sou 2015 83  
  
 Översyn av lex Laval 
  
 Betänkande av Utstationeringskommittén 
  
 Stockholm 2015 
  
 SOU 2015:83 
  
 SOU och Ds kan köpas från Nelson kundtjänst. 
  
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst, 106 47 Stockholm 
  
 Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se 
  
 Webbplats: fritzes.se 
  
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Nelson Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Svara på remiss – hur och varför. 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02) 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remisser 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet. 
  
 Omslag: Moreno. 
  
 Tryck: Moreno, Stockholm 2015. 
  
 ISBN  
 978-91-38-24351-0 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen 
  
 för Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Genom beslut den 27 september 2012 bemyndigade regeringen stats- rådet Leon att tillkalla en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utvärdera de ändringar som gjordes i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, lex Laval, med anledning av Lavaldomen. 
  
 Den 1 oktober 2012 förordnades dåvarande ordföranden i arbets- marknadsutskottet riksdagsledamoten Johnson (M) till ordförande i kommittén. Den 4 december 2012 förordnades som ledamöter i kommittén 
  
 riksdagsledamoten Garcia (S), 
  
 riksdagsledamoten Anti Avsan (M), 
  
 fil. Williams (V), 
  
 riksdagsledamoten Freeman (M), 
  
 riksdagsledamoten Roberts (KD), 
  
 riksdagsledamoten Harvey (MP), 
  
 ledamoten Sanchez Metso (FP), 
  
 riksdagsledamoten Davidson (S), 
  
 riksdagsledamoten Dixon (M), 
  
 riksdagsledamoten Gonzalez (C), 
  
 förbundsordföranden Weber (S), och 
  
 riksdagsledamoten  
 Figueroa (SD). 
  
 Som experter förordnades från och med den 20 februari 2013 
  
 professorn Stewart, Uppsala universitet, 
  
 numera ämnesrådet Walters, Statsrådsberedningen, 
  
 departementssekreteraren Tran, Socialdepartementet, 
  
 numera kanslirådet Underwood, Näringsdepartementet, 
  
 ordföranden Barnett, Arbetsdomstolen, 
  
 chefsjuristen Lewis, Arbetsmiljöverket, 
  
 numera kanslirådet Camacho (tidigare Velazquez), Arbets- marknadsdepartementet, 
  
 departementssekreteraren Rosales, Finansdepartementet, och 
  
 departementssekreteraren Walton, Utrikesdeparte- mentet, sedermera Statsrådsberedningen. 
  
 Från och med den 10 december 2013 förordnades kanslirådet Golden, Arbetsmarknadsdepartementet, som expert. Per den 12 mars 2015 ersattes hon som expert av rättssakkunnige Ruiz, Arbetsmarknadsdepartementet. 
  
 I en referensgrupp till kommittén har enligt förordnanden från och med den 20 februari 2013 ingått för 
  
 Arbetsgivarverket chefjuristen Robinson, 
  
 Företagarna chefjuristen Freeman, 
  
 Landsorganisationen i Sverige juristen  
 Wheeler, 
  
 Svenskt Näringsliv arbetsrättsjuristen Johnson, 
  
 Sveriges Akademikers Centralorganisation chefsjuristen Thompson 
  
 Sveriges Kommuner och Landsting arbetsrättsjuristen Barrera, och 
  
 Tjänstemännens Centralorganisation samhällspolitiske chefen Thomas. 
  
 Johnson entledigades den 19 september 2013. Från och med den 7 oktober 2013 förordnades riksdagsledamoten Mitchell 
  
 (M) till ordförande i kommittén. Per den 18 november 2014 ent- ledigades Mitchell från uppdraget som ordförande och förordna- des i stället riksdagsledamoten Bailey (S) som ordförande. 
  
 Davidson entledigades den 23 oktober 2014. Harvey entledigades den 1 december 2014. Per den 16 december 2014 ent- ledigades Garcia och Dixon och förordnades som ledamöter riksdagsledamöterna Valdez (S) och Ellis (MP). Gilmore den 19 januari 2015 ersatte riksdagsledamoten Gardner (KD) Green. 
  
