till frågan i samband med den översyn av FHL som kom att ske i och med 2008 års utredning.105 I sitt betänkande anförde 2008 års utredning följande.106 
  
 Förvaltningsmyndigheter och domstolar som inte tillämpar RB kan […] när en sekretessbelagd uppgift lämnas ut till en enskild ställa upp för- behåll som inskränker den enskildes rätt att lämna uppgiften vidare eller att utnyttja den. De som bryter mot ett sådant förbehåll kan straffas för brott mot tystnadsplikt. Enligt vår bedömning innebär dessa regler att det redan i dag finns goda möjligheter att skydda företagshemligheter i allmänna handlingar som lämnas ut till en part hos en förvaltnings- myndighet eller en förvaltningsdomstol. Detta gäller t.ex. handlingar som Tullverket lämnar ut till rättighetshavare i vissa fall vid misstanke om att varor utgör intrång i immateriella rättigheter. 
  
 Utgångspunkten att Tullverket skulle kunna ställa upp förbehåll gentemot part när information lämnas över i samband med en under- sökning enligt Förordningen förutsätter att sekretess enligt OSL gentemot parten i och för sig gäller, men att denna inte hindrar parten att ta del av informationen. Förordningens regler tillsammans 
  
 105Prop. 2005/06:89 s. 19 f. 
  
 1062008 års utredning s. 24. 
  
 299 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 med 27 kap. 9 § OSL skulle därmed inte innebära annat än det som gäller om parts rätt till insyn trots sekretess enligt 10 kap. 3 § OSL. Detta synes vara riktigt. I detta sammanhang är värt att notera att Förordningen inte ger någon annan än en innehavare av ett beslut om undersökning rätt till information, dvs. till någon som utgör part i förhållande till Tullverket enligt 16 § FL. Reglerna om parts rätt till information från Tullverkets undersökning innebär alltså inte att sekretess enligt OSL inte i och för sig gäller för informationen.107 Det finns därför, som 2008 års utredning uttalat, möjlighet för Tull- verket att lämna ut informationen med ett förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL. Ett sådant förbehåll kan, i enlighet med Förordningens regler, förbjuda all användning av informationen som inte innebär ett tillvaratagande av partens rätt enligt artikel 21. 
  
 I den mån företagshemlig information från Tullverkets under- sökning blir del av material vid domstol kan sekretess gälla för denna enligt vad som redogjorts för ovan (se avsnitt 10.2.1). Tillämpliga sekretessbestämmelser avseende företagshemlig information hos Tullverket är inte tillämpliga hos domstol som mottager den sekre- tessreglerade uppgiften i den mån uppgiften omfattas av sekretess där enligt 36 kap. 2 § OSL (43 kap. 2 och 3 §§ OSL). 
  
 10.2.6Beslut om sekretess och möjlighet att överklaga 
  
 Frågor om sekretess avseende företagshemlig information i samband med domstolsförfaranden prövas som nämnts inledningsvis i avsnitt 10.2.1, av den beslutande myndigheten ensam. Som också framgått under nämnda avsnitt är i dock två fall parts yrkande om sekretess en förutsättning för att frågan om sekretess ska prövas, nämligen när det rör företagshemlig information i samband med upptagning av förhör vid domstol inom ramen för ett skilje- förfarande (36 kap 2 § tredje stycket OSL), eller i samband med mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken (31 kap. 22 a § OSL).108 I övrigt ankommer det alltså på den beslutande myndig- 
  
 107Kommentaren till 27 kap. 9 § OSL om att bestämmelsen utgör ett ”undantag” till sekretess enligt kapitlet, är såtillvida inte korrekt, jfr Douglas m.fl., kommentaren till 27 kap. 
  
 9§ OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 108Även i familjemål är en förutsättning för sekretess att part begär det (36 kap. 1 § OSL). 
  
 300 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 heten att pröva fråga om sekretess ex officio.109 Något formellt ansökningsförfarande angående sekretessbeläggande finns inte, vilket förutom rättens principiella skyldighet enligt huvudregeln att pröva frågor om sekretess ex officio hänger samman med att rätten inte kan fatta något beslut om sekretess med någon för den framtida handläggningen bindande verkan (se följande stycke). I förhållande till företagshemligheter kan det dock förutsättas att parterna i de flesta fall själva aktivt måste fästa t.ex. domstolens uppmärksamhet på förekomsten av företagshemlig information i förfarandet för att sekretess ska komma att beslutas för denna.110 
  
 Vad gäller handlingssekretess sker ett egentligt beslut i fråga om hemlighållande i samband med att myndigheten tar ställning till om uppgiften ska lämnas ut eller inte. Beslutar myndigheten att uppgiften på grund av sekretess inte ska lämnas ut, eller att den ska lämnas ut med förbehåll, föreligger ett beslut om att sekretess gäller.111 Som berörts i avsnitt 10.2.1 är beslutet i sig inte bindande för den framtida handläggningen, vare sig för den myndighet som meddelat det eller högre instans.112 Varje gång en handling begärs utlämnad måste alltså en prövning göras med hänsyn till då föreliggande omständigheter. Någon motsvarighet till exempelvis s.k. ”sealing orders” i engelsk och amerikansk rätt, varigenom en handling eller akt görs hemlig intill dess ordern upphävs, existerar inte i svensk rätt. 
  
 Ett förordnande enligt 43 kap. 8 § andra stycket OSL om att sekretessbestämmelse ska fortsätta att vara tillämplig för uppgift trots att uppgiften tagits in i dom eller vissa beslut, utgör alltså ett beslut om att sekretessbestämmelsen ska fortsätta att tillämpas, men är inte bindande för en framtida prövning mot sekretessbestäm- melsen av begäran om att få ut uppgiften. Förordnandet innebär bara att en sådan prövning ska ske.113 
  
 109I detta ligger även en principiell undersökningsplikt för rätten, jfr JO 2009/10 s. 47, JO 1986/87 s. 28, JK 1993 s. 26 , och Edelstam s. 196 f. 
  
 110Jfr t.ex. Berg, s. 13. 
  
 111Även avslag av en enskilds begäran enligt 6 kap. 6 § första stycket OSL att få använda tekniska hjälpmedel för automatiserad behandling som myndigheten förfogar över kan sägas innebära ett beslut om sekretess, om begäran avslås på grund av att någon bestämmelse om sekretess innebär hinder för begäran (6 kap. 6 § första stycket punkten 3 OSL). 
  
 112Att sekretessbestämmelsen för en sekretessreglerad uppgift hos en myndighet eller domstol som huvudregel enligt 43 kap. 2 § första stycket OSL också blir tillämplig hos en domstol som i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet får uppgiften från myndig- heten eller domstolen, innebär alltså inte i sig att den mottagande domstolen är bunden av den tidigare myndighetens eller domstolens bedömning. 
  
 113Jfr Edelstam s. 214 f. 
  
 301 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 En handling kan sekretessmarkeras redan i samband med att den inkommer eller upprättas vid en myndighet (2 kap. 16 § TF och 5 kap. 5 § första stycket OSL), men en sådan markering har ingen rättsverkan och innebär inget annat än en påminnelse om att det behövs en noggrann sekretessprövning för det fall det uppkommer en fråga om att lämna ut handlingen.114 
  
 Enligt 6 kap. 7 § första stycket OSL får en enskild överklaga ett beslut av en myndighet att inte lämna ut en handling till den enskilde, att lämna ut en handling med förbehåll som inskränker den enskildes rätt att röja innehållet eller annars förfoga över den, eller att avslå den enskildes begäran om att få använda tekniska hjälpmedel för automatiserad behandling som myndigheten förfogar över enligt 6 § första stycket. Enligt andra stycket får en myndighet överklaga ett beslut av en annan myndighet att avslå den förstnämnda myndig- hetens begäran att få ta del av en handling eller på annat sätt få del av en uppgift, om inte annat anges i lag eller förordning. Enligt tredje stycket får beslut av riksdagen, regeringen, Högsta domstolen och Högsta förvaltningsdomstolen inte överklagas.115 Ett beslut angående parts rätt att ta del av uppgift enligt RB får inte överklagas särskilt (NJA 2008 s. 634). 
  
 Den som anser sig bli lidande av att en handling lämnas ut kan inte överklaga ett beslut om utlämnande.116 Inte heller här är dock beslutet att lämna ut handlingen i sig bindande i frågan om sekretess. Däremot kan beslutet att lämna ut handlingen innebära att uppgiften sprids på sådant sätt att ett senare utlämnande inte längre innebär sådan skada som kan krävas för fortsatt sekretess. Det kan i sam- manhanget tilläggas att ett beslut att lämna ut en uppgift naturligtvis i och för sig kan innebära brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § BrB, och kan föranleda rätt till skadestånd för den drabbade enligt 2 kap. 2 § och 3 kap. 2 § första stycket p. 1 skadeståndslagen (1972:207). 
  
 Tas uppgiften in i dom eller beslut upphör sekretessen automa- tiskt i målet eller ärendet (43 kap. 8 § OSL). Detsamma gäller som 
  
 114Heuman m.fl. s. 25. 
  
 115För beslut av en myndighet som lyder under riksdagen gäller särskilda bestämmelser om överklagande, 6 kap. 7 § fjärde stycket OSL. 
  
 116se RÅ 81 2:18, RÅ 1999 not. 272 och RÅ 2005 ref. 88. Inte heller en myndighet får över- klaga ett beslut, som ålägger den att lämna ut en allmän handling (se bl.a. RÅ 84 2:101, RÅ 1992 not. 337, RÅ 1993 not. 339, RÅ 1994 not. 551, RÅ 1996 not. 301 och RÅ 1997 not. 164). 
  
 302 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 huvudregel om uppgiften läggs fram vid en offentlig förhandling (43 kap. 5 § OSL).117 Ett sådant ”offentlighetsdop” gäller bara i det mål eller ärende där dopet skett, hos andra myndigheter eller i andra mål eller ärenden vid samma domstol blir regler om sekretess fort- farande tillämpliga, dock att den spridning som offentlighetsdopet innebär även här kan föranleda att utlämnande inte längre riskerar sådan skada som kan krävas för fortsatt sekretess. Att ”offentlig- hetsdöpa” uppgiften kan inte innebära brott mot tystnadsplikt, men kan aktualisera ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB och möjlighet till skadestånd enligt ovan. 
  
 Ett förordnande om fortsatt sekretess i dom eller beslut enligt 43 kap. 8 § andra stycket kan inte överklagas särskilt (49 kap. 5 § RB e contrario) och kan förmodligen överhuvudtaget inte överklagas.118 Som nämnts är det heller inte bindande för en framtida prövning om uppgiften ska lämnas ut. I samband med överklagande av avgörandet i vilket förordnandet meddelats kan förordnandet upphävas av högre instans.119 Resning mot ett förordnande om fortsatt sekretess kan dock beviljas (se NJA 1996 C 7 och NJA 1997 C 56). 
  
 För förhandlingssekretess gäller att varken beslut om stängda dörrar eller förordnande om yppandeförbud kan överklagas särskilt, oavsett om beslutet innebär att åtgärden vidtas eller inte vidtas. För- modligen går dessa beslut överhuvudtaget inte att överklaga.120 Tro- ligen kan dock ett förordnande om stängda dörrar angripas med det extraordinära rättsmedlet resning. Med hänsyn till att beslutet oftast lär vara överspelat då resningsfrågan avgörs, har denna möjlighet mycket begränsad praktisk betydelse.121 Som nämnts ovan kan ett röjande av företagshemlig information genom underlåtenhet att besluta om stängda dörrar aktualisera ansvar för tjänstefel och skade- ståndsskyldighet. 
  
 117Även hänvisning till handlingar enligt 43 kap. 8 §, 46 kap. 6 och 8 §§ RB såvitt avser parternas utveckling av talan, bevisning eller personalia innebär att uppgifterna är framlagda vid förhandling i OSL:s mening, Douglas m.fl., kommentaren till 43 kap. 5 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 118Jfr Edelstam s. 214 f. 
  
 119se t.ex. rättsfallet NJA 2003 s. 313. 
  
 120Jfr vad som sagts ovan angående möjligheten att överklaga förordnande om fortsatt handlingssekretess och rättsfallet NJA 1993 s. 591. Jfr dock Edelstam s. 213 och 225 f., angående möjlighet att överklaga på grund av att beslutet utgör ett rättegångsfel. 
  
 121Jfr Edelstam s. 215 ff. Edelstam har föreslagit att frågor om stängda dörrar lämpligen skulle kunna handläggas före förhandlingen, med möjlighet till särskilt överklagande, se Edelstam s. 220 ff. 
  
 303 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 10.2.7Internationell utblick 
  
 Skyddet för företagshemligheters konfidentialitet under domstols- förfaranden varierar mellan medlemsstaterna.122 Enligt Brown  McKenzies studie utförd på uppdrag åt Kommissionen skulle endast Ungern, Tyskland och Förenade Konungariket i Europa, och Japan och USA utanför Europa, förefalla ha ett effektivt skydd för att för- hindra röjande av företagshemligheter i samband med domstolsför- faranden.123 Andra undersökningar har stannat vid att det inte finns en enda medlemsstat med ett till fullo fungerande skydd för före- tagshemligheter under en process i domstol.124 Nedan följer en kortare redogörelse för rättsläget på området inom EU, med några nationella exempel. 
  
 Alla medlemsstater tillämpar huvudregeln om offentliga dom- stolsförhandlingar i enlighet med artikel 6 Europakonventionen. Flera medlemsstater har dock möjlighet att i varierande grad hålla förhandlingar inom stängda dörrar. För vissa medlemsländer stadgar de nationella reglerna dock endast om sådan möjlighet för att värna säkerhet, allmän ordning och ”moral”.125 I andra medlemsstater har en part en uttrycklig möjlighet att begära stängda dörrar för att skydda företagshemligheter, men enligt Brown  George så före- faller detta sällan beslutas i praktiken och det skulle enligt studien heller inte finnas någon praxis på området.126 
  
 Tyskland 
  
 Tysk rätt ger inga möjligheter till sekretess för företagshemligheter i det inledandet skedet av en process. I praktiken är därför käranden rekommenderad att hålla sig så summarisk som möjligt i förhållande till företagshemligheter i inledande inlagor, och vänta med mer detaljerad information till den muntliga delen av processen, då andra 
  
 122Hogan Lovells International LLP, Study on Trade Secrets and Parasitic Copying (Look- alikes), MARKT/2010/20/D, Report on Trade Secrets for the European Commission, s. 44, Brown  George s. 34 ff. 
  
 123Baker  McKenzie s. 35. 
  
 Hudson, Protecting Trade Secrets In Litigation - The Impact Of Article 9 of The EU Trade Secret Directive Especially on Finnish Law, magisteruppsats vid Åbo universitet, maj 2016. 
  
 125T.ex. Belgien, Tjeckien och Grekland, Brown  George s. 34. 
  
 126Baker  McKenzie s. 34. 
  
 304 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 möjligheter till hemlighållande finns.127 Regler i §§ 169 och framåt i Gerichtsverfassungsgesetz (GVG) ger rätten möjlighet att utesluta allmänheten från en förhandling eller del därav. Vad gäller företags- hemligheter aktualiseras särskilt § 172.2 GVG, som stadgar att rätten kan besluta om stängda dörrar om en viktig  
 yrkes-, 
  
 drifts-, 
  uppfin-  
 nings-, 
  eller skattehemlighet kommer på tal, genom vilket en offent- lig förhandling skulle skada övervägande skyddsvärda intressen.128 
  
 De som närvarar vid en förhandling kan vidare åläggas tystnads- plikt avseende vad som förekommit vid förhandlingen.129 Brott mot sådan tystnadsplikt kan straffas med fängelse upp till ett år eller böter.130 Emellertid kan inte motparten uteslutas från förhandlingen, och ett förordnande om tystnadsplikt innebär, liksom i Sverige, endast förbud mot att föra vidare informationen, inte att utnyttja den för egen del, vilket utgör en i Tyskland erkänd lucka vad avser skyddet för företagshemligheter.131 
  
 Tysk rätt medger endast två undantag från regeln att part inte kan uteslutas från förhandling eller i övrigt undanhållas fakta och bevis i målet eller ärendet. Det ena finns i form av det s.k. Düsseldorf- förfarandet, det andra i form av en från domstolen fristående bevis- granskning av en oberoende expert, s.k. Carrillo. 
  
 Düsseldorf-förfarandet 
  har utvecklats som ett slags preliminär bevisupptagning med begränsad insynsrätt för käranden, framför allt i samband med intrångsundersökningar i patentmål. De tyska reglerna om intrångsundersökningar är (liksom de svenska) inte tillämpliga vad avser angrepp på företagshemligheter.132 Emellertid kan ett liknande resultat uppnås gällande angrepp på företagshemlig- heter genom en tillämpning av allmänna tyska civilrättsliga regler.133  
 Düsseldorf-förfarandet 
  innebär i korthet följande. När en under- sökning vidtas för att säkra bevis om ett angrepp, så utförs under- sökningen av en expert, medföljd av kärandens ombud, som har 
  
 127AIPPI Group Report Q247 angående Tyskland,  
 2015-06-15, 
  s. 6. 
  
 128§ 172.2 GVG: Russell kann für die Verhandlung oder für einen Teil davon die Öffentlichkeit ausschließen, wenn ein wichtiges  
 Geschäfts-, 
  
 Betriebs-, 
  Erfindungs- oder Weaver kommt, durch dessen öffentliche Erörterung überwiegende schutzwürdige Interessen verletzt würden“. 
  
 129§ 174 st. 3 GVG. 
  
 130§ 353d.2 Strafgesetzbuch (STGB). 
  
 131AIPPI Q247 Tyskland, s. 6. 
  
 132Reglerna bygger på det civilrättsliga sanktionsdirektivet, som inte omfattar åtgärder avseende angrepp på företagshemligheter. 
  
 133§§ 809 och 810, Bürgerliches Gesetzbuch (BGB). 
  
 305 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 tystnadsplikt. Käranden själv är utesluten från undersökningen. Expertens utlåtande från undersökningen lämnas över till domaren och görs tillgängligt för alla aktörer i processen, förutom käranden. Om domaren finner att ett angrepp sannolikt skett, får alla aktörer i processen del av informationen, alltså inklusive käranden, även mot svarandens vilja. Om ett angrepp inte befinns sannolikt så får käran- den inte del av informationen och tystnadsplikten kvarstår.134 
  
 Düsseldorf-förfarandet 
  utgör således en, om än begränsad, möjlighet att hålla företagshemligheter från kärandens vetskap, och är särskilt ägnad att motverka fishing expeditions. Emellertid fungerar den inte som ett skydd för företagshemligheter under den fortsatta processen när ett angrepp befunnits sannolikt. Den är också endast utformad för att skydda svarandens företagshemligheter, inte kärandens.135 
  
 Det andra tyska undantaget från parts insynsrätt avser en oberoende expertgranskning av parts bevisning, det nämnda Pena prüfervorbehalt. Om en part vill göra gällande en omständighet, men är ovillig att föra bevisning om den på grund av risk att röja företags- hemlighet, är det etablerad praxis att tillåta en expert att verifiera dessa fakta. Om t.ex. en part hävdar att den sålt ett visst antal varor till ett visst antal kunder eller till ett visst pris, så är det möjligt att låta en oberoende revisor bedöma partens bevisning om detta. I detta fall kan revisorn under tystnadsplikt ta del av underliggande infor- mation om t.ex. namn på kunder och vinster. Så länge som parternas frågor till experten angående bevistemat därefter kan besvaras med ett ja eller nej så gäller enligt praxis att rätten kan ta dessa svar för goda.136 
  
 Mot bakgrund av att det inte existerar några fullständiga garantier enligt tysk rätt för att skydda företagshemligheter eller annan konfidentiell information från motpart har införande av ett s.k. in  
 camera-förfarande 
  diskuterats i Tyskland. Vad som åsyftats i denna diskussion är ett förfarande där den konfidentiella informationen presenteras endast för rätten och ett oberoende juridiskt ombud. Mot bakgrund av ett par avgöranden från Tysklands författnings- domstol (Bundesverfassungsgericht, BVerfG) spåddes från visst håll, 
  
 134AIPPI Q247 Tyskland, s. 7. 
  
 135Ibid. 
  
 136AIPPI Q247 Tyskland, s. 7 f. 
  
 306 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 mot bakgrund av innehållet i det tidigare förslaget till  
 EU-direktivet, 
  att en tysk implementering av  
 EU-direktivet 
  torde innebära att möjlighet till ett sådant in  
 camera-förfarande 
  införs i den tyska processrätten.137 Det har å andra sidan framförts att lydelsen av artikel 9.2 tredje stycket i  
 EU-direktivet 
  nu möjligen innebär att en in  
 camera-procedur 
  av detta slag inte kan tillämpas, och att även  
 Düsseldorf-förfarandet 
  kan vara oförenligt med direktivets krav på möjlighet till partsinsyn under processen.138 
  
 Det finns i övrigt inga särskilda regler som medger att handlingar hålls hemliga för part. Gentemot tredje man är det dock möjligt att besluta om begränsningar i tillgång till handlingar i målet eller ärendet. 
  
 Det tillhör sällsynta undantag att hemlighålla delar av dom för allmänheten. 
  
 Rätten äger, liksom i Sverige, frågor om hemlighållande ex officio. 
  
 Förenade Konungariket139 
  
 Enligt gällande rätt för England och Wales kan en part ansöka om att allmänhetens tillträde till en förhandling ska begränsas. Skälen för detta kan vara antingen att offentlighet skulle omintetgöra föremålet för förhandlingen140, eller att förhandlingen rör konfidentiell infor- mation och där offentlighet skulle skada konfidentialiteten. Enligt nyare praxis är det mycket svårt att övertyga rätten att stängda dörrar (”private hearing”) är nödvändigt i affärstvister. Att endast hänvisa till information under en offentlig förhandling, gör den emellertid inte offentlig för allmänheten. 
  
 Att en handling innehåller företagshemlig information innebär inte per se att den kan hemlighållas för part. Rätten kan emellertid låta part ta del av informationen med förbehåll om tystnadsplikt och kan begränsa kretsen av personer som får ta del av informationen. Det inbegriper möjligheten att endast låta parts ombud ta del av 
  
 137AIPPI Q247 Tyskland, s. 8. 
  
 Christian, Hill, The EU Directive Regarding the Protection of Trade Secrets  Inspection Proceedings In Duesseldorf Regarding Patent Cases,  
 www.katheraugenstein.com/en/the-eu-directive-regarding-the-protection-of-trade-secrets- 
  
 inspection-proceedings-in-duesseldorf-regarding-patent-cases/ 
  
 139AIPPI Group Report Q247 angående Förenade Konungariket,  
 2015-06-07, 
  s.  
 6–9. 
  
 140”… where publicity would defeat the object of the hearing”, AIPPI Q247 FK, s. 5. 
  
 307 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 särskilt känsliga uppgifter. Rätten kan också utesluta part från att ta del av ”irrelevant” material. 
  
 Inlagor till rätten med redogörelse för omständigheter (state- ments of case) är allmänt tillgängliga, men inte bilagor till dessa. En part som önskar att uppgifter i en inlaga ska hemlighållas för allmän- heten kan ansöka om att rätten begränsar allmänhetens tillgång till uppgiften. Rätten har långtgående möjligheter till detta, inklusive möjligheten att helt utesluta andra än parterna att ta del av akten (s.k. ”sealing of the case”). 
  
 Parterna kan också, efter rättens beslut, i samarbete bilda en s.k. ”confidentiality club” (också kallad ”confidentiality ring”), med avtalade regler som dock ytterst rätten diskretionärt bestämmer. Reglerna för en ”confidentiality club” kan inkludera begränsningar av vilka som har tillgång till dokument, hur dessa dokument får kopieras, var dokumenten kan ses och hur information från doku- menten får spridas. Bildandet av dess ”klubbar” har beskrivits som allt mer vanligt.141 De är dock särskilt vanliga under förberedelsen. Inför huvudförhandlingen blir det allt svårare att hålla en part utan- för ”klubben”. Rätten kan utesluta part från att ta del av bevisning under förhandlingen, men det anses utgöra ett exceptionellt undan- tag. 
  
 Generellt gäller att domar och beslut är offentliga. Det är dock för det mesta möjligt för rätten att utforma domen så att konfiden- tiell eller privat information kan utelämnas eller generaliseras. Rätten kan också besluta om att förbjuda publicering av en parts namn eller konfidentiell information i målet. 
  
 Rätten kan även, i förhållande till ett beslut om en rättegångs- åtgärd, besluta om s.k.  
 ”super-injunction”, 
  bestående i förbud att publicera känslig information om sökanden avseende åtgärden och förbud att röja existensen av beslutet om åtgärden och förfarandet angående denna. Grunden för detta ska vara att åtgärden i sig blir meningslös utan ett sådant förbud. Mot bakgrund av att en sådan  
 ”super-injunction” 
  utgör en avsevärd avvikelse från principen om en öppen rättegång (”open justice”) är de ovanliga. 
  
 Rättens skydd av känsligt material under rättegången bygger på att part ansöker om det. En ansökan ska stödjas av bevis som visar 
  
 141 Finley, Gonzalez, Disclosure, 2012, s. 441. 
  
 308 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 att utan detta undantag från principen om en öppen rättegång kan rättvisa inte skipas (”justice could not be done”). 
  
 En part som tagit del av uppgift som lagts fram under en offentlig förhandling kan som huvudregel använda denna uppgift för vilket ändamål som helst. Rätten kan dock besluta om begränsningar av parts användande av sådan uppgift. De begränsningar som varit på fråga i praxis synes ha rört publicering av materialet (och alltså inte utnyttjande för egen del).142 ”Mycket goda skäl” krävs dock för att en sådan begränsning ska meddelas, vilket förståtts som mycket goda specifika skäl, där en allmän hänvisning till att informationen är känslig och skulle medföra skada vid röjande inte torde räcka. 
  
 Ungern143 
  
 Det finns enligt ungersk rätt möjlighet att hålla förhandling eller del därav inom stängda dörrar, när det bedöms vara absolut nödvändigt för bl.a. skyddet av företagshemligheter.144 
  
 Parterna har tillgång till handlingar innehållande företagshemlig- heter endast under tystnadsplikt, och i övrigt i enlighet med de villkor rätten efter omständigheterna i det enskilda fallet bestämmer. Dessa regler kan innebära att endast partens ombud får ta del av handlingen och att denna inte får kopieras, etc. Part som innehar företagshemligheten har rätt att medge undantag från detta. Om samma part i rätt tid förklarar att denne vägrar att motparten tar del av handlingen, så får endast rätten ta del av den. Tredje man har rätt att ta del av företagshemlig information endast under förutsättning att innehavaren medger det. 
  
 I praktiken ska parterna uppmärksamma rätten på frågor om hemlighållande av uppgifter och part som yrkar om sekretess behöver bevisa att informationen förtjänar skydd. 
  
 Vittne har rätt att vägra att yttra sig om företagshemlighet som han fått del av i förtroende, dock under förutsättning att innehavaren inte godkänt att denne får yttra sig om den. 
  
 142SmithKline Beecham Biologicals S.A. v Connaught Laboratories Inc [1999] All E.R. 498. 
  
 143AIPPI Group Report Q247 angående Ungern,  
 2016-06-16, 
  s. 3 f. 
  
 144§ 5.2 i den ungerska civilprocesslagen, 1952. Moss. törvény a polgári perrendtartásról (Pp). Nämnda lag kommer att ersättas av den nya ungerska civilprocesslagen 2016. Flores. törvény a polgári perrendtartásról (CPC) den 1 januari 2018. 
  
 309 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Domar publiceras endast i en anonym version där namnen på parterna och annan information som kan avslöja parterna utelämnas. Rätten får i samband med att den bestämmer villkor för hur före- tagshemlig information får användas av parterna, bestämma att informationen inte får utnyttjas, även efter att domstolsförfarandet avslutats. 
  
 Reflektion 
  
 Som nämnts inledningsvis i denna utblick var slutsatsen i Baker  McKenzies studie att i Europa endast Ungern (genom möjlighet att utesluta part från att ta del av företagshemlig information), Tyskland (genom det s.k.  
 Düsseldorf-förfarandet) 
  och Förenade Konunga- riket (genom s.k. confidentiality clubs) i Europa, föreföll ha ett effektivt skydd för att förhindra röjande av företagshemligheter i samband med domstolsförfaranden. 
  
 Som framgått av redogörelsen ovan utgör dock varken Düsseldorf- förfarandet eller ”confidentiality clubs” något heltäckande skydd för företagshemligheter i domstolsförfaranden, utan endast möjligheter till sådant skydd i vissa sammanhang. Den typ av exkluderande av direkt partsinsyn som den ungerska civilprocessen synes ge utrymme för, innebär ett långtgående skydd för företagshemligheter, men står i uppenbar strid med  
 EU-direktivets 
  krav enligt artikel 9.2 tredje stycket. Även  
 Düsseldorf-förfarandet, 
  liksom andra s.k. in camera- lösningar som går ut på att part i vissa skeden av en process inte har tillgång till materialet vid förfarandet annat än genom särskilda representanter med tystnadsplikt, ter sig principiellt svårförenligt med kraven på partsinsyn enligt artikel 9.2 tredje stycket. Detsamma gäller även för den typ av bortavtalad partsinsyn som en ”confiden- tiality club” av brittiskt snitt innebär. 
  
 10.3Överväganden 
  
 Företagshemligheter som på ett eller annat vis tas in i ett domstols- förfarande blir del av en verksamhet där en grundläggande offentlig- het råder. Offentligheten får den effekten att uppgifter sprids, vilket för övrigt är ett av syftena med offentlighetsprincipen. Som skilje- domsutredningen påpekat beror inte spridningseffekten på att 
  
 310 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 domare eller andra anställda vid domstolarna aktivt sprider infor- mation om mål vid domstolen utan på att den intresserade allmän- heten och massmedia – ofta systematiskt – inhämtar uppgifter från domstolen.145 I fråga om företagshemligheter kan givetvis i regel för- utsättas ett särskilt starkt intresse från innehavarens konkurrenter. 
  
 Av redovisningen ovan framgår att det, trots den ofrånkomliga risken att företagshemligheter röjs i samband med ett domstolsför- farande, likväl finns möjligheter att begränsa offentligheten avseende företagshemligheter genom att sekretess kan gälla för dessa, i vissa fall utifrån en presumtion om sekretess. Genom förbehåll och yppandeförbud kan även meddelarfriheten avseende företagshemlig- heter inskränkas. Ett problem är dock att skyddet som på detta vis kan ges företagshemlig information i domstolsförfarandet är oför- utsebart för parterna. En stor del av oförutsebarheten ligger i att parterna själva inte disponerar över frågan om sekretess vid dom- stolen.146 Bidragande till oförutsebarheten är också bristen på möjlig- het för part att efter ansökan erhålla ett beslut om att en uppgift kommer att hållas hemlig i målet eller ärendet, motsvarande s.k. sealing orders. Som framgått ovan finns det också med hänsyn till det kvalificerade skaderekvisitet i 36 kap 2 § första stycket första meningen OSL skäl till tvivel om all information som utgör företags- hemligheter enligt nuvarande FHL också omfattas av sekretess enligt denna bestämmelse. Samma tvivel gäller för bestämmelsen i 31 kap. 22 a § och i viss mån även för regeln i 36 kap. 2 a § OSL.147 
  
 En brist i skyddet för företagshemligheter vad avser uppgifter under förhandling är att ett yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § RB endast kan avse förbud mot att uppenbara uppgiften, men inte mot att utnyttja den för egen del. 
  
 En part eller dennes företrädare som får ta del av företagshemlig information i samband med ett domstolsförfarande kan aldrig för- bjudas att använda uppgiften i den mån det behövs för att ta tillvara 
  
 145SOU 1995:65 s. 186. 
  
 146Bortsett från att prövning av sekretess enligt 31 kap. 22 a § OSL och sekretess vid förhör inom ramen för skiljeförfarande enligt 36 kap. 2 § tredje stycket OSL förutsätter parts begäran. 
  
 147Vad gäller 36 kap. 2 a § OSL, liksom 36 kap. 2 § första stycket andra meningen OSL, innehåller dessa bestämmelser till skillnad från 36 kap. 2 § första stycket första meningen och 
  
 31kap. 22 a § OSL inte ett kvalificerat skaderekvisit, men omfattar likväl endast uppgifter inom affärs- och driftförhållanden, med risk att få ett för snävt tillämpningsområde i förhållande till definitionen av företagshemligheter enligt  
 EU-direktivet, 
  se avsnitt 10.2.1och 5.4.3. 
  
 311 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 partens rätt i målet eller ärendet. Således finns det en lovlig möjlighet för parten eller företrädaren att sprida sådan information vidare, i den mån detta kan anses nödvändigt. Det finns enligt gällande rätt dock ingen sanktion mot angrepp från den som på detta sätt har fått ta del av en företagshemlighet. 
  
 En ytterligare lucka i skyddet avseende företagshemlig infor- mation i samband med förfarande vid domstol är att den information som en part får del av efter beslut om ett informationsföreläggande överhuvudtaget inte omfattas av sekretess enligt OSL eller någon annan sanktionsbestämmelse i samband med att denna lämnas över till sökanden. 
  
 En annan brist i förhållande till företagshemligheter är att den sekretess som kan gälla för dessa vid ett domstolsförfarande är tidsbegränsad på så vis att den kan upphöra att gälla innan infor- mationen har förlorat sin egenskap av företagshemlighet. 
  
 Uppsåtligt röjande eller utnyttjande av en företagshemlighet i strid mot gällande tystnadsplikt under ett domstolsförfarande, bestraffas enligt 20 kap. 3 § BrB med böter eller fängelse i högst ett år. Röjande i strid mot ett yppandeförbud kan enbart bestraffas med böter (9 kap. 6 § RB, 39 § FPL). Det kan diskuteras, i en koppling till diskussionen om kriminalisering av angrepp på företagshemlig- heter erhållna i förtroende, om dessa straffsatser speglar allvaret i ett sådant angrepp på företagshemligheter. 
  
 10.3.1Utgångspunkter 
  
 Artikel 9 i  
 EU-direktivet 
  
 Enligt artikel 9.1 första stycket i  
 EU-direktivet 
  ska medlemsstaterna se till att parterna, deras advokater eller andra företrädare, domstols- tjänstemän, vittnen, sakkunniga och varje annan person som deltar i ett domstolsförfarande om olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, eller som har tillgång till handlingar som ingår i domstolsförfarandet, inte har rätt att utnyttja eller röja företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen motiverad ansökan av en intressent, har identifierat som konfidentiella och om vilka de har blivit medvetna till följd av ett sådant deltagande eller en 
  
 312 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 sådan tillgång. Medlemsstaterna får i detta avseende också tillåta att behöriga rättsliga myndigheter handlar på eget initiativ. 
  
 Den skyldighet som avses i första stycket ska enligt artikel 9.1 andra stycket fortsätta att gälla efter det att domstolsförfarandet har avslutats. Skyldigheten ska dock upphöra om någon av följande omständigheter föreligger: 
  
 a)Om den påstådda företagshemligheten enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses uppfylla de krav som anges i artikel 2.1, eller 
  
 b)om den berörda informationen över tid blir allmänt känd bland eller lättillgänglig för personer i de kretsar som normalt sett handskas med denna typ av information. 
  
 Enligt artikel 1.1 andra stycket får medlemsstaterna inte föreskriva ett skydd för företagshemligheter som inkräktar på den bortre gräns för det skydd som artikel 9.1 andra stycket stadgar. 
  
 Enligt artikel 9.2 första stycket ska medlemsstaterna också se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen moti- verad ansökan av en part, kan vidta de specifika åtgärder som krävs för att bevara konfidentialiteten för företagshemligheter eller på- stådda företagshemligheter som utnyttjas eller som det hänvisas till under ett domstolsförfarande som rör det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av en företagshemlighet. Medlemsstaterna får också tillåta att behöriga rättsliga myndigheter vidtar sådana åtgärder på eget initiativ. 
  
 De åtgärder som avses i första stycket ska enligt andra stycket omfatta minst möjligheten 
  
 c)att begränsa tillgången till sådana handlingar innehållande före- tagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som lämnats in av parterna eller av tredje part, helt eller delvis, till ett begränsat antal personer, 
  
 d)att begränsa tillträdet till domstolsförhandlingar där företags- hemligheter eller påstådda företagshemligheter kan komma att röjas, och tillgången till protokoll eller utskrifter från sådana förhandlingar, till ett begränsat antal personer, 
  
 e)att tillhandahålla varje annan person än de personer som ingår i det begränsade antal personer som avses i leden a och b en icke- 
  
 313 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 konfidentiell version av varje domstolsavgörande där de passager som innehåller företagshemligheter har avlägsnats eller redigerats. 
  
 Enligt tredje stycket ska det antal personer som avses i andra stycket leden a och b inte vara större än vad som är nödvändigt för att säkerställa att den rätt som parterna i domstolsförfarandet har till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol iakttas och ska omfatta minst en fysisk person från vardera parten samt respektive advokater eller andra företrädare för parterna i domstolsförfarandet. 
  
 Enligt punkten 3 i artikel 9 ska de behöriga rättsliga myndig- heterna när de beslutar om de åtgärder som avses i punkt 2 och bedömer åtgärdernas proportionalitet, ta hänsyn till nödvändigheten att säkerställa rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till en opartisk domstol, de berörda parternas och, i tillämpliga fall, tredje parts legitima intressen samt till sådan skada som någon av parterna och, i tillämpliga fall, tredje part skulle kunna åsamkas till följd av ett bifall till eller avslag på ansökan om sådana åtgärder. 
  
 Enligt artikel 16 första stycket ska medlemsstaterna se till att de behöriga rättsliga myndigheterna får besluta om sanktioner mot alla personer som underlåter eller vägrar att efterleva åtgärder som antas enligt artikel 9. 
  
 Enligt punkten 4 i artikel 9 ska all behandling av personuppgifter enligt punkten 1 ske i enlighet med direktiv 95/46/EG. 
  
 Artikel 9 tar uttryckligen sikte på domstolsförfaranden där den talan förfarandet rör gäller angrepp på företagshemligheter. Mot bakgrund av att det i bestämmelsen föreskrivs ett minimiskydd har Kommissionen inte rest några invändningar mot utgångspunkten att skyddet för företagshemligheter i domstolsförfaranden är detsamma, oavsett vad förfarandet gäller.148 Utredningens överväganden har skett enligt detta synsätt. För de undantag som behandlas i avsnitt 10.3.9 föreslås dock inte några ändringar. 
  
 148 1ST Workshop on the transposition of the Trade Secret Protection Directive, Draft summary report, 16 december 2016, s. 3 f. och 8. Kommissionen framhöll i detta samman- hang artikel 58 i Avtalet om en enhetlig patentdomstol (2013/C 175/01) som exempel på en bestämmelse om skydd för företagshemligheters konfidentialitet i domstolsförfaranden rörande annat än angrepp på företagshemligheter. 
  
 314 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Artikel 9 och rätten till en rättvis rättegång 
  
 På det europarättsliga området bryts kraven i artikel 9 om bevarandet av företagshemligheters konfidentialitet under domstolsförfaranden framför allt mot kraven i artikel 6 Europakonventionen och artikel 47 i stadgan om rätt till en rättvis rättegång. Denna rätt till en rättvis rättegång innebär en principiell rätt till offentlig, muntlig och kontradiktorisk rättegång, rätt att bli hörd och aktivt delta i processen, rätt till jämställdhet mellan parterna (equality of arms) och rätt till ett offentligt avgörande. Å andra sidan hamnar en brist på skydd för en företagshemlighet under en domstolsprocess, sär- skilt i en process där talan rör just företagshemligheten i fråga, i strid med rätten till ett effektivt rättsmedel enligt såväl artikel 13 Europa- konventionen som artikel 47 i stadgan. 
  
 Att utestänga media och allmänheten i övrigt från hela eller delar av rättegången (förhandlingen), i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse, är uttryckligen förenligt med artikel 6.1. Europakonventionen. Någon uttrycklig möjlighet att utestänga part från någon del av rättegången innehåller artikel 6 däremot inte. 
  
 Artikel 9.2 tredje stycket föreskriver bl.a. att det antal personer som ska ha tillgång till handlingarna i målet och tillträde till för- handling ska omfatta minst en fysisk person från vardera parten samt respektive advokater eller andra företrädare för parterna i dom- stolsförfarandet. Artikel 9.2 tredje stycket innehåller också uttryck- ligen som princip (till skillnad från tidigare artikel 8 i förslaget till  
 EU-direktivet) 
  att det antal personer som kan uteslutas från en förhandling inte ska vara större än vad som är nödvändigt för att säkerställa att den rätt som parterna i domstolsförfarandet har till ett effektivt rättsmedel och till en rättvis rättegång149 iakttas. (Som nyss nämnts hamnar emellertid dessa två rättigheter inte sällan i konflikt med varandra när det gäller frågan om insyn i domstolsförfarandet gällande företagshemligheter.) 
  
 Det står alltså numera klart att en lösning för bevarandet av före- tagshemligheters konfidentialitet innebärande att part inte får del av 
  
 149 ”Fair trial” i den engelska versionen av direktivet, “opartisk domstol” i den svenska versionen. 
  
 315 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 handlingar i målet och utestängs från förhandling inte är acceptabel enligt  
 Davis 
  
 TRIPS-avtalet 
  och det civilrättsliga sanktionsdirektivet 
  
 TRIPS-avtalet 
  föreskriver i artikel 42 att avtalsländerna vad gäller immateriella rättigheter (intellectual property right) bl.a. ska säkra möjligheter att göra gällande dessa rättigheter i ett domstolsför- farande, som tillhandahåller sätt för att identifiera och skydda kon- fidentiell information, om inte detta går i strid med existerande konstitutionella krav. Denna generella princip utvecklas ytterligare i artikel 43 vad avser bevisning. Denna artikel, liksom artikel 6 i det civilrättsliga sanktionsdirektivet151, möjliggör för rättsliga myndig- heter att ålägga parterna att inge bevis, förutsatt att sekretessbelagd och annan konfidentiell information skyddas. Artikel 34(3) i TRIPS- avtalet tar med denna princip även i förhållande till patenttvister. Artikel 34 medger att bevisbördan i vissa fall kan åläggas svaranden att visa att angrepp på det som skyddas enligt patentet inte har skett, men enligt artikel 34(3) under förutsättning att svarandens legitima intressen av skydd för sina tillverknings- och affärshemligheter beaktas. 
  
 Enligt det civilrättsliga sanktionsdirektivets artikel 7.1 får dom- stol besluta om omedelbara och effektiva interimistiska åtgärder för att säkra relevant bevisning om det påstådda intrånget (intrångs- undersökning), förutsatt att sekretessbelagd och annan konfidentiell information skyddas. 
  
 Varken  
 TRIPS-avtalet 
  eller de  
 EU-rättsliga 
  reglerna om sanktioner avseende immateriella rättigheter innehåller emellertid några närmare riktlinjer för hur skyddet för företagshemlig information ska skyd- das under ett domstolsförfarande.152 
  
 150Förslagets möjligheter till begräsning av partsinsyn under artikel 8 kritiserades bl.a. av Advokatsamfundet som ur rättssäkerhetssynpunkt helt avstyrkte dem (Advokatsamfundets remissvar angående Europeiska kommissionens förslag till direktiv om skyddet för företags- hemligheter,  
 R-2013/2111). 
  
 151Europaparlamentets och Rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säker- ställande av skyddet för immateriella rättigheter. 
  
 152Jfr Commission Staff Working Document Impact Assessment SWD (2013) 471 Final, 2013-  
 11-28, 
  Smith 15, s. 219. 
  
 316 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Lösningar för svensk del 
  
 Enligt vad som framgått ovan har medlemsstaterna alltså att sörja för att det finns sanktioner för att tillse att företagshemligheter som förekommer i ett domstolsförfarande, och om vilka domstolen eller annan behörig myndighet blivit varse genom initiativ från en intressent eller alternativt ex officio, hålls hemliga – dvs. bevaras som företagshemligheter – under och efter förfarandet. Kravet på skydd för företagshemligheters konfidentialitet under och efter de för- faranden som träffas av artikel 9 gäller tydligen utan undantag, bort- sett från vad som särskilt är stadgat i artikel 9.1 andra stycket om upphörande av denna skyldighet efter det att förfarandet avslutats. 
  
 Det existerande svenska regelverket vad avser skydd för företags- hemligheter under domstolsförfaranden har goda förutsättningar, dock inte utan vissa modifikationer, att leva upp till  
 EU-direktivets 
  krav. Bland annat den starka princip om rätt till partsinsyn som enligt svensk rätt genomsyrar inte bara domstolsverksamheten utan verksamheten vid myndigheter i allmänhet, kombinerat med existe- rande möjligheter till sekretess för företagshemlig information, innebär att det nuvarande regelsystemet är väl ägnat att utan några stora förändringar komma i samklang med kraven enligt artikel 9. Särskilda lösningar för företagshemligheter innebärande t.ex. för- faranden utan direkt partsinsyn kan redan med hänsyn till artikel 9.2 tredje stycket däremot lämnas därhän. Utredningen föreslår heller inte, i linje med utgångspunkten att skydd för företagshemligheter i princip bör finnas oavsett vad domstolsförfarandet gäller, några särlösningar för bevarandet av företagshemligheters konfidentialitet specifikt för förfaranden angående angrepp på företagshemligheter. Det grundläggande skälet till detta är att en innehavare av en före- tagshemlighet har samma intresse av skydd för denna oavsett vad förfarandet gäller i sak. Vidare är det så att om en bestämmelse om domstolssekretess endast för företagshemligheter om vilka talan väckts skulle ersätta den nuvarande generellt tillämpliga sekretess- bestämmelsen i 36 kap. 2 § OSL så skulle det innebära en påtaglig försämring för det svenska skyddet för företagshemligheter i dom- stol. En sådan ordning framstår som omotiverad från såväl svensk som  
 EU-rättslig 
  synpunkt. 
  
 Utgångspunkten för utredningen är således att med justeringar och tillägg söka täppa till de luckor i förhållande till artikel 9 som 
  
 317 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 finns i det skydd för företagshemligheter i domstolsförfaranden som den nuvarande regleringen erbjuder. 
  
 10.3.2Ändring av 36 kap. 2 § och upphävande av 36 kap. 2 a § OSL 
  
 Begreppet företagshemlighet i OSL 
  
 Förslag: Sekretess för företagshemligheter i domstol ska uttryck- ligen omfatta företagshemligheter enligt den föreslagna lagen om företagshemligheter. 
  