 Rosales entledigades per den 16 september 2013 och ersattes som expert av departementssekreteraren Schmitt, Finans- departementet. Schmitt entledigades per den 9 december 2014 och ersattes som expert av kanslirådet Colon, Finans- departementet. Colon ersattes per den 19 januari 2015 som expert av departementssekreteraren  
 Williams 
  Kim, Finans- departementet. Barker Ribrant entledigades den 11 augusti 2014 och ersattes som expert av kanslirådet Jarvis, Arbetsmark- nadsdepartementet. Per den 15 juni 2015 ersattes Jarvis som expert av Camacho. Per den 19 januari 2015 ersattes Walton som expert av kanslirådet Ramirez, Utrikes- departementet. Underwood entledigades från och med den 26 augusti 2015 och efterträddes som expert från och med dagen därefter av departementssekreteraren Matthews, Närings- departementet. 
  
 Wheeler entledigades den 19 november 2013 och ersattes i referensgruppen av chefsjuristen Walsh. Walsh ersattes i sin tur i referensgruppen av juristen Butler den 4 november 2014. 
  
 Till huvudsekreterare förordnades den 27 november 2012 vice ordföranden i Arbetsdomstolen Roberts. Som sekreterare har arbetat ämnesrådet Davis under tiden den 7  
 januari–30 
  juni 2013 och numera hovrättsrådet Jackson från och med den 18 april 2013. Linda Nordblom har under tiden den 1 december  
 2014–31 
  mars 2015 varit tjänstledig från sekreteraruppdraget i kommittén. 
  
 Kommittén (A 2012:03) har antagit namnet Utstationerings- kommittén. 
  
 Härmed får kommittén överlämna betänkandet Översyn av lex Laval, SOU 2015:83. 
  
 En gemensam reservation har lämnats av Anti Avsan (M), Freeman (M), Gonzalez (C), Sanchez Metso (FP) och Gardner (KD). 
  
 Thomas (V) har avgett ett särskilt yttrande. Utredningsarbetet är därmed avslutat. 
  
 Stockholm i september 2015 
  
 Bailey 
  
 Anti Avsan 
  
 Thomas 
  
 Freeman 
  
 Sanchez Metso 
  
 Gardner 
  
 Valdez 
  
 Gonzalez 
  
 Weber 
  
 Figueroa 
  
 Ellis 
  
 /Sören Perez 
  
 /Linda Nielsen 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 17 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 21 
  
 1 
  
 Författningsförslag..................................................... 
  
 27 
  
 1.1Förslag till lag om ändring i lagen (1999:678) om 
  
 utstationering av arbetstagare ................................................ 
  
 27 
  
 1.2Förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om 
  
 medbestämmande i arbetslivet ............................................... 
  
 36 
  
 2 
  
 Utredningsarbetet och betänkandet ............................. 
  
 37 
  
 2.1 
  
 Utredningsarbetet................................................................... 
  
 37 
  
 2.2 
  
 Betänkandet............................................................................. 
  
 39 
  
 DEN SVENSKA ARBETSMARKNADSMODELLEN 
  
 3 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen ......................... 
  
 43 
  
 3.1 
  
 Inledning ................................................................................. 
  
 43 
  
 3.2 
  
 Hög organisationsgrad ........................................................... 
  
 44 
  
 3.3 
  
 Liten statlig inblandning......................................................... 
  
 45 
  
 3.4 
  
 Reglering genom kollektivavtal.............................................. 
  
 48 
  
 3.5 
  
 Stridsåtgärder för att få till stånd kollektivavtal.................... 
  
 50 
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2015:83 
  
 GÄLLANDE RÄTT 
  
 4 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering.................... 
  
 55 
  
 5 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund .................................................. 
  
 61 
  
 5.1 
  
 Inledning ................................................................................. 
  
 61 
  
 5.2 
  
 Översikt över de viktigaste fördragen................................... 
  
 61 
  
 5.3 
  
 EES .......................................................................................... 
  
 63 
  
 5.4 
  
 EU-rätten ................................................................................ 
  
 64 
  
 5.4.1 
  
 Principen om tilldelade befogenheter och 
  
 lojalitetsprincipen.................................................... 
  
 64 
  
 5.4.2 
  
 EU-rätten 
  har företräde framför nationell rätt ..... 
  
 65 
  
 5.4.3 
  
 EU-rätten 
  i Sverige.................................................. 
  
 66 
  
 5.4.4 
  
 Sanktioner................................................................ 
  