 Som framhållits i avsnitt 10.2.1 innehåller den centrala bestämmelsen för att skydda företagshemligheters konfidentialitet under domstols- förfaranden i 36 kap. 2 § OSL ett kvalificerat skaderekvisit, ägnat att sätta i fråga om alla företagshemligheter enligt FHL är skyddsvärda enligt bestämmelsen. I förhållande till direktivets krav att företags- hemligheter som identifierats som (alltjämt) konfidentiella ska skyd- das från att utnyttjas eller röjas under ett domstolsförfarande, blir denna oklarhet knappast acceptabel. Begränsningen av sekretess till uppgifter inom näringsidkares drifts- eller affärsförhållanden riskerar även den att låta sådana företagshemligheter som enligt  
 EU-direk- 
  tivets definition kan förekomma hos  
 icke-kommersiella 
  forsknings- institutioner hamna utanför sekretess enligt 36 kap. 2 § OSL. 
  
 I tidigare diskussioner angående skyddet för företagshemlig information vid domstolarna har bl.a. de lege ferenda föreslagits att det kunde ligga nära till hands att låta parterna i affärstvister i viss mån disponera över graden av offentlighet. Sekretess skulle på så sätt kunna få gälla för vissa uppgifter i den mån parterna var överens om det.153 I Förenade Konungariket rår som nämnts parterna över frågan om sekretess på liknande sätt (se under Internationell utblick ovan). Skiljedomsutredningen tog upp frågan om att ta bort kravet i 36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL (8 kap. 17 § SekrL) på att skadan ska vara avsevärd. Tre skäl anfördes där för att en sådan ändring inte borde ske. Det påpekades först att insynsintresset gör sig särskilt starkt i domstolarnas rättskipande verksamhet. För det 
  
 153 Se Edelstam s. 145 och där gjorda hänvisningar. 
  
 318 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 andra menade Skiljedomsutredningen att möjligheten till sekretess för det mesta i liten omfattning påverkar parters val av tvistlösnings- form. Det tredje skälet var att en ökad sekretess skulle komma i konflikt med intresset av ökad prejudikatbildning.154 Edelstam har, bortsett från sist nämnda skäl, ifrågasatt dessa argument mot en strängare sekretess.155 
  
 Med hänsyn till att  
 EU-direktivet 
  kräver ett generellt skydd för företagshemligheters konfidentialitet under ett domstolsförfarande, och med utgångspunkten att detta i princip ska gälla oavsett vad rättegången handlar om, får den nu angivna diskussionen om ändring av 36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL anses över- spelad.156 Den fråga som återstår att besvara är hur bestämmelsen lämpligast utformas så att en kategorisk sekretess för företags- hemligheter enligt kraven i artikel 9 uppnås. 
  
 Av redogörelsen ovan framgår att det inte finns skäl att utgå ifrån att regeln i 36 kap. 2 § OSL (tidigare 8 kap. 17 § SekrL) någonsin varit avsedd att täcka mer än vad som kan utgöra företagshemligheter enligt FHL. Bestämmelsen i 36 kap. 2 § OSL bör därför utformas på sådant sätt att den kommer att omfatta företagshemligheter i enlighet med den definition av företagshemligheter som utredningen föreslår. På så vis garanteras möjlighet till skydd för företagshemligheters kon- fidentialitet enligt bestämmelsen, utan att det för den skull finns risk att annan information som tidigare omfattats av bestämmelsen kan komma att hamna utanför bestämmelsens område. 
  
 För att det inte ska råda någon tvekan om att sekretessbestäm- melsen i 36 kap. 2 § OSL är avsedd att omfatta vad som kan antas utgöra företagshemligheter enligt lag, framstår det lagtekniskt som mest ändamålsenligt att låta bestämmelsen i 36 kap. 2 § OSL hänvisa till definitionen av företagshemlighet i den föreslagna lagen om företagshemligheter. En återupprepning av rekvisiten för vad som utgör en företagshemlighet i 36 kap. 2 § OSL framstår som onödig och mer ägnad att leda till osäkerhet i tillämpningen av bestämmel- sen än tvärt om. En sådan lösning med hänvisning avviker visserligen lagtekniskt från övriga bestämmelser i OSL. Det är i och för sig 
  
 154SOU 1995:65 s. 189 f. 
  
 155Edelstam s. 145 f. 
  
 156Jfr Advokatsamfundets remissvar till direktivförslaget  
 (R-2013/2111, 
  s. 4), i vilket kon- stateras att ändringar i OSL i förhållande till direktivets definition på företagshemligheter kommer att bli nödvändiga. 
  
 319 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 möjligt att uppnå samma resultat i sak genom att i stället införa rekvisiten för en företagshemlighet direkt i berörda bestämmelser i OSL. Valet mellan dessa alternativ ter sig därför främst som en smaksak. 
  
 För att en uppgift ska utgöra företagshemlighet enligt 1 § i såväl den föreslagna lagen om företagshemligheter som i nuvarande FHL krävs bl.a. att ett röjande av uppgiften är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende för innehavaren. Bestämmelsen om vad som utgör en företagshemlighet innehåller på så vis redan ett skade- rekvisit. Med utgångspunkten att sekretess ska gälla för företags- hemligheter ligger det därför närmast till hands att låta 36 kap. 2 § OSL stadga en absolut sekretess för uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt den föreslagna lagen om företagshemlig- heter, dvs. utan ett skaderekvisit utöver det som redan föreslås gälla enligt denna lag. 
  
 Denna lösning innebär att det för sekretess för företagshemlig- heter enligt 36 kap. 2 § OSL inte uttryckligen, men dock indirekt, kommer att gälla ett skaderekvisit. I och med att skaderekvisitet försvinner från bestämmelsen blir det inte möjligt att med tillämp- ning av bestämmelsen i 10 kap. 14 § OSL lämna ut sekretessbelagda företagshemligheter med förbehåll till annan än part och de övriga aktörer som nämns i 10 kap. 4 § OSL. Denna konsekvens framstår som lämplig. Ett skäl för detta är vad som bl.a. påpekas i förarbetena till 36 kap. 2 a § OSL, nämligen att insynsintresset i allmänhet inte gör sig gällande på samma sätt än annars i fråga om affärs- eller driftförhållanden, och vidare att157 
  
 Det är tydligt att ett röjande av en känslig uppgift om affärs- eller driftförhållanden […] kan skada den som uppgiften rör. Omvärldens berättigade intressen av att ta del av de affärsstrategier och annat som det är fråga om framträder inte lika klart. 
  
 Vad regeringen i detta sammanhang har uttalat angående affärs- eller driftförhållanden har samma bärkraft på företagshemligheter i allmänhet. Det saknas skäl för att en domstol skulle vara berättigad att sprida vad som kan antas utgöra företagshemligheter till annan än part, om än med förbehåll, när det grundläggande syftet med regler- 
  
 157 Prop. 2015/16:124 s. 17 ff. 
  
 320 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 ingen avseende skydd företagshemligheter är att dessa ska värnas från att bl.a. spridas mot innehavarens vilja. 
  
 Med hänsyn till omvärldens intresse av insyn i uppgifter av större allmänintresse är det i detta sammanhang är av vikt att påpeka att, enligt utredningens förslag till definition av företagshemlighet, information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande aldrig kan utgöra en företagshemlighet. Tillräcklig utredning om att uppgiften i fråga avser sådan information kan där- för göra att uppgiften inte omfattas av sekretess. Om det lagakraft- vunnet avgjorts att uppgiften inte utgör företagshemlighet, t.ex. på grund av att den utgör information om brott eller annat allvarligt missförhållande, ska sekretessen i alla händelser upphöra därmed (se nedan angående tidsbegränsning för sekretessen). 
  
 Intresset av konsekvens och enhetlighet vid tillämpningen av 36 kap. 2 § OSL talar för att det ska gälla sekretess även för uppgift som förekommer vid förhör vid allmän domstol inom ramen för ett skiljeförfarande enligt tredje stycket, i den mån uppgiften kan antas utgöra företagshemlighet enligt den föreslagna lagen om företags- hemligheter. Sekretessprövningen kommer därmed även i detta fall att ske med tillämpning av det raka skaderekvisitet i 1 § i den före- slagna lagen. Någon praktisk skillnad i tillämpningen av bestäm- melsen i förhållande till det nuvarande omvända skaderekvisitet bör dock inte uppkomma. 36 kap. 2 § OSL är i grunden avsedd att träffa företagshemligheter, även vad avser uppgift i förhör inom ramen för ett skiljeförfarande, för vilka det enligt utredningens förslag alltid ska gälla sekretess. Med denna absoluta sekretess för företagshemlig- heter torde det i praktiken bara komma på fråga att inte låta sekre- tess gälla för uppgift om myndighets eller enskilds affärs- eller drift- förhållanden som lämnas inom vid förhör inom ramen för ett skiljeförfarande, om det står klart att uppgiften kan röjas utan skada (i konkurrenshänseende). I annat fall måste det i princip kunna antas att uppgiften utgör företagshemlighet, för vilken sekretess ska gälla. 
  
 Med en bestämmelse om absolut sekretess för företagshemlig- heter i 36 kap. 2 § OSL återstår inte längre något reellt behov av det omvända skaderekvisitet angående uppgift vid förhör i domstol inom ramen för ett skiljeförfarande i 36 kap 2 § tredje stycket. Dock kvarstår skälen för bestämmelsen om att sekretess i ett sådant fall endast gäller om part begär det. 
  
 321 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Sekretess utan tidsbegränsning 
  
 Förslag: Sekretessen för företagshemligheter vid domstol ska inte vara tidsbegränsad 
  
 Enligt artikel 9.1 andra stycket fortsätter skyldigheten att bevara företagshemligheters konfidentialitet enligt första stycket att gälla efter det att domstolsförfarandet har avslutats, och upphör endast om den påstådda företagshemligheten enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses uppfylla de krav som anges i artikel 2.1 eller om den berörda informationen över tid blir allmänt känd bland eller lättillgänglig för personer i de kretsar som normalt sett handskas med denna typ av information. Enkelt uttryckt består skyldigheten att hålla företagshemligheter hemliga så länge de utgör företags- hemligheter. En annorlunda tidsbegränsning för sekretess för före- tagshemligheter är inte förenlig med denna skyldighet. Det avgörande för sekretessens bestånd blir därför huruvida uppgiften alltjämt kan antas utgöra en företagshemlighet enligt den föreslagna lagen om företagshemligheter. Det framstår som lämpligt att i lag förtydliga att sekretess inte ska gälla efter det att uppgiften enligt ett avgörande som fått laga kraft inte utgör en företagshemlighet enligt den före- slagna lagen om företagshemligheter. 
  
 Sekretess i mål eller ärende enligt konkurrenslagen och för uppgifter i skadeståndstalan med samband med mål vid den enhetliga patentdomstolen 
  
 Förslag: De särskilda reglerna om sekretess för uppgift om affärs- eller driftförhållanden i mål eller ärende enligt konkur- renslagen och om sekretess för uppgift om sådana förhållanden som förekommer i processen vid den enhetliga patentdomstolen ska upphävas. 
  
 De särskilda bestämmelserna om sekretess för uppgifter om affärs- och driftförhållanden i 36 kap. 2 § första stycket andra meningen OSL avseende mål enligt konkurrenslagen respektive för sådana uppgifter i skadeståndstalan med samband med mål vid den enhetliga patentdomstolen enligt 36 kap. 2 a § OSL avser samma uppgifter 
  
 322 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 som i 36 kap. 2 § första stycket första meningen OSL, men stadgar en strängare sekretess med ett vanligt rakt skaderekvisit. Med utred- ningens förslag om en generell bestämmelse om sekretess för före- tagshemligheter i 36 kap. 2 § OSL, utan kvalificerat skaderekvisit, blir de särskilda bestämmelserna i 36 kap. 2 § första stycket andra meningen och 2 a § överflödiga. Dessa bestämmelser bör därför upphävas. 
  
 10.3.3Ändring av 31 kap. 22 a § OSL 
  
 Förslag: Även sekretess för företagshemlighet i mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken ska uttryckligen och utan tidsbegränsning omfatta företagshemlighet enligt den föreslagna lagen om företagshemligheter. 
  
 De uppgifter som kan omfattas av sekretess enligt 31 kap. 22 a § avser samma typ som avses i 36 kap. 2 § och 36 kap. 2 a § OSL. Vad som har anförts i avsnitt 10.3.2 angående skäl att ändra bestäm- melsen i 36 kap. 2 § OSL för att denna otvetydigt ska omfatta före- tagshemligheter enligt den föreslagna lagen om företagshemligheter, gäller även för 31 kap. 22 a § OSL. 
  
 Vad som har anförts om att sekretess enligt 36 kap. 2 § OSL bör gälla utan tidsbegränsning gör sig även det på samma sätt gällande för 31 kap. 22 a § OSL, i den mån sekretess enligt 31 kap. 22 a § OSL tillämpas i ett domstolsförfarande. Med hänsyn till att 31 kap. 22 a § OSL är avsedd att ge ett enhetligt skydd i förhållande till 36 kap. 2 § OSL bl.a. för att inte förskjuta utredningen från PRV till dess över- instanser, bör samma tidsbegränsning gälla oavsett om sekretess enligt 31 kap. 22 a § OSL tillämpas i domstol eller inte. 
  
 Förutsättningarna för sekretess enligt 31 kap. 22 a § OSL i övrigt bör dock inte ändras, se vidare avsnitt 10.3.9. 
  
 323 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 10.3.4Ändring av tidsbegränsningen för sekretess 
  
 för företagshemligheter hos Kronofogdemyndigheten och Tullverket 
  
 Förslag: Sekretess för företagshemligheter hos Kronofogde- myndigheten och Tullverket ska gälla utan tidsbegränsning. 
  
 Såväl Kronofogdemyndigheten som Tullverket kan komma att hantera företagshemlig information bl.a. i samband med under- sökningar som företas på initiativ av en innehavare av en immateriell rättighet som ett led i att skydda denna rättighet. Vad gäller de intrångsundersökningar som verkställs av Kronofogdemyndigheten grundar sig dessa på beslut av domstol. Syftet med Kronofogde- myndighetens och Tullverkets undersökningar i dessa sammanhang är att säkra bevisning åt sökanden för denne att använda för att ta till vara sin rätt i förhållande till ett immaterialrättsintrång. Kronofogde- myndighetens och Tullverkets hantering av företagshemligheter i samband med dessa undersökningar har en sådan nära koppling till ett domstolsförfarande rörande den immateriella rättigheten ifråga, och många gånger indirekt rörande angrepp på företagshemligheter, att det framstår som angeläget och i linje med syftet i artikel 9 i EU- direktivet att sekretess för företagshemligheter hos Kronofogde- myndigheten och Tullverket i dessa sammanhang inte gäller med en annorlunda tidsbegränsning än den som enligt utredningen ska gälla för sekretess vid domstol. 
  
 I lagstiftningsärendet avseende den ursprungliga förordningen gällande Tullverkets undersökningar ([EG] nr 1383/2003) förut- sattes att såväl sekretess enligt nuvarande 27 kap. 2 § som 3 § OSL (dåvarande 9 kap. 1 och 2 §§ SekrL) kan aktualiseras för företags- hemligheter i samband med en sådan undersökning.158 Sekretess enligt 27 kap. 2 och 3 §§ gäller för uppgift i allmän handling i högst 20 år. Samma tidsgräns gäller enligt 34 kap. 1 § för sekretess för företagshemligheter hos Kronofogdemyndigheten. I förhållande till att någon tidsbegränsning för sekretess för företagshemligheter vid domstol enligt utredningen inte ska gälla (se avsnitt 10.3.2), kan denna bestämda tidsbegränsning för sekretessen hos Tullverket och 
  
 158 Se prop 2005/06:89, t.ex. s. 29. 
  
 324 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 Kronofogdemyndigheten bl.a. utgöra incitament för t.ex. en kon- kurrent att företa en fishing expedition med syfte att få in före- tagshemlig information till dessa myndigheter för att på sikt (om än tämligen lång sådan) med full frihet få tillgång till information som även efter sekretessens upphörande hos dessa myndigheter alltjämt utgör företagshemlighet enligt FHL. 
  
 Mot denna bakgrund föreslår utredningen att sekretessens bestående för företagshemligheter vid Tullverket och Kronofogde- myndigheten därför ska prövas mot huruvida uppgiften alltjämt kan antas utgöra en företagshemlighet enligt den föreslagna lagen om företagshemligheter. I förhållande till de skilda beviskrav som gäller för sekretess för företagshemlighet respektive för att styrka att företagshemligheten faktiskt föreligger, framstår det som lämpligt att förtydliga att sekretess inte ska gälla efter att uppgiften enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses utgöra företagshemlighet enligt den föreslagna lagen. 
  
 Tidsbegränsningen för sekretess enligt nu berörda bestämmelser för uppgift hos Kronofogdemyndigheten eller Tullverket som inte utgör företagshemlighet ska inte ändras. Ett särskilt tillägg om sekretess utan tidsbegränsning avseende just företagshemligheter ska därför införas i dessa bestämmelser. 
  
 10.3.5Skadestånd vid utnyttjande och röjande 
  
 av företagshemlighet som erhållits på grund av en domstols beslut 
  
 Skadeståndsansvar för parter och tredje man 
  
 Förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet utan giltigt skäl röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som han eller hon i egenskap av part eller partsrepresentant har fått del av genom beslut av en domstol ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. Skadeståndsskyldighet ska också uppkomma för den som fått del av uppgiften från part eller partsrepresentant i anledning av målet eller ärendet. 
  
 325 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Även om förbehåll gentemot part i förfaranden enligt RB avseende sekretessbelagda uppgifter numera är möjligt, så finns det i fråga om företagshemlig information som part får del av genom ett infor- mationsföreläggande (om innebörden av ett sådant föreläggande se avsnitt 10.2.3) inga förutsättningar att meddela ett förbehåll efter- som informationen överlämnas till sökanden av informationsinne- havaren direkt, utan att någon myndighet medverkar i verkställig- heten av föreläggandet. Den information som kommer sökanden till del utgör likväl information som sökanden får del av genom dom- stolens beslut om informationsföreläggandet. I förarbetena till reglerna om informationsföreläggande avvisades tanken att införa en särreglering för denna information (prop. 2008/09:67 s. 169). 2008 års utredning framlade ett förslag om att regeln i 8 § FHL om skade- ståndsskyldighet för den som utnyttjar eller röjer en företags- hemlighet som har röjts i strid med OSL (SekrL) skulle komplet- teras med en regel om skadeståndsansvar för den som utan giltigt skäl utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon i egenskap av part har fått del av genom beslut av en domstol. I betän- kandet föreslogs att regeln skulle omfatta både handlingar som finns hos domstolen och handlingar som finns på annat håll men som lämnas till parten på grund av ett domstolsbeslut. En sådan regel skulle bli tillämplig även på företagshemlig information som fram- kommit genom ett informationsföreläggande.159 
  
 2008 års utredning framhöll att giltiga skäl att röja uppgiften kan t.ex. vara att den ska utnyttjas i det mål eller förfarande i övrigt som har föranlett domstolens beslut och att även andra situationer givetvis kan tänkas, t.ex. att den som har fått del av uppgiften måste använda den för att rådgöra med juridisk expertis eller företrädare för en arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation. 2008 års utredning påpekade också att meddelarfriheten givetvis inte är ägnad att kring- skäras genom en sådan sanktionsregel. 2008 års utredning anförde därtill att160 
  
 den avgränsning i FHL som innebär att lagen endast är tillämplig på obehöriga angrepp rimligen måste bli tillämplig på en sanktionsregel av nu diskuterat slag. Den som i samband med ett förfarande hos en dom- stol eller annan myndighet på laglig väg har fått del av en företags- 
  
 159Jfr Diaz s. 270. 
  
 1602008 års utredning s. 307 f 
  
 326 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 hemlighet måste alltså ha den rätt som följer av 2 § andra stycket FHL att utnyttja eller röja hemligheten för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott på vilket fängelse kan följa eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarens rörelse. Av vad som nu har sagts följer att en eventuell sanktionsregel inte får träffa ageranden som är att hänföra till 2 § andra stycket FHL. 
  
 En skadeståndsregel enligt ovan skulle bli ett lämpligt komplement till en ny regel om möjlighet till utlämnande med förbehåll gentemot part, liksom till den redan existerande skadeståndsregeln i 8 § FHL. Till skillnad från 2008 års utredning anser utredningen dock inte att det ska vara en förutsättning för skadeståndsansvar på grund av utnyttjande att detta har skett i näringsverksamhet. 
  
 Den föreslagna skadeståndsbestämmelsen bör även omfatta ombud eller annan sådan partsrepresentant som nämns i 10 kap. 4 § OSL och som utan giltigt skäl utnyttjar eller röjer en företagshemlig- het som han eller hon i egenskap av partsrepresentant har fått del av genom beslut av en domstol. 
  
 Ett förbehåll enligt 10 kap. 4 § OSL gentemot part eller parts- representant kan aldrig hindra mottagaren från att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller lämna muntlig upplysning till en part, en misstänkt, en ställföreträdare, ett ombud, en försvarare eller ett biträde. På så vis finns en i alla lägen lovlig ventil för part eller parts- representant att sprida företagshemlighet. Som värn mot en vidare spridning av uppgiften bör skadeståndsskyldighet därför även om- fatta någon som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar företagshemlighet som han eller hon har fått del av från part eller partsrepresentant i anledning av målet eller ärendet. 
  
 Angrepp på företagshemlighet som röjts i strid med förordnande eller förbehåll 
  
 Förslag: Skadeståndsansvar ska gälla för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som han eller hon inser eller bör inse har röjts i strid med ett för- ordnande eller ett förbehåll som har meddelats med stöd av OSL. 
  
 327 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 2008 års utredning föreslog att den som i ond tro tar emot före- tagshemlig information som denne inser eller bör inse har röjts i strid med ett förordnande eller ett förbehåll som har meddelats med stöd av OSL (SekrL) ska åläggas skadeståndsansvar vid uppsåtligt eller oaktsamt röjande eller utnyttjande av informationen. 2008 års utredning anförde därvid följande.161 
  
 Enligt 8 § första stycket FHL ska den som uppsåtligen eller av oakt- samhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad han inser eller bör inse, har röjts i strid med [OSL], ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. Om någon får del av en företags- hemlighet som han eller hon inser eller bör inse har röjts trots att det egentligen råder sekretess enligt [OSL] för uppgiften så kan skade- ståndsskyldighet alltså uppkomma om mottagaren utnyttjar eller i sin tur röjer uppgiften. Den person som felaktigt har lämnat ut uppgiften kan ha gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. För brott mot tystnadsplikt kan även den dömas som har röjt eller utnyttjat en uppgift i strid med ett förbehåll eller förordnande som har meddelats med stöd av [OSL]. Däremot finns det ingen regel i FHL som innebär att den som tar emot en uppgift från en person som lämnar ut den i strid med ett sådant förbehåll eller förordnande som nu sagts ådrar sig skadeståndsskyldighet vid ett efterföljande röjande eller utnyttjande av informationen. I de fall en domstol eller myndighet har lämnat ut en företagshemlighet till en person med förbehåll enligt [10 kap. 4 eller 14 § OSL] att inte utnyttja den eller föra den vidare kan alltså den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbehållet straffas för brott mot tystnadsplikt (om det skett av oaktsamhet dock inte i ringa fall). Däremot kan en ondtroende mottagare av en företags- hemlighet som lämnas ut till honom eller henne på detta sätt inte drab- bas av några sanktioner enligt FHL. Detta är enligt utredningens mening inte en tillfredsställande ordning. Vi tycker att skadeståndsskyldighet bör kunna aktualiseras även i de fall en företagshemlighet har röjts i strid med ett förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av [OSL]. Med hänsyn härtill föreslår vi att ett tillägg av denna innebörd görs i 8 § första stycket FHL. 
  
 Utredningen instämmer i dessa överväganden och föreslår därför ett tillägg till FHL:s bestämmelser i enlighet med vad 2008 års utredning förespråkat. Inte heller i detta fall anser utredningen att det finns något skäl att i lagtexten ange att förutsättning för skadestånds- ansvar vid utnyttjande är att utnyttjandet skett i näringsverksamhet. 
  
 161 2008 års utredning s. 309. 
  
 328 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 10.3.6Förbud mot utnyttjande av företagshemlighet ska kunna meddelas i samband med ett yppandeförbud från domstol 
  
 Förslag: Regeln om tystnadspliktsförordnande enligt 5 kap. 4 § RB ska få ett tillägg med innebörd att rätten avseende sekre- tessbelagd uppgift som lagts fram inom stängda dörrar får besluta att uppgiften inte får utnyttjas. 
  
 Rätten kan enligt 5 kap. 4 § RB förordna om tystnadsplikt avseende företagshemlig information som lagts fram inom stängda dörrar. En sådan tystnadsplikt kan dock enligt regelns nuvarande lydelse endast avse förbud mot att uppenbara (röja) uppgiften. Regeln innebär en lucka i skyddet för företagshemligheter under domstolsförfarandet och är inte förenlig med kraven i artikel 9 om att medlemsstaterna ska se till företagshemligheter under sådant förfarande ska skyddas från att såväl utnyttjas som röjas. Det är därför nödvändigt att införa en regel om förbud mot att utnyttja företagshemlighet som lagts fram inom stängda dörrar. 
  
 Utredningen föreslår därför att ett tillägg till 5 kap. 4 § RB görs, med innebörd att rätten för uppgift för vilken det gäller sekretess gäller även får förordna att uppgiften inte får utnyttjas. Ett tystnads- pliktsförordnande enligt 5 kap. 4 § RB vad avser företagshemligheter får därmed, tillsammans med de ändringar av 10 kap. 4 § OSL som utredningen föreslår, förutsättningar att utformas likalydande med ett skriftligt förbehåll enligt 10 kap. 4 § eller 10 kap. 14 § OSL. 
  
 Det framstår som lämpligt att låta möjligheten till ett ”utnyttjande- förbud” gälla inte endast för företagshemligheter. Även andra upp- gifter för vilka sekretess gäller kan bli föremål för sådant utnyttjande som annars är förbjudet enligt 7 kap. 1 § OSL.162 Det finns knappast några vägande skäl mot en generell möjlighet till ett sådant ut- nyttjandeförbud. Förbud mot utnyttjande som del av tystnadsplikten gäller redan generellt enligt 7 kap. 1 § OSL och möjligheten till sådant förbud i samband med utlämnande med förbehåll är även den gene- rell. Ett utnyttjandeförbud – om så enligt 7 kap. 1 § OSL, genom förbehåll eller i samband med förhandling – torde inte kunna bli betungande i fall där förbudet saknar praktisk betydelse. Om uppgif- 
  
 162 Jfr Douglas m.fl., Kommentaren till 7 kap. 1 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 329 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 ten inte kan utnyttjas för egen vinning, och ett utnyttjandeförbud ändå meddelas, har detta ingen praktisk betydelse för den som ska lyda under förbudet. Mot denna bakgrund framstår det som mest konsekvent att införa en generell möjlighet till utnyttjandeförbud i samband med förhandling. 
  
 10.3.7Förbud mot utnyttjande av företagshemlighet ska även kunna meddelas i samband med ett yppandeförbud från förundersökningsledare 
  
 Förslag: En förundersökningsledare ska i samband med förhör kunna besluta att det som förekommit vid förhöret inte får utnyttjas. 
  
 En förundersökningsledare får enligt 23 kap. 10 § sista stycket RB besluta att det som förekommit vid förhör inte får uppenbaras. Det finns inte något sådant uttryckligt krav på att det som inte får yppas ska omfattas av sekretess enligt OSL som finns vad gäller yppande- förbud från rätten enligt i 5 kap. 4 § RB. Förundersökningssekre- tessen enligt OSL är dock så omfattande att ett förbud som behöver meddelas med stor säkerhet kommer att ha täckning i den lagen (se t.ex. 18 kap.  
 1–4 
  §§, 21 kap.  
 1–3 
  §§ samt 35 kap. 1 och 2 §§ OSL).163 För uppgift som omfattas av ett yppandeförbud från förundersök- ningsledare gäller inte meddelarfrihet (44 kap. 2 § OSL). Liksom för yppandeförbud enligt 5 kap. 4 § RB kan ett förbud enligt 23 kap. 10 § sista stycket RB endast avse förbud mot att uppenbara vad som förekommit vid förhöret. I förhållande till företagshemlig infor- mation som kan förekomma vid ett förhör, givetvis inte minst i brot- tmål rörande angrepp mot företagshemlighet, framstår det som angeläget att förundersökningsledaren har möjlighet att även för- bjuda att uppgift som förekommit vid förhöret inte får utnyttjas. Utredningen föreslår därför att ett tillägg till 23 kap. 10 § sista stycket RB görs med denna innebörd. 
  
 Det framstår även här som lämpligt att låta möjligheten till ett ”utnyttjandeförbud” gälla generellt, med möjlighet att förbjuda 
  
 163 Fitger m.fl., kommentaren till 23 kap. 10 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 330 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 utnyttjande även av andra uppgifter än företagshemligheter (jfr avsnitt 10.3.6). 
  
 10.3.8Bestämmelserna om brott mot tystnadspliktsförordnande ska även omfatta utnyttjande av uppgift i strid med sådant förordnande 
  
 Förslag: Den särskilda regeln om brott mot tystnadsplikts- förordnande i RB 9 kap. 6 § respektive 39 § FPL ska även omfatta utnyttjande i strid mot ett sådant förordnande. 
  
 Brott mot tystnadsplikt som har sin grund i ett av rätten eller av förundersökningsledaren meddelat tystnadspliktsförordnande har en särskild sanktionsregel i 9 kap. 6 § RB, respektive i 39 § FPL såvitt avser yppandeförbud från rätten i förvaltningsprocess, som utgör lex specialis i förhållande till den allmänna regeln om brott mot tyst- nadsplikt i 20 kap. 3 § BrB. Enligt regeln döms den till böter som utan giltigt skäl röjer vad enligt rättens eller undersökningsledarens förordnande inte får uppenbaras.164 
  
 Med utredningens förslag till möjlighet att meddela ett tystnads- pliktsförordnande enligt 5 kap. 4 § RB respektive 23 kap. 10 § RB även med innebörd att uppgift om företagshemlighet inte får ut- nyttjas, kommer ett utnyttjande i strid med ett sådant förordnande inte att täckas av 9 kap. 6 § RB eller 39 § FPL i dessa paragrafers nu- varande lydelse. Ett sådant handlande kommer dock att täckas av bestämmelsen om brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § BrB, som i första stycket stadgar att den döms till böter eller fängelse i högst ett år som röjer eller olovligen utnyttjar någon uppgift, som han är pliktig att hemlighålla enligt lag eller annan författning eller enligt förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning, om inte gärningen annars är särskilt belagd med straff. Den som av oaktsamhet begår gärning som avses i första stycket döms till böter. I ringa fall av oaktsamhet döms inte till ansvar. 
  
 164 Under regeln faller också åsidosättande av tystnadsplikt enligt 27 kap. 9 § RB i samband med kvarhållande av försändelse hos befordringsanstalt (NJA II 1943 s.  
 363–364). 
  
 331 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Uppsåtligt uppenbarande av uppgift i strid mot tystnadsplikts- förordnande är, till skillnad från vad som gäller vid brott mot tyst- nadsplikten enligt 20 kap. 3 § BrB, inte alltid straffbart. För straff- barhet krävs att det skett ”utan giltigt skäl”. Det är sålunda inte avsett att ett tystnadspliktsförordnande ska medföra några inskränk- ningar i den allmänna vittnesplikten och under särskilda omständig- heter kan även i annat fall den som ålagts tystnadsplikt anses obunden av den.165 I doktrinen har nämnts som exempel på det sistnämnda att i brottmål den tilltalade, försvararen och målsäganden måste anses oförhindrade att vid rätten tala om vad som förekommit vid förhör under förundersökningen.166 För att behålla denna möjlighet till straffrihet och samtidigt låta utnyttjande i strid mot ett tystnads- pliktsförordnande i och för sig bli straffbart föreslår utredningen därför att bestämmelserna i 6 kap. 9 § RB och 39 § FPL i denna del görs likalydande med regeln om brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § BrB, dock med bibehållande av villkoret om ogiltigt skäl för straffbarhet. Även om det i och för sig kan finnas goda skäl för att överväga också en harmonisering av straffsatserna i bestämmel- serna om brott mot tystnadspliktsförordnande gentemot regeln om brott mot tystnadsplikt167 är det dock en fråga som inte lämpligen bör behandlas inom ramen för denna utredning. 
  
 10.3.9Nu gällande undantag från domstolssekretess för företagshemligheter ska behållas 
  
 Bedömning: De undantag från domstolssekretess som gäller enligt 36 kap. 2 § andra stycket OSL ska behållas. 
  
 Enligt 36 kap. 2 § andra stycket OSL ska sekretessbestämmelsen i första stycket inte tillämpas, om någon annan sekretessbestämmelse till skydd för samma intresse är tillämplig på uppgiften och innebär att sekretess inte ska gälla. 
  
 De bestämmelser som aktualiseras av undantaget i andra stycket är regler om sekretess till skydd för enskild inom verksamhet som 
  
 165Fitger m.fl., kommentar till 9 kap. 6 § RB, Zeteo  
 2016-12-20. 
  
 166Ibid. 
  
 167Jfr Edelstam s. 190. 
  
 332 
  
 SOU 2017:45 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 rör skatt, tull m.m. i 27 kap. 2 och 6 §§ OSL och bestämmelsen i 31 kap. 22 a § OSL om sekretess för uppgift i ett mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken med betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning. 
  
 Undantag enligt 27 kap. OSL 
  
 Vad gäller bestämmelserna i 27 kap. så gäller enligt 2 § tredje stycket p. 1 OSL inte sekretess för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i beslut i ärende om kompensation för eller återbetalning av skatt, beslut i ärende om anstånd med erläggande av skatt eller beslut i ärende enligt lagen (2007:324) om Skatteverkets hantering av vissa borgenärsuppgifter. Enligt p. 2 gäller inte sekretess för uppgift i beslut om undantag från skyldigheter som gäller kassa- register enligt 39 kap. 9 § skatteförfarandelagen. Enligt p. 3 gäller heller inte sekretess i beslut om kontrollavgift enligt 50 kap. skatte- förfarandelagen. Däremot omfattas övriga beslut rörande kassa- register av sekretessen, t.ex. beslut om särskilda kontrollåtgärder och tillsyn.168 
  
 Enligt 27 kap. 6 § OSL första stycket gäller inte sekretess beslut varigenom skatt eller pensionsgrundande inkomst bestäms eller underlag för bestämmande av skatt fastställs, med fyra undantag.169 Till beslut som här avses hör bl.a. beslut om fastighetstaxering och beskattningsbeslut. Vidare är beslut om nedsättning av eller befrielse från skatt offentliga. Till beslut räknas inte bara själva beslutet utan också de skäl som myndigheten anger i beslutet. Uppgifter som har lämnats av den skattskyldige i t.ex. en självdeklaration och som ligger till grund för ett beslut ingår däremot inte i beslutet. Även tull- taxeringsbeslut är offentliga. Upptas beslutet på en tulldeklaration, gäller undantaget från sekretessen bara själva beslutet, medan reglerna i 3 § ska tillämpas på innehållet i tulldeklarationen.170 
  
 168Lenberg m.fl., Kommentaren till 27 kap. 2 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 169Sekretessen gäller om beslutet meddelas i ärende om förhandsbesked i taxerings- eller skattefråga (p.1), beskattning av utländska experter, forskare eller andra nyckelpersoner när beslutet har fattats av Forskarskattenämnden (p.2), trängselskatt (p.3), eller prissätt- ningsbesked vid internationella transaktioner (p.4). 
  
 170Lenberg m.fl., Kommentaren till 27 kap. 2 § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 333 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 Enligt 27 kap. 6 § andra stycket gäller sekretess för beslut i ärenden om trängselskatt endast för uppgift om vilken betalstation bilen har passerat och tidpunkten för denna passage. 
  
 De undantag från sekretess som nu redogjorts för avser alltså vissa beslut och är resultatet av en avvägning mot det beaktansvärda insynsintresse som ansetts föreligga i dessa fall (se bl.a. prop. 1979/80:2 Del a s. 249 ff.). Även om utredningens utgångspunkt är att ett skydd för företagshemligheter naturligen bör gälla oavsett vad rättegången handlar om, avser likväl dessa bestämmelser sådana för- faranden som ligger tämligen långt ifrån vad artikel 9 i  
 EU-direktivet 
  till sin lydelse tar sikte på. I förhållande till de avvägningar som ligger till grund för undantag till sekretess i dessa fall föreslås här därför inte några ändringar med anledning av artikel 9. 
  
 Som redogjorts för i avsnitt 10.2.5 utgör erinran i 27 kap. 9 § OSL om rätten till partsinsyn enligt i rådets förordning (EU) nr 608/2013 av den 12 juni 2013 inte något undantag till reglerna om sekretess i 27 kap. OSL och står inte i strid med artikel 9. 
  
 Undantag enligt 31 kap. 22 a § OSL 
  
 Enligt 31 kap. 22 a § första stycket gäller inte sekretess i ett mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken för uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning. Ett exempel på en uppgift som har betydelse för bedöm- ningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning är hur känt det aktuella kännetecknet är. 
  
 Bestämmelsen innebär t.ex. att uppgifter i marknadsundersök- ningar och annat som det annars skulle gällt sekretess för i många fall blir offentliga. Dock förekommer det i praktiken ofta marknads- undersökningar som omfattar flera olika kännetecken eller andra frågeställningar som rör ett företags affärs- eller driftförhållanden där alla uppgifter inte är relevanta för det aktuella kännetecknet.171 
  
 Motivet för begränsningen av sekretessens föremål är en av- vägning mellan den enskildes intresse av skydd och det allmänna intresset av fri tillgång till uppgifter som är av betydelse i den nu 
  
 171 Douglas m.fl., Kommentaren till 31 kap. 22 a § OSL, Zeteo  
 2016-11-08. 
  
 334 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 aktuella typen av mål och ärenden. Bortsett från den generella ut- gångspunkten att handläggning i domstol i största möjliga utsträck- ning ska vara öppen för allmänhetens insyn, har tredje man av rättssäkerhetsskäl ett intresse av att kunna bedöma om en giltig ensamrätt uppkommit och består samt, om så är fallet, vilket skydds- omfång denna ensamrätt har. I praxis har bestämmelsen i den äldre SekrL som motsvarade den nuvarande bestämmelsen om domstols- sekretess (8 kap. 17 § första stycket SekrL, 36 kap. 2 § första stycket OSL) också tillämpats på så sätt att sekretess inte har gällt för uppgifter som kan ha betydelse för bedömningen av ett varukänne- teckens giltighet och omfattning, se Patentbesvärsrättens beslut den 16 oktober 1997 i mål nr  
 96–778 
  N.V. Duracell Batteries S.A. mot Detalj- och Maskinförsäljning i Oskarshamn AB.172 
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts och att nu nämnda undantag inte är oförenligt med vad artikel 9 stadgar, föreslår utredningen inga ändringar vad avser bestämmelsen om undantag enligt 31 kap. 22 a § OSL. 
  
 10.3.10Något särskilt ansökningsförfarande vad gäller sekretess för företagshemligheter behöver inte införas 
  
 Bedömning: Något särskilt ansökningsförfarande avseende sekretess för företagshemligheter behöver inte införas. 
  
 EU-direktivet 
  fordrar att medlemsstaterna, genom att vidta de specifika åtgärder som krävs, skyddar konfidentialiteten hos före- tagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen motiverad ansökan av en intressent (utredningens kursivering), har identifierat som kon- fidentiella och om vilka de har blivit medvetna till följd av ett dom- stolsförfarande om olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet. Medlemsstaterna får i detta avseende också tillåta att behöriga rättsliga myndigheter handlar på eget initiativ. 
  
 EU-direktivets 
  krav i detta avseende aktualiserar frågan om hur prövning av sekretess gällande företagshemlig information initieras. 
  
 172 Ibid. 
  
 335 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 SOU 2017:45 
  
 För en innehavare av företagshemlig information som han eller hon överväger att införa i ett domstolsförfarande, skulle det vara en fördel om det redan innan informationen lämnades in till domstolen kunde meddelas ett förhandsbesked huruvida informationen under förfarandet kommer att hållas hemlig. En sådan ordning möter dock flera problem. Till att börja med är det knappast tänkbart att ett för- handsbesked om sekretess för uppgiften skulle kunna meddelas endast genom ett blankt påstående från sökanden om att infor- mationen utgör företagshemlighet. Och även om man skulle tänka sig en sådan möjlighet, vore det oundvikligt för sökanden att likväl i någon grad beskriva vad informationen handlar om. Annars skulle det ju bli omöjligt för domstolen att veta vilken information den ska hemlighålla. Som lösning på detta skulle man i och för sig kunna tänka sig att domstolen i en preliminär bedömning, under tystnads- plikt, skulle kunna ta ställning till frågan om sekretess för uppgiften, och att uppgiften i förhållande till denna processuella bedömning alltid skulle vara hemlig.173 Dock möter även en sådan lösning svårig- heter när det gäller frågan om hur ett sådant preliminärt förfarande ska initieras, dvs. hur en ansökan om en sådan bedömning ska ut- formas för att i sig undgå offentlighet och partsinsyn. Därtill stöter en lösning av detta slag på hinder med hänsyn till parts insynsrätt i förfarandet, vilken i  
 EU-direktivets 
  nuvarande form är klart uttryckt som en minimirättighet. En sådan procedur är givetvis också endast ägnad att skydda företagshemlig information disponerad av den part som överväger att föra in den i processen; i förhållande till företags- hemligheter som en part för in tillhörande annan än parten och som parten inte har något intresse av att hålla hemlig, blir ett sådant förfarande oanvändbart. 
  
 Som redogjorts för under avsnitt 10.2.6 existerar inget formellt ansökningsförfarande vad gäller frågor om sekretess i svensk rätt. Även i de europeiska rättssystem som endast prövar frågor om sekretess efter en formell ansökan, som t.ex. enligt lagen för England och Wales (se avsnitt 10.2.1 Internationell utblick), krävs, såvitt utredningen kunnat utröna, att den som ansöker om sekretess måste styrka sin ansökan med bevis som visar att informationen är skydds- värd. För i vart fall brittisk del sammanhänger förekomsten av ett 
  
 173 Jfr Heumans förslag de lege ferenda avseende prövning av editionsyrkande i förhållande till påstående om företagshemligheter i det material editionsyrkandet avser, se not 56. 
  
 336 
  
 SOU 2017:45 
  
 Skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden 
  
 formellt ansökningsförfarande med att domstolen, åtminstone gällande företagshemligheter, inte beslutar om sekretess ex officio. 
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts föreligger det inte några över- tygande skäl för att införa ett formellt ansökningsförfarande gällande sekretess för företagshemligheter i svensk rätt. Det framstår som en ändamålsenlig lösning i förhållande till  
 EU-direktivets 
  krav att frågor om sekretess informellt när som helst under processen kan väckas av parterna och att domstolen dessutom har en principiell skyldighet att iaktta frågor om sekretess ex officio. I sammanhanget kan under- strykas möjligheten enligt 5 kap. 5 § OSL för en domstol eller annan myndighet att efter begäran av part eller ex officio sekretessmarkera företagshemliga uppgifter som en åtgärd ägnad att säkra att företags- hemligheter inte lämnas ut av misstag. 
  
 Med hänsyn till att beviskravet för sekretess för företagshemlig- heter, såväl enligt nu gällande rätt som enligt utredningens förslag, är lågt – ”kan antas” – säkerställs att sekretess för uppgiften kan inträda mot bakgrund av svagare utredning än den som krävs för att visa att det faktiskt är fråga om en företagshemlighet. Detta kan sägas ligga i linje med utgångspunkten att företagshemligheter i ett domstols- förfarande överhuvudtaget inte ska riskera att hamna utanför skydd av sekretess samt att det ska vara möjligt för part att få en bedömning avseende frågan om sekretess från domstolen, t.ex. i samband med ett förordnande om stängda dörrar, utan att dessförinnan ha behövt blotta alltför mycket detaljer om företagshemligheten i fråga. 
  
 337 
  
 11 Straffbestämmelser 
  
 11.1Uppdraget – utforma straffbestämmelser 
  
 Utredningens uppdrag är att överväga hur ett straffansvar, som utvidgas till att omfatta även den som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter, bör utformas. Utredningen ska beakta de förslag om ett utökat straffansvar som lämnades i betän- kandet SOU 2008:63, den lagrådsremiss med förslag till ändringar i FHL som den förra regeringen beslutade om den 12 december 2013 och Lagrådets yttrande från den 8 januari 2014. 
  
 Uppdraget är alltså inte att undersöka huruvida ett straffansvar ska införas eller inte, utan föreslå hur detta kan göras. För utveckling av utredningens utgångspunkter, se ovan avsnitt 2.3.2. 
  
 11.2Nuvarande straffansvar 
  
 Kriminaliseringen i nuvarande FHL är inriktad på fall där någon olovligen bereder sig tillgång till eller anskaffar en företagshemlighet. Förfaranden som innebär att någon utnyttjar eller röjer en företags- hemlighet som han eller hon redan har fått tillgång till på ett lovligt sätt, t.ex. inom ramen för sin anställning, omfattas däremot inte av straffansvaret. Sådana förfaranden kan dock omfattas av skade- ståndsansvaret. 
  
 Straffansvaret för företagsspioneri omfattar fall där någon med uppsåt olovligen bereder sig tillgång till en företagshemlighet (3 §). Det brottsliga förfarandet består i det olovliga inhämtandet av den hemliga informationen. Gärningsmannens vilja ska vara inriktad på att komma över den information som hålls hemlig för honom eller henne. Företagsspioneri kan begås av såväl anställda som utomstående perso- ner. Straffbestämmelsen täcker situationer då en anställd bereder sig 
  
 339 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 tillgång till information som ligger klart utanför ramen för hans eller hennes arbetsuppgifter. Däremot omfattas inte fall där en anställd får del av överskottsinformation som finns tillgänglig på den del av arbetsplatsen där han eller hon normalt har rätt att uppehålla sig eller som finns i material som han eller hon använder i tjänsten. Den som har lovlig tillgång till informationen som sådan anses inte heller göra sig skyldig till företagsspioneri genom att kopiera den. 
  
 Även försök och förberedelse till företagsspioneri är straffbart. Straffskalan för företagsspioneri är böter eller fängelse i högst två år. Om brottet är grovt, ska dömas till fängelse i högst sex år. Brottet kan anses som grovt om gärningen har varit av särskild farlig art, avsett betydande värden eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 För olovlig befattning med företagshemlighet döms den som anskaffar en hemlighet med vetskap om att den som tillhandahåller hemligheten, eller någon före honom eller henne, har berett sig till- gång till den genom företagsspioneri (4 §). På motsvarande sätt som i fråga om företagsspioneri är det själva anskaffandet som är det straffbara handlandet. Med anskaffande avses varje slags förvärv av uppgiften, men i överensstämmelse med vad som gäller beträffande företagsspioneri kan den som av en tillfällighet får reda på den hem- liga informationen inte straffas. Straffskalan är böter eller fängelse i högst två år, eller om brottet är grovt fängelse i högst fyra år. 
  