 68 
  
 5.5 
  
 Friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen ................ 
  
 69 
  
 5.5.1 
  
 Friheten att tillhandahålla tjänster och 
  
 etableringsfriheten .................................................. 
  
 69 
  
 5.5.2 
  
 Förbud mot diskriminering .................................... 
  
 72 
  
 5.5.3 
  
 Diskriminering kan rättfärdigas i vissa fall ............ 
  
 72 
  
 5.5.4 
  
 Friheten att tillhandahålla tjänster kan 
  
 begränsa utövandet av grundläggande 
  
 rättigheter ................................................................ 
  
 77 
  
 5.6 
  
 Tjänstedirektivet..................................................................... 
  
 78 
  
 5.7 
  
 Lagval....................................................................................... 
  
 79 
  
 5.8 
  
 Nationell domstols behörighet.............................................. 
  
 81 
  
 5.9 
  
 Utstationeringsdirektivet....................................................... 
  
 82 
  
 5.9.1 
  
 Direktivets tillkomst............................................... 
  
 82 
  
 5.9.2 
  
 Ingressen.................................................................. 
  
 84 
  
 5.9.3 
  
 Tillämpningsområdet .............................................. 
  
 85 
  
 5.9.4 
  
 Arbets- och anställningsvillkoren i den hårda 
  
 kärnan ...................................................................... 
  
 86 
  
 5.9.5 
  
 När ska villkoren i den hårda kärnan tillämpas ..... 
  
 89 
  
 5.9.6 
  
 Hur villkoren i den hårda kärnan kan 
  
 fastställas i kollektivavtal eller skiljedomar ........... 
  
 90 
  
 8 
  
 SOU 2015:83 
  
 Innehåll 
  
 5.9.7Arbets- och anställningsvillkor utöver den 
  
 hårda kärnan ............................................................. 
  
 91 
  
 5.9.8 
  
 Samarbete i fråga om information .......................... 
  
 93 
  
 5.9.9 
  
 Tillsyn och sanktioner ............................................. 
  
 93 
  
 5.9.10 
  
 Talerätt ..................................................................... 
  
 99 
  
 5.9.11 
  
 Genomförandet i medlemsstaterna ...................... 
  
 100 
  
 5.10 
  
 Lavaldomen ........................................................................... 
  
 100 
  
 5.10.1 
  
 Bakgrund ................................................................ 
  
 100 
  
 5.10.2 
  
 EU - domstolens avgörande ................................... 
  
 102 
  
 5.10.3 
  
 Effekter av Lavaldomen ........................................ 
  
 108 
  
 5.11 
  
 Utvecklingen inom unionen efter Lavaldomen .................. 
  
 109 
  
 5.11.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 109 
  
 5.11.2 
  
 En social marknadsekonomi ................................. 
  
 110 
  
 5.11.3 
  
 De grundläggande rättigheterna enligt 
  
 unionsstadgan stärktes genom 
  
 Lissabonfördraget .................................................. 
  
 110 
  
 5.11.4 
  
 Förslag till Monti II - förordning läggs fram 
  
 och dras tillbaka ..................................................... 
  
 114 
  
 5.12 
  
 Tillämpningsdirektivet och dess genomförande i 
  
 Sverige 
  
 .................................................................................... 
  
 116 
  
 5.12.1 .......................................... 
  
 Tillämpningsdirektivet 
  
 116 
  
 5.12.2 .......... 
  
 Utredningen om nya utstationeringsregler 
  
 123 
  
 5.13 
  
 Utredningen om upphandling och villkor enligt 
  
 kollektivavtal ......................................................................... 
  
 128 
  
 6 
  
 Andra internationella ................................åtaganden 
  
 131 
  
 6.1 
  
 Europakonventionen ............................................................ 
  
 131 
  
 6.2 
  
 Europarådets ..................................................sociala stadga 
  
 134 
  
 6.3Konventioner antagna av Internationella 
  
 arbetsorganisationen (ILO) ................................................. 
  
 137 
  
 6.4 Andra  
 FN-dokument ........................................................... 
  
 139 
  
 6.4.1Den allmänna förklaringen om de mänskliga 
  
 rättigheterna........................................................... 
  
 139 
  
 6.4.2Konventionen om medborgerliga och politiska 
  
 rättigheter............................................................... 
  