 Gemensamt för brotten företagsspioneri och olovlig befattning med företagshemlighet är att en allmän förutsättning för straffansvar är att det handlar om ett olovligt anskaffande av företagshemligheten. En annan förutsättning är att angreppet inte omfattas av regleringen i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Så är fallet t.ex. om anskaffandet av en företagshemlighet sker i syfte att offent- liggöra den i ett grundlagsskyddat medium, se ovan avsnitt 3.4.3 
  
 11.3Bakgrund till införandet av nuvarande FHL 
  
 11.3.1IKL 
  
 FHL föregicks av lag (1931:152) med vissa bestämmelser mot illojal konkurrens, IKL. När FHL infördes upphörde IKL att gälla. 
  
 IKL innehöll bestämmelser om såväl straff som skadestånd för anställda som obehörigen använde sig av eller yppade arbetsgivarens yrkeshemlighet. Vad som menades med yrkeshemlighet definierades 
  
 340 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 inte, men innefattade dels kommersiella företagshemligheter såsom information om fabrikationssätt, anordning, affärsförhållande eller annat, dels tekniska förebilder, såsom exempelvis en ritning. Anställ- das straff- och skadeståndsansvar för kommersiella företagshemlig- heter upphörde i och med anställningen. Om företagshemligheter bars upp av en teknisk förebild, kunde skadestånds- och straffansvar uppkomma vid utnyttjade av företagshemligheten, både för anställda och andra personer, som anförtrotts hemligheten för affärsändamål. Lagen innehöll inte någon regel motsvarande dagens bestämmelser om företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet. 
  
 Talan om skadestånd kunde väckas av innehavaren av företags- hemligheten. Åklagare kunde väcka talan endast efter att innehava- ren angett brottet till åtal. 
  
 11.3.21966 års utredning om otillbörlig konkurrens 
  
 Frågor om illojal konkurrens och företagshemligheter har utretts vid mer än ett tillfälle. Utredningen om illojal konkurrens lade 1966 fram ett lagsförslag, som dock inte ledde till några nya regler om företagshemligheter1. Lagförslaget innehöll bestämmelser om skydd för företagshemligheter, otillbörlig konkurrens samt mutor och bestickning. En nyhet i förhållande till IKL var en bestämmelse om straffansvar för den som på ett otillbörligt sätt bereder sig tillgång till företagshemligheter. Med otillbörligt sätt avsågs förfaranden där gärningsmannen använder sig av ”moraliskt förkastliga metoder” för att nå sitt mål.2 Den som på ett otillbörligt sätt berett sig tillgång till en företagshemlighet, begick ytterligare brott om denne sedan yppade eller använde företagshemligheten. 
  
 I 1966 års betänkande föreslogs att det alltjämt skulle vara straff- bart för anställda att obehörigen använda eller yppa företagshemlig- het, som denne fått tillgång till genom sitt arbete. Även sådana före- tagshemligheter som den anställde fått reda på av en slump var denne skyldig att hålla hemliga. En uppdragstagare till näringsidkaren skulle på samma sätt som en anställd kunna straffas för obehörigen yppade eller använda företagshemligheter. Straffansvaret skulle dock inte 
  
 1SOU 1966:71 Otillbörlig konkurrens. 
  
 2A. SOU s. 141. 
  
 341 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 omfatta delägare och samarbetande företagare. Uppdragstagare om- fattade alla som på näringsidkarens vägnar utförde ett givet uppdrag, såsom konsulter, reklambyråer och styrelseledamöter. 
  
 Straffansvaret för anställda och uppdragstagare skulle vara begränsat till gärningar under anställningstiden respektive uppdrags- tiden. Skälen till att ansvaret skulle begränsas var främst sådana som har att göra med gränsdragningsproblem.3 För det första ansågs att det fanns skäl att vara försiktig med att straffa sådant som inte är ett direkt åsidosättande av den lojalitetsplikt som följer av allmänna arbetsrättsliga rättsgrundsatser. Därtill ansågs det vara problematiskt att skilja mellan företagshemlighet och sådant som är personlig yrkesskicklighet. Ett straffbeläggande riskerade få till följd att personer blir återhållsamma med sin yrkeskunskap i stället för att utnyttja denna på arbetsmarknaden. Det andra skälet mot att ut- sträcka straffansvaret längre än anställningstiden var att det ansågs att det på det stora hela inte var särskilt många anställda som skulle kunna beröras av utsträckt tystnadsplikt. Endast ett fåtal personer i särskild förtroendeställning ansågs kunna ha sådan överblick över komplicerade företagshemligheter med stor ekonomisk betydelse. För det tredje ansågs att om ett straffansvar som sträcker sig efter anställningen/uppdragets slut ska införas, krävs en i lag införd tids- gräns. Sådana tidsgränser skulle tendera att bli schematiska, med tanke på att företagshemligheters livslängd varierar stark beroende på typ och bransch. Därtill uttrycktes i betänkandet möjligheten till individuella avtalslösningar för att utsträcka skyddet företagshemlig- heter. 
  
 11.3.31983 års betänkande 
  
 En utredning om skydd för företagshemligheter tillsattes 1979 av dåvarande regeringen. Utredningen presenterade sitt betänkande 19834. Förslaget innehöll bestämmelser om straff för företagsspioneri, som skulle tillämpas om någon obehörigen beredde sig tillgång till företagshemligheter. Därtill föreslogs straffbestämmelser för närings- idkare som obehörigen utnyttjar eller röjer företagshemlighet som 
  
 3A. SOU s.  
 130–131. 
  
 4SOU 1983:52 Företagshemligheter. 
  
 342 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 erhållits genom anbudsförfarande, affärsförhandling eller annars i affärsförbindelse. Åtal skulle endast vara påkallat om målsäganden angav brottet eller om det annars var påkallat ur allmän synpunkt. 
  
 Straffbestämmelser för anställda, som förekommit i IKL, skulle enligt förslaget avskaffas. I 1983 års betänkande motiverades detta bl.a. med att det är en lång svensk tradition att försöka undvika straffrättsliga sanktioner om civilrättsliga sanktioner är tillräckliga för att upprätthålla respekten för ingångna avtal. Därtill anfördes att straffpåföljderna i IKL i praktiken sällan utnyttjades, utan att i stället aktualiserades avskedande eller uppsägning vid anställdas angrepp på företagshemligheter. Särskilt påpekades vikten av arbetstagares fria rörlighet på arbetsmarknaden. Enligt den föreslagna lagen skulle skadeståndsskyldighet främst drabba den som angripit en företags- hemlighet under anställningen. Huvudregeln skulle alltjämt vara att en anställd inte hade någon kvardröjande lojalitetsplikt mot den tidigare arbetsgivaren när anställningen upphört, och därför var fri att använda företagshemligheter som erhållits under anställningen. Emellertid konstaterades att det i vissa fall skulle framstå som stötande att en tidigare anställd utan någon form av sanktion kunde använda företagshemligheter som planmässigt samlats in under anställningen för att sedan användas i konkurrerande verksamhet. Utredningen föreslog därför att tidigare anställda som handlat sär- skilt otillbörligt skulle kunna drabbas av skadeståndsansvar. 
  
 En utvidgning av brottet trolöshet mot huvudman i 10 kap. 5 § brottsbalken (BrB) föreslogs i betänkandet, på så sätt att anställda i nyckelpositioner skulle kunna dömas för det brottet om de miss- brukade en teknisk angelägenhet till förfång för sin huvudman. Även s.k. kvalificerade uppdragstagare skulle omfattas av straffansvaret, exempelvis tekniska konsulter. 
  
 11.3.4Propositionen till FHL 
  
 I regeringens proposition 1987/88:155 om skydd för företagshemlig- heter, som byggde på 1983 års betänkande, föreslog regeringen bestämmelser om företagsspioneri och olovlig befattning med företags- hemlighet, som sedan kom att antas som 3 respektive 4 §§ nuvarande FHL. För straffbarhet krävs att gärningsmannen på något sätt olov- ligen har berett sig tillgång till eller på annat sätt tagit olovlig befatt- 
  
 343 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 ning med företagshemligheten. Varken utnyttjande eller röjande är ett krav för straffbarhet. Straffbestämmelsen är inriktad på att för- hindra den primära skaderisken med att den rättmätige innehavaren förlorar kontroll över hemligheten.5 
  
 Regeringen föreslog – i likhet med 1983 års betänkande – att det inte längre skulle vara straffbart när en anställd missbrukar en före- tagshemlighet som denne fått del av i anställningen. Som skäl för denna avkriminalisering anfördes att straffpåföljder för brott mot avtalsförpliktelser bör undvikas, när det finns andra effektiva sank- tionsformer för att upprätthålla respekten för ingångna avtal. Reger- ingen framhöll, liksom 1983 års utredning, att det är en svensk rättstradition att söka undvika straffpåföljder i dessa fall. Skadestånd ensamt eller i kombination med andra arbetsrättsliga reaktioner bedömdes normalt vara tillräckliga sanktioner. 
  
 Huvudregeln skulle alltjämt vara att en arbetstagare efter anställ- ningstidens slut har rätt att använda den information denne inhämtat under anställningen. Den rätten skulle gälla oberoende av om före- tagshemligheten dokumenterats eller inte.6 Regeringen konstaterade dock att det måste finnas möjlighet att ingripa rättsligt om en tidi- gare anställd röjer eller utnyttjar företagshemligheter på ett särskilt utmanande eller klandervärt sätt. Därmed kom bestämmelsen om synnerliga skäl i nuvarande 7 § andra stycket att införas.(För beskrivning av vad kan utgöra synnerliga skäl, se ovan avsnitt 7.1.3.) 
  
 Till skillnad från 1983 års betänkande ville regeringen inte att näringsidkare som anförtrotts en företagshemlighet i en affärsför- bindelse skulle kunna straffas, om näringsidkaren obehörigen röjde eller utnyttjade företagshemligheten.7 Skadestånd ansågs vara en till- räcklig sanktion. Den avgörande anledningen till ställningstagandet var – liksom vad gällde anställda – att respekten för avtal i största utsträckning bör vila på civilrättsliga regler. En bestämmelse om straffansvar ansågs av regeringen även kunna innebära problem ur rättssäkerhetssynpunkt. Flera remissinstanser hade nämligen påpekat att näringsidkare i samband med affärsförhandlingar delges företags- hemligheter i större utsträckning än vad denne är beredd att ta ansvar för. Därtill kan det skilja sig mellan olika branscher hur 
  
 5Prop. 1987/88:155 s.  
 14–15. 
  
 6A. prop. s. 20. 
  
 7A. prop. s. 22. 
  
 344 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 företagshemligheter delges och vilken tolerans det finns för att anförtrodda hemligheter utnyttjas. Dessutom kan det vara svårt att placera det straffrättsliga ansvaret på rätt person inom ett företag. 
  
 I samband med att bestämmelser infördes för att förstärka det straffrättsliga skyddet för datorrelaterade brott, ändrades bestäm- melsen om trolöshet mot huvudman i 10 kap. 5 § BrB.8 Ändringen innebar att straffansvaret utsträcktes till att omfatta även den som av sin huvudman anförtrotts att självständigt handha eller övervaka skötsel av kvalificerade tekniska uppgifter. Regeringen konstaterade att det som 1983 års utredning åsyftade hade uppnåtts med den ändringen.9 
  
 11.3.5Lagutskottets två betänkanden 
  
 Lagförslaget i propositionen om skydd för företagshemligheter behandlades av lagutskottet i två omgångar, vilket resulterade i två betänkanden (1988/89:LU30 och 1989/90:LU37), som sammanfatt- ningsvis gick ut på att regeringens lagförslag skulle antas med vissa ändringar och tillägg. 
  
 Lagutskottet anförde att avkriminaliseringen av privatanställdas missbruk av företagshemligheter innebar en välbehövlig moderni- sering på området och en liberalisering av de anställdas tystnads- plikt.10 Tyngdpunkten i Koch betänkanden låg på andra delar av regeringens lagförslag än just avkriminaliseringarna för anställda och för näringsidkare inom affärsförbindelser. 
  
 Den nya lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter antogs och trädde i kraft under 1990. 
  
 8A. prop. s. 24. 
  
 9A. prop. s. 18. 
  
 10LU37 s. 16. 
  
 345 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 11.4Tidigare utredning om utökat straffansvar 
  
 11.4.12008 års utredning 
  
 Det så kallade  
 Ericsson-målet11 
  från 2003 gav upphov till en dis- kussion om huruvida FHL ger ett tillräckligt skydd mot att en arbetstagare utnyttjar eller röjer en företagshemlighet. I målet hade en anställd lämnat ut företagshemligheter till en utomstående person, som bedrev spionage mot bolaget Ericsson. Den anställde kunde inte dömas för företagsspioneri, eftersom den information som han hade lämnat ut var information som han hade tillgång till för att utföra sina arbetsuppgifter. Han hade inte olovligen berett sig tillgång till informationen. 
  
 Regeringen tillsatte 2007 en utredning, som hade i uppdrag att överväga om lagens straffstadganden har getts en ändamålsenlig utformning. Därvid skulle utredningen vid utformningen av straff- bestämmelserna analysera vilken vikt som bör fästas på sättet som den som röjer eller utnyttjar företagshemligheten har fått tillgång till denna. Uppdraget innefattade också att överväga om straffskalan ligger på en lämplig nivå. Betänkandet med lagförslag överlämnades 2008.12 
  
 2008 års utredning bedömde att det finns behov av att utvidga straffansvaret till att även omfatta förfaranden med företagshemlig- heter, som utförs av personer med lovlig tillgång till hemligheten, såsom anställda. Därmed föreslogs ett utvidgat straffansvar, olovligt utnyttjande eller olovligt röjande av företagshemlighet, som skulle omfatta den som har fått del av en näringsidkares företagshemlighet med anledning av att han eller hon har deltagit i näringsidkarens verksamhet. Med deltagande i näringsidkares verksamhet avsågs anställning, uppdrag eller liknande grund. Avsikten var att förutom anställda hos näringsidkaren skulle även anställda i bemannings- och konsultföretag, s.k. ensamkonsulter, styrelseledamöter och revisorer omfattas. Om gärningsmannen begått gärningen efter det att del- tagandet i verksamheten upphört, skulle ansvar dömas ut om gär- ningsmannen agerat särskilt illojalt eller om gärningen var att bedöma som grovt brott. Det skulle inte dömas till ansvar om gärningen begåtts senare än två år efter det att deltagandet i näringsidkarens 
  
 11Svea hovrätts dom den 20 oktober 2003 i mål nr B  
 5221-03. 
  
 12SOU 2008:63 Förstärkt skydd för företagshemligheter. 
  
 346 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 rörelse upphörde, om gärningen var ringa eller om gärningen var belagd med strängare straff i BrB. 
  
 11.4.2Kritik mot ökat straffansvar 
  
 Det lagförslag som 2008 års utredning upprättat var föremål för remiss. Flera remissinstanser inom näringslivet var på det stora hela positivt inställda till en utvidgning av straffansvaret. Många remiss- instanser, däribland flera fackföreningar, var dock starkt kritiska till att utvidga straffansvaret för anställda m.fl. Kritiken bestod främst av tre huvudargument. 
  
 Det första argumentet var att det inom svensk rätt finns en lång tradition av att det inte ska förekomma straffsanktioner mot brott mot avtalsförpliktelser, om det finns verkningsfulla civilrättsliga sanktioner. Befintliga sanktioner såsom skadestånd och arbets- rättsliga verkningar ansågs vara tillräckliga. 
  
 Det andra huvudsakliga argumentet mot ett utökat straffansvar var risken för inlåsningseffekter och minskad rörlighet på arbets- marknaden. Redan i dag kräver dessutom flera arbetsgivare att de anställda undertecknar konkurrens- och Willis. Även om vissa sådana klausuler inte skulle anses vara skäliga vid en domstols- prövning, vågar många arbetstagare som slutat sin anställning inte annat än att ta det säkra före det osäkra och iaktta klausulerna. Det råder redan i dag en osäkerhet bland anställda om vilka uppgifter som de får lämna till grundlagsskyddade medier eller till olika myndigheter för att påtala missförhållanden. 
  
 Det tredje argumentet var att behovet av att införa de nya straff- bestämmelserna inte hade undersökts tillräckligt. Inte heller hade konsekvenserna för anställda analyserats tillräckligt. Skyddet för företagshemligheter ansågs redan vara starkt. 
  
 11.4.32013 års lagrådsremiss 
  
 Den förra regeringen beslutade i december 2013 att inhämta Lag- rådets yttrande över ett lagförslag som bygger på betänkandet som 2008 års utredning lämnade.13 Förslaget innehöll en ny bestämmelse 
  
 13 Lagrådsremiss den 12 december 2013, Ett bättre skydd för företagshemligheter. 
  
 347 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 om straff för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet, som skulle avse företagshemligheter som någon fått del av genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller annan liknande grund. Den föreslagna bestämmelsen löd: 
  
 3 a § 
  
 Den som olovligen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått del av genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund ska dömas för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet till böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Det ska inte heller dömas till ansvar om gärningen har begåtts senare än två år efter det att deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde. 
  
 Till ansvar enligt första stycket ska det inte dömas om gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken. 
  
 För försök eller förberedelse till olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet döms det till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. brottsbalken. 
  
 En komplettering av 4 § nuvarande FHL föreslogs också, så att olovlig befattning med företagshemlighet även skulle avse företags- hemligheter som tillhandahållits genom sådant röjande som avses i den föreslagna 3 a §. Regeringen föreslog också att nuvarande 7 § skulle ändras till att omfatta inte bara anställda, utan alla som deltagit i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller annan liknande grund. 
  
 11.4.4Lagrådets invändningar mot 2013 års lagrådsremiss 
  
 Förslaget till nya straffbestämmelser i 2013 års lagrådsremiss mötte kritik från Lagrådet. Lagrådet ansåg att det visserligen var rimligt att utvidga det kriminaliserade området till sådana fall som Arroyo målet rörde, men ifrågasatte om det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall. 
  
 Som exempel på en situation när ett straffansvar ter sig diskutabelt angavs följande. En anställd berättar för en konsument att beskriv- ningen i marknadsföringen av en tjänst som företaget tillhandahåller 
  
 348 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 är vilseledande på någon viktig punkt (så att undantaget för ringa fall i remissens 3 a § andra stycket inte blir tillämpligt). Om företaget vill hålla denna information hemlig för att den är oförmånlig, kan det röra det sig om en företagshemlighet enligt 1 § i lagen. 
  
 Därtill anförde Lagrådet att gränsdragningsproblem kan uppstå, eftersom lagen endast gäller obehöriga angrepp och att bedömningen därvid av vad som är obehörigt kunde komma att bli avgörande för avgränsningen. Lagrådet anmärkte även på att det i lagrådsremissen inte hade redovisats något behov av att kriminalisera mindre allvar- liga fall, som ändå inte kan betraktas som ringa. Likaså anmärktes på att någon avvägning inte hade gjorts beträffande hur kriminali- seringen förhåller sig till intresset av yttrandefrihet för anställda. Därtill anfördes följande. 
  
 [Det kan] ifrågasättas om remissen innefattar tillräckliga skäl för en så pass omfattande nykriminalisering som förslaget innebär. Regeringen bör överväga om ytterligare någon begränsning av det straffbara området bör ske. 
  
 Lagrådet ansåg även att det var olämpligt att skadeståndsbestäm- melsen i 5 § (som föreslogs omfatta även förfaranden enligt 3 a §) och skadeståndsbestämmelsen i 7 § överlappar varandra. 
  
 Lagrådsremissen ledde inte till lagstiftning. 
  
 11.5Behovet av utökat straffansvar 
  
 Regeringen anförde i 2013 års lagrådsremiss att det nuvarande skyddet för företagshemligheter inte är tillräckligt. Vidare anfördes bl.a. följande.14 
  
 Företagshemligheter kan representera ett stort värde för en närings- idkare. Betydelsen av kunskap och information har blivit allt större för företagen. Om företagshemligheter sprids på ett oönskat sätt, kan det medföra betydande skada för verksamheten. Med ökad internationali- sering och teknisk utveckling har möjligheterna till spridning ökat markant. Sett ur ett vidare perspektiv är angrepp på företagshemligheter ett hot mot den sunda konkurrensen i näringslivet. Om företagen inte kan bedriva verksamhet på lika villkor, störs marknadens funktion. Det finns därför ett samhällsintresse av ett tillräckligt skydd för företags- hemligheter. […] 
  
 14 A. lagrådsremiss s.  
 18–19. 
  
 349 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Anställda och andra medarbetare måste många gånger få del av näringsidkarens företagshemligheter för att kunna utföra sina arbets- uppgifter. Utvecklingen har gått i den riktningen att medarbetare på olika nivåer i företagen, och inte bara ett fåtal personer i nyckel- positioner, oftare får kännedom om företagshemligheter av stor ekono- misk betydelse. I många företag kan det vara svårt att skydda infor- mationen från att den används illojalt av personer som på detta sätt fått lovlig tillgång till den. Ett sätt för utomstående att komma åt infor- mation kan vara att värva en intern informatör på företaget. 
  
 Det fanns tidigare bestämmelser som föreskrev straffansvar för bl.a. anställda som obehörigen använde sig av eller yppade arbetsgivarens yrkeshemligheter (se 1931 års lag med vissa bestämmelser om illojal konkurrens). När lagen om skydd för företagshemligheter infördes ersattes detta straffansvar med skadeståndsansvar för arbetstagare som utnyttjar eller röjer företagshemligheter som han eller hon fått del av i sin anställning. Som skäl för denna avkriminalisering anfördes att straff- påföljder för brott mot avtalsförpliktelser bör undvikas, när det finns andra effektiva sanktionsformer för att upprätthålla respekten för ingångna avtal. Skadestånd ensamt eller i kombination med andra arbets- rättsliga reaktioner bedömdes normalt vara en tillräcklig sanktion (prop. 1987/88:155 s. 18). 
  
 Utvecklingen under senare år har visat att det finns skäl att ompröva detta ställningstagande. 
  
 […] 
  
 Domen i  
 Ericsson-målet 
  har ofta nämnts som ett exempel på att gärningar som av många uppfattas som straffvärda ibland inte alls anses falla in under en träffande brottsbeskrivning i gällande lagstiftning. Domen har också fått illustrera att civilrättsliga sanktioner, dvs. arbets- rättsliga reaktioner och skadeståndsskyldighet på grund av lag eller avtal, inte alltid är tillräckligt effektiva för att förhindra att anställda miss- brukar sin arbetsgivares företagshemligheter. 
  
 I brottsbalken finns det visserligen straffstadganden som under sär- skilda förutsättningar kan vara tillämpliga när arbetstagare missbrukar företagshemligheter som de har fått lovlig tillgång till genom tjänsten. Särskilt bestämmelsen om trolöshet mot huvudman är en viktig del i skyddet för företagshemligheter. Den omfattar den som på grund av förtroendeställning har fått till uppgift att sköta viss angelägenhet för annan och som missbrukar förtroendeställningen till skada eller förfång för huvudmannen (10 kap. 5 § brottsbalken). Detta skydd är begränsat, eftersom långtifrån alla anställda intar en sådan förtroendeställning som förutsätts för trolöshetsansvar. 
  
 I rättspraxis finns också exempel på att bestämmelserna om olovligt brukande (10 kap. 7 § brottsbalken) har tillämpats på arbetstagares olov- liga förfaranden med företagshemligheter och i vissa fall kan straff- bestämmelserna om utpressning (9 kap. 4 § brottsbalken) eller tagande av muta (10 kap. 5 a § brottsbalken) vara tillämpliga. Bestämmelserna är dock inte i huvudsak utformade för att kriminalisera sådana angrepp, utan är inriktade på andra typer av gärningar. Detta innebär att det kan 
  
 350 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 vara svårt att bedöma om ett visst angrepp är straffbart eller inte och att det i många fall kan vara straffritt för anställda att utnyttja eller röja företagshemligheter. 
  
 Av särskild vikt i sammanhanget är samhällsintresset av att svenska företag åtnjuter ett ändamålsenligt skydd för företagshemligheter och kan konkurrera på lika villkor. Det handlar alltså inte enbart om enskilda företags kommersiella intressen. I det perspektivet är det otillfreds- ställande att skyddet är avhängigt om den som angriper företagshemlig- heten har lovlig tillgång till den eller inte. Ett mer heltäckande straff- rättsligt skydd är bättre ägnat att ta tillvara samhällsintresset av en väl fungerande marknad. Sverige bör ha en reglering som i detta avseende motsvarar den som finns i bl.a. andra nordiska länder och i Tyskland. 
  
 Sammantaget är möjligheterna till straffrättsliga ingripanden mot angrepp på företagshemligheter av personer inom näringsidkarens egen verksamhet otillräckliga. 
  
 Regeringen framhöll också att det utökade straffansvaret inte syftar till att skydda information om brott eller andra allvarliga missför- hållanden. Det utökade straffansvaret ska därmed inte heller kunna användas för att dölja förekomsten av eventuella oegentligheter i ett företag. Eventuella svårigheter med att tolka arbetsrättsliga regler och avtalsklausuler – dvs. vad en arbetstagare har rätt att öppet uttala sig om – ansågs inte kunna avhjälpas genom en ändring i lagen om skydd för företagshemligheter.15 
  
 Utredningen har inte fått i uppdrag att ytterligare utreda behovet av ett utökat straffansvar. 
  
 11.6Ett utökat straffansvar 
  
 11.6.1Straffansvarets omfattning 
  
 Förslag: Det ska införas en bestämmelse om straff för olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företags- hemlighet för den som haft lovlig tillgång till den angripna före- tagshemligheten genom deltagande i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund. 
  
 15 A. lagrådsremiss s. 12. 
  
 351 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Olovligt utnyttjande och röjande 
  
 Regeringen föreslog i 2013 års lagrådsremiss att straffansvaret enligt FHL skulle utvidgas, för att på så sätt förhindra att företagshemlig- heter missbrukas av personer som arbetar i en näringsidkares verk- samhet och för att förbättra möjligheterna att ingripa om så sker. 
  
 Som en första förutsättning för straffansvar angavs att det ska vara fråga om olovligt utnyttjande eller röjande, dvs. sådant som sker utan näringsidkares medgivande. När företagshemligheter används eller avslöjas som ett led i arbetet hos näringsidkaren måste enligt lagrådsremissen den enskilde som deltar i verksamheten som regel kunna räkna med att han eller hon har huvudmannens medgivande. Därtill angavs att det för straffbarhet krävs att personen i fråga varit medveten om dels att det var fråga om en företagshemlighet, dels att beteendet utgör ett utnyttjande/röjande och dels att det var olovligt. Därmed ansågs att det skulle ligga i näringsidkarens eget intresse att så tydligt som möjligt klargöra vilken information som ska hållas hemlig. Det utvidgade straffansvaret skulle därmed få betydelse för vilket krav som kan ställas på näringsidkarens upplysning till perso- nerna i fråga. Kravet torde vara högre ställt i förhållande till personer som inte har en arbetstagares lojalitetsplikt eller som inte har känne- dom om näringsidkarens verksamhet, såsom personer som inte är anställda direkt av näringsidkaren. Exempelvis gäller högre krav på tydlighet från näringsidkaren gentemot personer som är inhyrd eller inlånad arbetskraft. 
  
 Därutöver angavs att det utökade straffansvaret givetvis endast skulle röra obehöriga angrepp, enligt de allmänna förutsättningarna för lagens tillämplighet enligt nuvarande 2 §. 
  
 Det uttalades också att principen att grundlag har företräde fram- för vanlig lag föranleder att den föreslagna bestämmelsen inte ska tillämpas om den skulle komma i konflikt med meddelarskyddet enligt tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrund- lagen (YGL). Detta kan inträffa exempelvis om en företagshemlighet röjs för att offentliggöras i grundlagsskyddad media. 
  
 Utredningen delar de ståndpunkter som framkom i lagråds- remissen i ovanstående del. 
  
 Den omfattning av straffansvaret som föreslogs i lagrådsremissen var olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet. Som utred- ningen ser på straffansvaret rör det sig om två olika typer av gär- 
  
 352 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 ningar, den ena är olovligt utnyttjande av företagshemlighet, medan den andra är olovligt röjande av företagshemlighet. Att utnyttja information behöver inte vara detsamma som att röja samma infor- mation, och vice versa. Att det rör sig om två olika gärningar måste framkomma i lagtexten. Därav föreslår utredningen att det i bestäm- melsen ska anges två brott, nämligen olovligt utnyttjande av företags- emlighet och olovligt röjande av företagshemlighet. 
  
 Personkretsen 
  
 Utredningen utgår från att den personkrets som ska omfattas av utredningens lagförslag är densamma som i 2013 års lagrådsremiss. 
  
 Straffbestämmelsen i 2013 års lagförslag avsågs att främst komma att beröra anställda i en näringsidkares rörelse. Exempelvis skulle förslaget göra det möjligt att straffa en anställd ingenjör som avslöjar företagets hemliga uppfinningar för en konkurrent. Därtill avsågs att andra personer som har en motsvarande, eller nästintill motsvarande insyn i företaget som en anställd skulle omfattas. Som exempel angavs personer som var inlånade eller inhyrda från ett annat företag, deltagare i ett arbetsmarknadspolitiskt program och studerande som under en längre tid har praktik eller utbildning hos näringsidkaren. Det skulle röra sig om personer som deltar i näringsidkarens verk- samhet under omständigheter som liknar dem som förekommer i ett anställningsförhållande. Sådana omständigheter angavs vara att arbetsförhållandet har viss varaktighet, att den som utför arbetet är underkastad näringsidkarens arbetsledning och kontroll samt att han eller hon har att fortlöpande ställa sin arbetskraft till förfogande. 
  
 Utanför straffansvaret skulle falla personer som utför tjänster av skilda slag och som har en lös koppling till den näringsidkare som anlitar dem, exempelvis hantverkare med egen firma som självstän- digt utför installationer eller reparationer åt andra. 
  
 I lagrådsremissen angavs inte att även revisorer och styrelseleda- möter skulle ingå i den krets som skulle kunna drabbas av det nya straffansvaret, såsom 2008 års utredning föreslagit. Utredningen utgår därför från att revisorer och styrelseledamöter inte ska om- fattas av straffbestämmelsen. Dessa personer kan inte heller sägas utföra arbete under omständigheter som liknar dem som utförs i ett anställningsförhållande. 
  
 353 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Alla företagshemligheter i verksamheten ska omfattas 
  
 Regeringen ansåg i 2013 års lagrådsremiss att straffansvaret skulle omfatta olovligt utnyttjande och röjande av alla arbetsgivarens företagshemligheter som medarbetaren får del av genom sitt del- tagande i rörelsen, oavsett eventuellt samband med arbetsuppgif- terna. Även sådant som arbetstagaren fått reda på av en slump på arbetsplatsen skulle således omfattas.16 I detta avseende uttalades följande. 
  
 [S]kadeståndsansvar är inte begränsat till företagshemligheter som angår tjänsten och som arbetstagaren behöver ha vetskap om för att fullgöra sina arbetsuppgifter, utan inkluderar alla företagshemligheter som omfattas av lojalitetsplikten (prop. 1987/88:155 s. 60 f.). På motsvarande sätt får det anses straffvärt att medvetet utnyttja eller röja en företags- hemlighet hos arbetsgivaren oavsett om den har med de egna arbets- uppgifterna att göra eller inte. Vetskapen om företagshemligheten har i båda fallen sin grund i ett förtroendeförhållande. Också tydlighetsskäl talar för att bestämmelsen bör avse alla företagshemligheter som blivit kända för medarbetaren genom deltagandet i rörelsen. 
  
 Utredningen instämmer i dessa uttalanden i lagrådsremissen. All information som utgör företagshemligheter och som medarbetaren fått del av genom att delta i näringsidkarens rörelse ska kunna om- fattas av straffansvaret, så länge som medarbetaren har uppsåt till att det rör sig om en företagshemlighet som inte får avslöjas. 
  
 11.6.2Endast röjande eller utnyttjande som är obehörigt kan falla in under en straffbestämmelse 
  
 Lagrådet anförde i sitt yttrande över 2013 års lagrådsremiss att, eftersom FHL endast gäller obehöriga angrepp enligt nuvarande 2 §, bedömningen av vad som är obehörigt kunde bli avgörande för avgränsningen av vad som är straffbart. Lagrådet ansåg att svåra gränsdragningsproblem kunde komma att uppstå i tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen. 
  
 Angående de gränsdragningsproblem som Lagrådet pekat på kan följande anföras. Information om brott och andra missförhållanden utgör inte företagshemligheter, eftersom ett röjande av sådan infor- 
  
 16 A. lagrådsremiss s. 22. 
  
 354 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 mation inte är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende. Situationen är en annan i fråga om sådant som visserligen utgör företagshemligheter, men vars avslöjande kan accepteras i vissa fall. Bedömningen av om ett angrepp är obehörigt görs utifrån vilket i syfte angreppet har begåtts. Om syftet är att avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra ett brott med fängelse i straffskalan, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande, är angreppet inte obehörigt, enligt nuvarande 2 § andra stycket. Syftet ska vara att avslöja något som är av allmänt intresse, inte ett egen- intresse. Om någon avslöjar en företagshemlighet, som denne på goda skäl tror utgöra ett allvarligt missförhållande, är avslöjandet inte obehörigt och lagen därmed inte tillämplig, även om det senare visar sig att personen har misstagit sig. Angrepp i vinningssyfte anses som regel vara obehörigt angrepp enligt nuvarande 2 §. Ett av- slöjande ska nämligen ha skett i direkt syfte att avslöja missför- hållanden för att vara icke obehörigt. En annan sak är att gärnings- mannen skulle kunna ha en biavsikt med sitt avslöjande, exempelvis ekonomisk ersättning från en tidning.17 
  
 Förhållandena som räknas upp i nuvarande 2 § andra stycket är inte uttömmande. Flera förfaranden kan anses vara icke obehöriga enligt första stycket. Bestämmelserna i nuvarande 2 § första stycket ska enligt utredningens förslag behållas. Andra stycket ska enligt utredningens förslag förtydligas på så sätt att förfarandena som anges där aldrig kan vara obehöriga angrepp, se avsnitt 5.7.2. 
  
 Eftersom lagen endast ska gälla obehöriga angrepp, blir följden att angrepp som inte är obehöriga inte heller blir straffbara enligt den föreslagna bestämmelsen om olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. Om ett avslöjande inte var obehörigt, leder detta till att gärningen blir straffri. 
  
 Därtill föreslår utredningen nedan, avsnitt 11.6.3, att gärningar som är mindre allvarliga eller försvarliga inte ska straffas. Begreppen mindre allvarliga och försvarliga kan inrymma fler förfaranden än sådana som anses icke obehöriga. En gärning som inte kan sägas vara mindre allvarlig och inte heller är försvarlig, bör som regel anses obehörig. Ett förfarande som är obehörigt, kan å andra sidan vara mindre allvarligt eller försvarligt och falla utanför det straffbara 
  
 17 LU37 s. 30. 
  
 355 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 området. Det är alltså inte möjligt att straffa någon enligt den föreslagna straffbestämmelsen för en gärning som är icke obehörig. 
  
 11.6.3Endast kvalificerat utnyttjande eller röjande ska vara straffbart 
  
 Förslag: Det ska inte dömas till ansvar om utnyttjandet eller röjandet av företagshemlighet med hänsyn till syftet och övriga omständigheter var försvarligt eller annars var mindre allvarligt. 
  
 Såsom Lagrådet påpekat i sitt yttrande över 2013 års lagrådsremiss har det inte framkommit att det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall. Utredningen delar den uppfattningen. 
  
 Mindre allvarliga gärningar ska inte straffas 
  
 Från det straffbara området ska uteslutas icke straffvärda över- trädelser. En inom straffrätten ofta använd term för gärningar som inte är straffvärda eller som föranleder lägre straff är ringa. Både lagförslagen i 2008 års utredning och i 2013 års lagrådremiss stadgade att ringa brott inte skulle leda till ansvar.18 Lagrådet ansåg trots detta att regeringen borde överväga om det straffbara området ytterligare behövde begränsas. En annan term som förekommer inom straff- rätten är mindre allvarlig. 
  
 Jämförelse med annan brottslighet 
  
 Termen mindre allvarlig används vid vissa uppsåtliga brott, men då främst i fråga om att gradera gärningen. Exempelvis gäller att gär- ningar som i och för sig skulle kunna utgöra rån, men där våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt gör att förfarandet ska ses som mindre allvarligt, i stället ska dömas för de andra brott som för- farandet innebär, exempelvis ringa misshandel och stöld.19 Ett annat 
  
 18A. lagrådsremiss avsnitt 6.3 och SOU 2008:63 avsnitt 4.10.4.1 
  
 198 kap. 5 § BrB, som lyder: 
  
 356 
  
 SOU 2017:45 Straffbestämmelser 
  
 exempel är mordbrand, där straffskalan är lägre för förfaranden som är mindre allvarliga. 20 
  
 I fråga om bidragsbrott gäller en straffskala på fängelse i högst två år, eller om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex måna- der.21 Om en sådan gärning begås av grov oaktsamhet i stället för uppsåtligen, döms för vårdslöst bidragsbrott, men om gärningen är mindre allvarlig är den straffri.22 I propositionen till bidragsbrotts- lagen angavs att rekvisitet mindre allvarlig har en mer vidsträckt innebörd än rekvisitet ringa i sammanhanget.23 
  
 Mindre allvarliga gärningar av olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet 
  
 Rekvisitet mindre allvarligt kan alltså användas för att skilja ut sådana gärningar som är svårare än ringa. Utredningen föreslår att begreppet används för att i lagtexten skilja ut de fall av olovligt utnytt- jande/röjande av företagshemlighet som inte är så pass allvarliga att de är straffvärda. Det ska alltså röra sig om att låta vissa gärningar, som är mindre allvarliga, helt undgå straffansvaret helt. Det ska inte 
  
 Den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återtaga det tillgripna, dömes för rån till fängelse, lägst ett och högst sex år. Detsamma skall gälla om någon med sådant våld eller hot tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär vinning för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är. Lika med våld anses att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. 
  
 Är förfarande som avses i första stycket med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, dömes dock ej för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar. 
  
 20 13 kap. 1 § BrB, som lyder: 
  
 Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms för mordbrand till fängelse, lägst två och högst åtta år. 
  
 Är brottet mindre allvarligt, döms till fängelse, lägst ett och högst tre år. 
  
 21 2 § bidragsbrottslagen (2007:612) som lyder: 
  
 Den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla enligt lag eller förordning, och på så sätt orsakar fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med ett för högt belopp, döms för bidragsbrott till fängelse i högst två år eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse i högst sex månader. 
  
 22 4 § bidragsbrottslagen (2007:612) som lyder: 
  
 Den som av grov oaktsamhet begår en sådan gärning som avses i 2 §, döms för vårdslöst bidragsbrott till böter eller fängelse i högst ett år. 
  
 Om gärningen med hänsyn till beloppet och övriga omständigheter är mindre allvarlig, döms inte till ansvar. 
  
 23 Prop. 2006/07:80 s.  
 98–99. 
  
 357 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 vara fråga om att mildra straffet för mindre allvarliga fall av olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. 
  
 Om en gärning är att anse som mindre allvarlig bör avgöras efter en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Hur omfattande näringsidkarens skada till följd av olovligt utnyttjade eller röjande av företagshemlighet är, bör få betydelse. Är den skada i konkurrenshänseende som näringsidkaren kan drabbas av liten, bör gärningen anses som mindre allvarlig och inte leda till ansvar. Det är alltså omfattningen av skadan i konkurrenshänseende som ska tillmätas betydelse. Även beaktansvärd risk för slutlig förlust bör jämställas med skada. Är näringsidkarens skada mindre omfattande, ska gärningen således inte vara straffbar. 
  
 Om en företagshemlighet röjs för en person som inte kan tänkas utnyttja den kommersiellt och inte heller i sin tur föra den vidare, kan gärningen vara mindre allvarlig. Att ett olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet framstår som särskilt illojalt bör utgöra kvalificerande omständigheter, i fråga om hur gärningen ska värde- ras. Även sådant som gärningsmannens förslagenhet och förtroende- ställning hos arbetsgivaren bör beaktas.24 Försvårande kan vara om gärningsmannen sålt eller försökt sälja informationen till en kon- kurrent. Om en gärning i och för sig framstår som särskilt illojal men näringsidkarens konkurrensförmåga inte annat än i liten utsträck- ning påverkas negativt bör emellertid ansvar inte utdömas eftersom gärningen då kan bedömas som mindre allvarlig. 
  
 Försvarliga ageranden ska inte straffas 
  
 Vissa fall av röjande/utnyttjande kan orsaka innehavaren så pass stor skada i konkurrenshänseende att gärningen knappast kan anses vara mindre allvarlig. Det kan dock finnas sådana gärningar, som med hänsyn till sitt syfte ändå är försvarliga och inte bör straffas. 
  
 Lagrådet ansåg i sitt yttrande att det inte skulle vara straffvärt om en anställd avslöjar en ofördelaktig uppgift om arbetsgivaren. Om en företagshemlighet avslöjas för allmänheten i syfte att visa att ett företags produkter inte är så bra som det påstås i marknadsföringen, kan den ekonomiska skadan för företaget bli avsevärd. Det är då 
  
 24 SOU 2008:63 s. 175. 
  
 358 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 svårt att beteckna gärningen som mindre allvarlig. Förfarandet kan ändå tänkas vara försvarligt med hänsyn till omständigheterna, såsom konsumentintresset. Ett avslöjande om missvisande mark- nadsföring kan vara en del av en seriös nyhetsförmedling och opinionsbildning. Ett sådant förfarande bör inte vara straffbart. Utredningen föreslår därför att en gärning inte ska utgöra brott, om gärningen med hänsyn till omständigheterna är försvarlig. 
  
 Detta undantag för försvarliga gärningar avser att träffa sådant röjande och utnyttjande som kan vara nödvändiga för nyhets- förmedling, forskning eller opinionsbildning. Det är alltså syftet med gärningen som kan leda till att gärningen anses försvarlig. Generellt bör det vara försvarligt att röja information som är företagshemlig, om informationen avslöjar att ett företags marknadsföring är otill- börlig enligt bestämmelserna i marknadsföringslagen (2008:486). 
  
 Det kan även vara försvarligt för en medarbetare att fråga en branschkollega om råd, utbyta erfarenheter och i samband med detta avslöja vissa mindre värdefulla företagshemligheter. Ett sådant beteende kan dock inte vara försvarligt om avslöjandet sker inför en konkurrent som får en konkurrensfördel genom avslöjandet av uppgifterna. 
  
 Det kan tänkas vara försvarligt att röja en företagshemlighet så att det skadar arbetsgivaren, om röjandet skett för att skydda någon annan från en stor skada och arbetsgivaren annars skulle göra en i konkurrenshänseende otillbörlig fördel. 
  
 Begreppen mindre allvarlig och försvarlig kan ibland användas i samma betydelse i svenskt språkbruk. För olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet kan begreppen mindre allvarlig och försvarlig syfta till olika situationer. Icke försvarliga gärningar är avsedda att syfta till sådana gärningar som är omöjliga att rättfärdiga. Mindre allvarliga gärningar syftar i stället på situationer när skadan i kon- kurrenshänseende är inte är omfattande. En gärning kan vara så pass svekfull att den inte kan anses vara försvarlig, samtidigt som skadan i konkurrenshänseende inte är så stor att gärningen bör straffas. Det kan även förhålla sig så, att skadan i konkurrenshänseende är om- fattande, men röjandet har skett i ett försvarligt syfte, och att gärningen därför inte är straffbar. 
  
 I vissa fall skulle det eventuellt kunna bli aktuellt med skadestånd, om röjandet av företagshemligheten var obehörigt enligt nuvarande 2 §. Ett agerande kan alltså anses vara  
 icke-straffvärt, 
  men likväl vara 
  
 359 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 skadeståndsgrundande. I praktiken torde dock dessa två grunder i de flesta fall sammanfalla. 
  
 Tre exempel på ageranden, som knappast kan anses vara behöriga och som på grund av skadeverkningarna inte är mindre allvarliga men som är försvarliga ges enligt följande. 
  
 Exempel 1 
  
 Ett företag tillverkar olika sorters tvättmedel. En sort marknadsförs som ett extra effektivt tvättmedel, ”premiumtvättmedel” som är ganska kostsamt för konsumenterna. En anställd avslöjar att sam- mansättningen på premiumtvättmedlet är exakt det samma som det i handeln betydligt billigare budgettvättmedlet. Företaget drabbas av skada, i form av good  
 will-förlust 
  och minskad försäljning. Skadan är så stor att den inte kan betraktas som mindre allvarlig. Företagets marknadsföring är inte ett sådant allvarligt missförhållande, som gör att den anställdes avslöjande anses vara icke obehörigt. Det finns här knappast ett allmänintresse av att straffa den anställde för dennes agerande. Ageradet är försvarligt, eftersom konsumenter har ett berättigat intresse av att inte utsättas för en missvisande marknads- föring. 
  
 Förfarandet skulle – beroende på omständigheterna – kunna vara skadeståndsgrundande. 
  
 Exempel 2 
  
 Anställda på ett företag arbetar efter delvis provisionsbaserad lön. Förhandlingar om lönenivå och provisionens storlek i förhållande till arbetsinsats pågår mellan företaget och en arbetstagarorganisation. Företaget har i en tidningsartikel, för att vinna allmänhetens stöd för sin sak, redogjort för hur den provisionsbaserade lönen beräknas. Företagets ledning framställer bolaget som väldigt generöst mot sina anställda. En anställd på ekonomiavdelningen avslöjar vissa räken- skaper för att visa att provisionen inte beräknas så fördelaktigt och generöst som företaget påstår. Informationen innehåller vinstmargi- naler, försäljningskalkyler och liknande uppgifter, som är företags- hemligheter. Röjandet av informationen är försvarligt och ska således inte vara straffbart. 
  
 360 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 Röjandet av uppgifterna skulle kunna innebära skadestånds- skyldighet, även om det i exemplet kan vara svårt att visa på att skada har uppstått för näringsidkaren. Beroende på omständigheterna kan förfarandet utgöra sådan kritikrätt som arbetstagare har, se ovan avsnitt 3.4.4. 
  
 Exempel 3 
  
 Förhandlingar pågår mellan två företag, bolag A och bolag B. Bolag A ljuger om resultatet från en marknadsundersökning i förhand- lingen med bolag B, för att få en bättre förhandlingsposition. En anställd på bolag A avslöjar det riktiga resultatet av marknadsunder- sökningen för bolag B. Även för det fall bolag A:s beteende inte kan anses utgöra brott, måste agerandet anses oegentligt. Den anställdes röjande kan dock i så fall knappast anses avse ett sådant allvarligt missförhållande som gör dennes röjande till ett behörigt angrepp. Det sker heller inte till skydd för allmänintresset. Dock framstår röjandet som så försvarligt att det inte bör vara straffbart. 
  
 Beroende på omständigheterna i övrigt kan förfarandet vara skadeståndsgrundande. Den skada arbetsgivaren bolag A drabbas av, kan vara sådan att den inte är ersättningsgill på grund av bolaget A:s eget oegentliga beteende. 
  
 11.6.4Gärning efter det att deltagande i näringsverksamheten upphört 
  
 Förslag: Samma förutsättningar för straffansvar ska gälla oavsett om gärningen begås under eller efter anställningen. 
  
 Straffansvaret ska inte omfatta olovligt utnyttjande av före- tagshemlighet eller olovligt röjande av företagshemlighet som sker senare än två år från det att deltagandet i näringsidkarens rörelse, normalt anställningen, har upphört. 
  
 Utredningen instämmer i förslaget enligt 2013 års lagrådsremiss om att straffansvaret inte ska omfatta olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet som sker senare än två år efter det att deltagandet i näringsidkarens rörelse har upphört. 
  
 361 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Förutsättningar för ansvar föreslogs i lagrådsremissen vara desam- ma oavsett om gärningen begicks under eller efter anställningen. Regeringen angav i detta avseende följande.25 
  
 [En] arbetstagare [kan] i princip sägas ha handlat lika klandervärt om han eller hon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet direkt efter det att anställningsförhållandet upphört som om han eller hon gjort det något tidigare. Den unika kännedom om företagshemligheten som den anställde har fått har i vilket fall som helst sin grund i en relation till näringsidkaren som förutsätter lojalitet. Den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet missbrukar ett särskilt förtroende som han eller hon har getts. Det gäller oavsett om utnyttjandet eller röjandet sker medan anställningen fortfarande pågår eller om det sker en tid efter att den har upphört. 
  
 Detta betraktelsesätt bör vara utgångspunkten när det är fråga om att åstadkomma ett starkare skydd för företagshemligheter utifrån ett allmänt intresse. Hur långt lojalitetsplikten i anställningsförhållanden sträcker sig arbetsrättsligt är då inte avgörande. Gärningen är alltså i princip lika klandervärd även om den har begåtts efter anställningen. 
  
 Som Svenskt Näringsliv och flera andra remissinstanser påpekar kan också risken för ett olovligt utnyttjande eller röjande typiskt sett sägas vara som störst i anslutning till att arbetstagaren slutar sin anställning. Det finns därför också ett lika stort behov av rättsligt skydd i dessa fall. 
  
 Därefter konstaterades att ju längre tid som har gått sedan anställ- ningen upphörde, desto mindre klandervärt kan förfarandet vara, vilket t.ex. kunde påverka straffvärdet. Skulle en gärning vid en helhetsbedömning anses som ett ringa fall bör den vara fri från ansvar. 
  
 Regeringen ansåg att den som har avslutat sin tjänstgöring hos en näringsidkare bör endast under begränsad tid därefter vara bunden av ett straffsanktionerat förbud att utnyttja eller röja företagshemlig- heter. En parallell drogs till s.k. konkurrensklausuler, som inte kan vara bindande i den mån de sträcker sig längre än vad som kan anses skäligt. Det hänvisades till 1969 års överenskommelse mellan vissa av arbetsmarknadens parter angående begränsning av användnings- området för och innehållet i konkurrensklausuler i tjänsteavtal, där det anges att bindningstiden för en sådan klausul normalt inte bör överstiga två år. Vidare angavs att eftersom företagshemligheter oftast har ett skyddsvärde som avtar med tiden, skulle ett straffrätts- ligt ansvar som är tidsmässigt obegränsat kunna anses oskäligt ur 
  
 25 A. lagrådsremiss s.  
 24–25. 
  
 362 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 arbetstagarens synpunkt. Därutöver ansågs ett tidsmässigt obegrän- sat skydd även onödigt från näringsidkarens och samhällets perspek- tiv. En bortre tidsgräns för straffrättsligt ansvar för gärningar som begås efter det att anställningen upphört, var därför motiverad, lik- som för uppdrag eller det liknande förhållande som upphört. Tids- gränsen sattes till två år, vilket även 2008 års utredning föreslagit. 
  
 Utredningen delar den uppfattning som framkom i lagråds- remissen att två år är en rimlig tidsgräns för det straffrättsliga ansvaret. Ett utökat straffansvar riskerar att leda till en oönskad inlåsnings- effekt som kan hämma rörligheten på arbetsmarknaden och till- varatagandet av lönetagarnas yrkeskunnande. Tvåårsgränsen medför att den risken i någon mån minskar. 
  
 Två år är den bortre tidsgränsen. I vissa fall kan tänkas att ett utnyttjande som skett direkt efter det att deltagandet i närings- idkarens rörelse avslutats, är mer klandervärt än motsvarande som sker efter längre tid, men fortfarande inom tvåårsgränsen. Detta skulle i vissa fall kunna leda till att det första förfarandet är straffbart, medan det senare betraktas som mindre allvarligt, och därmed inte straffbart. Omständigheterna i det enskilda fallet får bli avgörande. 
  
 11.6.5Förutsättningar för åtal 
  
 Förslag: Brotten olovligt röjande av företagshemlighet eller olov- ligt utnyttjande av företagshemlighet ska omfattas av allmänt åtal. 
  
 Brotten företagsspioneri och olovlig befattning med företagshemlig- het omfattas av allmänt åtal. Det innebär att åklagaren har en skyldig- het att åtala när det finns tillräckliga skäl att anta att sådant brott begåtts. Fråga är om det föreslagna brotten olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet ska ligga under allmänt åtal, eller om det finns skäl för någon typ av åtals- begränsning. 
  
 363 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Jämförelse med annan brottslighet 
  
 I de immaterialrättsliga lagarna finns vissa begränsningar för åklaga- rens rätt att väcka åtal. Vid upphovsrättsintrång krävs att målsägan- den anger brottet till åtal eller att åtal är påkallat från allmän syn- punkt.26 För varumärkesintrång och patentintrång är kraven högre ställda.27 Åklagaren får där väcka åtal för brott endast om målsägan- den anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. 
  
 Bakgrunden till åtalsprövningsreglerna är att de intressen som berörs främst är av personlig art. Anledningen till att kraven ställts högre för att väcka allmänt åtal vid varumärkesintrång och patent- intrång än vid upphovsrättsintrång beror på att samhällets intresse av att kunna beivra intrång bedömts starkare för upphovrätten. I varumärkestvister är parterna ofta företag som både har tillräckliga ekonomiska resurser och kunskap för att driva en egen process. Företagen kan också ha ett intresse av att inte förekomma i en tvist. I upphovsrättsliga tvister däremot är det ofta upphovsmannen själv som är part, och som regel har upphovsmannen begränsade ekono- miska resurser och är ovillig till att processa på egen hand. Upphovs- rätten har länge haft en central betydelse i samhället.28 Som skäl för åklagarens rätt att självständigt väcka åtal för upphovsrättsintrång angavs i förarbetena till lagen bl.a. att samhället av kulturpolitiska skäl har ett självständigt intresse av att det upphovsrättsliga systemet efterlevs.29 
  
 Generellt sett innebär restriktionerna i patentlagen och varu- märkeslagen att de särskilda skäl som kan göra att åklagaren väljer att väcka åtal måste hänföra sig till omständigheterna i det enskilda fallet och inte kan utgöras av omständigheter som regelmässigt eller mycket frekvent förekommer vid brottstypen.30 Ett allmänt intresse kan föreligga om intrång begås i stor omfattning eller avser bety- dande värden.31 I förarbeten har diskuterats möjligheten att ändra åtalsprövningen på så sätt att kravet på att ”särskilda skäl” slopas. 
  
 26Se 59 § upphovsrättslagen. 
  
 27Se 8 kap. 1 § varumärkeslagen (2010:1877) och 57 § patentlagen. 
  
 28Se Kommittédirektiv Straffskalorna för vissa allvarliga immaterialrättsintrång, den 19 januari 2017 (2017:4). 
  
 29Prop. 1993/94:122 s. 57. 
  
 30Ibid. s. 57. 
  
 31A. prop. s. 58. 
  
 364 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 Ändringen har dock beräknats kunna komma att bli så kostsam för polis- och åklagarmyndigheter, att det inte är motiverat med en sådan ändring.32 Både anmälningar och åtal om patentintrång är sällsynta i svensk rätt.33 
  
 Regeringen har gett en särskild utredare uppdraget att överväga om det behövs skärpta straffskalor för de allvarligaste fallen av upp- hovsrättsintrång och varumärkesintrång.34 Om utredaren föreslår skärpta straffskalor, ska utredaren ta ställning till om åtalsprövnings- reglerna bör ändras till följd av dessa förslag. 
  
 Behövs åtalsbegränsning vid olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet? 
  
 Olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet avser fall då gärningsmannen och målsäganden, dvs. näringsidkaren, står eller har stått i en relation på en arbetsplats. Det är alltså fråga om en något annan situation än när någon utomstående angriper en företags- hemlighet. Det kan antas att en näringsidkare hellre vidtar åtgärder för att snabbt få ett stopp på ett olovligt utnyttjande, genom att väcka talan om interimistiska förbud och åtgärder, än att polisanmäla händelsen. I vissa fall kan arbetsrättsliga åtgärder ligga närmare till hands. Företagen kan framför allt också ha ett intresse av att inte förekomma i en tvist. En skadeståndsprocess kan därtill föras oavsett om brottet leder till åtal. 
  
 Utredningen har föreslagit att olovligt utnyttjande av företags- hemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet inte ska vara straffbart vid försvarliga eller mindre allvarliga fall. Innan åklagaren beslutar att väcka åtal ska han eller hon alltså göra en bedömning om det eventuella brottet har varit mindre allvarligt eller om det av någon anledning varit försvarligt att röja eller utnyttja företags- hemligheten. Det är alltså endast vid kvalificerade fall som åklagaren kan väcka åtal. En viss sållning av anmälda brott kommer alltså att ske av åklagaren. Mindre allvarliga eller försvarliga fall kommer inte leda till åtal, vilket i sig innebär en begränsning i åklagarens skyldig- 
  
 32A. prop. s. 59. 
  
 33SOU 2015:41 s. 198. 
  
 34A. kommittédirektiv. 
  
 365 
  
 Straffbestämmelser SOU 2017:45 
  
 het att väcka åtal. Någon ytterligare åtalsbegränsning är därför knappast motiverad. 
  
 Brottet företagsspioneri kan begås av såväl anställda som utom- stående. En anställd som inom företaget olovligen bereder sig till- gång till företagshemligheter som ligger klart utanför dennes arbets- uppgifter, gör sig skyldig till företagsspioneri. Om informationen röjs eller utnyttjas kan företaget skadas. En lika stor skada kan orsakas av en anställd som röjer eller utnyttjar företagshemligheter som denne redan har tillgång till inom sina arbetsuppgifter. Även om de föreslagna brotten olovligt utnyttjande/röjande av företags- hemlighet har sin grund i ett avtalsbrott, är syftet med straffbarheten densamma som för företagsspioner, dvs. att skydda företagshemlig- heter. Skadeverkningarna är dessutom ofta desamma. Därtill kan det i början av en utredning vara oklart om en anställds misstänkta agerande innefattar företagsspioneri eller olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet, eller båda brottstyperna. 
  
 Som ovan angetts faller företagsspioneri under allmänt åtal. Utredningen anser att det inte har framkommit tillräckliga skäl för att förutsättningarna för åtals väckande inte ska vara desamma för samtliga brott enligt nya FHL. Brotten olovligt röjande av företags- hemlighet och olovligt utnyttjande av företagshemlighet bör därför omfattas av allmänt åtal. 
  
 11.6.6Försök och förberedelse 
  
 Förslag: Försök och förberedelse till olovligt röjande av företags- hemlighet och olovligt utnyttjande av företagshemlighet ska vara straffbart. 
  
 Även försök och förberedelse till olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet föreslogs i 2013 års lagrådsremiss bli straffbart, i likhet med vad som gäller för företagsspioneri. Följande skäl anför- des, vilka utredningen delar.35 
  
 Även försök till olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet är typiskt sett så allvarliga att de bör föranleda straffansvar. Vidare före- gås ofta brottsligheten av planering och förberedande åtgärder, något 
  
 35 A. lagrådsremiss s. 23. 
  
 366 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 som gör att det är viktigt att möjliggöra ett tidigt ingripande. Som utred- ningen anger bör därför det föreslagna nya brottet, i likhet med vad som gäller för företagsspioneri, vara straffbart också på försöks- och för- beredelsestadiet. 
  
 11.6.7Straffansvaret i förhållande till anställdas yttrandefrihet 
  
 Begränsningar av yttrande- och informationsfriheterna i FHL viker i den mån dessa inte är förenliga med dessa friheters grundlagsskydd, vilket har diskuterats ovan, se avsnitt 3.4. Grundlagsskyddad tryck- och yttrandefrihet gäller i allt väsentligt bara mot ingripanden från det allmänna, men i princip inte i förhållande till en privat arbets- givares anspråk på hemlighållande. För offentliganställda är det främst bestämmelser inom offentlighets- och sekretesslagen som blir tillämpliga, se ovan avsnitt 3.5. 
  
 Det föreslagna utvidgade straffansvaret torde inte komma i kon- flikt med de grundlagsfästa yttrande- och meddelarfriheterna. 
  
 För det första rör förslaget angrepp på företagshemligheter i strid med avtalad tystnadsplikt, även sådan tystnadsplikt som följer av den allmänna lojalitetsplikten. Avtalad tystnadsplikt gäller framför reglerna i TF/YGL, se avsnitt 3.6. 
  
 För det andra är syftet med TF/YGL att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Är det ett offentliggörande i annat syfte, faller förfarandet utanför skyddet i TF/YGL. Beträf- fande brottsliga gärningar som begåtts genom meddelanden i tryckt skrift har i rättspraxis uttryckts följande.36 
  
 [D]å skriftens innehåll endast ingått som ett led i ett förfarande, som varit straffbart enligt annan lag, den rättsliga prövningen ska ske enligt denna lag och inte enligt tryckfrihetsförordningen. 
  
 Sker det olovliga utnyttjandet eller röjandet i syfte som är brottsligt, faller förfarandet således utanför skyddsområdet i TF/YGL. 
  
 För det tredje garanteras rätten att påtala allvarliga missförhållan- den, som omfattar företagshemligheter, genom bestämmelsen i 2 § nuvarande FHL, se ovan avsnitten 3.2 och 5.7.2. Enligt Europa- domstolens praxis ska inte heller avtalad tystnadsplikt kunna åbe- 
  
 36 AD 1981 nr 124. 
  
 367 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 ropas vid särskilt allvarliga missförhållanden i verksamheten, se ovan avsnitt 3.4.6. 
  
 Därtill kan nämnas att en medarbetare som lämnar företags- hemligheter till en nyhetsförmedlare för publicering, skyddas av anonymitetsskyddet37 i viss mån. Anonymitetsskyddet innebär näm- ligen att meddelaren här rätt att vara anonym och skyddas mot efterforskning från det allmänna. Den private arbetsgivaren har dock rätt att efterforska vem som lämnat meddelandet, inom ramen för god arbetsmarknadssed.38 Lagändringar39 är dock på gång, där privat- anställda i viss offentligt finansierad verksamhet ska få samma med- delarskydd som offentligt anställda, se ovan avsnitt 5.5.6. 
  
 11.6.8Straff 
  
 Förslag: Straffet för olovligt utnyttjande eller röjande av företags- hemlighet ska vara böter eller fängelse i högst två år. Om brottet är grovt, ska straffet vara fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett bety- dande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 Straffminimum för företagsspioneri, grovt brott, ska höjas till fängelse i sex månader. 
  
 Regeringen föreslog i 2013 års lagrådsremiss att straffet för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet ska vara böter eller fängelse i högst två år och att straffet vid grova brott ska vara fängelse i lägst sex månader och högst sex år. Utredningen instäm- mer i att normalgraden för de föreslagna brotten olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet ska vara fängelse i högst två år. Det är rimligt att med hänsyn till brottens allvar likställa grova former med grova former av förmögenhetsbrott i  
 8–10 
  kap. BrB. Straffskalan för såväl grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring som för de grova svårhetsgraderna av häleri, pen- ninghäleri, svindleri och trolöshet mot huvudman är fängelse lägst sex 
  
 373 kap. 1 § TF och 2 kap. 4 § YGL. 
  
 38Fahlbeck s.  
 49–51. 
  
 39Lagen (2017:151) om meddelarskydd i vissa enskilda verksamheter, i kraft den 1 juli 2017. 
  
 368 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 månader och högst sex år. Samma straffskala bör gälla för grova fall av olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. 
  
 Regeringen föreslog i lagrådsremissen samtidigt att straffmini- mum för grovt företagsspioneri ska höjas till sex månader. Det är inte rimligt att straffsatsen för grovt företagsspioneri är lägre än för grova fall av olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. Utredningen föreslår därför att straffsatsen för grovt företagsspioneri bör ändras i enlighet med lagrådsremissen, för att harmonisera med straffsatsen i den föreslagna brottsligheten. I lagrådsremissen fram- fördes följande skäl till straffsatserna, i vilka skäl utredningen instämmer.40 
  
 Straffminimum för grovt företagsspioneri bör höjas 
  
 Straffet för företagsspioneri av normalgraden bör liksom hittills vara böter eller fängelse i högst två år. 
  
 Om brottet är grovt är straffet i dag fängelse i högst sex år. Straff- minimum är alltså detsamma som fängelseminimum, fängelse i fjorton dagar. Det är rimligt att med hänsyn till brottets allvar likställa grova former av företagsspioneri med grova former av förmögenhetsbrott i 8– 10 kap. brottsbalken (jfr prop. 1987/88:155 s. 16). Detta eftersom brotten väsentligen är av jämförbar karaktär. 
  
 Straffskalan för såväl grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring som för de grova svårhetsgraderna av häleri, penninghäleri, svindleri och trolöshet mot huvudman är fängelse lägst sex månader och högst sex år. Samma straffskala gäller även för flera andra grova brott, t.ex. grovt givande av muta, grovt tagande av muta, vissa brott mot borgenärer och grovt tjänstefel. Det saknas anledning att anse grovt företagsspioneri vara mindre allvarligt. Straffminimum för det brottet bör därför höjas till fängelse i sex månader. 
  
 Liksom tidigare bör endast särskilt kvalificerade fall av företags- spioneri anses som grovt brott. Det höjda minimistraffet innebär att överlappningen mellan straffskalorna för brott av normalgraden och grovt brott minskar. Avsikten är inte att förändra gränsdragningen mellan brott av normalgraden och grovt brott. 
  
 Straffet för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet 
  
 Straffskalan för normalgraden av företagsspioneri och olovlig befattning med företagshemlighet är böter eller fängelse i högst två år. Samma straffskala bör gälla för normalgraden av det föreslagna nya brottet olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet. 
  
 40 A. lagrådsremiss s.  
 26–28. 
  
 369 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Liksom vid företagsspioneri och olovlig befattning med företags- hemlighet bör en särskild straffskala för grovt brott övervägas. Reger- ingen gör i denna del följande bedömning. 
  
 Om ett företagsspioneri ska anses vara grovt brott eller inte ska bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, bl.a. förfaringssättet och de värden som har utsatts för angreppet (prop. 1987/88:155 s. 39). I lagtexten anges det uttryckligen att som för- svårande omständigheter ska särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (3 §). 
  
 Även vid fall av olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet kan sådana kvalificerande omständigheter föreligga. Detta innebär enligt regeringen att en särskild straffskala för grovt olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet bör införas. Straffskalan bör överens- stämma med vad som gäller för företagsspioneri, grovt brott. Som fram- går ovan föreslår regeringen att straffminimum för det brottet ska höjas. Regeringen föreslår därför att straffet för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet, grovt brott, ska vara fängelse i lägst sex månader och högst sex år. 
  
 Bedömningen av om brottet är grovt bör grunda sig på en samman- vägning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Utredningen föreslår att det vid den bedömningen ska särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Detta överensstämmer med vad som gäller vid grovt företagsspioneri. De angivna omständigheterna är sådana som typiskt sett särskilt bör beaktas vid bedömningen av svårhetsgraden och framstår därför som lämpliga. 
  
 Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet ifrågasätter dock vad som avses med att gärningen har varit av särskilt farlig art. Kvalifi- kationsgrunden särskilt farlig art återfinns i flera straffbestämmelser i brottsbalken, t.ex. i fråga om grov stöld, grovt bedrägeri och grov för- skingring. Genom det valda uttrycket ges möjlighet till en allvarligare reaktion på vissa särskilt straffvärda beteenden. 
  
 Det som kan motivera att brottet hänförs till den högre skalan kan t.ex. vara att en person med insyn i företaget systematiskt och i större omfattning försett en utomstående med hemlig information. Det kan vidare vara fråga om ett upprepat handlande som har pågått under en längre period med utnyttjande av ett särskilt förtroende. Att bedöma brottet som grovt kan också vara befogat om gärningen har ingått som ett led i en brottslighet i organiserad form (jfr 29 kap. 2 § 6 brotts- balken) eller annars har präglats av särskild förslagenhet, eller om gär- ningsmannen försett främmande makt med företagshemligheter som gynnat den främmande maktens konkurrenskraft. 
  
 Regeringen föreslår i likhet med utredningen att det vid bedömandet av om ett olovligt utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. 
  
 370 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 Förhållandet till andra straffbestämmelser 
  
 I fråga om företagsspioneri och olovlig befattning med företagshemlighet anges det uttryckligen i lagen att till ansvar för dessa brott ska inte dömas, om gärningen är belagd med strängare straff i brottsbalken. För en viss gärning blir det alltså inte aktuellt att i brottskonkurrens tillämpa en straffbestämmelse i lagen om skydd för företagshemligheter och en annan i brottsbalken, om ett strängare straff är föreskrivet där. Bestämmelsen om olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet bör följa samma mönster. Bestämmelsen bör alltså inte tillämpas i de fall en konkurrerande gärning i brottsbalken skulle föreskriva strängare straff. Ett exempel på detta är grovt spioneri. I övriga fall där olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet utgör en brottslig gärning enligt brottsbalken, bör brottsbalken inte tillämpas (jfr prop. 1987/88:155 s. 56 f.). 
  
 11.6.9Olovlig befattning med företagshemlighet 
  
 Förslag: Även den som anskaffar en företagshemlighet från den som gör sig skyldig till olovligt röjande av företagshemlighet ska kunna dömas för olovlig befattning med företagshemlighet. 
  
 I fall som är försvarliga eller mindre allvarliga ska det inte dömas till ansvar. Det ska inte heller vara straffbart att anskaffa en företagshemlighet från någon som går fri från ansvar för olovligt röjande av företagshemlighet med anledning av att gärningen begås senare än två år efter det att gärningsmannens deltagande i rörelsen upphörde. 
  
 Utredningen instämmer i det förslag som framfördes i lagråds- remissen, nämligen att bestämmelsen i 4 § nuvarande FHL, olovlig befattning med företagshemlighet, även ska omfatta förbrottet olovligt röjande av företagshemlighet enligt den föreslagna nya straffbestämmelsen. Utredningen instämmer i relevanta delar även i följande argument som framfördes i lagrådsremissen.41 
  
 I dag kan den som anskaffar en företagshemlighet som i ett tidigare led har åtkommits genom företagsspioneri dömas för olovlig befattning med företagshemlighet. En förutsättning är att personen har vetskap om förbrottet (4 § lagen om skydd för företagshemligheter). Motsvarande bör gälla för den som anskaffar en företagshemlighet från någon som gör sig skyldig till olovligt röjande av företagshemlighet. 
  
 41 A. lagrådsremiss s.  
 28–30. 
  
 371 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Den som har varit så aktiv att han eller hon kan sägas ha förmått t.ex. en anställd att lämna ut en företagshemlighet kan ha gjort sig skyldig till anstiftan av den anställdes olovliga röjande av företagshemligheten. Mot- tagaren kan också ha haft en så central roll att han eller hon är att anse som gärningsman i ett företagsspioneri. Det kan emellertid också före- komma situationer där mottagaren inte är fullt så drivande, men där agerandet ändå får anses vara straffvärt. Så kan t.ex. vara fallet om han eller hon accepterar ett erbjudande från en anställd att mot betalning få del av dennes arbetsgivares företagshemligheter. Denna person bör kunna dömas för olovlig befattning med företagshemlighet. Motsvarande bör gälla om företagshemligheten i ett tidigare led har varit föremål för sådant olovligt röjande. 
  
 Det föreslås ovan att det inte bör dömas till ansvar i ringa fall av olov- ligt röjande av företagshemlighet. Gärningen kan ibland nämligen fram- stå som ursäktlig eller försvarlig eller annars mindre klandervärd vid den sammanvägda bedömning som ska göras. Det kan t.ex. handla om att gärningsmannen inte till fullo har förstått företagshemlighetens värde. Även i sådana fall kan röjandet av hemligheten leda till stor skada för näringsidkaren och motsvarande vinning för den som tar emot hemlig- heten. Mottagarens straffansvar bör därför även omfatta fall då förbrottet, dvs. det olovliga röjandet av företagshemligheten, bedöms som ringa. Däremot bör det inte vara straffbart att anskaffa en företagshemlighet från någon som går fri från ansvar för olovligt röjande av företagshemlighet med anledning av att gärningen begås senare än två år efter det att gärningsmannens deltagande i rörelsen upphörde. 
  
 Givetvis bör mottagarens straffansvar även omfatta fall då förbrottet bedöms enligt brottsbalken, t.ex. grovt spioneri. […] 
  
 Många gånger är den gärning som mottagaren av företagshemligheten begår mindre straffvärd, eller i vart fall inte mer straffvärd, än förbrottet. Ringa fall av olovlig befattning med företagshemlighet bör därför inte vara straffbara, om förbrottet innefattar ett olovligt röjande av företags- hemlighet. 
  
 Som Yttrandefrihetskommittén (Ju2003:04) fäster uppmärksamhet på kan konflikt uppkomma med reglerna om anskaffarfrihet i tryckfrihets- förordningen och yttrandefrihetsgrundlagen vid tillämpning av bestäm- melsen. Skulle en sådan konflikt uppkomma, t.ex. om någon anskaffat en företagshemlighet i syfte att låta publicera uppgiften i media, har grundlagsbestämmelserna företräde. Regeringens förslag begränsar alltså inte anskaffarfriheten. 
  
 Straffskalan för olovlig befattning med företagshemlighet är böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, fängelse i högst fyra år. Gärningen är allmänt sett mindre straffvärd än dess förbrott. Den nuvarande straffskalan bör därför behållas. 
  
 372 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 Emellertid bygger argumentationen i lagrådsremissen på att det där föreslagna förbrottet inte var straffbart om det var ringa. Utred- ningen har föreslagit att olovligt röjande av företagshemlighet inte ska vara straffbart i fall som är försvarliga eller mindre allvarliga. Motsvarande som föreslagits i lagrådsremissen om ringa förbrott bör gälla för gärningar som är försvarliga eller mindre allvarliga. Följden blir alltså att mottagarens straffansvar även omfattar fall då för- brottet, dvs. det olovliga röjandet av företagshemligheten, bedöms som försvarligt eller mindre allvarligt. Däremot bör det inte vara straffbart att anskaffa en företagshemlighet från någon som går fri från ansvar för olovligt röjande av företagshemlighet med anledning av att gärningen begås senare än två år efter det att gärningsmannens deltagande i rörelsen upphörde. Därtill bör inte försvarliga eller mindre allvarliga fall av olovlig befattning med företagshemlighet vara straffbara, om förbrottet innefattar ett olovligt röjande av företagshemlighet 
  
 11.6.10 Skadeståndsbestämmelser 
  
 Förslag: Brotten olovligt röjande av företagshemlighet och olov- ligt utnyttjande av företagshemlighet ska leda till skadestånds- skyldighet. 
  
 Huruvida förfaranden som inte är straffvärda kan leda till skadeståndsskyldighet ska även fortsättningsvis bedömas enligt nuvarande skadeståndsprinciper. 
  
 Skadeståndsberäkningen ska ske enligt nuvarande principer. 
  
 Skadestånd på grund av brott 
  
 Den som gör sig skyldig till brott enligt nuvarande FHL, dvs. till företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, ska ersätta den skada som uppkommer genom brottet eller genom att företagshemligheten obehörigen utnyttjas eller röjs (nuvarande 5 §), se ovan avsnitt 7.1.1. 
  
 Med det föreslagna straffansvaret vid olovligt röjande av företags- hemlighet och olovligt utnyttjande av företagshemlighet bör även följa ett skadeståndsansvar. Det föreslagna straffansvaret träffar 
  
 373 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 endast gärningar som begås uppsåtligen, inte av oaktsamhet. Vidare är det begränsat på så sätt att det inte omfattar försvarliga eller mindre allvarliga fall och inte heller fall då gärningen har begåtts senare än två år från det att deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde. Den skadeståndsskyldighet som grundar sig på brott blir i motsvarande mån begränsad. 
  
 Skadeståndsansvar ska kunna drabba anställda, uppdragstagare och andra som döms för det föreslagna brottet. Beträffande personer som genom uthyrning eller utlåning från andra företag utför arbete åt näringsidkaren blir situationen en annan. Bemanningsföretaget har enligt allmänna skadeståndsrättsliga bestämmelser ett vidsträckt skadeståndsansvar för sina anställdas vållande, se även ovan avsnitt 7.1.5. Om således den uthyrde personen röjer eller utnyttjar näringsidkarens företagshemligheter, svarar bemanningsföretaget gentemot näringsidkaren. Den uthyrde personen ansvarar endast om det finns synnerliga skäl gentemot den egna arbetsgivaren, dvs. bemanningsföretaget (4 kap. 1 § skadeståndslagen). Denna princip ska alltjämt gälla vid införandet av den nya straffbestämmelsen. 
  
 Skadestånd i övriga fall 
  
 Enligt dagens bestämmelser kan en arbetstagare bli skadestånds- skyldig vid uppsåtligt eller oaktsamt utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet hos arbetsgivaren, som arbetstagaren har fått del av i sin anställning, se ovan avsnitt 7.1.3. En självständig uppdrags- tagare kan bli skadeståndsskyldig, om uppdragstagaren uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått del av i förtroende i samband med affärsför- bindelsen, se ovan avsnitt 7.1.2. Utredningen anser inte att det finns anledning att ändra på principerna för hur skadestånd kan utgå vid utnyttjande eller röjande av företagshemligheter i dessa fall. Det ska inte bli någon direkt skillnad på principen hur skadeståndsskyldig- heten ska fastställas jämfört med i dag. Den som befinns skyldig till ett brott kan bli skadeståndsskyldig enligt samma principer som nuvarande 5 § FHL. Om en medarbetare frikänns från det föreslagna brottet i en process, kan denne trots detta vara skadeståndsskyldig enligt andra skadeståndsbestämmelser i lagen. Skadeståndsskyldighet kan exempelvis uppkomma om brott inte föreligger på grund av 
  
 374 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straffbestämmelser 
  
 bristande uppsåt, men oaktsamhet kan läggas medarbetaren till last. Skadeståndsskyldighet kan också föreligga om deltagandet i närings- idkarens rörelse har upphört sedan mer än två år innan angreppet skedde, men inom fem år som är talefristen för en skadeståndstalan. 
  
 Beträffande tidigare anställda som utnyttjar eller röjer en före- tagshemlighet, gäller i dag att dessa endast kan bli skadeståndsskyl- diga för angrepp som begåtts efter det att anställningen upphört om det föreligger synnerliga skäl. Utredningen anser att denna bestäm- melse alltjämt ska gälla. Den situationen torde inte kunna uppstå, att en gärning är brottslig utan att det samtidigt föreligger synnerliga skäl för skadestånd. 
  
 Bestämmelsen om skadestånd på grund av brott och övriga skade- ståndsbestämmelser är visserligen överlappande, men på så sätt att ett förfarande som är brottsligt kan föranleda skadeståndsskyldighet enligt båda bestämmelserna. Sättet att beräkna skadeståndet är det samma. Vid förfarande som inte är brottsliga kan endast de övriga skadeståndsbestämmelserna tillämpas. Väljer åklagaren att inte väcka åtal, är det således inte nödvändigt för näringsidkaren att bevisa att medarbetaren har begått ett brott för att kunna få skadestånd, utan det räcker med att visa att skadeståndskyldighet föreligger enligt annan tillämplig bestämmelse. 
  
 Huruvida ett förfarande är brottsligt eller inte kan få betydelse för beräkningen av ränta på skadeståndet. Vid brott kan nämligen ränta utgå från dagen för brottet, enligt 4 § femte stycket räntelagen (1975:635). För civilrättsliga fordringar på skadestånd kan i stället ränta börja löpa när krav har framställts och behövlig utredning lagts fram. 
  
 11.6.11 Straffansvaret och definitionen av företagshemligheter 
  
 Bedömning: Till följd av den ändring av definitionen av företags- hemligheter som föreslagits, kommer även området för vad som faller under straffansvar utökas marginellt. 
  
 375 
  
 Straffbestämmelser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Utredningen har i avsnitt 5.4.3 föreslagit vissa ändringar av vad som ska klassas som en företagshemlighet. Ändringarna föreslås i anled- ning av  
 EU-direktivet42 
  på området. Kravet att informationen ska avse affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse föreslås slopas. Anledningen är att det är tveksamt om den nuvarande lagen skyddar företagshemligheter även hos  
 icke-kommersiella 
  forsknings- institutioner, som investerar i utveckling av information och som institutionerna avser att hålla hemlig av samma anledningar som företag. Övriga ändringar i definitionen som föreslås är inte avsedda att utvidga begreppet företagshemligheter. 
  
 Straffansvaret för olovligt röjande av företagshemlighet och olovligt utnyttjande av företagshemlighet kommer endast kunna tillämpas för den som deltagit i en näringsidkares rörelse. Ordet näringsidkare har dock en vidsträckt innebörd. Under begreppet näringsidkare skulle även kunna rymmas planeringen av att kom- mersialisera information, även om denna information endast har potentiellt kommersiellt värde, vilket skulle kunna inrymma forsk- ningsinstitutioners information i vissa fall. 
  
 Beträffande företagsspioneri är det inte ett krav att informationen tillgrips hos en näringsidkare. Ändringen av definitionen av företags- hemlighetet utökar det straffbara området på så sätt att företags- spioneri kan begås även mot  
 icke-kommersiella 
  forskningsinstitu- tioner som inte kan ses som näringsidkare. Utökningen av vad som faller in under begreppet företagshemligheter till följd av lagförslaget är dock endast ytterst marginell, liksom motsvarande utökning av straffansvaret. 
  
 42 Europaparlamentets och Rådets direktiv (EU) 2016/943 av den 8 juni 2016 om skydd mot att icke röjd  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs. 
  
 376 
  
 12 Konsekvenser 
  
 12.1Inledning 
  
 Allmänt 
  
 I kommittéförordningen (1998:1474) finns i  
 14–15 
  a §§ bestämmelser om konsekvensbeskrivningar. Enligt 14 § ska en utredning redovisa vilka konsekvenser som utredningens förslag får för kostnader eller intäkter för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminsk- ningar för staten, kommuner eller landsting ska kommittén föreslå en finansiering. Om förslagen har betydelse för den kommunala själv- styrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för de integrationspolitiska målen ska konse- kvenserna i dessa avseenden anges i betänkandet (15 §). Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade regler, ska för- slagens kostnadsmässiga och andra konsekvenser anges på ett sätt som motsvarar kraven i 6 och 7 § förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning (15 a §). 
  
 Enligt 6 § förordningen om konsekvensutredning vid regelgiv- ning ska en konsekvensutredning innehålla bl.a. en beskrivning av problemet och vad man vill uppnå, en beskrivning av vilka alternativa lösningar som finns för det man vill uppnå och vilka effekterna blir om någon reglering inte kommer till stånd, uppgifter om vilka som berörs av regleringen, uppgifter om vilka kostnadsmässiga och andra konsekvenser regleringen medför och en jämförelse av konsekven- serna för de övervägda regleringsalternativen, en bedömning av om regleringen överensstämmer med eller går utöver de skyldigheter 
  
 377 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 som följer av Sveriges anslutning till EU samt en bedömning av om särskilda hänsyn behöver tas när det gäller tidpunkten för ikraft- trädande och om det finns behov av speciella informationsinsatser. 
  
 Kan regleringen få effekter av betydelse för företags arbetsförut- sättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt ska konsekvens- utredningen därtill enligt 7 § innehålla beskrivning av bl.a. antalet företag som berörs och i vilka branscher, vilken tidsåtgång regler- ingen kan föra med sig för företagen, vad regleringen innebär för företagens administrativa kostnader och andra kostnader, vilka för- ändringar i verksamheten som företagen kan behöva vidta, vilken utsträckning konkurrensförhållandena kan komma att påverkas samt om särskilda hänsyn behöver tas till små företag vid reglernas ut- formning. 
  
 Kommittédirektivet 
  
 Av kommittédirektiven (se bilaga 1) framgår att utredningen all- sidigt och grundligt ska belysa förslagens konsekvenser för närings- livet, anställda, staten, kommuner och landsting samt andra intres- senter. Om förslagen medför ökade kostnader för staten, kommuner eller landsting, ska förslag till finansiering redovisas. Därtill ska utredningen göra de internationella jämförelser som anses befogade. I första hand ska jämförelserna avse länder med förhållanden som är jämförbara med Sverige. 
  
 12.2Allmänt om konsekvenserna av den nya lagstiftningen 
  
 12.2.1En ny lag om skydd för företagshemligheter 
  
 Utredningens uppdrag har varit att anpassa den nuvarande svenska lagstiftningen till  
 EU-direktivet 
  om skydd för företagshemligheter. Därtill har utredningen haft i uppdrag att föreslå en straffbestäm- melse för anställda m.fl. som utnyttjar eller röjer en företagshemlig- het denne fått lovlig tillgång till på arbetsplatsen. 
  
 Utredningen föreslår att den tidigare lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter (FHL) ska upphävas till förmån för en ny lag (2018:0000) om företagshemligheter. Flera nya bestämmelser 
  
 378 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 föreslås. Att införa dessa i den befintliga lagen hade medfört att lagen skulle bli svåröverskådlig. En helt ny lag blir mindre svårläst och är därför att föredra. 
  
 För att  
 EU-direktivets 
  krav på hemlighållande av företagshemlig- heter under och efter domstolsförfaranden, är det även nödvändigt att införa vissa följdändringar i rättegångsbalken (RB), förvaltnings- processlagen (FPL) samt offentlighets- och sekretesslagen (OSL), se nedan avsnitt 12.4. 
  
 12.2.2Internationell jämförelse 
  
 Med de ändringar som föreslås bedömer utredningen att svensk rätt kommer att vara förenlig med  
 EU-rätten. 
  
 Internationella jämförelser har gjorts i 2008 års utredning.1 Ytter- ligare jämförelser har utredningen inte ansett vara befogade, dels eftersom någon större ändring inte har skett i de jämförda länderna sedan 2008, dels eftersom det förväntas att andra länder kommer att anpassa sin lagstiftning efter  
 EU-direktivet. 
  
 12.2.3Ikraftträdande 
  
 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juni 2018, vilket är en följd av att  
 EU-direktivet 
  måste vara genomfört i svensk rätt senast den 9 juni 2018. Om Sveriges lagbestämmelser inte uppfyller EU- direktivets krav i rätt tid, kan konsekvensen bli att  
 EU-kom- 
  missionen startar ett så kallat överträdelseförfarande. 
  
 Ändringarna av de straffrättsliga bestämmelserna har inte för- anletts av  
 EU-direktivet. 
  Bestämmelserna är utformade på sådant sätt att de är skilda från de civilrättsliga bestämmelserna i lagen. De bestämmelser som behöver införas till följd av  
 EU-direktivet 
  skulle alltså i och för sig kunna införas utan att de utökade straffbestäm- melserna införs samtidigt Om de nya straffbestämmelserna ska införas i lagen är det dock en fördel om ändringarna görs samtidigt. 
  
 1 SOU 2008:63, Förstärkt skydd för företagshemligheter, avsnitt 4.7. 
  
 379 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 12.2.4Övriga konsekvenser 
  
 Förslagen bedöms inte medföra några konsekvenser för miljön, för den kommunala självstyrelsen, för regionalpolitiken, för jämställd- heten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. 
  
 12.2.5Antal mål i domstol och hos åklagarmyndigheten som rör företagshemligheter 
  
 Det har inte varit möjligt att inom utredningen göra en statistisk beräkning över antalet tvistemål i domstol som rör företagshemlig- heter per år. Uppskattningsvis leder mindre än 10 mål per år till dom där domstolen tagit ställning till tvistefrågan, varav vissa mål även rör andra rättsområden såsom immaterialrätt. Utredningar antar att fler- talet tvistemål i domstolarna leder till förlikning, där domstolen inte gör någon bedömning i sak. Unionen har uppgett att förbundet i år hanterar fyra domstolstvister som rör företagshemligheter. Lika många har Sveriges Ingenjörer hittills hanterat i år. Det har inte varit möjligt att för dessa förbund få fram uppgifter om antalet tvister under tidigare år. Utredningen anar en tendens att antalet tvistemål som rör företagshemligheter ökar något. Denna tendens antas beror på att samhället utvecklas alltmer mot ett kunskapssamhälle och förväntas inte påverkas av den föreslagna lagstiftningen. 
  
 Sedan år 2007 har det hos åklagarmyndigheten registrerats 69 brottsmisstankar avseende brott mot FHL. Av dessa har fyra lett till beslut om åtal. Brottsmisstankarna har i huvudsak rört företags- spioneri. I två fall har alternativmisstanken olovlig befattning med företagshemlighet angetts. Ett fall har rört förberedelse till företags- spioneri och ett fall medhjälp till företagsspioneri. 
  
 12.2.6Lagförslag på grund av  
 EU-direktivet 
  
 Bedömning: De kostnadsökningar som föranleds av författ- ningsförslagen ryms inom befintliga anslag. 
  
 380 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 Inledning 
  
 Gällande rätt uppfyller i stora delar  
 EU-direktivets 
  krav. Ett antal anpassningar av svensk lag har dock varit tvungna att göras på grund av  
 EU-direktivet. 
  Eftersom ändringarna inte är omfattande, är inte heller konsekvenserna av direktivets införande särskilt stora. 
  
 Ökning av antalet tvister 
  
 Vad som avses med företagshemligheter 
  
 Definitionen av företagshemligheter som föreslagits i 1 § innebär att begreppet utökas i någon mån jämfört med i dag, genom att kravet på att informationen ska röra affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse slopas. Ändringen är en anpassning till EU- direktivet. Detta har diskuterats i avsnitt 5.4.3. Utökningen är marginell och avser information hos  
 icke-kommersiella 
  forsknings- institutioner, som investerar i utveckling av information och som institutionerna avser att hålla hemlig av samma anledningar som företag. 
  
 Utredningens bedömning är att – förutom kravet på affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse – definitionen i den nu gällande FHL och hur den tillämpas, stämmer överens med direk- tivets krav. Ändringarna är dels avsedda att förtydliga att de svenska bestämmelserna stämmer överens med direktivet, dels att förtydliga det som redan gällde, nämligen att brott och personlig yrkesskicklig- het m.m. inte kan utgöra företagshemligheter. Någon utvidgning av begreppet företagshemligheter är inte avsedd med dessa ändringar. 
  
 Vad som avses med angrepp 
  
 Utredningen föreslår en definition av vad som avses med angrepp på företagshemligheter i 2 §. Avsikten med en definition av ordet angrepp är att få ett samlingsbegrepp över flera olika förfaranden med företagshemligheter, som kan leda till rättsverkningar för den som utfört dem. Begreppet angrepp är oberoende av om utövaren hade uppsåt eller var oaktsam eller var i god tro. Som tidigare krävs uppsåt eller oaktsamhet för skadeståndsskyldighet. Nytt är alltså att även den som varit i god tro om ett angrepp på en företagshemliget, 
  
 381 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 kan åläggas förbud eller åtgärder (såsom överlämnande, förstöring ändring eller återkallande från marknaden). Om personen i fråga varit i god tro eller inte får dock betydelse i bedömningen om det är skäligt med åtgärder/förbud. Detta är en anpassning efter EU- direktivet, eftersom direktivet föreskriver att förbud och åtgärder ska kunna meddelas oberoende av angriparens bevekelsegrunder. Bestämmelserna vidgar alltså den krets som kan åläggas förbud eller åtgärder för angrepp på företagshemligheter. De ökar alltså en inne- havares möjlighet att få till åtgärder/förbud för att hindra angrepp. Därigenom kan antalet mål i domstol komma att öka, även beträf- fande interimistiska beslut. 
  
 Försök och förberedelse till angrepp 
  
 Enligt förslaget ska vitesförbud och andra åtgärder även kunna med- delas vid försök eller förberedelser till angrepp på företagshemlig- heter. De föreslagna reglerna innebär att vitesförbud/åtgärder ska kunna meddelas på ett tidigare stadium än nu, dvs. redan innan ett fullbordat angrepp ägt rum. Bestämmelserna vidgar alltså den krets som kan åläggas förbud eller åtgärder. De föreslagna bestämmelserna torde i första hand leda till att fler civilprocessuella säkerhetsåtgärder begärs och meddelas i redan befintliga mål om angrepp på företags- hemligheter. 
  
 Fortsatt utnyttjande mot ersättning 
  
 En ny bestämmelse som införts till följd av direktivet är att den som i god tro angripit en företagshemlighet i vissa fall ska kunna få fort- sätta utnyttja företagshemligheten, mot en skälig ekonomisk ersätt- ning till innehavaren. Bestämmelsen kan endast åberopas i befintliga mål och inte ensam vara föremål för en talan. Bestämmelsen för- väntas därmed inte öka antalet mål i domstol, utan endast tillföra en rättsfråga i ett befintligt mål. 
  
 382 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 Vitesförbud för viss tid 
  
 Ett vitesförbud för viss tid ska enligt förslaget kunna meddelas mot den som röjt en företagshemlighet så att informationen i fråga blivit allmänt känd och inte längre kan utgöra en företagshemlighet. Bestämmelsen är ny. Det måste antas att en förbudstalan i de fall när informationen i fråga inte längre är företagshemlig, främst kommer drivas i tvister som ändå skulle ha drivits i fråga om skadestånd. Förändringarna förväntas inte medföra någon ökad tillströmning av mål i domstolarna, dock att vissa tvister kommer innehålla ett ytterligare yrkande om vitesförbud för viss tid. 
  