 140 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:83 
  
 6.4.3Konventionen om ekonomiska, sociala och 
  
 kulturella rättigheter ............................................. 
  
 141 
  
 7 
  
 Inhemsk svensk rätt ................................................. 
  
 143 
  
 7.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 143 
  
 7.2 
  
 Stridsåtgärder och Britanniaprincipen................................. 
  
 144 
  
 7.2.1 
  
 Stridsåtgärder ........................................................ 
  
 144 
  
 7.2.2 
  
 Britanniadomen ..................................................... 
  
 145 
  
 7.2.3 
  
 Zavala ......................................................... 
  
 146 
  
 7.2.4 
  
 Lavaldomen............................................................ 
  
 147 
  
 7.2.5 
  
 Lex Laval................................................................ 
  
 148 
  
 7.3 
  
 Utstationeringslagen ............................................................ 
  
 150 
  
 7.3.1 
  
 Tillämpningsområdet ............................................ 
  
 150 
  
 7.3.2 
  
 De lagregler med minimivillkor som ska 
  
 tillämpas för utstationerade arbetstagare............. 
  
 151 
  
 7.3.3Lex Laval tillåter stridsåtgärder för att få 
  
 förmånligare minimivillkor................................... 
  
 152 
  
 7.3.4Stridsåtgärder tillåts för att få förmånligare 
  
 villkor än minimivillkoren för utstationerade 
  
 uthyrda arbetstagare.............................................. 
  
 161 
  
 7.3.5 
  
 Arbetsmiljöverket ska informera om villkoren ... 
  
 163 
  
 7.3.6Utstationerande arbetsgivare ska anmäla sig 
  
 och en kontaktperson ........................................... 
  
 164 
  
 7.4 
  
 Utlänningslagen.................................................................... 
  
 167 
  
 KARTLÄGGNING AV UTSTATIONERINGSSITUATIONEN I 
  
 SVERIGE 
  
 8 
  
 De som utstationeras i Sverige .................................. 
  
 171 
  
 8.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 171 
  
 8.2 
  
 Anmälningar av utstationeringar och kontaktpersoner ..... 
  
 172 
  
 8.2.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 172 
  
 8.2.2De flesta utstationerade kommer från 
  
 Tyskland och Polen............................................... 
  
 173 
  
 8.2.3 
  
 Utstationeringar över tid ...................................... 
  
 176 
  
 10 
  
 SOU 2015:83 
  
 Innehåll 
  
 8.2.4De flesta utstationerade arbetar inom 
  
 byggverksamhet och tillverkning ......................... 
  
 176 
  
 8.2.5 
  
 Aktuell situation juli 2015..................................... 
  
 180 
  
 8.3 
  
 Offentliga informationskällor.............................................. 
  
 183 
  
 8.3.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 183 
  
 8.3.2 
  
 Offentlig upphandling........................................... 
  
 183 
  
 8.3.3 
  
 Särskild inkomstskatt ............................................ 
  
 184 
  
 8.3.4 
  
 F-skatt .................................................................... 
  
 184 
  
 8.3.5 
  
 Beviljade arbetstillstånd......................................... 
  
 185 
  
 8.3.6 
  
 Registrerad uppehållsrätt ...................................... 
  
 186 
  
 8.3.7 
  
 A1-intygen ............................................................. 
  
 187 
  
 8.4 
  
 Information från den svenska arbetsmarknadens parter .... 
  
 190 
  
 8.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 190 
  
 8.4.2 
  
 Svenskt Näringsliv................................................. 
  
 191 
  
 8.4.3 
  
 Landsorganisationen i Sverige .............................. 
  
 192 
  
 8.5 
  
 Antalet arbetstagare och företag .......................................... 
  
 194 
  
 8.5.1 
  
 Antalet arbetstagare............................................... 
  
 194 
  
 8.5.2 
  
 Antalet företag....................................................... 
  
 196 
  
 8.6 
  
 Från vilka länder utstationeras arbetstagare i Sverige? ....... 
  
 197 
  
 8.7 
  
 Aktuella branscher ................................................................ 
  
 203 
  
 8.8 
  
 Utstationeringsperioder ....................................................... 
  
 207 
  
 8.9 
  
 Typ av utstationering............................................................ 
  