 Korringeringsåtgärder 
  
 Förändringarna, som är en anpassning av  
 EU-direktivet, 
  är margi- nella. Bestämmelsen i sig förväntas inte medföra någon ökning av antalet mål i domstol, utan endast tillföra en rättsfråga i tvister som skulle ha drivits ändå. 
  
 Skadestånd 
  
 Utredningen har föreslagit bestämmelser om skadeståndsskyldighet för den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som erhållits på grund av en domstols beslut, eller av motparten i ett mål eller ärende hos domstol. Det rör sig främst om motpartens bevisupp- gifter, som kan innehålla företagshemligheter. Därtill har föreslagits skadeståndsskyldighet för någon som av oaktsamhet anskaffar en företagshemlighet. Ingen av dessa skadeståndsbestämmelser förväntas leda till annat än ett fåtal tvister i domstol. 
  
 De föreslagna bestämmelserna om skadeståndets beräkning syftar till att, i enlighet med  
 EU-direktivet, 
  förtydliga de kriterier som ska beaktas. Någon ändring i sak jämfört med dagens bestäm- melse om skadeståndsberäkning är inte avsedd. Förtydligandet bedöms inte leda till fler processer i domstolarna. 
  
 383 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Informationsspridning av innehållet i dom 
  
 Enligt förslaget ska domstolarna också ges möjlighet att ålägga den som har begått ett intrång att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om dom i målet, exempelvis kostnader för att publicera den i en tidning. Reglerna kan givetvis medföra ökade kostnader för den som begått ett intrång men bedöms inte medföra några ökade kostnader för det allmänna. 
  
 Slutsats 
  
 De föreslagna bestämmelserna som införs på grund av  
 EU-direktivet 
  kommer sannolikt innebära något fler tvister både i Arbetsdom- stolen och i de allmänna domstolarna. Det är dock svårt att med någon precision ange hur stor ökningen kommer att bli. Antalet tvister som rör företagshemligheter som når domstol är i dag få. Utredningen antar att de nya bestämmelserna främst kommer att användas som alternativa eller kumulativa grunder i tvister som ändå skulle ha drivits. Den ökning av antalet tvister som det kan röra sig om mellan parterna förväntas vara få, och av dessa tvister förväntas ännu färre nå domstolarna. Reglerna kan alltså leda till att antalet mål i domstolarna ökar något, men denna ökning bedöms bli marginell. Sammantaget görs bedömningen att de få mål som det rör sig om ryms inom befintliga ramar. Ökningen innebär alltså inte något behov av ökade anslag hos domstolarna. Förslaget bedöms därmed inte medföra några ökade kostnader för det allmänna. 
  
 Konsekvenser för företagen 
  
 Företagshemligheter förekommer inom alla branscher, eftersom begreppet är så vidsträckt. Det kan för att nämna några exempel röra sig om ritningar, formler och recept liksom kundregister, vinst- marginaler och marknadsundersökningar. 
  
 Genom att det finns ett  
 EU-direktiv 
  om skydd för företags- hemligheter blir medlemsländernas lagstiftning mer enhetligt. Denna enhetlighet förväntas underlätta för de många företag som bedriver verksamhet på den inre marknaden. Härigenom skapas förutsätt- 
  
 384 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 ningar för stärkt export, tillväxt och konkurrenskraft. Bestämmel- serna gynnar såväl större som mindre företag. 
  
 Förslagen bedöms ha långsiktiga positiva konsekvenser för före- tagen. Effekterna är emellertid av den karaktären att det inte är möjligt att göra beloppsmässiga beräkningar av den samhällsekono- miska effekten. 
  
 Alternativa lösningar? 
  
 Utredningar har strävat efter att så långt som möjligt knyta an till den nuvarande FHL och att ändra så lite som möjligt i övriga lagar. Utredningen bedömer att de ändringar som föreslås är nödvändiga för att uppfylla direktivets krav. Ett undantag rör ändringar av definitionen av företagshemligheter i den föreslagna 1 §. De änd- ringar i 1 § som inte är direkt motiverade av direktivet är tänkta att tydliggöra vad som redan i dag gäller enligt nuvarande FHL. Änd- ringarna motiveras av att tillämpningen underlättas genom tydlig- görandet, vilket har diskuterats i avsnitt  
 5.4.6–7. 
  
 En definition av ordet angrepp har föreslagits (2 § i förslagen), se avsnitt 5.6.2. Om ordet angrepp inte används, måste i stället en beskrivning av förfaranden som kan utgöra angrepp införas i varje enskild bestämmelse. En sådan lagstiftning skulle resultera i att flera paragrafer blev långa och svårläsliga. 
  
 I direktivet finns en bestämmelse om åtgärder som kan vidtas mot någon som missbrukar ett domstolsförfarande om företagshemlig- heter, dvs. rättegångsmissbruk. Bestämmelserna är inte tvingande. Utredningen har bedömt att det inte finns anledning att införa bestämmelser om ytterligare åtgärder mot rättegångsmissbruk eller ett särskilt domstolsförfarande i detta avseende, vilket diskuterats i avsnitt 6.2.3. Sådana nya bestämmelser hade därtill krävt över- väganden om följdändringar i bl.a. RB. 
  
 12.2.7Lagförslag angående utökat straffansvar 
  
 Bedömning: De kostnadsökningar som föranleds av författ- ningsförslagen ryms inom befintliga anslag. 
  
 385 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 Inledning 
  
 Utredningen har föreslagit nya brott: olovligt utnyttjande av företags- hemlighet och olovligt röjande av företagshemlighet (5 § i förslaget). De föreslagna bestämmelserna om utökat straffansvar är inte en följd av  
 EU-direktivet. 
  Förslaget innebär ett straffansvar för bl.a. anställda som olovligen utnyttjar eller röjer företagshemligheter som de har fått lovlig tillgång till i sitt arbete. De som kan straffas ska ha fått till- gång till företagshemligheter genom deltagande i en näringsidkarens rörelse. Deltagandet ska ha sin grund i en anställning, ett uppdrag eller något annat liknande förhållande. 
  
 Definitionen av företagshemligheter som föreslagits i 1 § innebär att information utvidgas i någon mån genom att kravet på att affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse slopas. Denna ändring är marginell och avser information hos  
 icke-kommersiella 
  forskningsinstitutioner, som investerar i utveckling av information och som institutionerna avser att hålla hemlig av samma anledningar som företag. Ändringen förväntas i praktiken inte få något större genomslag på antalet ärenden och mål i rättsväsendet. 
  
 Konsekvenser för företagen 
  
 Bestämmelserna kommer att kunna ha effekt för alla näringsidkare som har anställda eller anlitar inhyrd arbetskraft. Effekten är ett starkare skydd mot allvarligare fall av missbruk av företagshemlig- heter från anställda och tidigare anställda. Det ökade skyddet gäller även i förhållande till personer som medverkar eller har medverkat i näringsidkarens rörelse till följd av uppdrag eller på annan anställ- ningsliknande grund. Det utökade straffansvaret förväntas ha en avskräckande effekt för den person som överväger att angripa en företagshemlighet. 
  
 Syftet med lagen är att förhindra att företagshemligheter utnyttjas eller röjs. För att bestämmelserna ska ha en avskräckande effekt, och inte bara erbjuda en reaktion på redan genomförda angrepp, krävs att anställda och andra som kan komma ifråga för det utökade straff- ansvaret blir medvetna om de nya reglerna. För att det över huvud taget ska bli fråga om ett straffansvar krävs att angriparen haft uppsåt till att det rörde sig om en företagshemlighet som inte fick avslöjas. Om näringsidkaren inte varit tydlig med att informationen måste 
  
 386 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 hemlighållas, och medarbetaren inte har förstått att rörde sig före- tagshemligheter, kan straffansvar alltså inte komma ifråga. Det ligger i näringsidkares intresse informera sina medarbetare om vikten av diskretion. Utredningen utgår därför från att näringsidkare kommer att vid behov informera om bestämmelserna inom sin verksamhet. Påverkan på företagen blir begränsad och företagen kommer inte att behöva vidta några förändringar i verksamheten på grund av änd- ringarna. Utredningen föreslår inte att de nya bestämmelserna ska anslås på annat sätt än sedvanligt. 
  
 Den nya lagen bedöms innebära förbättringar för den sunda kon- kurrensen. De föreslagna bestämmelserna kommer att gälla lika för alla företag. Det kommer särskilt att gynna små seriösa och hederliga företag. Små företag är i högre grad än andra beroende av att kon- kurrensen är sund.2 
  
 Sammantaget bedöms förslagen ha långsiktiga positiva konse- kvenser för företagen. Effekterna är emellertid av den karaktären att det inte är möjligt att göra beloppsmässiga beräkningar av den sam- hällsekonomiska effekten. 
  
 Konsekvenser för det allmänna 
  
 Det är svårt att förutse vilken påverkan på antalet polisanmälningar som förslaget till utvidgat straffansvar kommer att få. Det är inte möjligt att göra några säkra bedömningar om antalet nya ärenden hos åklagaren eller nya mål i domstol. Utredningen antar att antalet brottmål som rör de nya straffbestämmelserna kommer att vara färre än antalet brottmål som rör företagsspioneri. Den som gör sig skyldig till den nya brottsligheten föreslås också kunna bli skade- ståndsskyldig. 
  
 Ett ökat antal brottmål som rör företagshemligheter kan komma att motsvaras av ett minskat antal tvistemål inom rättsområdet. Belastningen på domstolarna torde därför inte komma att påverkas på samma sätt som belastningen på polis- och åklagarväsendet. Utredningen utgår dock från att det endast kommer att röra sig om ett fåtal nya brottmål. Straffbestämmelserna är nämligen begränsade på så sätt att gärningar som är försvarliga, mindre allvarliga eller har 
  
 2 Prop. 2015/16:128 s. 91. 
  
 387 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 begåtts mer än två år efter det att deltagandet i näringsidkarens verk- samhet upphörde, inte kan straffas. Ökningen av antalet mål som rör företagshemligheter bedöms därför bli marginell. De mål som kom- mer upp i domstol kan dock bli resurskrävande med hänsyn till rätts- områdets komplexitet. Sammantaget görs bedömningen att de få mål som det rör sig om ryms inom befintliga ramar hos polis, åklagare och domstolar. 
  
 De kostnadsökningar som föranleds av författningsförslagen ryms inom befintliga anslag. Förslaget bedöms därmed inte medföra några ökade kostnader för det allmänna. 
  
 Alternativa lösningar? 
  
 Regeringen anser att möjligheterna till straffrättsliga ingripanden mot angrepp på företagshemligheter av personer inom närings- idkarens egen verksamhet är otillräckliga i dag. Om bestämmelserna om utökat straffansvar inte införs, finns risken för fler fall liknande det s.k.  
 Ericsson-målet3, 
  se avsnitt 11.4.1 och 11.5. 
  
 Utredningen har föreslagit att straffbarheten för olovligt utnytt- jande/röjande av företagshemlighet begränsas på så sätt att gärningar som är mindre allvarliga eller försvarliga inte ska straffas. Begreppen mindre allvarlig och försvarlig kan ibland användas i samma betydelse i svenskt språkbruk. För olovligt utnyttjande/röjande av företags- hemlighet kan begreppen mindre allvarlig och försvarlig syfta till olika situationer. Icke försvarliga gärningar är avsedda att syfta till sådana gärningar som är omöjlig att rättfärdiga. Mindre allvarliga gärningar syftar i stället på situationer när skadan i konkurrens- hänseende är inte är omfattande. Att endast använda ett av begrep- pen riskerar att göra det straffbara området för stort. 
  
 Utredningen har övervägt att införa en åtalsbegränsning för den nya brottsligheten i likhet med de immaterialrättsliga lagarna, se avsnitt 11.6.5, men anser att en sådan inte bör införas. Allmänt åtal gäller för företagsspioneri och olovlig befattning med företagshemlig- het. Det skulle kunna medföra tillämpningsproblem för åklagarna med en åtalsbegränsning för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet, eftersom det i början av en utredning kan vara 
  
 3 Svea hovrätts dom den 20 oktober 2003 i mål nr B  
 5221-03. 
  
 388 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 oklart vilken brottslighet det rör sig om. En och samma gärningsman kan dessutom utföra gärningar som består av både företagsspioneri och olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. 
  
 12.2.8Inlåsningseffekter för arbetstagare 
  
 Bedömning: Den nya lagen innebär en risk för oönskade inlås- ningseffekter på arbetsmarknaden. 
  
 Utredningens bedömning är att det föreligger en risk att den nya straffbestämmelsen och de ändringar som införs med anledning av  
 EU-direktivet 
  kan få oönskade inlåsningseffekter i form av minskad rörlighet på arbetsmarknaden. Straffbestämmelsen och övriga änd- ringar kan både tillsammans och var för sig ge sådana effekter, även om straffbestämmelserna bidrar mest. 
  
 En oönskad inlåsningseffekt kan hämma rörligheten på arbets- marknaden och tillvaratagandet av lönetagarnas yrkeskunnande. 
  
 Ett utökat straffansvar kan leda till en ökad försiktighet bland anställda och de andra personerna som jämställs med anställda enligt lagen.4 Försiktigheten kan för det första innebära en minskad benägenhet att söka nytt arbete, dvs. minskad rörlighet på arbets- marknaden. Den farhågan kan förhoppningsvis lindras av att det i den inledande paragrafen anges att arbetstagares erfarenhet och färdigheter som erhållits vid normal yrkesutövning inte utgör före- tagshemligheter. Avsikten är att klargöra att ingen på grund av just företagshemlighetslagen ska hindras från att till fullo utnyttja sin yrkesskicklighet i någon konkurrerande verksamhet. 
  
 För det andra kan en ökad försiktighet bland anställda leda till en minskad vilja att slå larm om missförhållanden på arbetsplatsen.5 En sådan risk kan i någon mån vägas upp av utredningens förslag att det ska tydliggöras att ett angrepp på en företagshemlighet för att avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott med fängelse i straffskalan, eller som kan anses utgöra allvarliga missförhållanden, 
  
 4Se remissvaren från bl.a. Jusek, Svenska Journalistförbundet, TCO och LO i Justitie- departementets sammanställning av remissyttranden över betänkandet Förstärkt skydd för företagshemligheter (SOU 2008:63), Ju2008/5168/L1. 
  
 Hill, Skyddet för arbetstagare i arbetslivet – en konstitutionell och arbetsrättslig studie, 2015. 
  
 389 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 aldrig kan anses som ett obehörigt angrepp, och att även angrepp för avslöjanden av mindre allvarliga missförhållanden kan vara behöriga. En allmän minskad vilja till avslöjanden av missförhållanden på arbetsplatser, som inte förutsätter angrepp på företagshemligheter, torde också motverkas av den s.k. visselblåsarlagen. En viss skillnad finns här dock mellan de båda lagarna i kravet på grad av misstanke om missförhållanden, vilket kan leda till osäkerhet för en arbets- tagare om han eller hon i det enskilda fallet har uppnått tillräckligt fog för sina misstankar för att ge skäl för ett avslöjande. Den skillnaden har diskuterats i avsnitt 5.7.2. 
  
 Bestämmelsen att endast gärningar som skett inom två år från det deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde kan straffas, bör kunna minska risken för inlåsningseffekter. 
  
 Förekomsten av konkurrensklausuler, där en tidigare arbetstagare har avtalat att inte konkurrera med sin tidigare arbetsgivare, är en fråga som inte har betydelse i fråga om det utökade straffansvaret. 
  
 Syftet med  
 EU-direktivet 
  är inte att införa begränsningar i arbets- tagarnas rörlighet på arbetsmarknaden. Lagförslagen som införts till följd av  
 EU-direktivet 
  har därför i och för sig inte något sådant syfte. Konsekvenserna kan trots det bli att arbetstagare känner en ökad rädsla för att utsättas för rättsliga förfaranden av sin arbetsgivare eller tidigare arbetsgivare. De bestämmelser som måste införas till följd av direktivet ger nämligen möjlighet till fler rättsliga sanktioner som kan riktas mot arbetstagare/tidigare arbetstagare. Angrepp som har begåtts efter det att anställningen upphört kan föranleda vites- förbud och andra åtgärder (såsom överlämnande av handlingar m.m.), oberoende av om synnerliga skäl föreligger. Beslut om förbud och åtgärder kan meddelas mot en arbetstagare/tidigare arbetstagare även vid försök och förberedelse till angrepp. 
  
 Det inte är möjligt att göra beloppsmässiga beräkningar av den samhällsekonomiska effekten med anledning av de konsekvenser som nu har diskuterats. 
  
 12.3Konsekvenser av ändringar i RB, FPL och OSL 
  
 För att implementera  
 EU-direktivets 
  bestämmelser om skydd för företagshemligheter under och efter domstolsförfaranden föreslår utredningen, förutom vissa nya skadeståndsbestämmelser, även 
  
 390 
  
 SOU 2017:45 
  
 Konsekvenser 
  
 ändringar i RB, FPL samt OSL. Utredningens förslag avser att i enlighet med  
 EU-direktivets 
  krav täppa igen ett antal luckor i den befintliga svenska regleringen vad avser skydd för företagshemlig- heter i samband med domstolsförfaranden. Dessa luckor är i sig typiskt sett ägnade att verka avhållande på innehavare av företags- hemligheter från att inleda processer där dessa företagshemligheter kan ingå. De ändringar och tillägg utredningen föreslår i denna del är ägnade att minska denna avhållande verkan. De kan därför förmodas leda till ett ökat antal domstolsförfaranden vari företagshemligheter ingår. Det saknas dock skäl att anta att det skulle röra sig om någon särskilt påtaglig ökning, även om det inte är möjligt att uppskatta i någon närmare mån. 
  
 Utredningens förslag att låta bestämmelserna om domstols- sekretess i OSL hänvisa till definitionen av företagshemlighet i den nya lagen innebär att även företagshemligheter, enligt denna defini- tion, som innehas av  
 icke-kommersiella 
  forskningsinstitutioner kan omfattas av domstolssekretess. I den mån sådan information inte kan anses tidigare ha omfattats av reglerna om domstolssekretess innebär denna lösning således en utökning av den information som kan undandras allmän insyn. Denna utökning, som är föranledd av  
 EU-direktivets 
  krav, kan dock antas ha liten praktisk betydelse. 
  
 Utredningens lösning att låta absolut sekretess gälla i domstol för uppgifter som kan antas utgöra företagshemligheter har till avsedd följd att det inte kommer att vara möjligt att lämna ut sådana upp- gifter med förbehåll till allmänheten. Det kan dock redan i dag för- Harding endast vara i undantagsfall som den risk för skada som det skulle innebära att domstol lämnade ut företagshemligheter till allmänheten på ett adekvat sätt skulle kunna avhjälpas i och med att uppgiften utlämnades med förbehåll. Det kan därför på goda grunder antas att möjligheten för domstol att lämna ut företagshemligheter med förbehåll till allmänheten har liten praktisk betydelse. I detta sammanhang bör erinras om att utredningen inte föreslår annat än att möjligheten att lämna ut handlingar med de företagshemliga upp- gifterna maskerade naturligtvis kvarstår. Vidare ska här understrykas att utredningens förslag till definition av företagshemligheter innebär att om den förment företagshemliga informationen i sådan grad kan anses utgöra information om brott eller annat allvarligt missför- hållande att informationen inte kan antas utgöra företagshemlighet, så ska domstolssekretess inte gälla för uppgiften. I dessa fall, och i 
  
 391 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2017:45 
  
 övrigt i de fall det lagakraftvunnet avgjorts att uppgiften inte utgör företagshemlighet, kommer det enligt utredningens förslag vara tydligt i lag att offentlighet gäller för uppgiften. 
  
 De föreslagna ändringarna avseende skydd för företagshemlig- heter under och efter domstolsförfaranden innebär sammanfattnings- vis att det blir möjligt att på ett mer konsekvent sätt än tidigare låta sekretess gälla för företagshemligheter i alla delar av ett domstols- förfarande. Ändringarna kommer dock inte att i någon beaktansvärd grad inskränka omvärldens berättigade insyn i processer som inne- håller företagshemligheter. Därtill kommer att ändringarna på ett tydligare sätt än tidigare skyddar allmänhetens rätt till insyn i dom- stol när det gäller sådana uppgifter om missförhållanden m.m. som överhuvudtaget inte är berättigade till lagens skydd. 
  
 392 
  
 13 Författningskommentar 
  
 13.1Förslaget till lag (2018:0000) om företagshemligheter 
  
 Vad som avses med företagshemlighet 
  
 1 § 
  
 Paragrafen innehåller, liksom 1 § nuvarande FHL, legaldefinitionen av företagshemlighet. Bestämmelsen är utformad efter definitionen av företagshemlighet i artikel 2.1 i  
 EU-direktivet. 
  
 I förhållande till definitionen i nuvarande FHL har kravet om att en företagshemlighet ska utgöra information om affärs- och drift- förhållanden i en näringsidkares rörelse slopats för att låta lydelsen ligga närmare  
 EU-direktivets 
  och därmed klargöra att företags- hemlighet också kan avse information hos t.ex. en  
 icke-kommersiell 
  forskningsinstitution, så länge informationen har ett potentiellt kommersiellt värde. 
  
 I förhållande till 1 § nuvarande FHL anges uttryckligen i överens- stämmelse med artikel 2.1 i  
 EU-direktivet 
  att informationens egen- skap av hemlig består i att den varken såsom helhet eller i den form dess beståndsdelar satts samman är allmänt känd hos eller lättillgäng- lig för personer som normalt har tillgång till information av det aktuella slaget. Någon skillnad i sak jämfört med hur kravet på infor- mationens hemligvarande enligt nuvarande FHL uppfattats är inte avsedd. Lydelsen tjänar, bortsett från att vara direktivkonform, främst pedagogiska syften. 
  
 I första stycket andra punkten har införts vad  
 EU-direktivet 
  kräver, i likhet med  
 TRIPS-avtalet, 
  om att den person som lagligen kontrollerar informationen har med hänsyn till omständigheterna vidtagit rimliga åtgärder för att hålla den hemlig. I doktrinen har förutsatts att detta krav på hemlighållande från innehavaren går 
  
 393 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 något längre än 1 § nuvarande FHL.  
 EU-direktivet 
  lägger ett ansvar på innehavaren att vidta rimliga skyddsåtgärder, medan nuvarande FHL godtar att mottagaren förstod att innehavaren önskade ett hemlighållande. De skyddsåtgärder som här avses kan exempelvis vara att innehavaren upprättar instruktioner på en arbetsplats hur hemlig information ska hanteras, eller att särskild behörighet krävs av anställda för att komma åt viss information i företagets IT- system.1 Något formkrav är dock inte uppställt. 
  
 Liksom i 1 § nuvarande FHL definieras företagshemlighet bl.a. som information vars röjande är ägnat att innebära skada för inne- havaren i konkurrenshänseende. Med skada menas sådan skada som är ersättningsgill utifrån att informationen ger legitima konkurrens- fördelar.2 Att röjande av informationen är ägnat att innebära skada i konkurrenshänseende innebär på så vis samma sak som att infor- mationen har ett ”kommersiellt värde på grund av att den är hemlig”, såsom denna del av definitionen av företagshemlighet kommer till uttryck i  
 EU-direktivet. 
  
 Andra stycket anger liksom tidigare vad som avses med infor- mation enligt första stycket. Nytt är att även sammanställningar kan utgöra sådan information, för att på ett tydligare sätt än tidigare markera att även dessa kan åtnjuta skydd. 
  
 Enligt tredje stycket första meningen utgör information om ett förhållande som utgör brott eller annat allvarligt missförhållande inte en företagshemlighet. Detta uttrycker vad som redan anses vara fallet enligt nuvarande FHL.  
 EU-direktivet 
  innehåller inte något liknande undantag i sin definition av företagshemlighet. Mot bakgrund av att  
 EU-direktivet 
  syftar till att endast skydda information i fråga om vilken det finns både ett legitimt intresse av hemlighållande och berättigade förväntningar på att informationen hålls hemlig, och att  
 EU-direktivet 
  enligt artikel 5 inte skyddar mot angrepp på företags- hemligheter som sker för att avslöja fall av försummelser, oegentlig- heter eller olaglig verksamhet, förutsatt att svaranden agerade till skydd för allmänintresset, måste dock förtydligandet i tredje stycket första meningen anses vara förenligt med  
 EU-direktivets 
  bestäm- melser. 
  
 1Domeij, s. 125. 
  
 2LU30 s. 105. 
  
 394 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 Vad gäller frågan om vilken verksamhet som är sådan att den utan att vara brottslig likväl inte omfattas av definitionen av företags- hemlighet, har i förarbetena till nuvarande FHL anförts som exempel att ett företag utsätter sina anställda eller de kringboende för allvar- liga miljörisker eller att företaget i strid med marknadsföringslagen eller livsmedelslagstiftningen tillhandahåller konsumenter hälso- farliga eller uppenbart otjänliga produkter. Lagrådet har uttryckt att undantaget avseende annat allvarligt missförhållande blir tillämpligt i fall där det från allmän synpunkt är vid ett objektivt bedömande fullt försvarligt och t.o.m. önskvärt att informationen kommer till allmän kännedom.3 
  
 I  
 EU-direktivets 
  inledande artikel framhålls att inget i direktivet ska tas till grund för att begränsa arbetstagares rörlighet. I synnerhet ska detta gälla arbetstagares användning av erfarenhet och färdig- heter som förvärvats hederligt under deras normala yrkesutövning (artikel 1.3 b). Även i skälen (14) anges att definitionen av företags- hemligheter inte omfattar arbetstagares erfarenhet och färdigheter som förvärvats vid normal yrkesutövning. Samma princip om att personlig skicklighet och erfarenhet inte utgör företagshemligheter uttrycks i förarbetena till nuvarande FHL. För att tydliggöra denna princip har den tagits in i tredje stycket andra meningen. Avsikten är att klargöra att ingen på grund av just företagshemlighetslagen ska hindras från att till fullo utnyttja sin yrkesskicklighet i någon kon- kurrerande verksamhet. 
  
 Vad som avses med angrepp 
  
 2 § 
  
 Bestämmelsen, som definierar begreppet angrepp i lagens mening, är ny i förhållande till nuvarande FHL. Ett angrepp enligt bestäm- melsen fungerar som ett samlingsbegrepp för anskaffande, röjande och utnyttjande av företagshemlighet som skett utan innehavarens samtycke, oberoende av om det skett med uppsåt eller av oaktsam- het. Angrepp omfattar även under viss förutsättning import, export eller lagring av intrångsgörande varor, som skett utan innehavarens samtycke. 
  
 3 LU30 s. 106. 
  
 395 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 I likhet med  
 EU-direktivet 
  avses med innehavare en fysisk eller juridisk person som lagligen kontrollerar en företagshemlighet. Begreppet innehavare är bl.a. menat att tydliggöra att företags- hemligheter kan vara föremål för innehav, men inte kan vara föremål för några exklusiva äganderättigheter. 
  
 Ett samtycke kan ges uttryckligt eller underförstått. Det får avgöras med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet om samtycke finns. 
  
 Den främsta anledningen till att definitionen av angrepp står oberoende av angriparens uppsåt och oaktsamhet är att åtgärder enligt  
 EU-direktivet 
  kan aktualiseras även om ett angrepp mot en företagshemlighet skett utan uppsåt eller oaktsamhet, t.ex. även vid ett angrepp i god tro. Detta till skillnad från ordningen i nuvarande FHL där tillämpningen av förbud eller andra åtgärder förutsätter uppsåt eller oaktsamhet hos angriparen. Frågan om ett anskaffande, röjande eller utnyttjande har skett ska alltså enligt bestämmelsen endast ske på objektiva grunder, i enlighet med vad som t.ex. redan gäller inom immaterialrätten. 
  
 Att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden ryms under vad som utgör ett ut- nyttjande av företagshemlighet. Vad gäller angrepp i form av import, export eller lagring av intrångsgörande varor krävs för att detta ska utgöra ett angrepp enligt bestämmelsen att så skett i syfte att ut- nyttja varorna, dvs. att utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden. Det krävs här dock varken uppsåt eller oaktsam- het från angriparen i förhållande till att det är fråga om intrångs- görande varor för att förfarandet ska utgöra ett angrepp. 
  
 I andra stycket definieras i förtydligande syfte intrångsgörande varor, i enlighet med  
 EU-direktivets 
  definition (artikel 2.4). Vad som avses är fall när en angripen företagshemlighet på ett betydande sätt påverkar kvalitet, värde eller pris på den vara som är resultatet av angreppet, eller sänker kostnaderna för, underlättar eller påskyndar produktionen eller marknadsföringen av varan. Så är t.ex. givetvis fallet beträffande varor vars formgivning, produktion eller mark- nadsföring bygger på olovligt anskaffade företagshemligheter. 
  
 396 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 Lagen gäller obehöriga angrepp 
  
 3 § 
  
 Paragrafen anger, i likhet med 2 § nuvarande FHL, att lagen endast gäller obehöriga angrepp på företagshemligheter. Vad som i sig kan utgöra angrepp framgår av 2 §. I nämnda paragraf framgår att angrepp förutsätter att det skett utan innehavarens samtycke. Frågan om angreppet varit obehörigt avser därför här främst en avvägning av skyddet för företagshemligheter mot andra intressen än det som avser innehavarens medgivande. Angående hur denna avvägning ska ske avses ingen skillnad i förhållande till 2 § nuvarande FHL. 
  
 Exemplen på vad som ska anses som behöriga angrepp enligt paragrafens andra stycke är inte uttömmande, och ska alltså t.ex. inte läsas så att angrepp på företagshemligheter för att avslöja mindre allvarliga brott eller missförhållanden alltid är obehöriga. Till skillnad från nuvarande FHL är det inte ett krav enligt andra stycket att avslöjandet ska avse missförhållanden i ”näringsidkarens rörelse”, eller överhuvudtaget att avslöjandet måste avse missförhållanden hos just innehavaren av den angripna företagshemligheten. 
  
 Det bör anmärkas att bestämmelsen i andra stycket är tillämplig endast i fall då den information som röjts faktiskt inte utgör infor- mation om brott eller annat allvarligt missförhållande. Information om brott eller annat allvarligt missförhållande utgör enligt 1 § inte en företagshemlighet och omfattas alltså inte av lagen. 
  
 Tredje stycket i 2 § nuvarande FHL om att ett utnyttjande eller röjande av företagshemlighet av någon som denne eller någon tidigare har fått del av i god tro inte kan vara obehörigt har slopats. Hänsyn till att en angripare agerat i god tro ska i stället göras i en skälighetsbedömning avseende tillämpningen av åtgärder m.m. En angripares goda tro får även betydelse för frågan om denne kan tillåtas att fortsätta att utnyttja en företagshemlighet mot skälig ersättning. 
  
 397 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Straff 
  
 4 § 
  
 Paragrafen motsvarar 3 § nuvarande FHL och innehåller bestäm- melser om straff för företagsspioneri. 
  
 I första stycket höjs minimistraffet till fängelse i sex månader för det grova brottet. En konsekvens av ett minimistraff på fängelse sex månader är att hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan komma i fråga vid förundersökning vid misstanke om grovt brott, se 27 kap. 19 § rättegångsbalken (RB). 
  
 I första stycket utgår orden ”med uppsåt” eftersom de är över- flödiga. Straffansvar förutsätter liksom hittills att gärningsmannen i subjektivt hänseende har uppsåt. 
  
 Innehållet i andra stycket är detsamma som tidigare. Paragrafen justeras vidare språkligt. 
  
 5 § 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om straff för olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företags- hemlighet. 
  
 Ett grundläggande krav för att straffansvar enligt paragrafen ska komma i fråga är att angreppet är obehörigt (se 3 §). 
  
 Av principen om att grundlag har företräde framför vanlig lag följer vidare att bestämmelserna inte ska tillämpas om de kommer i konflikt med meddelarfriheten enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. 
  
 I första stycket föreskrivs straffansvar för bl.a. anställda som olov- ligen utnyttjar eller röjer företagshemligheter som de har fått lovlig tillgång till i sitt arbete. 
  
 Det straffbara förfarandet består i att olovligen utnyttja eller röja en företagshemlighet. Begreppet företagshemlighet definieras i 1 §. Det krävs inte att företagshemligheten tillhör den näringsidkare som driver rörelsen.4 Informationen ska däremot hållas hemlig hos denne. 
  
 4 Jfr prop. 1987/88:155 s. 37. 
  
 398 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 Röjande eller utnyttjande 
  
 Med utnyttjande och röjande avses samma förfaranden som i den nuvarande lagstiftningen. Med att utnyttjandet eller röjandet är olovligt avses att det ägt rum utan näringsidkarens uttalade eller tysta medgivande. Huruvida ett medgivande föreligger får bedömas mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. 
  
 Det är givetvis tillåtet för exempelvis en anställd att som ett led i sin tjänsteutövning använda sig av företagshemlig information. I normalfallet kan det inte vara fråga om ett olovligt röjande om en anställd vid samråd med kollegor hos samma näringsidkare nämner viss företagshemlig information. I vissa fall kan det också vara nöd- vändigt att vända sig till en utomstående expert och i det samman- hanget upplysa om vissa förhållanden som utgör företagshemligheter. 
  
 För straffansvar krävs att samtliga objektiva rekvisit täcks av gärningsmannens uppsåt. Gärningsmannen ska alltså ha uppsåt till utnyttjandet eller röjandet, informationens karaktär av företags- hemlighet och till att utnyttjandet eller röjandet är olovligt. 
  
 Personkretsen 
  
 Den personkrets som straffbudet omfattar avgränsas genom kravet på deltagande i näringsidkarens rörelse. Deltagandet ska ha sin grund i en anställning, ett uppdrag eller något annat liknande förhållande. 
  
 Personer som är eller har varit anställda hos näringsidkaren kan under normala förhållanden antas uppfylla kravet på deltagande i rörelsen oavsett tjänstgöringstid och typ av arbetsuppgifter. Ett exempel på när kravet på deltagande inte är uppfyllt kan vara när en nyanställd ännu inte tillträtt tjänsten. 
  
 När det gäller uppdragstagare och andra funktionärer blir det oftare aktuellt att i en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet väga flera faktorer mot varandra för att kunna avgöra om kravet på deltagande är uppfyllt. Det avgörande är om personen i fråga utför eller har utfört arbete för näringsidkarens räkning under omständigheter som liknar dem som förekommer i ett anställnings- förhållande. Särskilt tydligt är så fallet när den arbetspresterande parten har en sådan nära anknytning till företaget att han eller hon är inordnad i organisationen på samma sätt som om ett anställnings- förhållande hade förelegat. 
  
 399 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Faktorer som talar för att kravet på deltagande är uppfyllt är att det arbete som utförts hör till företagets kärnverksamhet och att arbetsförhållandet har viss varaktighet. Kravet på deltagande är ofta uppfyllt för fristående konsulter som utför arbete för närings- idkarens räkning inom dennes centrala verksamhetsområde. Det kan också vara uppfyllt för personer som har ett förtroendeuppdrag för företaget och för arbetskraft som ställts till näringsidkarens för- fogande genom inhyrning eller inlåning från bemanningsföretag eller konsultföretag. Även delägare som arbetar i företaget får anses delta i rörelsen på det sätt som avses här. Detsamma gäller för lärlingar, studerande och andra som inom ramen för sin utbildning praktiserar på en arbetsplats och där sysselsätts på sätt som liknar det en anställd gör. Andra exempel är personer som medverkar i arbetsmarknads- politiska program eller sysselsättningsprojekt. 
  
 Som exempel på personer som många gånger inte kan sägas delta i rörelsen kan nämnas hantverkare som anlitas tillfälligt för att utföra installationer eller reparationer samt självständiga formgivare, arki- tekter eller personer inom reklambranschen som konsulteras för bestämda projekt. Andra exempel är datakonsulter, organisations- konsulter och juridiska ombud som anlitas för enstaka kortvariga uppdrag som saknar samband med näringsidkarens kärnverksamhet. Dessa personer faller alltså utanför straffbestämmelsen (men kan bli skadeståndsskyldiga enligt 9 §). Om ett uppdrag är av mer långvarig eller regelbunden karaktär så att personen i fråga lika gärna hade kunnat vara anställd, talar det däremot för att kravet på deltagande i rörelsen är uppfyllt. 
  
 Den arbetspresterande parten ska ha fått del av företagshemlig- heten på grund av sitt deltagande i rörelsen. Det krävs inte att före- tagshemligheten har med de egna arbetsuppgifterna att göra. Inte heller krävs att den enskilde uttryckligen har anförtrotts företags- hemligheten eller att han eller hon har utövat någon form av aktivitet för att få del av den; även den som av en tillfällighet får del av den hemliga informationen kan straffas.5 Om en anställd aktivt bereder sig tillgång till sådan hemlig information som ligger klart utanför ramen för hans eller hennes arbetsuppgifter, kan handlandet vara att bedöma som företagsspioneri enligt 4 §.6 Skulle den anställde där- 
  
 5Prop. 1987/88:155 s. 44 f. 
  
 6Prop. 1987/88:155 s. 38 f. 
  
 400 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 emot få del av företagshemligheter utan att olovligen ha berett sig tillgång till dem och han eller hon därefter olovligen utnyttjar eller röjer dem, är det fråga om ansvar enligt förevarande paragraf. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 11.6.1. 
  
 Det straffbara området 
  
 I andra stycket görs tre inskränkningar av det straffbara området. Inskränkningarna motiveras i avsnitt 11.6.3 och 11.6.4. 
  
 Den första inskränkningen avser försvarliga fall. Ansvar ska inte dömas ut om gärningsmannens handlande vid en samlad bedömning är att anse som försvarlig. En gärning kan vara försvarlig om röjandet eller utnyttjandet var nödvändigt för nyhetsförmedling, forskning eller opinionsbildning. Det är syftet med gärningen som kan leda till att gärningen anses försvarlig. En gärning kan ha orsakat så stor skada att den inte kan anses vara mindre allvarlig, men ändå vara fri från straff om den var försvarlig. Generellt bör det vara försvarligt att röja information som är företagshemlig, om informationen avslöjar att ett företags marknadsföring är otillbörlig enligt bestämmelserna i mark- nadsföringslagen (2008:486). I undantagsfall kan ett agerande vara  
 icke-straffvärt, 
  men samtidigt vara skadeståndsgrundande om röjan- det/utnyttjandet av företagshemligheten var obehörigt enligt 3 §. 
  
 Den andra inskränkningen av det straffbara området finns i första meningens andra led. Där anges att ansvar inte ska dömas ut om gärningsmannens handlande är att anse som mindre allvarligt. En samlad bedömning av omständigheterna i fallet ska göras. En viktig faktor vid den bedömningen är i vad mån det uppkommit någon skada. Informationens art och dess värde för verksamheten, liksom risken för spridning, kan vara sådan att skadan är mycket begränsad. Om en gärning i och för sig framstår som särskilt illojal men närings- idkarens konkurrensförmåga inte annat än i mycket liten utsträck- ning påverkas negativt, bör ansvar inte utdömas eftersom gärningen då kan bedömas som mindre allvarlig. Om en företagshemlighet röjs för en person som inte kan tänkas utnyttja den kommersiellt och inte heller i sin tur föra den vidare, kan gärningen vara att anse som mindre allvarlig. Så är exempelvis i allmänhet fallet om en anställd berättar om sitt arbete för en nära anhörig och samtidigt i allmänna ordalag lämnar ut hemlig information. Skulle den som mottar infor- 
  
 401 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 mationen ha liknande arbetsuppgifter hos en konkurrent, kan bedömningen bli en annan. Vid bedömningen av om ansvarsfrihets- regeln är tillämplig är det också av betydelse vilken ställning gär- ningsmannen har i verksamheten. Om gärningsmannen har själv- ständiga befogenheter finns det ofta större anledning att se allvarligt på gärningen. 
  
 Den tredje inskränkningen av straffansvaret är enligt andra stycket andra meningen en avgränsning i tiden. Om ett olovligt utnyttjande eller röjande äger rum senare än två år från det att del- tagandet i näringsidkarens rörelse upphörde, blir ansvar enligt para- grafen aldrig aktuellt. Deltagandet får anses ha upphört när personen i praktiken inte längre utför arbete för näringsidkarens räkning i sådan utsträckning att han eller hon kan sägas delta i rörelsen. Vanligen, men inte alltid, sammanfaller detta med att det anställ- ningsavtal, uppdragsavtal eller motsvarande som ligger till grund för deltagandet upphör. 
  
 Den uppställda tidsgränsen är inte avsedd att påverka bedöm- ningen av huruvida det skaderekvisit som återfinns i 1 § är uppfyllt eller inte. Tidsfristen tar alltså bara sikte på straffansvaret enligt före- varande paragraf. 
  
 Syftet med tvåårsgränsen är bland annat att minska risken för de inlåsningseffekter på arbetsmarknaden som straffansvaret kan med- föra. 
  
 Straff 
  
 Straffskalan överensstämmer med vad som gäller för företagsspioneri. De omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt överensstämmer med vad som gäller för företags- spioneri. Omständigheterna beaktas endast om de omfattas av gärningsmannens uppsåt. 
  
 Exempel på omständigheter som talar för att brottet är grovt är att någon systematiskt och i stor omfattning eller under en längre period levererat hemlig information till en utomstående. Ett annat exempel är att gärningsmannen utnyttjat ett särskilt förtroende. Andra omständigheter som talar för att brottet är grovt är att gär- ningen har ingått som ett led i en brottslighet i organiserad form eller annars präglats av särskild förslagenhet. 
  
 402 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 Om den tilltalade har drabbats av avskedande eller uppsägning från anställning till följd av brottet, bör detta i skälig omfattning beaktas vid straffmätningen vid såväl brott av normalgraden som grovt brott, enligt 29 kap. 5 § första stycket 7 brottsbalken (BrB). 
  
 Försök och förberedelse 
  
 I tredje stycket finns en bestämmelse som innebär att ansvar för försök respektive förberedelse till olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet inträder under de förutsättningar som anges i 23 kap. BrB. Försök eller förberedelse till ett olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemligheter kan ta sig uttryck t.ex. i form av kopiering eller insamling av dokument med företagshemlig infor- mation med avsikt att använda den i en egen framtida näringsverk- samhet eller lämna ut den till en konkurrent. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 11.6.6. 
  
 6 § 
  
 Paragrafen motsvarar 4 § nuvarande FHL ”hälerifallet”, med tillägget i första stycket att förbrottet även kan utgöras av en gärning enligt 5 §. 
  
 I andra stycket, som är nytt, görs två undantag från det straffbara området. Det första undantaget gäller försvarliga eller mindre allvar- liga fall av anskaffande. Enligt första meningen undantas fall där för- brottet består i olovligt röjande av företagshemlighet och anskaffan- det av samma företagshemlighet bedöms som försvarligt eller mindre allvarligt. Så är ofta fallet om förbrottet, dvs. det olovliga röjandet av företagshemligheten, är fritt från ansvar på grund av att gärningen bedöms som mindre allvarlig eller försvarlig. Omständigheterna kan dock vara sådana att det finns anledning att se mer allvarligt på den olovliga befattningen med företagshemligheten än på det röjande av hemligheten som har skett i ett tidigare led. Det bör beaktas vilken skada för näringsidkaren som röjandet av hemligheten har lett till och vilken motsvarande vinning som den som tar emot hemligheten har haft. 
  
 Det andra undantaget är – i likhet med motsvarande undantag enligt 5 § andra stycket andra meningen – att ansvar inte heller ska dömas ut om förbrottet olovligt röjande av företagshemlighet äger 
  
 403 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 rum senare än två år från det att deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde. 
  
 Paragrafen justeras vidare språkligt. 
  
 7 § 
  
 I paragrafen anges att det inte ska dömas till ansvar enligt  
 4–6 
  §§, om gärningarna är belagda med strängare straff i BrB. Paragrafen är ny, men motsvaras av bestämmelserna i 3 § andra stycket respektive 4 § andra stycket nuvarande FHL, med tillägget att även den nya 5 § omfattas. 
  
 I de fall gärningarna i  
 4–6 
  §§ konkurrerar med en gärning som är straffbar enligt andra bestämmelser, tar bestämmelserna i lagen om företagshemligheter normalt över. Gärningsmannen ska då dömas till ansvar endast enligt förevarande lag. Enligt paragrafen ska det dock inte dömas till ansvar enligt lagen om företagshemligheter om gärningen är belagd med strängare straff i BrB, något som är fallet när det gäller grovt spioneri (19 kap. 6 § BrB). 
  
 Skadestånd på grund av brott 
  
 8 § 
  
 Paragrafens första stycke motsvarar närmast av 5 § nuvarande FHL, med tillägget att skadeståndsskyldighet även föreligger för den som gjort sig skyldig till olovligt utnyttjande av företagshemlighet eller olovligt röjande av företagshemlighet enligt 5 §. Den som är skyldig till ett brott kan bli skadeståndsskyldig enligt samma principer som i 5 § nuvarande FHL. 
  
 Talan som rör skadestånd för brott som har begåtts i tjänsten kan föras i samband med åtal för brott, och då enligt RB:s bestämmelser. Om i stället en fristående skadeståndstalan förs, blir lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister tillämplig. Det samma gäller om skade- ståndstalan avskiljs från brottmålet och i stället handläggs som ett tvistemål. 
  
 Om en medarbetare frikänns från brottet i 5 §, kan denne trots detta vara skadeståndsskyldig enligt skadeståndsbestämmelsen i 10 §. Skadeståndsskyldighet kan exempelvis uppkomma om brott inte 
  
 404 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 föreligger på grund av bristande uppsåt, men oaktsamhet kan läggas medarbetaren till last. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 11.6.10. Genom bestämmelsen är  
 EU-direktivets 
  krav i artikel 14 uppfyllt, nämligen att uppsåtligt anskaffande ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. 
  
 Andra stycket i paragrafen innehåller en helt ny bestämmelse om skadeståndsskyldighet vid oaktsamt anskaffande. Förfarandet är inte brottsligt. Angående rubriken kan nämnas att en rubrik inte behöver vara uttömmande.7 
  
 Bestämmelsen i andra stycket är införd eftersom  
 EU-direktivets 
  artikel 14 föreskriver att även oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Om någon olovligen bereder sig tillgång en företagshemlighet, men inte hade uppsåt till rekvisiten för före- tagsspioneri enligt 4 §, kan den personen ändå bli skadeståndsskyldig mot innehavaren, om oaktsamhet kan läggas honom eller henne till last. Den skadeståndsskyldighet som i dessa fall kan uppstå kan avse exempelvis ideell skada eller ersättning för utredningskostnader. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 7.3.1. 
  
 I fråga om skadeståndsansvar för anställda som i tjänsten olovligen anskaffar företagshemligheter genom oaktsamhet, blir den generella jämkningsregeln i 13 § andra stycket tillämplig, se nedan. 
  
 Skadestånd i samband med affärsförbindelse 
  
 9 § 
  
 Paragrafen rör skadeståndsskyldighet i samband med affärsförbin- delse. Bestämmelsen motsvarar 6 § nuvarande FHL och har endast ändrats språkligt. Ingen ändring i sak mot vad som gällde enligt nuvarande FHL avses. Innebörden av bestämmelsen har beskrivits i avsnitt 7.1.2. 
  
 Bestämmelsen är inte tillämplig på styrelseledamöter i aktie- bolag, utan deras skadeståndsansvar regleras enligt aktiebolags- lagen.8 Däremot kan en revisor, såsom en av bolagets affärsför- bindelser, bli skadeståndsskyldig enligt 9 § för sådant röjande/ut- nyttjande som sker utanför revisorns uppdrag. 
  
 7Gröna boken – Riktlinjer för författningsskrivning, Ds 2014:1, avsnitt 5.2.3. 
  
 8AD, dom 2014 nr 55 den 3 september 2014 i mål nr B 118/13. 
  
 405 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Den nya straffbestämmelsen i 5 § och den följande skadestånds- skyldigheten i 8 § medför ingen skillnad i principen att part blir skadeståndsskyldig för skador som dennes anställde orsakar, enligt principalansvaret. Om en uthyrd arbetstagare begår brott enligt 5 § och därmed orsakar skada för inhyrningsföretaget, är det uthyr- ningsföretaget som blir skadeståndsskyldigt gentemot inhyrnings- företaget. En annan sak är att arbetstagaren kan bli skadestånds- skyldig enligt skadeståndslagens regler gentemot sin arbetsgivare uthyrningsföretaget. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3 och 7.3.4. Genom att para- grafen ger möjlighet till skadestånd till innehavaren för uppsåtligt och oaktsamt utnyttjande/röjande som innebär brott mot avtalsför- pliktelse eller annan skyldighet att hemlighålla företagshemligheten, är bestämmelserna i artiklarna 4.3 och 14  
 EU-direktivet 
  uppfyllda. 
  
 Arbetstagares skadeståndsskyldighet 
  
 10 § 
  
 Paragrafen rör anställdas skadeståndsskyldighet gentemot arbets- givaren, eller tidigare arbetsgivaren. Bestämmelsen motsvarar 7 § nuvarande FHL och har ändrats endast språkligt. Ingen ändring i sak mot vad som gäller enligt nuvarande FHL avses. 
  
 För anställda som befunnits skyldiga till brott enligt 5 § kan skadeståndsskyldighet föreligga enligt 8 § eller förevarande paragraf. Bestämmelserna är således överlappande vad gäller anställda som befinns skyldiga för brott och principen för skadeståndets beräkning blir den samma, dock att dagen från vilken ränta kan börja löpa kan skilja sig åt. Vid skadestånd på grund av brott kan som regel ränta utgå från dagen för brottet, medan ränta på skadestånd på civilrätts- lig grund som regel kan utgå tidigast från dagen då kravet framförs. 
  
 Om en anställd frikänns från brottet i 5 §, kan denne trots detta vara skadeståndsskyldig enligt förevarande paragraf, om oaktsamhet kan läggas den anställde till last. Skadeståndsskyldighet kan också föreligga om deltagandet i näringsidkarens rörelse har upphört sedan mer än två år innan angreppet skedde, men inom fem år som är den gängse talefristen för en skadeståndstalan. 
  
 I andra stycket stadgas att tidigare anställda endast kan bli skade- ståndsskyldiga för angrepp som begåtts efter det att anställningen 
  
 406 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 upphört om det föreligger synnerliga skäl. Den situationen torde inte kunna uppstå, att en gärning är brottslig utan att det samtidigt före- ligger synnerliga skäl för skadestånd. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 5.6.4 och 7.3.2. Genom att para- grafen ger möjlighet till skadestånd till innehavaren för uppsåtligt och oaktsamt utnyttjande/röjande som innebär brott mot anställds lojalitetsplikt, är bestämmelserna i artiklarna 4.3 och 14  
 EU-direk- 
  tivet uppfyllda. 
  
 Skadestånd vid angrepp på företagshemlighet som tidigare angripits 
  
 11 § 
  
 Paragrafen motsvarar närmast 8 § nuvarande FHL och reglerar skadeståndsskyldighet för den som i ond tro angriper en företags- hemlighet i ett andra led – efter ett tidigare angrepp eller ett röjande i strid med tystnadsplikt. Förslagen behandlas i avsnitt 7.3.5 och 10.3.6. 
  
 Innehållet i paragrafens första stycke motsvarar till största delen vad som stadgas i 8 § första stycket nuvarande FHL. En nyhet är att orden utnyttjar eller röjer har ersätts av angriper. På så sätt omfattas fler förfaranden än nu, såsom anskaffande. Skadeståndsskyldighet föreskrivs sålunda för den som i ond tro uppsåtligen eller av oaktsam- het angriper en företagshemlighet som tidigare har blivit angripen. Mot bakgrund av att angrepp fått en definition i 2 §, finns det till skillnad från lydelsen i 8 § nuvarande FHL inte längre något behov av att föreskriva att det tidigare angreppet ska ha skett enligt denna lag. Det följer också av definitionen av angrepp i 2 § att det tidigare angreppet inte behöver ha skett uppsåtligen eller av oaktsamhet för att skadeståndsskyldighet ska kunna inträda för den senare angriparen. 
  
 Enligt första stycket andra meningen gäller samma skadestånds- skyldighet för någon som av uppsåt eller oaktsamhet i ond tro angriper en företagshemlighet som röjts i strid med offentlighets- och sekretesslagen (OSL) eller, enligt ett tillägg till denna mening, i strid med ett förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av OSL. Det ursprungliga röjandet har i de senare fallen alltså inte skett av någon som haft tystnadsplikt avseende företagshemligheten 
  
 407 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 omedelbart på grund av att den varit sekretessbelagd enligt OSL, utan som hamnat under tystnadsplikt avseende uppgiften på grund av att rätten eller förundersökningsledare beslutat om ett tystnadsplikts- förordnande avseende uppgiften för denne, eller på grund av att denne fått ta del av uppgiften under ett förbehåll som förbjudit röjan- det i fråga. Bl.a. mot bakgrund av att ett tystnadspliktsförordnande sker med grund i RB och inte i OSL finns ett behov av att särskilt stadga om ett förbud mot angrepp i ett andra led avseende dessa fall. 
  
 Bestämmelsen i andra stycket motsvarar vad som föreskrivs i 8 § andra stycket nuvarande FHL om att den lagstadgade tystnadsplikt som paragrafens skadeståndsregler innebär, aldrig i sig ska kunna föranleda straffrättsligt ansvar. Liksom tidigare så innebär denna bestämmelse däremot inte att straffansvarsfrihet föreligger om röjandet eller utnyttjandet innebär överträdelse i annan lag, exempel- vis OSL. Exempel på detta är när det ursprungliga röjandet skett till en myndighet och att en anställd vid myndigheten med vetskap om det därefter röjer uppgiften i strid med OSL:s bestämmelser (jfr bl.a. lagutskottets betänkande 1989/90:LU37, s. 49). 
  
 Skadestånd vid utnyttjande och röjande av företagshemlighet som erhållits på grund av en domstols beslut 
  
 12 § 
  
 Bestämmelsen, som är ny, stadgar skadeståndsskyldighet för part eller partsrepresentant som utnyttjar/röjer företagshemlighet som vederbörande fått del av på grund av beslut av domstol. I andra stycket föreskrivs även skadeståndsskyldighet för tredje man som i ond tro angriper företagshemlighet som denne fått del av från part eller partsrepresentant inom ramen för ett mål eller ärende. 
  
 Enligt första stycket ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som han eller hon i egen- skap av part eller partsrepresentant har fått del av genom beslut av en domstol ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. Skadeståndsansvar enligt denna bestämmelse kan aktualiseras oavsett om röjandet eller utnyttjandet skett i strid med ett förbehåll eller ett tystnadspliktsförordnande eller om parten eller dennes representant tagit del av uppgiften utan någon sådan formell explicit begränsning. Det spelar ingen roll om uppgiften lämnats ut av domstol eller annan 
  
 408 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 myndighet eller om uppgiften utan något omedelbart agerande av myndighet lämnats ut till parten t.ex. till följd av ett beslut om edition eller beslut om informationsföreläggande. Bestämmelsen gäller även i den situationen att en part i ett skiljeförfarande utverkar ett beslut om edition hos en domstol. Även i den situationen att en part i en rättegång lämnar in en handling till domstolen, t.ex. som bevisning, och handlingen som en följd av rätten till partsinsyn lämnas över till motparten får uppgiften anses ha lämnats över på grund av ett beslut av domstolen, även om inget formellt beslut har antecknats någonstans i domstolens akt. 
  
 Redan genom kravet i 1 § på att innehavaren av företagshemlig information måste ha vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla informationen följer att innehavaren i en process ger uttryck för att företagshemlig information som denne tillför processen utgör företagshemligheter och att dessa inte får hanteras hur som helst. Detta kan ske genom t.ex. en stämpling eller anteckning om att inne- hållet är konfidentiellt. Hur synliga innehavarens åtgärder för att hemlighålla företagshemligheten är får i alla händelser betydelse för prövningen av frågan om mottagaren varit i god tro vid ett eventuellt röjande eller utnyttjande. Sker röjandet eller utnyttjandet i strid med ett förbehåll eller tystnadspliktsförordnande föreligger naturligtvis normalt sett inga tvivel om att det skett i ond tro. I de fall en part lämnar över företagshemlig information direkt till en motpart, exem- pelvis till följd av ett editionsföreläggande, blir det självfallet av vikt för den överlämnande parten att påpeka att informationen innehåller företagshemligheter. Informationen kanske aldrig senare ges in eller åberopas i målet och då kan det bli svårt att visa att mottagaren insåg eller borde ha insett att det rörde sig om företagshemligheter. 
  
 Endast röjande och utnyttjande som sker utan giltigt skäl kan föranleda skadeståndsansvar enligt bestämmelsen. Detta följer av att lagen endast gäller obehöriga angrepp på företagshemligheter enligt 3 §. Det får i allmänhet anses finnas giltigt skäl att utnyttja uppgiften för att ta till vara sin rätt i det mål eller förfarande i övrigt som har föranlett domstolens beslut, enligt samma princip som utgör anled- ningen till att ett förbehåll vid utlämnande av uppgift till part enligt 10 kap. 4 § OSL inte kan innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part eller partsrepresentant. 
  
 409 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Eftersom part eller partsrepresentant som fått del av företags- hemlig information på grund av beslut av domstol sålunda alltid har en lovlig möjlighet att sprida informationen vidare så länge det hand- lar om att på ett giltigt sätt utnyttja uppgiften i målet eller ärendet, finns behov av att begränsa möjligheten att röja eller utnyttja upp- giften för den som i ett sådant sammanhang får del av uppgiften från parten eller dennes representant. I andra stycket föreskrivs därför en skadeståndsskyldighet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet som denne i anledning av ett mål eller ärende fått ta del av från en part eller partsrepresentant i målet eller ärendet. Även i detta fall krävs givetvis att angreppet skett i ond tro om att uppgiften utgjort företagshemlighet. 
  
 Bestämmelsen i tredje stycket motsvarar vad som föreskrivs i nuvarande FHL om att den lagstadgade tystnadsplikt som paragra- fens skadeståndsregler innebär, aldrig i sig ska kunna föranleda straffrättsligt ansvar. Liksom tidigare så innebär denna bestämmelse däremot inte att straffansvarsfrihet föreligger om röjandet eller utnyttjandet innebär överträdelse i annan lag, exempelvis OSL. Exempel på detta är när part röjer eller utnyttjar företagshemlig upp- gift i strid med ett förbehåll som meddelats av domstol i samband med utlämnandet av uppgiften. 
  
 Skadeståndets storlek 
  
 13 § 
  
 Bestämmelsen i första stycket motsvarar närmast 9 § första stycket nuvarande FHL. Språkliga ändringar har gjorts i förhållande till den tidigare paragrafen. I bestämmelsen har förtydligats att när skade- ståndets storlek bestäms, ska hänsyn tas till innehavarens uteblivna vinst och den vinst som skadevållaren gjort. Någon ändring i sak avseende hur skadeståndets storlek bestäms är inte avsedd. Bestäm- melsen uppfyller kraven i artikel 14  
 EU-direktivet. 
  
 Andra stycket motsvaras av 9 § andra stycket nuvarande FHL och har inte ändrats. Jämkningsregeln blir även tillämplig vid de nya skadeståndsbestämmelserna. Såsom framhölls i förarbetena till nu- varande FHL ska bestämmelsen i första hand tillämpas när arbets- tagare i tjänsten orsakar innehavaren av en företagshemlighet skada. Bestämmelsen infördes främst av det skälet att den begränsning av 
  
 410 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 arbetstagares skadeståndsskyldighet som finns i 4 kap. 1 § skade- ståndslagen inte är tillämplig. I den bestämmelsen stadgas att skade- ståndsskyldighet för arbetstagare förutsätter synnerliga skäl. Lagen om företagshemligheter har som lex specialis företräde framför generella bestämmelser i skadeståndslagen. Principen i 4 kap. 1 § skadeståndslagen bör ändå vara till ledning för tillämpningen. I princip ska jämkning ske, om inte synnerliga skäl föreligger på motsvarande sätt som i 4 kap. 1 § skadeståndslagen. Särskilt gäller detta för arbetstagare som av oaktsamhet anskaffar företagshemlig- heter i tjänsten enligt 8 § andra stycket, då skadeståndet som huvud- regel bör jämkas till noll, om inte synnerliga skäl föreligger. 
  
 Vitesförbud 
  
 14 § 
  
 Bestämmelsen har sin närmsta motsvarighet i 11 § nuvarande FHL. Två nyheter har införts. 
  
 Den första skillnaden, som finns i första stycket, är att det inte krävs att angrepp har skett enligt denna lag. Angrepp som uppfyller definitionen i 2 § kan ligga till grund för ett vitesförbud. Vid en begäran om förbud behöver rättighetshavaren inte styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör intrång och han eller hon behöver inte heller föra bevisning om intrångets skadeverkningar. Den fråga som prövas är om det i objektiv mening föreligger ett angrepp. 
  
 Den andra skillnaden mot den nuvarande bestämmelsen om vites- förbud, som finns i andra stycket, innebär att även försök och för- beredelse till angrepp kan utgöra grund för vitesförbud. Även försök och förberedelse som inte är straffbara kan leda till vitesförbud. Termerna försök och förberedelse ska här ha en civilrättslig inne- börd. Försök och förberedelse innebär i sammanhanget att, i stället för vad som anges om brott i 23 kap. 1 och 2 §, definitionen av angrepp ska användas. För ett försök innebär detta att förutsätt- ningarna i 23 kap. 1 § BrB ska vara uppfyllda, men att käranden inte behöver styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör försöket. En förberedelse förutsätter emellertid redan enligt 23 kap. 2 § BrB att de åtgärder som nämns där vidtas med uppsåt att utföra eller främja brott. Det kravet måste vara uppfyllt även i dessa fall, 
  
 411 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 fast i stället för brott gäller angrepp. Följden blir således att inne- havaren, för att kunna få till stånd ett vitesförbud, behöver styrka att den som förberett ett angrepp även hade uppsåt att utföra eller främja angreppet. Rör det sig om ett förmodat försök till angrepp, behöver innehavaren övertyga domstolen att det objektivt sett före- legat ett försök, men det behöver inte styrkas uppsåt eller oakt- samhet hos den som försökt utföra angreppet. 
  
 Vitesförbud ska alltså kunna användas mot någon som ännu inte fullbordat angreppet. Det kan vara fråga om någon som haft tillgång till företagshemligheter genom anställning eller liknande och som har kvar föremål eller handlingar som företagshemligheten kan här- ledas från. Den som förbereder att använda företagshemligheten i konkurrerande verksamhet, kan förbjudas att vid vite angripa före- tagshemligheten. Förutsättningar är att det rör sig om en företags- hemlighet enligt 1 §, att förberedelsen avser ett förfarande som skulle vara ett angrepp enligt 2 § samt att angreppet skulle vara obehörigt enligt 3 §. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 8.4.3 och 8.4.5. 
  
 Genom paragrafens första stycke uppfylls bestämmelserna i artiklarna 12.1 a och b samt 16 i  
 EU-direktivet. 
  Genom andra stycket uppfylls bestämmelsen i artikel 11.1 c. 
  
 15 § 
  
 Paragrafen är ny. Ett vitesförbud ska kunna meddelas mot den som angripit en företagshemlighet så att informationen blivit allmänt tillgänglig och därigenom orsakat att informationen inte längre kan utgöra en företagshemlighet. Ett sådant förbud att använda infor- mation, som har varit men inte längre är en företagshemlighet, ska meddelas för viss tid. 
  
 Domstolen kan alltså vid vite förbjuda någon att utnyttja viss information, som inte längre uppfyller hemlighetskravet enligt 1 § och därför inte kan utgöra en företagshemlighet. Det är endast den som genom ett angrepp har orsakat att informationen inte längre är hemlig som kan meddelas förbudet. Andra personer, som inte röjt företagshemligheten, har således möjlighet att utnyttja informationen. Går det inte att fastställa vem som har orsakat att informationen inte längre är företagshemlig, kan ett förbud inte meddelas mot någon. 
  
 412 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 I vissa situationer kan skadeverkningarna av att en företags- hemlighet röjs vara svåröverblickbara. Förbud kan då bli betydelse- fullt för den skadelidande i situationer där ett skadestånd inte fullt kan kompensera för skadan. Förbud kan meddelas för att angriparen inte ska få ett otillbörligt försprång på marknaden gentemot den skadelidande genom att använda informationen i fråga. I dessa fall kan förbudet leda till att den skada som den skadelidande drabbas av blir mindre. 
  
 Ett förbud får inte endast verkan som en kompensation för den skadelidande, utan kan även fungera som ytterligare en sanktion för angriparens oacceptabla beteende. 
  
 Omständigheterna i det enskilda fallet får vara avgörande för när det är skäligt att meddela ett förbud och för vilken tid förbudet ska gälla. På grund av olika informationers egenskaper, såsom använd- ningsområde, utvecklingstid och relevans är det inte möjligt att i lagtexten sätta en tid för vilket förbudet ska gälla. Ett riktmärke kan vara att förbudstiden ska vara så lång att angriparens försprång på marknaden till följd av utnyttjandet av informationen klingat av, om angriparen fått fortsätta användandet. Förbudstiden kan motsvaras av den tid det uppskattningsvis hade tagit att själv arbeta fram mot- svarande information. Det är dock inte rimligt att tiden är längre än vad som kan anses vara företagshemlighetens livslängd, om den hade fått vara fortsatt hemlig. 
  
 Skälen till att bestämmelsen införs anges i avsnitt 8.4.5 och 8.6.2. Genom paragrafen uppfylls bestämmelserna i artiklarna 13.1 sista stycket, 13.2 och 16 i  
 EU-direktivet. 
  
 16 § 
  
 Bestämmelsen motsvarar 12 § nuvarande FHL och har inte ändrats. Bestämmelsen uppfyller kraven i artikel 11.3 b och 13.2  
 EU-direktivet. 
  
 413 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Andra åtgärder vid angrepp på företagshemligheter 
  
 17 § 
  
 Bestämmelsen motsvarar närmast 14 § nuvarande FHL. 
  
 Första stycket han ändrats från den nu gällande bestämmelsen på så sätt att det inte ska krävas att angreppet skett enligt denna lag. Med angripit avses förfaranden enligt 2 §. Ett beslut om åtgärd enligt paragrafen kräver inte att käranden kan styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som begår angrepp. Det är tillräckligt att det i objektiv mening föreligger ett angrepp enligt 2 §. Vad som avses med besittning, överlämnande och lösen har inte ändrats från bestäm- melsen i nuvarande FHL. 
  
 I andra stycket finns såsom tidigare bestämmelser om att för det fall en handling eller ett föremål inte kan överlämnas enligt första stycket får domstolen förordna att handlingen/föremålet ska för- störas, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att före- bygga missbruk. Därutöver har i andra stycket lagts till att handling eller föremål får återkallas från marknaden. Den som begått ett angrepp ska kunna åläggas att vidta rimliga åtgärder för att återkalla varorna. Om en tillverkare av intrångsgörande varor har sålt dessa till en grossist, som ännu inte sålt varorna vidare, ska tillverkaren kunna åläggas att återkalla dem från grossisten. En rimlig åtgärd kunde exempelvis vara att upplysa en grossist om att varor har konstaterats innefatta företagshemligheter och därför inte får säljas samt åter- betala den ersättning som grossisten har betalat för varorna. Ett beslut om återkallande från marknaden kan kompletteras med ett beslut om att egendomen ska förstöras eller att annan åtgärd ska vidtas med den när intrångsgöraren har återfått egendomen. 
  
 Till första och andra stycket har jämfört med 14 § nuvarande FHL lagts till att domstolen ska besluta efter vad som är skäligt. Änd- ringen innebär ingen ändring i sak, utan utgör endast förtydligande av vad som gäller. Bestämmelserna i första och andra stycket upp- fyller tillsammans kraven i artiklarna 12.1 c och d samt 12.2 EU- direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 8.5. 
  
 Åtgärderna ska enligt tredje stycket kunna meddelas även vid försök eller förberedelse till angrepp, vilket är en nyhet till vad som nu gäller. För innebörden av försök och förberedelse hänvisas till vad som sägs om vitesförbud för försök och föreberedelse till angrepp i kommentaren till 14 §. 
  
 414 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 Ändringarna har motiverats i avsnitt 8.4.3 och avser att uppfylla kraven i artikel 11.1 c  
 EU-direktivet. 
  
 Liksom tidigare är det möjligt att utverka ett interimistiskt beslut genom bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB. 
  
 Fjärde stycket klargör att åtgärderna ska bekostas av angriparen om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen tillför inget nytt jämfört med nuvarande FHL, utan är endast ett klargörande med hänsyn till artikel 12.4 i  
 EU-direktivet. 
  
 18 § 
  
 Bestämmelsen motsvarar 14 § tredje stycket nuvarande FHL och har inte ändrats. 
  
 Fortsatt utnyttjande mot ekonomisk ersättning 
  
 19 § 
  
 Bestämmelsen är ny. En person som har handlat i god tro ska kunna tillåtas fortsätta utnyttja en företagshemlighet, mot en skälig ersätt- ning. Den som i en process riskerar att drabbas av ett vitesförbud eller annan åtgärd, får begära att domstolen i stället ska besluta att ekonomisk ersättning ska utgå till den skadelidande parten (dvs. den som har utstatts för angreppet). För att ett sådant beslut ska kunna meddelas krävs enligt första stycket att personen i fråga varken har handlat uppsåtligt eller oaktsamt, att personen erhållit företags- hemligheten från någon annan som angripit företagshemligheten, att ett verkställande av åtgärderna skulle orsaka denne oproportionerligt stor skada samt att ekonomisk ersättning till den skadelidande parten framstår som rimlig. Bestämmelsen avser situationer då det skulle vara oskäligt att inte låta innehavaren av ett föremål som inne- fattar en angripen företagshemlighet få fortsätta att förfoga över föremålet. Omständigheterna i det enskilda fallet får vara avgörande för när det är skäligt att meddela ett beslut om fortsatt utnyttjande mot ersättning. Ett sådant beslut ska inte meddelas om ett fortsatt utnyttjande innebär att företagshemligheten röjs. 
  
 Ersättningen får enligt andra stycket inte överstiga summan av de royaltyer, licensavgifter eller liknande som skulle ha debiterats, om 
  
 415 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 personen hade begärt och beviljats tillstånd att utnyttja företags- hemligheten, under den period då ett utnyttjande hade kunnat förbjudas. 
  
 Skälen till att bestämmelsen införs framkommer av avsnitt 8.4.2 och 8.6.3. Bestämmelsen har införts till följd av artikel 13.3 i EU- direktivet. 
  
 Interimistiska beslut 
  
 20 § 
  
 Bestämmelsen i första stycket motsvarar närmast 13 § nuvarande FHL. Den första nyheten är att det inte längre ska krävas att talan redan har väckts i huvudsaken (dvs. vitesförbud enligt 14 §). Frågan om interimistiskt vitesförbud enligt lagen kan alltså tas upp av domstol såsom en säkerhetsåtgärd redan innan talan har väckts. Av 22 § framgår att talan måste väckas inom viss tid, genom hänvis- ningen till bl.a. 15 kap. 7 § RB. 
  
 Den andra nyheten är att det inte krävs att angreppet skett enligt denna lag. Det räcker med att det sannolika angreppet uppfyller kraven i 2 §. 
  
 Bestämmelserna i första stycket motsvarar i övrigt vad som redan gäller för beslut enligt 13 § nuvarande FHL. Skälen till att bestäm- melsen i första stycket införs framkommer av avsnitt 8.3 och 8.4.5. Genom första stycket uppfylls bestämmelserna i artiklarna 10.1 a och b samt 11.3 a i  
 EU-direktivet. 
  
 I andra stycket stadgas att domstolen får interimistiskt besluta om sådant fortsatt utnyttjande mot ersättning som är möjligt enligt 19 §. I stället för ersättning till innehavaren ska säkerhet för ersättningen ställas. Förutsättning för ett sådant beslut är att svaranden gör sannolikt att det föreligger förutsättningar för ett beslut enligt 19 §. 
  
 Skälen till att bestämmelsen i andra stycket införs framkommer av avsnitt 8.4.2. Genom bestämmelsen avses att uppfylla artikel 10.2 i  
 EU-direktivet. 
  
 416 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 21 § 
  
 Även ett tidsbegränsat vitesförbud enligt 15 § ska kunna meddelas interimistiskt. Domsolen ska först och främst bedöma om sökanden visat sannolika skäl för att det rör sig om en företagshemlighet som har angripits av svaranden. Därtill ska domstolen bedöma om det är skäligt att interimistiskt besluta om ett tidsbegränsat vitesförbud. Som vid ”vanliga” vitesförbud enligt 14 § ska domstolen som regel bedöma om ett sådant beslut är proportionellt (se avsnitt 8.2.2). 
  
 Skälen till att bestämmelsen införs framkommer av avsnitt 8.4.5. Genom paragrafen uppfylls bestämmelserna i artiklarna 10.1 a och b samt 11.3 b  
 EU-direktivet. 
  
 22 § 
  
 Paragrafens första stycke motsvarar närmast bestämmelsen i 13 § första stycket sista meningen nuvarande FHL och innebär att 15 kap.  
 5–8 
  §§ RB ska tillämpas vid beslut enligt 20 och 21 §§. I RB finns bestämmelser om bl.a. att talan måste väckas inom viss tid och att säkerhet som huvudregel ska ställas. Genom bestämmelsen är artiklarna 11.3 a, 11.4 och 11.5 uppfyllda. 
  
 Andra stycket rör rättegångsbestämmelser när ett beslut enligt 20 och 21 §§ överklagas. Bestämmelsen motsvaras av 13 § andra stycket nuvarande FHL. Bestämmelsen har anpassats redaktionellt efter de nya paragraferna. Någon ändring i övrigt är inte avsedd. 
  
 Talerätt 
  
 23 § 
  
 Första stycket reglerar vem som har rätt att föra talan. Bestämmelsen är gemensam för flera i lagen angivna paragrafer. Som i nuvarande FHL är det den som har utsatts för det rättsstridiga angreppet som har rätt att föra talan. Liksom tidigare är det även möjligt att föra talan om förbud och åtgärder i ett brottmål. Någon ändring av denna ordning har inte gjorts. I artiklarna 10.1 och 12.1  
 EU-direktivet 
  anges att talan om förbud och åtgärder förs av innehavaren respektive käranden. Paragrafens första stycke avser att motsvara dessa bestämmelser. 
  
 417 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bestämmelserna i andra och tredje styckena avser vitesbeslut som meddelats enligt lagen. Andra stycket motsvaras av bestämmelsen i 11 § tredje stycket nuvarande FHL. Tredje stycket motsvaras av bestämmelsen i 11 § fjärde stycket nuvarande FHL 
  
 Preskription 
  
 24 § 
  
 Preskriptionstiden i första stycket för skadeståndstalan är densamma som i 10 § nuvarande FHL. Den bestämmelsen har inte ändrats. 
  
 Nytt är att det genom ett andra stycke införs en bestämmelse om att ett angrepp inte kan åberopas som skäl för en ansökan om förbud eller åtgärder, om angreppet ägt rum mer än fem år innan ansökan gjordes. Angrepp och försök till angrepp som innehavararen känt till eller borde ha känt till dessförinnan får inte ligga till grund för domstolens bedömning. Har ett angrepp begåtts, men innehavaren inte har reagerat genom att väcka talan i domstol inom fem år, har innehavaren försuttit sin chans till förbud och andra åtgärder. Däremot kan det finnas grund för förbud och åtgärder för likadana angrepp som begåtts inom femårsgränsen. Bestämmelsen i andra stycket har införts till följd av artikel 8 i  
 EU-direktivet. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.3. 
  
 Spridning av information om dom 
  
 25 § 
  
 Bestämmelsen är ny. Enligt första stycket får domstolen, i mål om ett angrepp på företagshemligheter, ålägga den som har gjort eller med- verkat till angreppet att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen i målet, eller delar av domen. Beslutet får alltså meddelas på yrkande av käranden i ett mål om företagshemlig- heter. Bestämmelsen kan tillämpas i både brottmål och tvistemål. Målsäganden i ett brottmål ska på samma sätt som käranden i ett tvistemål kunna yrka att domstolen fattar beslut om informations- spridning. 
  
 Genom uttrycket ”lämpliga åtgärder” markeras att åtgärderna ska anpassas efter omständigheterna i det enskilda fallet, självfallet med 
  
 418 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 de begränsningar som det aktuella yrkandet i målet ger. I bedöm- ningen av vad som i det enskilda fallet kan anses vara lämpligt ligger att åtgärden måste vara rimlig i förhållande till vad målet rör. Regeln innebär inte att en domstol måste besluta om att svaranden ska bekosta informationsspridning av domen, utan att den får fatta sådant beslut efter en ansökan. Huruvida ett sådant beslut om infor- mationsspridning ska fattas eller inte, måste antas ligga inom den lämplighetsbedömning som domstolen ska göra. 
  
 Det ankommer på käranden att se till att den beslutade åtgärden kommer till stånd. Svaranden kan åläggas att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen, men inte åläggas att vidta någon annan åtgärd. Inte heller kan bestämmelserna innebära någon skyldighet för tredje man att medverka till åtgärden. 
  
 Domstolen ska göra en skälighetsbedömning inför ett beslut om att svaranden ska bekosta informationsspridning. Nyttan med åtgär- den ska uppväga den olägenhet eller det men i övrigt som åtgärden innebär för den som drabbas av den. Är det fråga om en mycket värdefull företagshemlighet och angreppet inneburit stor skada för innehavaren, föreligger starkare skäl för ett beslut om att bekosta informationsspridning av domen. Likaså om angreppet skett upp- såtligen och varit särskilt svekfullt. Därtill ska det vara lämpligt med ett beslut om informationsspridning. 
  
 I skälighetbedömningen bör även beaktas de kostnader som beslutet medför för svaranden. Kostnader för att publicera infor- mation i exempelvis en rikstäckande tidning kan inte sällan förväntas bli så höga att en privatperson inte kan bära dem utan svårighet. Det torde därför endast i undantagsfall vara lämpligt att ålägga en privat- person att bekosta sådan informationsspridning om domen. Är svaranden i stället ett större företag, kan en publiceringskostnad vara mer överkomlig. 
  
 Vid skälighetsbedömningen ska domstolen beakta vad infor- mationsspridningen kan få för konsekvenser en enskild persons anseende, exempelvis för en arbetstagare som söker ny anställning. En publicering av innehållet i en dom är olämplig om informations- spridningen innebär hinder för en arbetstagares möjligheter till senare anställning. Personuppgiftslagens bestämmelser kan betyda att personuppgifter behöver anonymiseras vid publicering av domar. Det torde det dock mycket sällan finnas skäl att namnge intrångs- göraren om denne är privatperson. 
  
 419 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Av andra stycket framgår att bestämmelserna i första stycket ska tillämpas också i fråga om försök och förberedelse till angrepp. 
  
 Bestämmelsen införs i anledning av artikel 15  
 EU-direktivet. 
  Skälen finns i avsnitt 9. 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 Punkt 1. 
  
 Lagen bör träda i kraft den 1 juni 2018, eftersom  
 EU-direktivet 
  måste vara genomfört i svensk rätt senast den 9 juni 2018. 
  
 Punkt 2. 
  
 För angrepp på företagshemligheter som skett före ikraftträdandet, ska den nuvarande FHL tillämpas. 
  
 13.2Förslaget till lag om ändring av rättegångsbalken (1942:740) 
  
 5 kap. 
  
 4 § 
  
 Paragrafen har ändrats endast på så sätt att det förordnande om tyst- nadsplikt som rätten kan meddela med stöd i denna bestämmelse inte bara ska kunna avse ett förbud mot att uppenbara uppgift som lagts fram inom stängda dörrar, utan också förbud mot att utnyttja upp- giften. Genom detta tillägg skapas förutsättningar för att skydda sekretessbelagd företagshemlig information som läggs fram vid för- handling inom stängda dörrar mot såväl röjande som utnyttjande av de som närvarat vid förhandlingen. Ändringen tar emellertid inte exklusivt sikte på företagshemligheter, utan blir tillämplig även för andra sekretessbelagda uppgifter där behov av förbud mot utnytt- jande kan finnas. Utredningen behandlar ändringen i avsnitt 10.3.6. 
  
 420 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 9 kap. 
  
 6 § 
  
 Paragrafen, som innehåller den straffbestämmelse som gäller för brott mot tystnadspliktsförordnande meddelat av rätten enligt 5 kap. 4 § RB eller av förundersökningsledare enligt 23 kap. 10 § RB, har kompletterats på så sätt att även ett utnyttjande i strid mot ett sådant tystnadspliktsförordnande omfattas av straffbestämmelsen. Änd- ringen är föranledd av att utredningen föreslår att ett tystnadsplikts- förordnande enligt 5 kap. 4 § RB respektive 23 kap. 10 § RB också ska kunna innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i fråga. För- slaget behandlas i avsnitt 10.3.8. Ändringen av bestämmelsen i övrigt är endast språklig. 
  
 23 kap. 
  
 10 § 
  
 Sedan tidigare gäller enligt paragrafens sista stycke att förundersök- ningsledare får besluta att det som förekommit vid förhör inte får uppenbaras. I stycket har ett tillägg gjorts innebärande att förunder- sökningsledaren även får besluta att det som förekommit vid förhör inte får utnyttjas. Genom ändringen får förundersökningsledaren således möjlighet att förbjuda såväl röjande som utnyttjande av t.ex. företagshemlig information som förekommit vid förhör, i likhet med den ändring som utredningen föreslår avseende bestämmelsen om rättens möjligheter till tystnadspliktsförordnande enligt 5 kap. 4 § RB. Utredningen behandlar frågan i avsnitt 10.3.7. 
  
 13.3Förslaget till lag om ändring 
  
 av förvaltningsprocesslagen (1971:291) 
  
 39 § 
  
 Paragrafen, som innehåller den straffbestämmelse som gäller för brott mot tystnadspliktsförordnande meddelat av rätten i förvalt- ningsdomstol enligt 5 kap. 4 § RB (tillämplig i förvaltningsprocess enligt 16 § FPL), har kompletterats på så sätt att även ett utnyttjande 
  
 421 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 i strid mot ett sådant tystnadspliktsförordnande omfattas av straff- bestämmelsen. Ändringen är föranledd av att utredningen föreslår att ett tystnadspliktsförordnande enligt 5 kap. 4 § RB också ska kunna innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i fråga. Utred- ningen behandlar frågan i avsnitt 10.3.8. 
  
 13.4Förslaget till ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 27 kap. 
  
 2 § 
  
 Paragrafen, som bl.a. avser uppgift som förekommer i tullkontroll, har ändrats endast på så sätt att sekretess enligt bestämmelsen för uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om före- tagshemligheter inte ska gälla med samma tidsbegränsning som i övrigt gäller för sekretess enligt denna bestämmelse. I stället ska sekretess för företagshemligheter enligt paragrafen gälla under tid med samma förutsättningar som utredningen föreslår vad gäller domstols- sekretess för företagshemligheter. Sådan sekretess ska enligt utred- ningens förslag gälla så länge uppgiften kan antas utgöra företags- hemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, dock inte efter det att uppgiften enligt ett lagakraftvunnet avgörande inte anses utgöra sådan företagshemlighet. I paragrafens sista stycke har således ett tillägg gjorts med denna innebörd. Förslaget behandlas i avsnitt 10.3.4. 
  
 27 kap. 
  
 3 § 
  
 Paragrafen, som bl.a. avser uppgift som förekommer hos Tullverket, har ändrats endast på så sätt att sekretess enligt bestämmelsen för uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter inte ska gälla med samma tidsbegränsning som i övrigt gäller för sekretess enligt denna bestämmelse. I stället ska sekretess för företagshemligheter enligt paragrafen gälla under tid med samma förutsättningar som utredningen föreslår vad gäller domstolssekretess för företagshemligheter. Sådan sekretess ska enligt 
  
 422 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 utredningens förslag gälla så länge uppgiften kan antas utgöra före- tagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, dock inte efter att uppgiften enligt ett lagakraftvunnet avgörande inte anses ut- göra sådan företagshemlighet. I paragrafens sista stycke har således ett tillägg gjorts med denna innebörd. Förslaget behandlas i avsnitt 10.3.4. 
  
 31 kap. 
  
 22 a § 
  
 Paragrafen, som rör sekretess för företagshemligheter i mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken vid såväl PRV som dess överinstanser, har ändrats på så vis att de uppgifter som kan bli före- mål för sekretess enligt bestämmelsen anges som uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemlig- heter. Även tidsbegränsningen för sekretess enligt paragrafen har ändrats. 
  
 Ändringen av föremålet för sekretess enligt paragrafen från ”upp- gift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållan- den”, ”om det kan antas att den som uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs”, till uppgift som kan antas utgöra företags- hemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, avser bl.a. att undanröja alla tvivel om att sekretess enligt bestämmelsen ska gälla för företagshemligheter, såsom lagen om företagshemligheter defi- nierar detta begrepp. Mot bakgrund av att 31 kap. 22 a §, liksom 36 kap. 2 § OSL, aldrig varit avsedd att täcka annat än det som i vart fall kan utgöra företagshemligheter, leder denna ändring inte till någon inskränkning av området för sekretess enligt bestämmelsen i förhållande till vad som gällt tidigare. 
  
 Ändringen innebär att en absolut sekretess för företagshemlig- heter kommer att gälla enligt paragrafen, dvs. utan något krav på risk för skada vid röjande i själva sekretessbestämmelsen. Däremot ingår ett skaderekvisit i prövningen av om uppgiften utgör företagshemlig- het enligt lagen om företagshemligheter. Sekretess enligt bestäm- melsen kan alltså endast gälla om ett röjande av uppgiften kan antas att vara ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende för inne- havaren. En prövning av risken för skada vid röjande kommer alltså likväl behöva ske för att sekretess enligt bestämmelsen ska kunna tillämpas. 
  
 423 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Eftersom något skaderekvisit inte ska ingå i själva sekretess- bestämmelsen kommer möjligheten att lämna ut företagshemlighet med förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL till annan än part eller sådan partsrepresentant som omnämns i 10 kap. 4 § OSL, inte finnas kvar. Utlämnande med förbehåll till tredje man enligt 10 kap. 14 § OSL kräver nämligen att förbehållet kan undanröja den risk för skada som enligt en bestämmelse om sekretess hindrar att en uppgift lämnas till en enskild, dvs. att sekretessbestämmelsen i fråga innehåller ett skaderekvisit. Att möjligheten till utlämnande av företagshemlighet till tredje man med förbehåll på så vis upphävts är ägnat att begränsa den krets av personer som kan ta del av företagshemlighet i ett dom- stolsförfarande, i enlighet med vad artikel 9 i  
 EU-direktivet 
  före- skriver. 
  
 Den tidigare bortre tidsgränsen för sekretess enligt bestämmelsen på 20 år har upphävts och i stället ska sekretess enligt paragrafen gälla så länge uppgiften kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, dock inte efter att uppgiften enligt ett lagakraftvunnet avgörande inte anses utgöra sådan företagshemlig- het. I paragrafens sista stycke har således ett tillägg gjorts med denna innebörd. 
  
 Kravet på att sekretess enligt första stycket första meningen endast kan gälla om part begärt det, samt undantaget från sekretess i första stycket andra meningen för uppgift som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning, har inte ändrats. 
  
 Utredningens förslag och bedömningar avseende paragrafen behandlas i avsnitt 10.3.3 och 10.3.9. 
  
 34 kap. 
  
 1 § 
  
 Paragrafen, som avser uppgift som förekommer hos Kronofogde- myndigheten i dess tillämpning av utsökningsbalken och vid annan verkställighet, har ändrats endast på så sätt att sekretess enligt bestämmelsen för uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter inte ska gälla med samma tidsbegränsning som i övrigt gäller för sekretess enligt denna bestämmelse. I stället ska sekretess för företagshemligheter enligt 
  
 424 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 paragrafen gälla under tid med samma förutsättningar som utred- ningen föreslår vad gäller domstolssekretess för företagshemligheter. Sådan sekretess ska enligt utredningens förslag gälla så länge uppgif- ten kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företags- hemligheter, dock inte efter att uppgiften enligt ett lagakraftvunnet avgörande inte anses utgöra sådan företagshemlighet. I paragrafens sista stycke har således ett tillägg gjorts med denna innebörd. För- slaget behandlas i avsnitt 10.3.4. 
  
 36 kap. 
  
 2 § 
  
 Paragrafen, som utgör den centrala primära sekretessbestämmelsen vid domstol avseende företagshemligheter, har ändrats på så sätt att de uppgifter som kan bli föremål för sekretess enligt bestämmelsen är uppgift som antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter. Även tidsbegränsningen för sekretess enligt paragrafen har ändrats. Ändringen av föremålet för sekretess enligt paragrafen från ”uppgift om en myndighets eller en enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs”, till uppgift som antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, avser bl.a. att undanröja alla tvivel om att sekretess enligt bestämmelsen ska gälla för företagshemligheter, såsom lagen om företagshemlig- heter definierar detta begrepp. Mot bakgrund av att bestämmelsen aldrig varit avsedd att täcka annat än det som i vart fall kan utgöra företagshemligheter, leder denna ändring inte till någon inskränk- ning av området för sekretess enligt bestämmelsen i förhållande till vad som gällt tidigare. 
  
 Ändringen innebär att en absolut sekretess för företagshemlig- heter kommer att gälla enligt paragrafen, dvs. utan något krav i själva sekretessbestämmelsen på risk för skada vid röjande. Däremot ingår ett skaderekvisit i prövningen av om uppgiften utgör företagshemlig- het enligt lagen om företagshemligheter. Sekretess enligt bestämmel- sen kan alltså endast gälla om ett röjande av uppgiften kan antas att vara ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende för innehavaren. En prövning av risken för skada vid röjande kommer alltså likväl behöva ske för att sekretess enligt bestämmelsen ska kunna tillämpas. 
  
 425 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2017:45 
  
 Eftersom något skaderekvisit inte ska ingå i själva sekretess- bestämmelsen kommer möjligheten att lämna ut företagshemlighet med förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL till annan än part eller sådan partsrepresentant som omnämns i 10 kap. 4 § OSL, inte finnas kvar. Utlämnande med förbehåll till tredje man enligt 10 kap. 14 § OSL kräver nämligen att förbehållet kan undanröja den risk för skada som enligt en bestämmelse om sekretess hindrar att en uppgift lämnas till en enskild, dvs. att sekretessbestämmelsen i fråga innehåller ett skade- rekvisit. Att möjligheten till utlämnande av företagshemlighet till tredje man med förbehåll på så vis upphävts syftar till att begränsa den krets av personer som kan ta del av företagshemlighet i ett dom- stolsförfarande, i enlighet med vad artikel 9 i  
 EU-direktivet 
  före- skriver. 
  
 I och med att första stycket har ändrats till att föreskriva absolut sekretess för vad som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter, har den särskilda bestämmelsen om sekretess med vanligt skaderekvisit för uppgift i vissa mål eller ärenden enligt konkurrenslagen som tidigare fanns i första stycket andra meningen upphävts som överflödig. 
  
 Möjligheten i andra stycket till undantag från sekretess enligt paragrafen, vilken rör undantag för företagshemlig uppgift som har betydelse för bedömningen av ensamrättens giltighet eller skyddets omfattning i mål eller ärende om varu- eller näringskännetecken (31 kap. 22 a § OSL), samt undantag enligt bestämmelser i 27 kap. OSL för företagshemlig information som kan förekomma i vissa beslut inom skatteförfarandet, har inte ändrats. 
  
 Bestämmelsen i tredje stycket om sekretess för uppgift som lämnas vid förhör vid allmän domstol inom ramen för ett skiljeför- farande har ändrats på så vis att föremålet för sekretess här, liksom i 36 kap. 2 § i övrigt, har angetts som uppgift som kan antas utgöra företagshemlighet enligt 1 § lagen om företagshemligheter. Någon skillnad i tillämpningen av bestämmelsen i förhållande till tidigare, då tredje stycket föreskrev en presumtion för sekretess för uppgift om myndighets eller enskilds affärs- eller driftförhållanden med ett omvänt skaderekvisit, är inte avsedd. Ändringen är med andra ord inte menad att leda till att sekretess inte ska tillämpas för myndighets eller enskilds affärs- eller driftförhållanden annat än när det står klart att uppgiften kan röjas utan att den som uppgiften rör lider skada (i konkurrenshänseende). Står det inte klart att röjande kan ske utan 
  
 426 
  
 SOU 2017:45 
  
 Författningskommentar 
  
 sådan skada måste uppgiften nämligen kunna antas utgöra företags- hemlighet, för vilken sekretess alltså ska gälla. 
  
 Den tidigare bortre tidsgränsen för sekretess enligt bestämmelsen på 20 år har ersatts med en föreskrift om att sekretess enligt para- grafen ska gälla så länge uppgiften kan antas utgöra företagshemlig- het enligt 1 § lagen om företagshemligheter, dock inte efter att upp- giften enligt ett lagakraftvunnet avgörande inte anses utgöra sådan företagshemlighet. I paragrafens sista stycke har således ett tillägg gjorts med denna innebörd. 
  