 208 
  
 8.10 
  
 Sammanfattning av situationen före den 1 juli 2013........... 
  
 208 
  
 9 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete .......................... 
  
 211 
  
 9.1Säkerställandet av de utstationerade arbetstagarnas 
  
 villkor 
  
 ..................................................................................... 
  
 211 
  
 9.1.1 .................... 
  
 Frivillig anslutning till kollektivavtal 
  
 211 
  
 9.1.2 ......................................................... 
  
 Stridsåtgärder 
  
 212 
  
 9.2 Tillämpningen .................................av den s.k. bevisregeln 
  
 213 
  
 9.2.1 ........... 
  
 Kontroller och åberopande av bevisregeln 
  
 213 
  
 9.2.2 ...................... 
  
 Den dokumentation som åberopas 
  
 214 
  
 9.2.3 .................................. 
  
 Förekommer det skenavtal? 
  
 215 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:83 
  
 9.3 
  
 Kollektivavtal lämnade till Arbetsmiljöverket .................... 
  
 216 
  
 9.4 
  
 Sammanfattning.................................................................... 
  
 217 
  
 FÖRHÅLLANDENA I ANDRA LÄNDER 
  
 10 
  
 Förhållandena i andra länder..................................... 
  
 221 
  
 10.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 221 
  
 10.2 
  
 Danmark ............................................................................... 
  
 223 
  
 10.3 
  
 Finland .................................................................................. 
  
 224 
  
 10.4 
  
 Norge .................................................................................... 
  
 231 
  
 10.5 
  
 Tyskland................................................................................ 
  
 232 
  
 10.6 
  
 Italien..................................................................................... 
  
 235 
  
 10.7 
  
 Storbritannien ....................................................................... 
  
 236 
  
 ÖVERVÄGANDEN OCH FÖRSLAG 
  
 11 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 241 
  
 12 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares 
  
 minimivillkor ........................................................... 
  
 245 
  
 12.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 245 
  
 12.2 
  
 De villkor som  
 EU-rätten 
  tillåter får redan krävas............. 
  
 247 
  
 12.2.1 De kollektivavtalsvillkor som får krävas med 
  
 stöd av stridsåtgärder ............................................ 
  
 247 
  
 12.2.2 De villkor som finns för utstationerade 
  
 arbetstagare............................................................ 
  
 247 
  
 12.3 
  
 Det kan finnas problem med den faktiska tillämpningen 
  
 av minimivillkoren ................................................................ 
  
 249 
  
 12 
  
 SOU 2015:83 
  
 Innehåll 
  
 13 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt 
  
 kostnadsersättningar................................................ 
  
 255 
  
 13.1 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar på den svenska 
  
 arbetsmarknaden ................................................................... 
  
 255 
  
 13.2 
  
 Är krav på svenska arbetsskade- och livförsäkringar för 
  
 utstationerade arbetstagare förenligt med  
 EU-rätten?....... 
  
 258 
  
 13.2.1 Inledning ................................................................ 
  
 258 
  
 13.2.2 Faller villkor om arbetsskade- och 
  
 livförsäkringar inom området ”Säkerhet, hälsa 
  
 och hygien på arbetsplatsen”?............................... 
  
 260 
  
 13.3 
  
 Kostnadsersättningar ............................................................ 
  
 263 
  
 14 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå 
  
 utstationeringskollektivavtal...................................... 
  
 267 
  
 14.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 267 
  
 14.2 
  
 Lagvalsfrågor ......................................................................... 
  
 269 
  
 14.3Stridsåtgärder för att uppnå särskilda utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren 
  
 borde vara tillåtet enligt  
 EU-rätten ..................................... 
  
 272 
  
 14.4 
  
 Stridsåtgärder tillåts för att uppnå ett 
  
 utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren ............ 
  
 278 
  
 14.5 
  
 Stridsåtgärder i strid mot bestämmelsen om de villkor 
  
 för utstationerade arbetstagare som får krävas är 
  
 olovliga................................................................................... 
  
 283 
  
 14.6 
  
 Möjligheten till stridsåtgärder bör inte begränsas vid 
  
 tredjelandsutstationering...................................................... 
  