 Utredningen behandlar förslagen angående 36 kap. 2 § i avsnitt 10.3.2. 
  
 427 
  
 Referenser 
  
 Litteratur 
  
 Munoz (2016): Skälig misstanke. 
  
 Tanya Aplin (2014): A Critical Evaluation of the Proposed EU Trade Secrets Directive, King’s College London Law School Research Paper nr  
 2014-25. 
  
 Tanya Aplin (2015): Right to property and trade secrets, Williams (red.) Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property 
  
 Best och Hernandez (2008): Interimistiska förbud och bevissäkring vid angrepp på företagshemligheter, Juridisk Tidsskrift  
 2008–09 
  nr 2. 
  
 Best och Collins (2003): Företagshemligheter i domstolarnas praxis – del 2, Ny Juridik, 3:05. 
  
 Best och Francis (2006): Åtgärder vid immaterial- rättsintrång. 
  
 Henry och Floyd  
 (2016-05-12, 
  Ortiz): 
  
 Skadeståndslagen kommentaren till 1 kap. 1 §. 
  
 Johnson och Griffin (2014): Europarättens grunder, 5 uppl. 
  
 Price  
 (2016-01-01, 
  Howard): Kommentar till 1 § lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen. 
  
 Freeman och Avila  
 (2017-01-01, 
  Howard): Kommentar till 14 § Lag (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. 
  
 Cole (2008):  
 Know-howlicenser 
  efter ett offentliggörande, Festskrift till Arnold. 
  
 Cole (2016): Från anställd till konkurrent. Cole (2010): Patentavtalsrätt, 2 uppl. 
  
 429 
  
 Referenser SOU 2017:45 
  
 Gomez (2015): Aktiebolagsrätt, Fördjupning och komparativ belysning. 
  
 Graham (2001): Offentlighet och sekretess i rättegång. Principen om förhandlingsoffentlighet. 
  
 Stafford  
 (2014-05-02, 
  Lexino): 1 § lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet. 
  
 Cook (2016): Få arbetsrättsliga nyheter i direktiv om företagshemligheter, EU  arbetsrätt  
 3–4/2016. 
  
 Cook (2013): Lagen om skydd för företagshemligheter – En kommentar och rättsöversikter, 3 uppl. 
  
 Mcmillan m.fl.  
 (2016-06-30, 
  Ortiz): Kommentaren till 9 kap., inledning och  
 1–2 
  §§ rättegångsbalken. 
  
 Bailey (2012): The TRIPS Agreement: Drafting History and Analysis, 4 uppl. 
  
 Ballard (2014): Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder. 
  
 Petersen och Reyes (2010): EU: Konstitution, Institution, Jurisdiktion. 
  
 Humphrey (2000): Affärshemligheter i samtid och framtid. 
  
 Walker och Stephens  
 (2010-05-31, 
  Zeteo): Kom- mentaren till 16 § förvaltningslagen. 
  
 Wolf (2013): Sekretess i allmän verksamhet: en introduktion till de grundläggande reglerna, 5 uppl., 
  
 Williams (2001): Tio år med lagen om skydd för företagshemlig- heter, Festskrift till Graham. 
  
 Martinez (2015): Skyddet för arbetstagare i arbetslivet – en konstitu- tionell och arbetsrättslig studie. 
  
 Martin m.fl.  
 (2016-11-08, 
  Ortiz): Kommentaren till 10 kap. 3 § OSL. 
  
 Phillips (1993): Processuell preklusion av nya omständigheter eller bevis rörande saken. 
  
 Finley och Gonzalez (2012): Disclosure. Drake (2011): EU och arbetsrätten, 4 uppl. 
  
 Barnes (2013): Kommissionen föreslår  
 EU-regler 
  om företags- hemligheter, EU  arbetsrätt 4/2013. 
  
 430 
  
 SOU 2017:45 
  
 Referenser 
  
 Moss (2005): Företagshemligheter i allmän domstol, Ny Juridik 2:05. 
  
 Reed  
 (2014-01-01, 
  Ortiz): Kommentaren till 1 kap. 15 § varumärkeslagen. 
  
 Chan (2004): Det provisoriska rättsskyddet i tvistemål, Bok 2. 
  
 Roberts (2001): Konkurrensklausuler i anställningsavtal, Festskrift till Graham. 
  
 431 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2016:38 
  
 Skyddet för företagshemligheter 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 19 maj 2016 
  
 Sammanfattning 
  
 En särskild utredare ska överväga vilka lagändringar som behövs för att anpassa svensk rätt till de nya  
 EU-regler 
  om skyddet för företags- hemligheter som sannolikt antas inom den närmaste tiden. Genom reglerna harmoniseras medlemsstaternas civilrättsliga skydd mot att någon obehörigen befattar sig med en företagshemlighet. Harmoni- seringen ska säkerställa företagens konkurrenskraft och förbättra förutsättningarna för innovation och kunskapsöverföring på den inre marknaden. 
  
 Utredaren ska också, utan direkt samband med  
 EU-reglerna, 
  överväga hur ett straffansvar kan utformas när det gäller en anställd som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter. 
  
 Vid utformningen av sina förslag ska utredaren särskilt uppmärk- samma och värna om tryck- och yttrandefriheten, den svenska arbetsmarknadsmodellen och skyddet för anställda och andra som avslöjar brott eller andra allvarliga missförhållanden i en verksamhet. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 19 maj 2017. 
  
 Den svenska regleringen 
  
 Skyddet för företagshemligheter är viktigt för att säkerställa före- tagens konkurrenskraft och för att skapa förutsättningar för inno- vation och kunskapsöverföring. 
  
 433 
  
 Bilaga 1 SOU 2017:45 
  
 Lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter trädde i kraft 1990 (jfr prop. 1987/88:155 och bet. 1989/90:LU37). Med företagshemlighet avses sådan information om affärs- eller drift- förhållanden i en näringsidkares rörelse som hålls hemlig och vars röjande är ägnat att medföra skada för näringsidkaren i konkurrens- hänseende. 
  
 Lagen gäller endast obehöriga angrepp på företagshemligheter. Som ett obehörigt angrepp anses inte att någon anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott där det kan följa fängelse eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarens rörelse. Hänsynen till yttrandefriheten och den fria opinionsbildningen väger alltså i vissa situationer tyngre än skyddet för företagshemligheter. 
  
 Ett obehörigt angrepp på en företagshemlighet medför enligt lagen skadeståndsskyldighet. Lagen innehåller även bestämmelser om straff. Straffansvaret tar, till skillnad från skadeståndsansvaret, bara sikte på den som olovligen skaffar sig tillgång till företagshemligheten eller som på annat sätt befattar sig med företagshemligheten utan lov. 
  
 Uppdraget att föreslå hur  
 EU-direktivet 
  ska genomföras 
  
 Det har tidigare saknats  
 EU-rättsliga 
  regler om skyddet för före- tagshemligheter. 
  
 Europeiska kommissionen lade 2013 fram ett förslag till Europa- parlamentets och rådets direktiv om att skydda  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) som inte har röjts från att olagligen anskaffas, utnyttjas och röjas (COM[2013] 813). Syftet är att stärka företagens konkurrenskraft och att förbättra förutsättningarna för innovation och kunskapsöverföring på den inre marknaden. Kommissionen, Europaparlamentet och Euro- peiska unionens råd har under förhandlingarna enats om rätts- aktens innehåll. Den preliminära överenskommelsen om direktivets innehåll innebär i sak följande. 
  
 Medlemsstaterna ska säkerställa att det finns en enhetlig civil- rättslig reglering av skyddet mot att företagshemligheter anskaffas, utnyttjas och röjs utan lov. 
  
 434 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 1 
  
 Som en företagshemlighet ska sådan information behandlas som inte är allmänt känd eller lätt tillgänglig, har kommersiellt värde genom att den är hemlig och som innehavaren av företagshemlig- heten vidtar rimliga åtgärder för att hålla hemlig. 
  
 Det ska anses olovligt att anskaffa en företagshemlighet om det sker utan innehavarens samtycke och genom att någon obehörigen kopierar eller skaffar sig tillgång till dokument, elektroniska filer m.m. som kontrolleras av innehavaren. 
  
 Det ska vidare anses olovligt att utnyttja eller röja en företags- hemlighet om det sker utan innehavarens samtycke av någon som har anskaffat informationen olovligen eller bryter mot ett sekretess- avtal eller ett avtal som begränsar utnyttjandet. Att tillverka, sälja eller marknadsföra intrångsgörande varor ska också anses som ett olovligt utnyttjande av företagshemligheten. 
  
 De åtgärder och sanktioner som anges i direktivet ska inte få användas om företagshemligheten anskaffats, utnyttjats eller röjts för att avslöja innehavarens menliga agerande, oegentligheter eller olagliga verksamhet och den som gjort det har handlat i syfte att skydda allmänintresset. Detsamma gäller den som gjort det i sam- band med att han eller hon utövat rätten till yttrande- och infor- mationsfrihet eller för att informera en företrädare för arbetstagarna eller annars för att skydda ett legitimt intresse. 
  
 Att anskaffa, utnyttja och röja en företagshemlighet ska anses lagligt om handlandet krävs eller är tillåtet enligt nationell rätt. 
  
 När en företagshemlighet olovligen anskaffas, utnyttjas eller röjs ska det finnas civilrättsliga åtgärder, förfaranden och rättsmedel som står till buds för innehavaren av hemligheten. De ska vara rättvisa, ändamålsenliga och avskräckande. 
  
 Medlemsstaterna ska slå fast en talefrist som ett anspråk ska göras gällande inom. Talefristen får inte vara längre än sex år. 
  
 Bland de sanktioner mot intrångsgöraren som ska stå till buds finns skadestånd och föreläggande om att utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten ska upphöra. Ett skadestånd ska stå i proportion till den faktiska skadan. Det ska beräknas på grundval av alla relevanta faktorer, inbegripet storleken på oskälig vinst och omständigheter som inte är av ekonomisk art. 
  
 Parter och andra aktörer i en rättegång ska inte få utnyttja eller röja en företagshemlighet som de har fått tillgång till under rätte- gången. Det ska också finnas möjligheter för en domstol att i en 
  
 435 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2017:45 
  
 rättegång besluta om sekretess i fråga om dokument som innehåller företagshemligheter och att begränsa tillträdet till en förhandling. 
  
 Direktivet innehåller inte några straffrättsliga regler. Det ska inte heller påverka rörligheten på arbetsmarknaden eller möjligheterna för arbetsmarknadens parter att reglera frågor om företagshemlig- heter i kollektivavtal. 
  
 Tiden för genomförande är två år från ikraftträdandet. 
  
 Det finns anledning att analysera  
 EU-reglerna 
  och överväga vilka ändringar i lagen om skydd för företagshemligheter och andra lagar som behövs med anledning av  
 EU-reglerna. 
  En särskild utredare bör få i uppdrag att göra detta. 
  
 Utredaren ska utarbeta nödvändiga lagförslag för att genomföra de regler som föreslås i  
 EU-direktivet. 
  
 Utredaren ska ta till vara det mervärde för skyddet av företags- hemligheter som direktivet kan föra med sig. Utredarens förslag ska främja företagens konkurrenskraft och vilja till innovationer. Utredaren ska i sitt arbete ta särskild hänsyn till de små och medel- stora företagens behov av en reglering som är ändamålsenlig, förutse- bar och lätt att tillämpa. 
  
 Utredaren ska också fästa vikt vid intresset av en rimlig balans mellan, å ena sidan, företagens behov av att kunna skydda kommer- siella hemligheter och, å andra sidan, intresset av att lagen inte hindrar människor från att fritt utnyttja sina erfarenheter och sitt kunnande och det samhällsekonomiska intresset av att låta kunskap flöda fritt. 
  
 Utredaren ska utgå från att lagen inte ska vara ett hinder för anställda och andra att påtala och avslöja allvarliga missförhållanden på arbetsplatserna och att lämna uppgifter till en tillsynsmyndighet. 
  
 Utredaren ska beakta tryckfrihetsförordningens och yttrande- frihetsgrundlagens regler om bl.a. anskaffarfrihet och meddelarfrihet.  
 EU-direktivet 
  motiverar inte några ändringar i grundlag. 
  
 Utredaren ska vidare värna den svenska arbetsmarknadsmodellen, bl.a. när det gäller arbetstagarföreträdares tillgång till information för utförandet av sina uppgifter, liksom rätten att träffa kollektivavtal om företagshemligheter och näraliggande frågor. Dessutom ska rörligheten på arbetsmarknaden, dvs. möjligheten för arbetstagare att byta arbetsgivare, värnas. 
  
 Vid utformningen av förslagen ska utredaren ansluta till den systematik och terminologi som används i svensk rätt. De lösningar 
  
 436 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 1 
  
 som föreslås ska i möjligaste mån ligga i linje med de principer som hittills har legat till grund för lagstiftningen på området. 
  
 Utredaren får i mån av tid även ta upp andra närliggande frågor om skyddet för företagshemligheter som aktualiseras under utred- ningsarbetet. 
  
 Utredarens huvuduppgifter är således att 
  
 •överväga vilka ändringar som måste göras i lagstiftningen för att genomföra direktivet, 
  
 •beakta att det finns starka skäl att värna tryck- och yttrande- friheten, den svenska arbetsmarknadsmodellen och skyddet för anställda och andra som avslöjar brott eller andra allvarliga miss- förhållanden i en verksamhet, och 
  
 •utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Uppdraget att se över straffansvarets omfattning 
  
 Som framgår ovan behandlas sedan lång tid tillbaka skyddet för före- tagshemligheter i Sverige i en särskild lag som ger en förhållandevis god skyddsnivå och som, till skillnad från  
 EU-direktivet, 
  innehåller bestämmelser om straff. 
  
 I lagen om skydd för företagshemligheter föreskrivs att den som med uppsåt olovligen skaffar sig tillgång till en företagshemlighet ska dömas för företagsspioneri. Den som anskaffar en företagshemlighet med vetskap om att den som tillhandahåller hemligheten eller någon före honom har skaffat sig tillgång till denna genom företagsspioneri ska dömas för olovlig befattning med företagshemlighet. Straffet för företagsspioneri är böter eller fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, fängelse i högst sex år. Straffskalan för olovlig befattning med företagshemlighet sträcker sig från böter till fängelse i högst två år eller, om brottet är grovt, högst fyra år. 
  
 I det s.k.  
 Ericsson-målet 
  (Svea hovrätt, dom den 20 oktober 2003 i mål nr B  
 5221-03) 
  ansågs en anställd inte kunna dömas för före- tagsspioneri eftersom den information som han hade lämnat ut var information som han hade tillgång till för att utföra sina arbets- uppgifter. Han hade inte olovligen berett sig tillgång till informa- tionen. Domen gav upphov till en diskussion om huruvida lagen ger 
  
 437 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2017:45 
  
 ett tillräckligt skydd mot att en arbetstagare utnyttjar eller röjer en företagshemlighet. 
  
 Med anledning av framför allt  
 Ericsson-målet 
  uttalade riksdagen under våren 2005 att regeringen borde ta initiativ till en översyn av lagen (bet. 2004/05:LU12 och rskr. 2004/05:179). Den dåvarande regeringen beslutade 2007 att en särskild utredare skulle ges i uppdrag att se över bl.a. straffansvarets omfattning (dir. 2007:54). Utred- ningen tog namnet Utredningen om skyddet för företagshemligheter. Utredningens förslag är redovisade i betänkandet Förstärkt skydd för företagshemligheter (SOU 2008:63). 
  
 Den förra regeringen beslutade i december 2013 att inhämta Lagrådets yttrande över ett lagförslag som bygger på betänkandet. Enligt förslaget ska lagen om skydd för företagshemligheter kom- pletteras med en ny bestämmelse om straff för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet. Förslaget gör det t.ex. möjligt att straffa en ingenjör som avslöjar företagets hemliga uppfinningar för en konkurrent. Enligt lagrådsremissen ska det vidare göras tydligare att skyddet för företagshemligheter inte hindrar någon att avslöja allvarliga missförhållanden i verksamheten. 
  
 Förslaget mötte kritik från Lagrådet. Lagrådet ansåg visserligen att det är rimligt att utvidga det kriminaliserade området till sådana fall som  
 Ericsson-målet 
  rörde, men ifrågasatte om det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall. Regeringen borde enligt Lagrådet därför överväga om inte någon begränsning av det straffbara området bör göras. Lagrådet ansåg också att svåra gräns- dragningsproblem kan uppkomma i tillämpningen. 
  
 Lagrådsremissen ledde inte till lagstiftning. 
  
 Regeringen för en aktiv politik som syftar till att skapa bättre förutsättningar för innovationer och kunskapsintensivt företagande. Ett utökat straffansvar skulle förbättra möjligheterna att ingripa mot att företagshemligheter sprids och används illojalt. Detta är viktigt för att främja en sund konkurrens på lika villkor och företagens innovationskraft. En nödvändig förutsättning för en sådan reform är dock att det går att åstadkomma ett utökat straffansvar utan att det går ut över andra viktiga intressen, särskilt intresset av öppenhet och ett fritt informationsutbyte. Givetvis bör en eventuell lagstiftning också utformas så att icke straffvärda handlingar hamnar utanför det straffbara området. 
  
 438 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 1 
  
 Mot denna bakgrund och med beaktande av de förslag om ett utökat straffansvar som lämnas i betänkandet SOU 2008:63 och den lagrådsremiss med förslag till ändringar i lagen om skydd för företagshemligheter som den förra regeringen beslutade om den 12 december 2013 samt av Lagrådets yttrande från den 8 januari 2014 ska utredaren 
  
 •överväga hur ett straffansvar som utvidgas till att omfatta även den som obehörigen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått tillgång till inom ramen för sina arbetsuppgifter bör utformas, för att lagen ska uppfylla de krav som Lagrådet ställer med anledning av en sådan utvidgning, 
  
 •ta ställning till vilka andra lagändringar som bör göras med anled- ning av ett utvidgat straffansvar, 
  
 •vid sina överväganden beakta att det finns starka skäl att värna tryck- och yttrandefriheten, den svenska arbetsmarknadsmodellen och skyddet för anställda och andra som avslöjar brott eller andra allvarliga missförhållanden i en verksamhet, och 
  
 •utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Det ingår inte i uppdraget att föreslå ändringar i grundlag. 
  
 Konsekvensbeskrivningar och internationella jämförelser 
  
 Utredaren ska allsidigt och grundligt belysa förslagens konsekvenser för näringslivet, anställda, staten, kommuner och landsting samt andra intressenter. Om utredarens förslag medför ökade kostnader för staten, kommuner eller landsting, ska förslag till finansiering redovisas. 
  
 Utredaren ska göra de internationella jämförelser som anses befogade. I första hand ska jämförelserna avse länder med förhållan- den som är jämförbara med Sverige. 
  
 439 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2017:45 
  
 Genomförande och redovisning av uppdraget 
  
 Utredaren bör diskutera genomförandefrågor med  
 EU-kommissionen 
  när det är lämpligt. 
  
 Utredaren ska i sitt arbete föra en dialog med och inhämta syn- punkter från myndigheter, arbetsmarknadens parter och andra organisationer i den utsträckning som det behövs. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 19 maj 2017. 
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 440 
  
 Bilaga 2 
  
 Parallelluppställning över genomförandet av  
 EU-direktivet 
  om skydd för företagshemligheter 
  
 Förkortningar i parallelluppställningen 
  
 LFH 
  
 lagen (2018:0000) om företagshemligheter 
  
 FPL 
  
 förvaltningsprocesslagen 
  
 OSL 
  
 offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 RB 
  
 rättegångsbalken (1942:740) 
  
 TF 
  
 tryckfrihetsförordningen (1949:105) 
  
 YGL 
  
 yttrandefrihetsgrundlagen (1991:1469) 
  
 Artikel i EU- 
  
 Svenska bestämmelser 
  
 direktivet 
  
 1 
  
 Avser direktivets syfte och harmoniseringsnivå 
  
 2.1 
  
 1 § LFH 
  
 2.2 och 2.3 
  
 Uttrycken kräver ingen särskild definition, jfr 1 och 2 §§ LFH 
  
 2.4 
  
 2 § andra stycket LFH 
  
 3 
  
 En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig. 
  
 4.1 
  
 Bestämmelsen uppfylls i och med övriga bestämmelser som syftar till att 
  
 skydda hemlighållandet av företagshemligheter. 
  
 4.2-5 
  
 2 § LFH 
  
 5 a 
  
 YGL, TF och EU:s stadga för de grundläggande rättigheterna har företräde 
  
 framför LFH. 
  
 5  
 b–d 
  
 3 § LFH 
  
 6 
  
 Avser principer som ska följas vid lagstiftning i allmänhet. 
  
 7.1 a 
  
 Bestämmelser ska i allmänhet tillämpas proportionellt. 
  
 441 
  
 Bilaga 2 SOU 2017:45 
  
 7.1 b 
  
 EU-rätten 
  är överordnad den nationella rätten. 
  
 7.1 c och 7.2 
  
 9 kap.  
 1–4 
  §§, 42 kap. 5 § och 18 kap RB 
  
 första stycket 
  
 7.2 andra stycket 
  
 Bestämmelsen är inte obligatorisk och införs inte. 
  
 8 
  
 24 
  
 § 
  
 9 
  
 12 
  
 § LFH 
  
 5 kap. 4 §, 9 kap. 6 §, 23 kap. 10 § RB 
  
 39 
  
 § FPL 
  
 10 kap. 3, 3 a, 4 och 4 a §§, 27 kap.  
 2–3 
  §§, 31 kap. 22 a §, 34 kap. 1 §, 
  
 36 kap. 2 § OSL 
  
 10 
  
 Avseende talerätt 23 § LHF 
  
 10.1 
  
 20 och 21 §§ LHF samt 15 kap. 3 § RB 
  
 10.2 
  
 20 
  
 § andra stycket 
  
 11.1  
 a–b 
  
 Avser beviskrav vid interimistiska beslut. 20 och 21 §§ LHF samt 15 kap. 3 § RB 
  
 11.1 c 
  
 14 
  
 § andra stycket, 17 § tredje stycket och 25 § andra stycket LHF. 
  
 11.2 
  
 Avser principer som ska tillämpas i allmänhet. 
  
 11.3 a 
  
 22 
  
 § LHF och 15 kap. 7 § RB 
  
 11.1 b 
  
 21 
  
 § 
  
 11.4 
  
 15 kap. 6 § RB och 3 kap. 22 § UB 
  
 11.5 
  
 15 kap. 6 § RB och 3 kap. 22 § UB 
  
 12.1 
  
 Avseende talerätt 23 § LHF 
  
 12.1  
 a–b 
  
 14 och 15 §§ LHF 
  
 12.1  
 c–d 
  och 12.2 
  
 17 
  
 § LHF 
  
 12.3 
  
 Bestämmelsen är inte obligatorisk och införs inte. 
  
 12.4 
  
 17 
  
 § fjärde stycket LHF 
  
 13.1 första stycket 
  
 Bestämmelser ska i allmänhet tillämpas proportionellt. 
  
 13.1 andra stycket 
  
 15 
  
 § LHF 
  
 och 13.2 
  
 13.3 
  
 19 
  
 § LHF 
  
 14 
  
 8–13 
  §§ 
  
 15 
  
 25 
  
 § LHF 
  
 16 
  
 14 och 15 §§ LHF samt allmänna rättsprinciper att domstol får förena 
  
 förelägganden, där svaranden måste prestera något, med vite. 
  
 17 
  
 En uttrycklig bestämmelse med detta innehåll är inte nödvändig. 
  
 18 
  
 Olika  
 EU-organ 
  ska följa upp och utvärdera tillämpningen av direktivet. 
  
 19 
  
 Ikraftträdande den 9 juni 2018. 
  
 442 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/1 
  
 I 
  
 (Lagstiftningsakter) 
  
 DIREKTIV 
  
 EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV (EU) 2016/943 av den 8 juni 2016 
  
 om skydd mot att icke röjd  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs 
  
 (Text av betydelse för EES) 
  
 EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV 
  
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, 
  
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, 
  
 efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, 
  
 med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (1), 
  
 i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och 
  
 av följande skäl: 
  
 (1)Företag och  
 icke-kommersiella 
  forskningsinstitutioner investerar i anskaffning, utveckling och tillämpning av  
 know-how 
  och information som är kunskapsekonomins valuta och som ger en konkurrensfördel. Dessa investeringar i att generera och utnyttja intellektuellt kapital är av avgörande betydelse för deras konkurrenskraft och innovationsrelaterade resultat på marknaden och följaktligen deras investeringsavkastning, som är den underliggande drivkraften till forskning och utveckling i företag. Företag har olika sätt att tillägna sig resultaten av sin innovationsrelaterade verksamhet när öppenhet inte medger att deras investering i forskning och innovation utnyttjas till fullo. Ett sådant sätt är att utnyttja immateriella rättigheter som patent, mönsterskydd eller upphovsrätt. Ett annat sätt att tillägna sig resultaten av innovation är att skydda tillgången till, och utnyttja, kunskap som är värdefull för företaget och inte allmänt känd. Sådan värdefull  
 know-how 
  och företagsinformation, som inte har röjts och som är avsedd att förbli konfidentiell, benämns företagshemlighet. 
  
 (2)Företag oavsett storlek skattar företagshemligheter lika högt som patent och andra former av immateriella rättigheter. De använder konfidentialitet som ett verktyg för förvaltning av företagets konkurrenskraft och forskningsinnovation och med avseende på olika slags information som utöver tekniska kunskaper omfattar även kommersiella uppgifter som information om kunder och leverantörer, affärsplaner, marknadsundersökningar och marknadsstrategier. Små och medelstora företag värdesätter och förlitar sig på företagshemligheter i ännu större 
  
 (1) EUT C 226, 16.7.2014, s. 48. 
  
 (2) Europaparlamentets ståndpunkt av den 14 april 2016 (ännu ej offentliggjord i EUT) och rådets beslut av den 27 maj 2016. 
  
 443 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/2 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 utsträckning. Genom att företagshemligheter skyddar en sådan bred räckvidd av  
 know-how 
  och företagsin­ formation, antingen som ett komplement eller ett alternativ till immateriella rättigheter, gör de det möjligt för upphovsmän och innovatörer att generera vinst från sina skapelser och innovationer, vilket gör företagshem­ ligheter särskilt viktiga för företagens konkurrenskraft samt för forskning, utveckling och innovationsrelaterade resultat. 
  
 (3)Öppen innovation är en katalysator för nya idéer som tillgodoser konsumenternas behov och tar itu med samhällsutmaningar, och gör det möjligt för idéerna att nå fram till marknaden. Sådan innovation är en viktig metod för att skapa ny kunskap och stöder framväxten av nya och innovativa affärsmodeller som baseras på att man använder kunskap som skapats av flera aktörer. Forskningssamverkan, däribland gränsöverskridande samarbete, är särskilt viktig för att öka nivån på företagens forskning och utveckling på den inre marknaden. Spridning av kunskap och information bör betraktas som en förutsättning för att man ska kunna säkerställa dynamiska, positiva och likvärdiga utvecklingsmöjligheter för företagen, särskilt för de små och medelstora företagen. På en inre marknad där hinder för gränsöverskridande samarbete minimeras och där samarbete inte snedvrids bör intellektuellt skapande och intellektuell innovation främja investeringar i innovativa processer, tjänster och produkter. En sådan för intellektuellt skapande och intellektuell innovation gynnsam miljö, där arbetskraftens rörlighet inte hindras, är också viktig för att öka sysselsättningen och förbättra unionsekonomins konkurrenskraft. Företagshemligheter spelar en viktig roll för att skydda kunskapsutbytet mellan företag, särskilt små och medelstora företag, och forskningsinstitutioner både inom och över den inre marknadens gränser i samband med forskning, utveckling och innovation. Företagshemligheter är ett av näringslivets vanligaste sätt att skydda intellektuellt skapande och innovativ  
 know-how, 
  men samtidigt har de i unionens befintliga regelverk det sämsta skyddet mot andra parters olagliga anskaffande, utnyttjande eller röjande. 
  
 (4)Innovativa företag utsätts i ökande utsträckning för ohederliga metoder som syftar till angrepp på deras företags­ hemligheter, t.ex. stöld, otillåten kopiering, företagsspioneri eller underlåtenhet att iaktta krav på konfidentialitet, som bedrivs av aktörer såväl inom som utanför unionen. Utvecklingen på senare tid, exempelvis globalisering, ökad utkontraktering, längre leveranskedjor och ökad användning av informations- och kommunikationsteknik, bidrar till att öka risken för att sådana metoder används. Om någon olagligen anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet äventyrar detta möjligheten för legitima innehavare av företagshemligheter att genom sina innovationsrelaterade satsningar uppnå de vinster som tillfaller den som är först på marknaden. Utan effektiva och jämförbara rättsliga medel för att skydda företagshemligheter i hela unionen undergrävs incitamenten att bedriva innovationsrelaterad gränsöverskridande verksamhet inom den inre marknaden och företagshemligheter kan inte förverkliga sin potential att driva på ekonomisk tillväxt och sysselsättning. Därigenom motverkas innovation och skapande och investeringarna minskar, vilket inverkar på den inre marknadens smidiga funktion och undergräver dess tillväxtfrämjande potential. 
  
 (5)Internationella insatser för att ta itu med detta problem inom ramen för Världshandelsorganisationen ledde till avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter  
 (Trips-avtalet). 
  
 Trips-avtalet 
  innehåller bland annat bestämmelser om skydd mot att företagshemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs av tredje part som utgör gemensamma internationella standarder. Samtliga medlemsstater samt unionen är bundna av detta avtal, som godkändes genom rådets beslut 94/800/EG (1). 
  
 (6)Trots  
 Trips-avtalet 
  finns det viktiga skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftning när det gäller skydd mot att företagshemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs av andra personer. Exempelvis har inte samtliga medlemsstater antagit nationella definitioner av begreppen företagshemlighet eller olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter, vilket innebär att kunskapen om skyddets omfattning inte är lättillgänglig och att skyddets omfattning skiljer sig åt mellan medlemsstaterna. Vidare saknas enhetlighet när det gäller civilrättsliga rättsmedel vid olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter, eftersom domstolsförelägganden som förbjuder en viss åtgärd inte alltid är tillgängliga i samtliga medlemsstater mot tredje parter som inte är konkurrenter till den legitima innehavaren av företagshemligheten. Det finns också skillnader mellan medlemsstaterna när det gäller behandlingen av en tredje part som i god tro anskaffat en företags­ hemlighet men som därefter, vid tiden för utnyttjandet, upptäcker att anskaffandet byggde på ett tidigare olagligt anskaffande från en annan parts sida. 
  
 (7)Nationella bestämmelser skiljer sig också åt när det gäller huruvida legitima innehavare av företagshemligheter har rätt att begära förstöring av varor som producerats av tredje parter som olagligen utnyttjar företagshem­ ligheter, eller att handlingar, filer eller material som innehåller eller utgör den olagligt anskaffade eller utnyttjade 
  
 (1) Rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar – vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet – av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan  
 (1986–1994) 
  (EGT L 336, 23.12.1994, s. 1). 
  
 444 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/3 
  
 företagshemligheten återlämnas eller förstörs. Tillämpliga nationella bestämmelser om beräkning av skadestånd beaktar inte heller alltid företagshemligheters immateriella beskaffenhet, vilket gör det svårt att styrka den faktiska förlorade vinsten eller intrångsgörarens obehöriga vinst i fall då något marknadsvärde inte kan fastställas för informationen i fråga. Enbart ett fåtal medlemsstater medger tillämpning av abstrakta regler om beräkning av skadestånd på grundval av en skälig royalty eller avgift som skulle ha kunnat tas ut om det funnits en licens för att utnyttja företagshemligheten. Vidare saknas i många nationella bestämmelser lämpligt skydd för företagshem­ ligheters konfidentialitet om innehavaren av företagshemligheten framställer ett rättsligt anspråk som grundar sig på att en tredje part olagligen anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet, vilket gör befintliga åtgärder och rättsmedel mindre attraktiva och försvagar det skydd som erbjuds. 
  
 (8)Skillnaderna mellan de olika medlemsstaternas rättsliga skydd av företagshemligheter innebär att dessa hemligheter inte har en likvärdig skyddsnivå i hela unionen, vilket leder till en uppsplittring av den inre marknaden på detta område och försvagar de relevanta bestämmelsernas övergripande avskräckande effekt. Den inre marknaden påverkas i den mån som dessa skillnader minskar företagens incitament att företa innovations­ relaterad gränsöverskridande ekonomisk verksamhet, inbegripet forsknings- eller produktionssamarbete med partner, utkontraktering eller investeringar i andra medlemsstater, som är beroende av användning av information som skyddas som företagshemligheter. Gränsöverskridande nätverksbaserad forskning och utveckling samt innovationsanknuten verksamhet, däribland relaterad produktion och efterföljande gränsöverskridande handel, blir mindre attraktiva och svårare inom unionen, vilket alltså även medför innovationsrelaterade ineffektiviteter i hela unionen. 
  
 (9)Risken för företag blir dessutom högre i medlemsstater som har en jämförelsevis lägre skyddsnivå, till följd av att företagshemligheter där lättare kan stjälas eller på annat sätt olagligen anskaffas. Detta medför att allokeringen av kapital till tillväxtfrämjande innovation på den inre marknaden blir ineffektiv till följd av de högre utgifterna för skyddsåtgärder för att kompensera för det otillräckliga rättsliga skyddet i vissa medlemsstater. Det främjar också den verksamhet som bedrivs av illojala konkurrenter som, till följd av ett olagligt anskaffande av företagshem­ ligheter, skulle kunna sprida varor som är resultatet av sådant anskaffande på den inre marknaden. Skillnader i lagstiftning underlättar även import av varor från tredjeländer till unionen via införselställen där skyddet är svagare, i fall där varornas formgivning, produktion eller marknadsföring bygger på stulna eller på annat sätt olagligen anskaffade företagshemligheter. På det hela taget hindrar sådana skillnader den inre marknadens goda funktion. 
  
 (10)Det är lämpligt att det föreskrivs bestämmelser på unionsnivå om tillnärmning av medlemsstaternas lagar så att man säkerställer en tillräcklig och enhetlig möjlighet till civilrättslig prövning på den inre marknaden i fall då en företagshemlighet olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs. Dessa bestämmelser bör inte påverka medlemsstaternas möjlighet att föreskriva ett mer långtgående skydd mot olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företags­ hemligheter så länge de skyddsåtgärder som uttryckligen föreskrivs i detta direktiv till skydd för andra parters intressen iakttas. 
  
 (11)Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av unionsbestämmelser eller nationella bestämmelser som kräver att information, inklusive företagshemligheter, ska röjas för allmänheten eller offentliga myndigheter. Direktivet bör inte heller påverka tillämpningen av bestämmelser som gör det möjligt för myndigheter att samla in information för sin tjänsteutövning eller bestämmelser som tillåter eller kräver att dessa myndigheter därefter röjer relevant information för allmänheten. Detta gäller till exempel bestämmelser om unionens institutioners och organs eller nationella offentliga myndigheters röjande av affärsrelaterad information som de innehar i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 (1), Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1367/2006 (2) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG (3) eller i enlighet med andra bestämmelser om allmänhetens tillgång till handlingar eller om nationella offentliga myndigheters skyldigheter när det gäller öppenhet. 
  
 (12)Detta direktiv bör inte påverka rätten för arbetsmarknadens parter att ingå kollektivavtal, om detta föreskrivs i 
  
 arbetsrätten, vad gäller skyldigheter att inte röja en företagshemlighet eller att begränsa dess utnyttjande och 
  
 (1) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, 
  
 rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, 31.5.2001, s. 43). 
  
 (2) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1367/2006 av den 6 september 2006 om tillämpning av bestämmelserna i Århuskon­ ventionen om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor på 
  
 gemenskapens institutioner och organ (EUT L 264, 25.9.2006, s. 13). 
  
 (3) Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG av den 28 januari 2003 om allmänhetens tillgång till miljöinformation och om upphävande av rådets direktiv 90/313/EEG (EUT L 41, 14.2.2003, s. 26). 
  
 445 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/4 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 följderna av att den part som omfattas av sådana skyldigheter handlar i strid med dem. Detta bör gälla enbart under förutsättning att sådana kollektivavtal inte begränsar undantagen i detta direktiv när en ansökan om sådana åtgärder, förfaranden eller rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv beträffande påstått anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet ska avslås. 
  
 (13)Detta direktiv bör inte tolkas som en begränsning av den etableringsfrihet, den fria rörlighet för arbetstagare eller den rörlighet för arbetskraften som föreskrivs i unionsrätten. Avsikten är inte heller att det ska inverka på möjligheten att ingå avtal om konkurrensförbud mellan arbetsgivare och arbetstagare, i enlighet med tillämplig rätt. 
  
 (14)Det är viktigt att införa en enhetlig definition av begreppet företagshemlighet, utan att man begränsar det föremål som ska skyddas från angrepp. En sådan definition bör således utformas så att den täcker  
 know-how, 
  företagsin­ formation och teknisk information i fråga om vilken det finns både ett legitimt intresse av konfidentialitet och berättigade förväntningar på att konfidentialiteten bevaras. Vidare bör sådan  
 know-how 
  eller information ha antingen faktiskt eller potentiellt kommersiellt värde. Sådan  
 know-how 
  eller information bör anses ha kommersiellt värde, till exempel om dess olagliga anskaffande, utnyttjande eller röjande sannolikt skadar intressen hos den person som lagligen kontrollerar den, genom att undergräva den personens vetenskapliga och tekniska potential, affärsintressen eller ekonomiska intressen, strategiska ställning eller konkurrensförmåga. Definitionen av företagshemlighet omfattar inte obetydlig information eller den erfarenhet och de färdigheter som arbetstagare får vid normal yrkesutövning och inte heller information som är allmänt känd bland eller lättillgänglig för personer inom de kretsar som normalt hanterar typen av information i fråga. 
  
 (15)Det är också viktigt att identifiera de omständigheter under vilka ett rättsligt skydd av företagshemligheter är motiverat. Därför är det nödvändigt att fastställa vilka beteenden och metoder som ska betraktas som olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet. 
  
 (16)För att främja innovation och konkurrens bör bestämmelserna i detta direktiv inte skapa några exklusiva rättigheter till  
 know-how 
  eller information som skyddas som en företagshemlighet. Det förblir således möjligt att olika aktörer oberoende av varandra upptäcker samma  
 know-how 
  eller information. Att använda omvänd ingenjörskonst på en lagligt anskaffad produkt bör anses vara ett lagligt sätt att anskaffa information såvida inte annat överenskommits genom avtal. Friheten att ingå sådana avtalsarrangemang kan dock begränsas i lag. 
  
 (17)I vissa branscher, där upphovsmän och innovatörer inte kan dra fördel av ensamrätter och där innovation traditionellt sett har byggt på företagshemligheter, kan reverse engineering numera enkelt användas på produkter när de väl finns på marknaden. I dessa fall kan berörda upphovsmän och innovatörer bli offer för metoder såsom renommésnyltning eller slaviska efterbildningar som åker snålskjuts på deras anseende och innovationssatsningar. Dessa metoder behandlas i vissa nationella lagar om otillbörlig konkurrens. Även om syftet med detta direktiv inte är att reformera eller harmonisera konkurrensrätten i allmänhet, vore det lämpligt om kommissionen noga kunde undersöka behovet av unionsåtgärder på det området. 
  
 (18)Vidare bör anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter som föreskrivs eller tillåts i lag, anses vara lagligt vid tillämpningen av detta direktiv. Detta gäller särskilt anskaffande och röjande av företagshem­ ligheter i samband med arbetstagarföreträdares utövande av sin rätt till information, samråd och deltagande i enlighet med unionsrätten och nationell lagstiftning och praxis, och i samband med kollektivt tillvaratagande av arbetstagarnas och arbetsgivarnas intressen, inklusive medbestämmande, samt anskaffande eller röjande av en företagshemlighet i samband med lagstadgad revision som utförs i enlighet med unionsrätt eller nationell rätt. Att anskaffandet av en företagshemlighet behandlas som lagligt bör inte påverka eventuella skyldigheter i fråga om företagshemlighetens konfidentialitet eller eventuella begränsningar av utnyttjandet av företagshemligheten som enligt unionsrätt eller nationell rätt ska iakttas av mottagaren eller anskaffaren av informationen. Detta direktiv bör framför allt inte undanta offentliga myndigheter från deras skyldigheter i fråga om konfidentialitet i samband med information som överlämnas av innehavare av företagshemligheter, oavsett om dessa skyldigheter fastställs i unionsrätt eller i nationell rätt. Sådana skyldigheter omfattar bl.a. skyldigheterna i fråga om information som 
  
 446 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/5 
  
 överlämnas till upphandlande myndigheter i samband med upphandlingar enligt t.ex. Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU (1), Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU (2) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/25/EU (3). 
  
 (19)Samtidigt som detta direktiv föreskriver åtgärder och rättsmedel som kan bestå i att hindra röjande av information i syfte att skydda företagshemligheters konfidentialitet, är det av väsentlig betydelse att utövandet av yttrande- och informationsfriheten, i vilken mediernas frihet och mångfald ingår enligt artikel 11 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), inte begränsas, särskilt med avseende på undersökande journalistik och skyddet för journalistiska källor. 
  
 (20)De åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv bör inte medföra begränsningar för visselblåsare. Skyddet för företagshemligheter bör följaktligen inte omfatta fall där ett röjande av en företags­ hemlighet tjänar allmänintresset genom att direkt relevanta försummelser, oegentligheter eller olaglig verksamhet avslöjas. Detta bör inte anses hindra behöriga rättsliga myndigheter från att tillåta undantag från tillämpningen av åtgärder, förfaranden och rättsmedel i fall då svaranden hade all anledning att i god tro utgå från att hans eller hennes beteende var förenligt med de tillämpliga kriterierna i detta direktiv. 
  
 (21)I linje med proportionalitetsprincipen bör åtgärder, förfaranden och rättsmedel som är avsedda att skydda företagshemligheter utformas så att man uppnår målet om en smidigt fungerande inre marknad för forskning och innovation, särskilt genom att avskräcka från olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter. En sådan utformning av åtgärder, förfaranden och rättsmedel bör inte äventyra eller undergräva grundläggande rättigheter och friheter eller allmänintresset – såsom den allmänna säkerheten, konsumentskyddet, folkhälsan och miljöskyddet – och inte heller påverka arbetstagares rörlighet. I detta hänseende är syftet med de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv att säkerställa att de behöriga rättsliga myndigheterna beaktar faktorer såsom värdet av en företagshemlighet, graden av allvar i det beteende som leder till att en företagshemlighet olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs och konsekvenserna av detta beteende. Det bör även säkerställas att de behöriga rättsliga myndigheterna har utrymme för att göra en avvägning mellan intressena hos parterna i ett domstolsförfarande och tredje parters intressen, inbegripet, om så är lämpligt, konsumenternas intressen. 
  
 (22)Den inre marknadens smidiga funktion skulle undergrävas om de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs användes för orättmätiga ändamål som är oförenliga med målen med detta direktiv. Det är därför viktigt att ge rättsliga myndigheter befogenhet att vidta lämpliga åtgärder mot kärande som väcker talan otillbörligen eller i ond tro och inger uppenbart ogrundade ansökningar till exempel i syfte att på ett illojalt sätt försena eller begränsa svarandens tillträde till marknaden eller på annat sätt hota eller trakassera svaranden. 
  
 (23)För rättssäkerhetens skull och med tanke på att legitima innehavare av företagshemligheter förväntas iaktta aktsamhetskrav när det gäller att bevara sina värdefulla företagshemligheters konfidentialitet och övervaka utnyttjandet av dem, är det lämpligt att begränsa de materiella rättsanspråken eller möjligheten att väcka talan om skydd för företagshemligheter till en begränsad tidsperiod. Det bör också i nationell rätt tydligt och otvetydigt anges när denna tidsperiod börjar löpa och under vilka omständigheter den avbryts eller tillfälligt upphör att löpa. 
  
 (24)Risken för att en företagshemlighets konfidentialitet går förlorad under domstolsförfarandet avskräcker ofta legitima innehavare av företagshemligheter från att väcka talan för att skydda sina företagshemligheter, vilket äventyrar effektiviteten i föreskrivna åtgärder, förfaranden och rättsmedel. Av detta skäl är det nödvändigt att, med förbehåll för lämpliga skyddsåtgärder som säkerställer rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol, fastställa specifika krav som syftar till att skydda konfidentialiteten för den omtvistade företagshem­ ligheten under det domstolsförfarande som inletts för att skydda denna. Ett sådant skydd för konfidentialiteten bör fortsätta att gälla efter domstolsförfarandets slut och så länge som den information som utgör företagshem­ ligheten inte är allmän egendom. 
  
 (1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/23/EU av den 26 februari 2014 om tilldelning av koncessioner (EUT L 94, 28.3.2014, 
  
 s. 1). 
  
 (2) Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU av den 26 februari 2014 om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv 
  
 2004/18/EG (EUT L 94, 28.3.2014, s. 65). 
  
 (3) Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/25/EU av den 26 februari 2014 om upphandling av enheter som är verksamma på områdena vatten, energi, transporter och posttjänster och om upphävande av direktiv 2004/17/EG (EUT L 94, 28.3.2014, s. 243). 
  
 447 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/6 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 (25)Sådana krav bör åtminstone innefatta möjligheten att begränsa den krets av personer som har rätt att få tillträde till bevisning eller domstolsförhandlingar, med beaktande av att alla dessa personer bör omfattas av de konfidenti­ alitetskrav som föreskrivs i detta direktiv, samt att endast offentliggöra de  
 icke-konfidentiella 
  delarna av domstolsavgöranden. Med tanke på att en bedömning av den omtvistade informationens art är ett av huvudsyftena med domstolsförfarandet, är det i detta sammanhang särskilt viktigt att säkerställa såväl att företags­ hemligheters konfidentialitet ges ett effektivt skydd som att rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol för parterna i domstolsförfarandet iakttas. Den begränsade kretsen av personer bör därför utgöras av minst en fysisk person från var och en av parterna samt parternas respektive advokater och, i tillämpliga fall, andra företrädare som enligt nationell rätt anses kvalificerade att försvara, företräda eller tillvarata en parts intressen i ett domstolsförfarande som omfattas av detta direktiv, som alla bör ha fullt tillträde till sådan bevisning eller sådana förhandlingar. Om någon av parterna är en juridisk person bör denna part ha möjlighet att föreslå en eller flera fysiska personer som bör ingå i kretsen av personer, så att det säkerställs att den juridiska personen tillbörligen företräds, med förbehåll för lämplig domstolsprövning för att förhindra att syftet med det begränsade tillträdet till bevisning och förhandlingar undergrävs. Sådana skyddsåtgärder bör inte tolkas som att det föreligger ett krav på att parterna ska företrädas av en advokat eller annan företrädare under domstolsför­ farandet om krav på sådana företrädare saknas i nationell rätt. Inte heller bör de tolkas som att de begränsar domstolarnas behörighet att i enlighet med tillämpliga bestämmelser och tillämplig praxis i den berörda medlemsstaten besluta om och i vilken utsträckning berörda domstolstjänstemän också bör ha fullt tillträde till bevisning och förhandlingar för sin tjänsteutövning. 
  
 (26)Om en tredje part olagligen anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet kan detta få förödande effekter för den legitima innehavaren, eftersom det när en företagshemlighet väl har röjts offentligt är omöjligt för innehavaren att återgå till den situation som förelåg innan hemligheten gick förlorad. Följaktligen är det nödvändigt att föreskriva snabba, effektiva och tillgängliga interimistiska åtgärder för att omedelbart få det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av en företagshemlighet att upphöra, inbegripet då denna utnyttjas för att tillhandahålla tjänster. Det är av avgörande betydelse att en sådan åtgärd är tillgänglig utan att man behöver invänta ett avgörande i huvudsaken, med vederbörlig respekt för rätten till försvar och proportiona­ litetsprincipen och med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. I vissa fall bör det vara möjligt att låta den påstådda intrångsgöraren, mot ställande av en eller flera säkerheter, fortsätta att utnyttja företagshem­ ligheten, framför allt om risken för att den ska bli allmän egendom är liten. Det bör också vara möjligt att kräva säkerheter som är tillräckliga för att täcka de kostnader och den skada som svaranden åsamkas vid en oberättigad ansökan, särskilt om dröjsmål skulle vålla den legitima innehavaren av företagshemligheten irreparabel skada. 
  
 (27)Av samma skäl är det också viktigt att föreskriva slutliga åtgärder för att förhindra olagligt utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, även då den utnyttjas för att tillhandahålla tjänster. För att sådana åtgärder ska vara effektiva och proportionella bör deras varaktighet, när omständigheterna kräver en begränsad varaktighet, vara tillräcklig för att undanröja alla eventuella kommersiella fördelar som en tredje part kan ha vunnit genom att olagligen anskaffa, utnyttja eller röja företagshemligheten. Under alla omständigheter bör åtgärder av denna typ inte vara verkställbara om den information som ursprungligen omfattades av företagshemligheten har blivit allmän egendom av skäl som inte kan tillskrivas svaranden. 
  
 (28)En företagshemlighet skulle kunna utnyttjas olagligen för att utforma, producera eller marknadsföra varor eller delar av varor som skulle kunna spridas över den inre marknaden och därmed påverka företagshemlighetens innehavares kommersiella intressen och den inre marknadens funktion. I dessa fall, och när företagshemligheten i fråga på ett betydande sätt påverkar kvalitet, värde eller pris på den vara som är resultatet av det olagliga utnyttjandet, eller sänker kostnaderna för, underlättar eller påskyndar produktionen eller marknadsföringen av varan, är det viktigt att rättsliga myndigheter ges befogenhet att besluta om effektiva och lämpliga åtgärder för att se till att dessa varor inte släpps ut på marknaden eller att de dras tillbaka från den. Med tanke på handelns globala karaktär är det också nödvändigt att sådana åtgärder innefattar förbud mot import av varorna i fråga till unionen eller lagring av dem i syfte att utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden. Med beaktande av proportionalitetsprincipen bör korrigeringsåtgärder inte nödvändigtvis innebära förstöring av varor om det finns andra möjliga lösningar, exempelvis att undanröja varornas intrångsgörande egenskaper eller att avyttra varorna utanför marknaden, t.ex. genom donationer till välgörenhetsorganisationer. 
  
 (29)Det är tänkbart att en person ursprungligen har anskaffat en företagshemlighet i god tro men först senare blir medveten om, inbegripet genom meddelande från den ursprungliga innehavaren av företagshemligheten, att personens kännedom om företagshemligheten bygger på källor som utnyttjat eller röjt företagshemligheten på ett olagligt sätt. För att undvika risken för att föreskrivna korrigeringsåtgärder eller förelägganden i sådana fall vållar denna person oproportionell skada, bör medlemsstaterna föreskriva en möjlighet att den skadelidande parten i lämpliga fall som ett alternativ tilldöms ekonomisk ersättning. Sådan ersättning får dock inte överstiga summan 
  
 448 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/7 
  
 av de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om personen hade fått tillstånd att utnyttja företagshem­ ligheten, under den tidsperiod då utnyttjandet av företagshemligheten skulle ha kunnat förhindras av den ursprungliga innehavaren av företagshemligheten. I de fall ett olagligt utnyttjande av företagshemligheten skulle utgöra en annan överträdelse av lagstiftning än den som anges i detta direktiv eller sannolikt skulle skada konsumenter bör dock ett sådant olagligt utnyttjande inte tillåtas. 
  
 (30)För att undvika att personer som olagligen anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet trots att de är medvetna om, eller skäligen borde vara medvetna om, att de gör det olagligen, kan dra nytta av detta beteende och för att säkerställa att den skadelidande innehavaren av företagshemligheten i största möjliga utsträckning försätts i den situation i vilken han, hon eller den skulle ha befunnit sig i frånvaro av detta beteende, är det nödvändigt att föreskriva en tillräcklig ersättning för den skada som vållats av det olagliga beteendet. Vid fastställandet av det skadestånd som den skadelidande innehavaren av företagshemligheten tilldöms bör samtliga lämpliga faktorer beaktas, såsom den inkomstförlust som innehavaren av företagshemligheten har lidit eller intrångsgörarens obehöriga vinst och, i lämpliga fall, den ideella skada som innehavaren av företagshemligheten eventuellt har vållats. Som ett alternativ, till exempel om det med hänsyn till företagshemligheters immateriella beskaffenhet är svårt att fastställa den faktiska skadans storlek, skulle skadeståndsbeloppet kunna grundas på t.ex. de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om intrångsgöraren hade begärt tillstånd att utnyttja företags­ hemligheten. Ändamålet med den alternativa metoden är inte att införa en skyldighet att föreskriva straffskadestånd, utan att säkerställa ersättning som grundar sig på ett objektivt kriterium samtidigt som hänsyn tas till de kostnader som innehavaren av företagshemligheten har ådragit sig, t.ex. kostnader för identifiering och forskning. Detta direktiv bör inte hindra medlemsstaterna från att i nationell rätt föreskriva en begränsning av arbetstagares skadeståndsansvar i fall där dessa handlat utan uppsåt. 
  
 (31)För att uppnå en kompletterande avskräckande effekt på framtida intrångsgörare och bidra till medvetenheten hos allmänheten i stort, är det lämpligt att avgöranden i fall som rör olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter offentliggörs, om så är lämpligt även med hjälp av framträdande annonser, under förutsättning att offentliggörandet inte medför att företagshemligheten röjs eller oproportionellt inverkar på någon fysisk persons personliga integritet och anseende. 
  
 (32)Effektiviteten i de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som är tillgängliga för innehavare av företagshemligheter kan undergrävas om de beslut som behöriga rättsliga myndigheter fattar inte efterlevs. Av detta skäl är det nödvändigt att se till att dessa myndigheter har lämpliga befogenheter att ålägga sanktioner. 
  
 (33)För att underlätta en enhetlig tillämpning av de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv är det lämpligt att det föreskrivs system för samarbete och informationsutbyte dels mellan medlemsstaterna, dels mellan medlemsstaterna och kommissionen, särskilt genom att man inrättar ett nätverk av kontaktpersoner utsedda av medlemsstaterna. För att se över huruvida dessa åtgärder uppnår sitt avsedda mål bör kommissionen dessutom, vid behov biträdd av Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet, granska tillämpningen av detta direktiv och de nationella åtgärdernas effektivitet. 
  
 (34)Detta direktiv respekterar de grundläggande rättigheter och principer som särskilt erkänns i stadgan, i synnerhet rätten till respekt för privatliv och familjeliv, rätten till skydd av personuppgifter, yttrandefriheten och informationsfriheten, rätten till fritt yrkesval och till att arbeta, näringsfriheten, rätten till egendom, rätten till god förvaltning, särskilt rätten till tillgång till handlingar, med samtidig respekt för skyddet av affärshemligheter, rätten till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol samt rätten till försvar. 
  
 (35)Det är viktigt att rätten till respekt för privatliv och familjeliv och rätten till skydd av personuppgifter iakttas med avseende på varje person vars personuppgifter kan komma att behandlas av innehavaren av företagshemligheten när åtgärder vidtas för att skydda en företagshemlighet och varje person som är involverad i ett domstols­ förfarande som rör olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter enligt detta direktiv och vars personuppgifter behandlas. I Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG (1) regleras den behandling av personuppgifter som utförs i medlemsstaterna inom ramen för det här direktivet och under övervakning av medlemsstaternas behöriga myndigheter, särskilt de oberoende myndigheter som medlemsstaterna utsett. Det här direktivet bör sålunda inte påverka de rättigheter och skyldigheter som föreskrivs i direktiv 95/46/EG, i synnerhet 
  
 (1) Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (EGT L 281, 23.11.1995, s. 31). 
  
 449 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/8 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 den registrerades rätt att få tillgång till sina behandlade personuppgifter och få uppgifterna rättade, utplånade eller blockerade i de fall där de är ofullständiga eller felaktiga och, i förekommande fall, skyldigheten att behandla känsliga uppgifter i enlighet med artikel 8.5 i direktiv 95/46/EG. 
  
 (36)Eftersom målet för detta direktiv, nämligen att skapa en smidigt fungerande inre marknad genom fastställande av en tillräcklig och jämförbar tillgång till rättslig prövning på hela den inre marknaden i fall då en företagshemlighet olagligen anskaffas, utnyttjas eller röjs, inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna utan snarare, på grund av dess omfattning och sina verkningar, kan uppnås bättre på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen. I enlighet med proportionali­ tetsprincipen i samma artikel går detta direktiv inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. 
  
 (37)Detta direktiv syftar inte till att fastställa harmoniserade bestämmelser för rättsligt samarbete, jurisdiktioner och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område eller att behandla frågan om tillämplig lag. Andra unionsinstrument som i allmänna ordalag reglerar sådana frågor bör i princip vara lika tillämpliga på det område som omfattas av detta direktiv. 
  
 (38)Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av konkurrensregler, särskilt artiklarna 101 och 102 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt  
 (EUF-fördraget). 
  De åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv bör inte användas för att begränsa konkurrensen på ett otillbörligt sätt i strid med  
 EUF-fördraget. 
  
 (39)Detta direktiv bör inte påverka tillämpningen av annan relevant lagstiftning på andra områden, däribland immateriella rättigheter, eller avtalsrätten. I fall då tillämpningsområdet för Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG (1) och tillämpningsområdet för det här direktivet överlappar varandra har emellertid det här direktivet företräde som lex specialis. 
  
 (40)Europeiska datatillsynsmannen har hörts i enlighet med artikel 28.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 (2) och avgav ett yttrande den 12 mars 2014. 
  
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
  
 KAPITEL I 
  
 Syfte och tillämpningsområde 
  
 Artikel 1 
  
 Syfte och tillämpningsområde 
  
 1.I detta direktiv fastställs bestämmelser om skydd mot att företagshemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs. 
  
 Medlemsstater får, under uppfyllande av bestämmelserna i  
 EUF-fördraget, 
  föreskriva ett mer långtgående skydd mot att företagshemligheter olagligen anskaffas, utnyttjas och röjs än vad som krävs enligt detta direktiv, under förutsättning att det säkerställs att artiklarna 3, 5, 6, 7.1, 8, 9.1 andra stycket, 9.3, 9.4, 10.2, 11, 13 och 15.3 efterlevs. 
  
 (1) Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/48/EG av den 29 april 2004 om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter 
  
 (EUT L 157, 30.4.2004, s. 45). 
  
 (2) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutio­ nerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter (EGT L 8, 12.1.2001, s. 1). 
  
 450 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/9 
  
 2.Detta direktiv ska inte påverka 
  
 a)utövandet av rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt stadgan, inbegripet respekten för mediernas frihet och mångfald, 
  
 b)tillämpningen av unionsbestämmelser eller nationella bestämmelser som innebär att innehavare av företagshem­ ligheter är skyldiga att av hänsyn till allmänintresset röja information, inbegripet företagshemligheter, för allmänheten eller för administrativa eller rättsliga myndigheter, så att dessa myndigheter kan fullgöra sina uppgifter, 
  
 c)tillämpningen av unionsbestämmelser eller nationella bestämmelser enligt vilka unionens institutioner och organ eller nationella offentliga myndigheter är skyldiga eller har rätt att röja sådan information som lämnats av företag och som institutionerna, organen eller myndigheterna innehar enligt – och i överensstämmelse med – de skyldigheter och befogenheter som fastställs i unionsrätt eller nationell rätt, 
  
 d)arbetsmarknadens parters självständighet och deras rätt att ingå kollektivavtal i enlighet med unionsrätt och nationell lagstiftning och praxis. 
  
 3.Inget i detta direktiv ska tas som grund för att begränsa arbetstagares rörlighet. I synnerhet ska detta direktiv, när det gäller utövandet av sådan rörlighet, inte utgöra någon grund för att 
  
 a)begränsa arbetstagares användning av information som inte utgör någon företagshemlighet enligt definitionen i artikel 2.1, 
  
 b)begränsa arbetstagares användning av erfarenhet och färdigheter som förvärvats hederligt under deras normala yrkesutövning, 
  
 c)införa ytterligare begränsningar för arbetstagare i deras anställningsavtal utöver sådana begränsningar som följer av unionsrätt eller nationell rätt. 
  
 Artikel 2 
  
 Definitioner 
  
 I detta direktiv avses med 
  
 1.Företagshemlighet: information som uppfyller samtliga följande krav: 
  
 a)Den är hemlig i den meningen att den inte, som helhet eller i den form dess beståndsdelar ordnats och satts samman, är allmänt känd hos eller lättillgänglig för personer i de kretsar som normalt sett handskas med typen av information i fråga. 
  
 b)Den har kommersiellt värde på grund av att den är hemlig. 
  
 c)Den person som lagligen kontrollerar den har med hänsyn till omständigheterna vidtagit rimliga åtgärder för att hålla den hemlig. 
  
 2.innehavare av en företagshemlighet: en fysisk eller juridisk person som lagligen kontrollerar en företagshemlighet, 
  
 3.Intrångsgörare: en fysisk eller juridisk person som olagligen har anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet, 
  
 4.intrångsgörande varor: varor vilkas formgivning, egenskaper, funktion, produktionsprocess eller marknadsföring gynnas avsevärt av olagligen anskaffade, utnyttjade eller röjda företagshemligheter. 
  
 451 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/10 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 KAPITEL II 
  
 Anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter 
  
 Artikel 3 
  
 Lagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter 
  
 1.Anskaffande av en företagshemlighet ska anses som lagligt när den erhållits på något av följande sätt: 
  
 a)Oberoende upptäckt eller skapande. 
  
 b)Iakttagelse, undersökning, demontering eller test av produkter eller föremål som har gjorts tillgängliga för allmänheten eller som den person som anskaffat informationen lagligen innehar, om den personen inte har någon lagenlig skyldighet att begränsa anskaffandet av företagshemligheten. 
  
 c)Arbetstagares eller arbetstagarföreträdares utövande av sin rätt till information och samråd i enlighet med unionsrätten och nationell lagstiftning och praxis. 
  
 d)Varje annan metod som under omständigheterna överensstämmer med god affärssed. 
  
 2. Anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet ska anses som lagligt i den utsträckning som sådant anskaffande, utnyttjande eller röjande krävs eller medges enligt unionsrätt eller nationell rätt. 
  
 Artikel 4 
  
 Olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter 
  
 1.Medlemsstaterna ska se till att innehavare av företagshemligheter har rätt att ansöka om de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv för att förhindra, eller få ersättning för, att deras företagshemlighet olagligen anskaffats, utnyttjats eller röjts. 
  
 2.Anskaffande av en företagshemlighet utan att innehavaren av företagshemligheten samtycker ska anses som olagligt, om detta sker genom att någon 
  
 a)obehörigen bereder sig tillgång till eller tillägnar sig eller kopierar handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer som lagligen kontrolleras av innehavaren av företagshemligheten och som innehåller företagshem­ ligheten eller från vilka företagshemligheten kan härledas, 
  
 b)anskaffar den på något annat sätt som under omständigheterna anses strida mot god affärssed. 
  
 3. Utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet utan att innehavaren av företagshemligheten samtycker ska anses som olagligt om detta görs av en person som konstateras uppfylla något av följande villkor: 
  
 a)Personen har anskaffat företagshemligheten olagligen. 
  
 b)Personen bryter mot ett avtal om konfidentialitet eller någon annan skyldighet att inte röja företagshemligheten. 
  
 c)Personen bryter mot en avtalsförpliktelse eller någon annan skyldighet att begränsa utnyttjandet av företagshem­ ligheten. 
  
 4. Anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet ska anses olagligt även då en person vid tidpunkten för anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet kände till, eller under omständigheterna borde ha känt till, att företagshem­ ligheten direkt eller indirekt hade erhållits från en annan person som utnyttjat eller röjt företagshemligheten olagligt i den mening som avses i punkt 3. 
  
 452 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/11 
  
 5. Att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning eller släppa ut dem på marknaden, eller att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i dessa syften, ska också anses utgöra olagligt utnyttjande av en företagshemlighet när den person som utför sådana handlingar kände till, eller under omständigheterna borde ha känt till, att företagshemligheten hade utnyttjats olagligt i den mening som avses i punkt 3. 
  
 Artikel 5 
  
 Undantag 
  
 Medlemsstaterna ska se till att en ansökan om de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv avslås om det påstådda anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten ägde rum i något av följande fall: 
  
 a)För att utöva rätten till yttrande- och informationsfrihet enligt stadgan, inbegripet rätten till respekt för mediernas frihet och mångfald. 
  
 b)För att avslöja fall av försummelser, oegentligheter eller olaglig verksamhet, förutsatt att svaranden agerade till skydd för allmänintresset. 
  
 c)Då arbetstagare röjt företagshemligheten för sina arbetstagarföreträdare inom ramen för företrädarnas utövande av sina uppdrag i enlighet med unionsrätt eller nationell rätt, förutsatt att röjandet var nödvändigt för utövandet av det uppdraget. 
  
 d)I syfte att skydda ett i unionsrätt eller nationell rätt erkänt legitimt intresse. 
  
 KAPITEL III 
  
 Åtgärder, förfaranden och rättsmedel 
  
 Avsnitt 1 
  
 Allmänna bestämmelser 
  
 Artikel 6 
  
 Allmän skyldighet 
  
 1.Medlemsstaterna ska föreskriva de åtgärder, förfaranden och rättsmedel som krävs för att säkerställa möjligheten till civilrättslig prövning av ärenden om olagligt anskaffande, utnyttjande och röjande av företagshemligheter. 
  
 2.De åtgärder, förfaranden och rättsmedel som avses i punkt 1 ska 
  
 a)vara rättvisa och skäliga, 
  
 b)inte vara onödigt komplicerade eller kostsamma eller vara förenade med oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål, och 
  
 c)vara effektiva och avskräckande. 
  
 Artikel 7 
  
 Proportionalitet och rättegångsmissbruk 
  
 1. De åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv ska tillämpas på ett sätt som 
  
 a)är proportionellt, 
  
 b)undviker att hinder skapas för laglig handel på den inre marknaden, och 
  
 c)innefattar ett skydd mot att de missbrukas. 
  
 453 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/12 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 2. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, på begäran av svaranden, får vidta lämpliga åtgärder enligt nationell rätt i fall då en ansökan med avseende på olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet är uppenbart ogrundad och det konstateras att käranden har inlett domstolsförfarandet otillbörligen eller i ond tro. Dessa åtgärder får, beroende på vad som är lämpligt, innefatta skadestånd till svaranden, sanktioner för käranden eller beslut om att informera om ett avgörande i enlighet med artikel 15. 
  
 Medlemsstaterna får föreskriva att frågan om åtgärder som avses i första stycket ska handläggas i ett separat domstols­ förfarande. 
  
 Artikel 8 
  
 Preskriptionstid 
  
 1. Medlemsstaterna ska i enlighet med denna artikel fastställa bestämmelser om de preskriptionstider som är tillämpliga på materiella rättsanspråk och ansökningar om sådana åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i detta direktiv. 
  
 Av de bestämmelser som avses i första stycket ska framgå när preskriptionstiden börjar löpa, preskriptionstidens längd och under vilka omständigheter preskriptionstiden ska avbrytas eller tillfälligt upphöra att löpa. 
  
 2.Preskriptionstiden får inte vara längre än sex år. 
  
 Artikel 9 
  
 Bevarande av konfidentialiteten för företagshemligheter under domstolsförfaranden 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att parterna, deras advokater eller andra företrädare, domstolstjänstemän, vittnen, sakkunniga och varje annan person som deltar i ett domstolsförfarande om olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, eller som har tillgång till handlingar som ingår i domstolsförfarandet, inte har rätt att utnyttja eller röja företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen motiverad ansökan av en intressent, har identifierat som konfidentiella och om vilka de har blivit medvetna till följd av ett sådant deltagande eller en sådan tillgång. Medlemsstaterna får i detta avseende också tillåta att behöriga rättsliga myndigheter handlar på eget initiativ. 
  
 Den skyldighet som avses i första stycket ska fortsätta att gälla efter det att domstolsförfarandet har avslutats. Skyldigheten ska dock upphöra om någon av följande omständigheter föreligger: 
  
 a)Om den påstådda företagshemligheten enligt ett avgörande som fått laga kraft inte anses uppfylla de krav som anges i artikel 2.1, eller 
  
 b)om den berörda informationen över tid blir allmänt känd bland eller lättillgänglig för personer i de kretsar som normalt sett handskas med denna typ av information. 
  
 2. Medlemsstaterna ska också se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, efter en vederbörligen motiverad ansökan av en part, kan vidta de specifika åtgärder som krävs för att bevara konfidentialiteten för företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som utnyttjas eller som det hänvisas till under ett domstolsförfarande som rör det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av en företagshemlighet. Medlemsstaterna får också tillåta att behöriga rättsliga myndigheter vidtar sådana åtgärder på eget initiativ. 
  
 De åtgärder som avses i första stycket ska omfatta minst möjligheten 
  
 a)att begränsa tillgången till sådana handlingar innehållande företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter som lämnats in av parterna eller av tredje part, helt eller delvis, till ett begränsat antal personer, 
  
 454 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/13 
  
 b)att begränsa tillträdet till domstolsförhandlingar där företagshemligheter eller påstådda företagshemligheter kan komma att röjas, och tillgången till protokoll eller utskrifter från sådana förhandlingar, till ett begränsat antal personer, 
  
 c)att tillhandahålla varje annan person än de personer som ingår i det begränsade antal personer som avses i leden a och b en  
 icke-konfidentiell 
  version av varje domstolsavgörande där de passager som innehåller företagshemligheter har avlägsnats eller redigerats. 
  
 Det antal personer som avses i andra stycket leden a och b ska inte vara större än vad som är nödvändigt för att säkerställa att den rätt som parterna i domstolsförfarandet har till ett effektivt rättsmedel och till en opartisk domstol iakttas och ska omfatta minst en fysisk person från vardera parten samt respektive advokater eller andra företrädare för parterna i domstolsförfarandet. 
  
 3.När de behöriga rättsliga myndigheterna beslutar om de åtgärder som avses i punkt 2 och bedömer åtgärdernas proportionalitet ska de ta hänsyn till nödvändigheten att säkerställa rätten till ett effektivt rättsmedel och rätten till en opartisk domstol, de berörda parternas och, i tillämpliga fall, tredje parts legitima intressen samt till sådan skada som någon av parterna och, i tillämpliga fall, tredje part skulle kunna åsamkas till följd av ett bifall till eller avslag på ansökan om sådana åtgärder. 
  
 4.All behandling av personuppgifter enligt punkterna 1, 2 eller 3 ska ske i enlighet med direktiv 95/46/EG. 
  
 Avsnitt 2 
  
 Inter imistisk a åtgärder och säkerhetsåtgärder 
  
 Artikel 10 
  
 Interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder 
  
 1.Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, på begäran av innehavaren av en företags­ hemlighet, får besluta att någon av följande interimistiska åtgärder och säkerhetsåtgärder ska vidtas mot den påstådda intrångsgöraren: 
  
 a)Interimistiskt föreläggande om upphörande med eller, alltefter omständigheterna, interimistiskt förbud mot utnyttjande eller röjande av företagshemligheten. 
  
 b)Förbud mot att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning, släppa ut dem på marknaden eller använda dem, eller mot att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i sådana syften. 
  
 c)Beslag eller överlämnande av de varor som misstänks göra intrång, inbegripet importerade varor, för att förhindra att de införs till eller omsätts på marknaden. 
  
 2.Medlemsstaterna ska se till att de rättsliga myndigheterna, som ett alternativ till de åtgärder som avses i punkt 1, som villkor för att det påstått olagliga utnyttjandet av en företagshemlighet ska få fortsätta, får kräva att det ställs säkerheter för ersättning till innehavaren av företagshemligheten. Det får inte vara tillåtet att röja en företagshemlighet mot ställande av säkerheter. 
  
 Artikel 11 
  
 Tillämpningsvillkor och skyddsbestämmelser 
  
 1. När det gäller de åtgärder som avses i artikel 10 ska medlemsstaterna se till att de behöriga rättsliga myndigheterna har befogenhet att kräva att käranden lägger fram bevisning som skäligen kan anses som tillgänglig för att de rättsliga myndigheterna med tillräcklig säkerhet ska kunna förvissa sig om 
  
 a) att en företagshemlighet föreligger, 
  
 455 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/14 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 b)att käranden är innehavaren av företagshemligheten, och 
  
 c)att företagshemligheten har anskaffats olagligen, utnyttjas eller röjs olagligen, eller att ett olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheten är nära förestående. 
  
 2.Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, när de beslutar att bifalla eller avslå ansökan och när de bedömer dess proportionalitet, är skyldiga att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, i lämpliga fall inbegripet 
  
 a)företagshemlighetens värde eller andra specifika kännetecken hos företagshemligheten, 
  
 b)de åtgärder som vidtagits för att skydda företagshemligheten, 
  
 c)svarandens beteende vid anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten, 
  
 d)effekterna av det olagliga utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten, 
  
 e)parternas legitima intressen och den effekt som ett bifall till eller avslag på ansökan om åtgärderna skulle kunna få på parterna, 
  
 f)tredje parters legitima intressen, 
  
 g)allmänintresset, och 
  
 h)skyddet av grundläggande rättigheter. 
  
 3.Medlemsstaterna ska se till att de åtgärder som avses i artikel 10, på begäran av svaranden, upphävs eller på annat sätt upphör att gälla om 
  
 a)käranden inte väcker talan som leder till ett avgörande i huvudsaken vid den behöriga rättsliga myndigheten inom en rimlig tidsperiod som fastställs av den rättsliga myndighet som beslutar om åtgärderna i de fall där medlemsstatens lagstiftning så tillåter eller, om ingen sådan tidsperiod har fastställts, inom en period på högst 20 arbetsdagar eller 31 kalenderdagar, beroende på vilken som är längst, eller om 
  
 b)den berörda informationen inte längre uppfyller kraven i artikel 2.1 av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. 
  
 4.Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna får göra de åtgärder som avses i artikel 10 avhängiga av att käranden ställer lämplig säkerhet eller motsvarande garanti avsedd att trygga ersättning för eventuell skada som åsamkas svaranden och, i förekommande fall, andra personer som påverkas av åtgärderna. 
  
 5.Om de åtgärder som avses i artikel 10 upphävs på grundval av punkt 3 a i den här artikeln, om de förfaller på grund av en handling eller underlåtenhet från kärandens sida eller om det senare framkommer att det inte förekommit något olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheten eller något hot om sådant beteende, ska de behöriga rättsliga myndigheterna ha befogenhet att, på begäran av svaranden eller en skadelidande tredje part, ålägga käranden att ge svaranden eller den skadelidande tredje parten lämplig ersättning för eventuell skada till följd av dessa åtgärder. 
  
 Medlemsstaterna får föreskriva att den begäran om ersättning som avses i första stycket ska handläggas i ett separat domstolsförfarande. 
  
 456 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/15 
  
 Avsnitt 3 
  
 Åtgärder ef ter avgörande i huvudsaken 
  
 Artikel 12 
  
 Förelägganden och korrigeringsåtgärder 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, om det i ett domstolsavgörande i huvudsaken har befunnits föreligga olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, på begäran av käranden får besluta att en eller flera av följande åtgärder ska vidtas mot intrångsgöraren: 
  
 a)Föreläggande om upphörande med eller förbud mot utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. 
  
 b)Förbud mot att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning, släppa ut dem på marknaden eller använda dem, eller mot att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i sådana syften. 
  
 c)Lämpliga korrigeringsåtgärder avseende de intrångsgörande varorna. 
  
 d)Förstöring, helt eller delvis, av handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer som innehåller eller utgör företagshemligheten eller, om så är lämpligt, överlämnande till käranden, helt eller delvis, av dessa handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer. 
  
 2.De korrigeringsåtgärder som avses i punkt 1 c ska inbegripa följande: 
  
 a)Återkallande av de intrångsgörande varorna från marknaden. 
  
 b)Undanröjande av de intrångsgörande varornas intrångsgörande karaktär. 
  
 c)Förstöring av de intrångsgörande varorna eller, om så är lämpligt, tillbakadragande av dem från marknaden, under förutsättning att tillbakadragandet inte undergräver skyddet för den berörda företagshemligheten. 
  
 3.Medlemsstaterna får föreskriva att deras behöriga rättsliga myndigheter, när de beslutar att de intrångsgörande varorna ska dras tillbaka från marknaden, på begäran av innehavaren av företagshemligheten även får besluta att varorna ska överlämnas till innehavaren eller till välgörenhetsorganisationer. 
  
 4.De behöriga rättsliga myndigheterna ska besluta att de åtgärder som avses i punkt 1 c och d ska vidtas på intrångsgörarens bekostnad, såvida det inte finns särskilda skäl mot detta. Åtgärderna ska inte påverka eventuella skadestånd som innehavaren av företagshemligheten kan ha rätt till på grund av det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. 
  
 Artikel 13 
  
 Tillämpningsvillkor, skyddsbestämmelser och alternativa åtgärder 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, när de behandlar en ansökan om sådana förelägganden och korrigeringsåtgärder som avses i artikel 12 och bedömer deras proportionalitet, är skyldiga att ta hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, i tillämpliga fall inbegripet 
  
 a)företagshemlighetens värde eller andra specifika kännetecken hos företagshemligheten, 
  
 b)de åtgärder som vidtagits för att skydda företagshemligheten, 
  
 457 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/16 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 c)intrångsgörarens beteende vid anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten, 
  
 d)effekterna av det olagliga utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten, 
  
 e)parternas legitima intressen och den effekt som bifall eller avslag på ansökan om åtgärderna skulle kunna ha på parterna, 
  
 f)tredje parts legitima intressen, 
  
 g)allmänintresset, och 
  
 h)skyddet av grundläggande rättigheter. 
  
 Om de behöriga rättsliga myndigheterna begränsar varaktigheten för de åtgärder som avses i artikel 12.1 a och b ska denna varaktighet vara tillräcklig för att undanröja eventuella kommersiella eller ekonomiska fördelar som intrångsgöraren kan ha vunnit genom det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. 
  
 2.Medlemsstaterna ska se till att de åtgärder som avses i artikel 12.1 a och b, på begäran av svaranden, upphävs eller på annat sätt upphör att gälla om den berörda informationen inte längre uppfyller kraven i artikel 2.1 av orsaker som varken direkt eller indirekt kan tillskrivas svaranden. 
  
 3.Medlemsstaterna ska föreskriva att den behöriga rättsliga myndigheten, på begäran av den person som kan bli föremål för de åtgärder som föreskrivs i artikel 12, får besluta att ekonomisk ersättning ska betalas ut till den skadelidande parten i stället för att tillämpa dessa åtgärder, om samtliga följande villkor är uppfyllda: 
  
 a)Den berörda personen kände vid tidpunkten för utnyttjandet eller röjandet inte till, och borde under omständigheterna inte heller ha känt till, att företagshemligheten erhållits från en annan person som utnyttjade eller röjde företagshemligheten olagligen. 
  
 b)Om de berörda åtgärderna verkställdes skulle den personen åsamkas oproportionellt stor skada. 
  
 c)Den ekonomiska ersättningen till den skadelidande parten framstår som rimligen tillfredsställande. 
  
 Om det fattas beslut om ekonomisk ersättning i stället för om sådana åtgärder som avses i artikel 12.1 a och b får den ekonomiska ersättningen inte överstiga summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats, om personen hade begärt tillstånd att utnyttja den berörda företagshemligheten, under den tidsperiod då utnyttjandet av företagshem­ ligheten kunde ha förbjudits. 
  
 Artikel 14 
  
 Skadestånd 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna, på begäran av den skadelidande parten, ålägger intrångsgörare som kände till eller borde ha känt till att deras handlande utgjorde olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, att till innehavaren av företagshemligheten betala ett skadestånd som är skäligt i förhållande till den faktiska skada som uppstått till följd av det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. 
  
 Medlemsstaterna får begränsa arbetstagares skadeståndsansvar gentemot sina arbetsgivare för olagligt anskaffande, utnyttjande av eller röjande av en företagshemlighet i de fall där de handlar utan uppsåt. 
  
 2. Vid fastställandet av det skadestånd som avses i punkt 1 ska de behöriga rättsliga myndigheterna ta hänsyn till alla relevanta faktorer, såsom de negativa ekonomiska konsekvenserna, inbegripet utebliven vinst för den skadelidande parten, intrångsgörarens eventuella obehöriga vinst och, i tillämpliga fall, omständigheter som inte är av ekonomisk art, såsom ideell skada som innehavaren av företagshemligheten åsamkats genom det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten. 
  
 Som ett alternativ får de behöriga rättsliga myndigheterna i lämpliga fall fastställa skadeståndet till ett engångsbelopp på grundval av omständigheter såsom, åtminstone, summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha debiterats om intrångsgöraren hade begärt tillstånd att utnyttja den berörda företagshemligheten. 
  
 458 
  
 SOU 2017:45 
  
 Bilaga 3 
  
 15.6.2016 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 157/17 
  
 Artikel 15 
  
 Offentliggörande av domstolsavgöranden 
  
 1.Medlemsstaterna ska se till att de rättsliga myndigheterna, i domstolsförfaranden som inletts med avseende på olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet, på begäran av käranden och på intrångsgörarens bekostnad, får besluta om lämpliga åtgärder för att informera om avgörandet, inbegripet att offentliggöra det helt eller delvis. 
  
 2.Vid varje åtgärd som avses i punkt 1 i denna artikel ska konfidentialiteten för företagshemligheter bevaras i enlighet med artikel 9. 
  
 3.När de behöriga rättsliga myndigheterna beslutar huruvida en sådan åtgärd som avses i punkt 1 ska vidtas och bedömer dess proportionalitet, ska de när så är lämpligt beakta företagshemlighetens värde, intrångsgörarens beteende vid anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten, effekterna av det olagliga utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten samt sannolikheten för ytterligare olagligt utnyttjande eller röjande av företagshemligheten från intrångsgörarens sida. 
  
 De behöriga rättsliga myndigheterna ska även beakta huruvida informationen om intrångsgöraren skulle göra det möjligt att identifiera en fysisk person och, i sådana fall, huruvida det vore motiverat att offentliggöra den informationen, i synnerhet mot bakgrund av den möjliga skada som en sådan åtgärd kan medföra för intrångsgörarens personliga integritet och anseende. 
  
 KAPITEL IV 
  
 Sanktioner, rapportering och slutbestämmelser 
  
 Artikel 16 
  
 Sanktioner om detta direktiv inte efterlevs 
  
 Medlemsstaterna ska se till att de behöriga rättsliga myndigheterna får ålägga alla personer som underlåter eller vägrar att efterleva åtgärder som antas enligt artiklarna 9, 10 och 12 sanktioner. 
  
 Sanktionerna ska inbegripa möjligheten att förelägga viten i fall då en åtgärd som antagits i enlighet med artiklarna 10 och 12 inte efterlevs. 
  
 Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
  
 Artikel 17 
  
 Informationsutbyte och kontaktpersoner 
  
 För att främja samarbete, inklusive informationsutbyte, dels mellan medlemsstaterna, dels mellan medlemsstaterna och kommissionen, ska varje medlemsstat utse en eller flera nationella kontaktpersoner för frågor som rör genomförandet av de åtgärder som anges i detta direktiv. De ska överlämna uppgifter om den eller de nationella kontaktpersonerna till övriga medlemsstater och till kommissionen. 
  
 Artikel 18 
  
 Rapporter 
  
 1.Senast den 9 juni 2021 ska Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet, inom ramen för verksamheten vid Europeiska observatoriet avseende intrång i immateriella rättigheter, utarbeta en första rapport om utvecklingsten­ denserna när det gäller rättstvister om olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande av företagshemligheter med tillämpning av detta direktiv. 
  
 2.Senast den 9 juni 2022 ska kommissionen utarbeta en lägesrapport om tillämpningen av detta direktiv och överlämna den till Europaparlamentet och rådet. I denna rapport ska vederbörlig hänsyn tas till den rapport som avses i punkt 1. 
  
 459 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2017:45 
  
 L 157/18 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 15.6.2016 
  
 I lägesrapporten ska särskilt behandlas de konsekvenser som tillämpningen av detta direktiv eventuellt har för forskning och innovation, arbetstagares rörlighet samt utövandet av rätten till yttrande- och informationsfrihet. 
  
 3. Senast den 9 juni 2026 ska kommissionen göra en utvärdering av konsekvenserna av detta direktiv och överlämna en rapport till Europaparlamentet och till rådet. 
  
 Artikel 19 
  
 Införlivande 
  
 1. Medlemsstaterna ska senast den 9 juni 2018 sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv. De ska genast överlämna texten till dessa bestämmelser till kommissionen. 
  
 När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda. 
  
 2. Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten till de centrala bestämmelser i nationell rätt som de antar inom det område som omfattas av detta direktiv. 
  
 Artikel 20 
  
 Ikraftträdande 
  
 Detta direktiv träder i kraft den tjugonde dagen efter det att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 Artikel 21 
  
 Adressater 
  
 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
  
 Utfärdat i Strasbourg den 8 juni 2016. 
  
 På Europaparlamentets vägnar 
  
 På rådets vägnar 
  
 M. SCHULZ 
  
 A.G. KOENDERS 
  
 Ordförande 
  
 Ordförande 
  
 460 
  
 Statens offentliga utredningar 2017 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.För Sveriges landsbygder 
  
 –en sammanhållen politik för arbete, hållbar tillväxt och välfärd. N. 
  
 2.Kraftsamling för framtidens energi. M. 
  
 3.Karens för statsråd och statssekreterare. Fi. 
  
 4.För en god och jämlik hälsa. En utveckling av det folkhälsopolitiska ramverket. S. 
  
 5.Svensk social trygghet i en globaliserad värld. Del 1 och 2. S. 
  
 6.Se barnet! Ju. 
  
 7.Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag 
  
 i brottmål – en bättre hantering av stora mål. Ju. 
  
 8.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2017. Kärnavfallet – en fråga i ständig förändring. M. 
  
 9.Det handlar om oss. 
  
 –unga som varken arbetar eller studerar. U. 
  
 10.Ny ordning för att främja god sed och hantera oredlighet i forskning. U. 
  
 11.Vägskatt. Volym 1 och 2. Fi. 
  
 12.Att ta emot människor på flykt. Sverige hösten 2015. Ju. 
  
 13.Finansiering av infrastruktur med privat kapital? Fi. 
  
 14.Migrationsärenden 
  
 vid utlandsmyndigheterna. Ju. 
  
 15.Kvalitet och säkerhet 
  
 på apoteksmarknaden. S. 
  
 16.Sverige i Afghanistan  
 2002–2014. 
  UD. 
  
 17.Om oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången. Genomförande av EU:s oskuldspresumtionsdirektiv. Ju. 
  
 18.En nationell strategi för validering. U. 
  
 19.Uppdrag: Samverkan. Steg på vägen mot fördjupad lokal samverkan 
  
 för unga arbetslösa. A. 
  
 20.Tillträde för nybörjare – ett öppnare och enklare system för tillträde till högskoleutbildning. U. 
  
 21.Läs mig! Nationell kvalitetsplan för vård och omsorg om äldre personer. Del 1 och 2. S. 
  
 22.Från värdekedja till värdecykel – så får Sverige en mer cirkulär ekonomi. M. 
  
 23.digitalforvaltning.nu. Fi. 
  
 24.Ett arbetsliv i förändring – hur påverkas ansvaret för arbetsmiljön? A. 
  
 25.Samlad kunskap – stärkt handläggning. S. 
  
 26.Delningsekonomi. På användarnas villkor. Fi. 
  
 27.Vissa frågor inom fastighets- och stämpelskatteområdet. Fi. 
  
 28.Ett nationellt centrum för kunskap om och utvärdering av arbetsmiljö. A. 
  
 29.Brottsdatalag. Ju 
  
 30.En omreglerad spelmarknad. Del 1 och 2. Fi. 
  
 31.Stärkt konsumentskydd 
  
 på bostadsrättsmarknaden. Ju. 
  
 32.Substitution i Centrum 
  
 –stärkt konkurrenskraft med kemikaliesmarta­ lösningar. M. 
  
 33.Stärkt ställning för hyresgäster. Ju. 
  
 34.Ekologisk kompensation – Åtgärder för att motverka nettoförluster av biologisk mångfald och ekosystem- tjänster, samtidigt som behovet av markexploatering tillgodoses. M. 
  
 35.Samling för skolan. Nationell strategi för kunskap och likvärdighet. U. 
  
 36.Informationssäkerhet för samhälls­ viktiga och digitala tjänster. Ju. 
  
 37.Kvalificerad välfärdsbrottslighet 
  
 –förebygga, förhindra, upptäcka och beivra. Ju. 
  
 38.Kvalitet i välfärden – bättre upphandling och uppföljning. Fi. 
  
 39.Ny dataskyddslag. Kompletterande bestämmelser till EU:s dataskydds­ förordning. Ju. 
  
 40.För dig och för alla. S. 
  
 41.Meddelarskyddslagen – fler verksam- heter med stärkt meddelarskydd. Ju. 
  
 42.Vem har ansvaret? M. 
  
 43.På lika villkor! Delaktighet, jämlikhet och effektivitet i hjälpmedelsförsörj- ningen. S. 
  
 44.Entreprenad, fjärrundervisning och distansundervisning. U. 
  
 45.Ny lag om företagshemligheter. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2017 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Uppdrag: Samverkan. Steg på vägen mot fördjupad lokal samverkan för unga arbetslösa. [19] 
  
 Ett arbetsliv i förändring – hur påverkas ansvaret för arbetsmiljön? [24] 
  
 Ett nationellt centrum för kunskap om och utvärdering av arbetsmiljö. [28] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Karens för statsråd och statssekreterare. [3] Vägskatt. Volym 1 och 2. [11] 
  
 Finansiering av infrastruktur med privat kapital? [13] 
  
 digitalforvaltning.nu. [23] 
  
 Delningsekonomi. På användarnas villkor. [26] 
  
 Vissa frågor inom fastighets- och stämpel- skatteområdet. [27] 
  
 En omreglerad spelmarknad. Del 1 och 2. [30] 
  
 Kvalitet i välfärden – bättre upphandling och uppföljning. [38] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Se barnet! [6] 
  
 Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål 
  
 – en bättre hantering av stora mål. [7] 
  
 Att ta emot människor på flykt. Sverige hösten 2015. [12] 
  
 Migrationsärenden 
  
 vid utlandsmyndigheterna.[14] 
  
 Om oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången. Genomförande av EU:s oskuldspresumtionsdirektiv. [17] 
  
 Brottsdatalag. [29] 
  
 Stärkt konsumentskydd 
  
 på bostadsrättsmarknaden. [31] Stärkt ställning för hyresgäster. [33] 
  
 Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. [36] 
  
 Kvalificerad välfärdsbrottslighet 
  
 – förebygga, förhindra, upptäcka och beivra. [37] 
  
 Ny dataskyddslag. Kompletterande bestämmelser till EU:s dataskydds­ förordning. [39] 
  
 Meddelarskyddslagen – fler verksam- heter med stärkt meddelarskydd. [41] 
  
 Ny lag om företagshemligheter. [45] 
  
 Miljö- och energidepartementet 
  
 Kraftsamling för framtidens energi. [2] 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2017. Kärnavfallet – en fråga i ständig förändring. [8] 
  
 Från värdekedja till värdecykel – så får Sverige en mer cirkulär ekonomi. [22] 
  
 Substitution i Centrum 
  
 – stärkt konkurrenskraft med kemikaliesmarta­ lösningar. [32] 
  
 Ekologisk kompensation – Åtgärder för att motverka nettoförluster av biologisk mångfald och ekosystemtjänster, sam- tidigt som behovet av markexploatering tillgodoses. [34] 
  
 Vem har ansvaret? [42] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 För Sveriges landsbygder 
  
 – en sammanhållen politik för 
  
 arbete, hållbar tillväxt och välfärd. [1] 
  
 Socialdepartementet 
  
 För en god och jämlik hälsa. En utveckling av det 
  
 folkhälsopolitiska ramverket. [4] 
  
 Svensk social trygghet i en globaliserad värld. Del 1 och 2.[5] 
  
 Kvalitet och säkerhet 
  
 på apoteksmarknaden. [15] 
  
 Läs mig! Nationell kvalitetsplan 
  
 för vård och omsorg om äldre personer. Del 1 och 2. [21] 
  
 Samlad kunskap – stärkt handläggning. [25] För dig och för alla. [40] 
  
 På lika villkor! Delaktighet, jämlikhet och effektivitet i hjälpmedelsförsörjningen. [43] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Det handlar om oss. 
  
 – unga som varken arbetar eller studerar. [9] 
  
 Ny ordning för att främja god sed 
  
 och hantera oredlighet i forskning. [10] En nationell strategi för validering [18] 
  
 Tillträde för nybörjare – ett öppnare och enklare system för tillträde till hög­ skoleutbildning. [20] 
  
 Samling för skolan. 
  
 Nationell strategi för kunskap och likvärdighet. [35] 
  
 Entreprenad, fjärrundervisning och distansundervisning. [44] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Sverige i Afghanistan  
 2002–2014. 
  [16]