 284 
  
 14.6.1  
 EU-rätten 
  behöver tillämpas bara när den 
  
 utstationerande arbetsgivaren är etablerad 
  
 inom EES eller Schweiz......................................... 
  
 284 
  
 14.6.2 Förbudet mot stridsåtgärder bör gälla bara när 
  
 EU-rätten 
  kräver det ............................................. 
  
 285 
  
 14.7Systemet med utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren ersätter lex Lavals reglering av 
  
 stridsåtgärder......................................................................... 
  
 286 
  
 13 
  
 Innehåll SOU 2015:83 
  
 14.8 
  
 Minimivillkoren ska ges in till Arbetsmiljöverket .............. 
  
 288 
  
 14.9 
  
 Kollektivavtalsverkningarna begränsas när avtalet slutits 
  
 efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder............ 
  
 289 
  
 14.9.1 
  
 Kollektivavtalsverkningarna begränsas inte vid 
  
 frivilligt slutna kollektivavtal................................ 
  
 289 
  
 14.9.2 
  
 Kollektivavtalsverkningarna begränsas efter 
  
 stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder ..... 
  
 291 
  
 14.9.3 
  
 Begränsningen av kollektivavtalsverkningarna 
  
 bör inte gälla vid tredjelandsutstationering ......... 
  
 296 
  
 14.10 
  
 Kollektivavtalsverkningarna av ett 
  
 utstationeringskollektivavtal utvidgas................................. 
  
 296 
  
 14.10.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 296 
  
 14.10.2 
  
 Utstationerade arbetstagare kan utkräva 
  
 minimivillkoren enligt 
  
 utstationeringskollektivavtalet ............................. 
  
 297 
  
 14.10.3 
  
 Utstationeringskollektivavtalet ger 
  
 arbetstagarorganisationen 
  
 kontrollbefogenheter ............................................ 
  
 299 
  
 14.10.4 
  
 Skadestånd ............................................................. 
  
 304 
  
 14.11 
  
 Preskription .......................................................................... 
  
 306 
  
 14.12 
  
 Rättegången .......................................................................... 
  
 308 
  
 15 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare ............... 
  
 311 
  
 15.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 311 
  
 15.2 
  
 Kravet på föreståndare i filiallagen ...................................... 
  
 311 
  
 15.3 
  
 Överträdelseärende mot Sverige och 
  
 Filiallagsutredningen ............................................................ 
  
 314 
  
 15.4 
  
 Regeringens proposition 2010/11:87 och riksdagens 
  
 tillkännagivande .................................................................... 
  
 315 
  
 15.5 
  
 Anmälan och kontaktperson i utstationeringslagen .......... 
  
 317 
  
 15.6 
  
 Tillämpningsdirektivet ......................................................... 
  
 319 
  
 15.7 
  
 På begäran ska arbetsgivaren utse en företrädare med 
  
 behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal......... 
  
 321 
  
 14 
  
 SOU 2015:83 
  
 Innehåll 
  
 16 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering ......................... 
  
 327 
  
 16.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 327 
  
 16.2 
  
 EU-rättens 
  krav på information om villkoren vid 
  
 utstationering ........................................................................ 
  
 328 
  
 16.2.1 Krav på arbetsgivares information om 
  
 villkoren vid utstationering................................... 
  
 328 
  
 16.2.2 Krav på information om de villkor 
  
 medlemsstaten uppställer...................................... 
  
 331 
  
 16.2.3 Krav på information om de villkor 
  
 medlemsstaten tillåter 
  
 arbetstagarorganisationer genomdriva med 
  
 stridsåtgärder ......................................................... 
  
 334 
  
 16.3 
  
 Förutsebarheten i fråga om vad som krävs för att en 
  
 utstationering i Sverige inte ska kunna hindras .................. 
  
 337 
  
 16.4 
  
 Förknippa skyldigheten att lämna in 
  
 kollektivavtalsvillkor med sanktioner.................................. 
  
 342 
  
 16.5 
  
 Inlämnade kollektivavtalsvillkor som förutsättning för 
  
 stridsåtgärds tillåtlighet ........................................................ 
  
 345 
  
 16.6 
  
 Arbetsmiljöverket analyserar kollektivavtal ........................ 
  
 347 
  
 16.6.1 Ett särskilt organ gör analysen när ingen 
  
 arbetstagarorganisation gjort det.......................... 
  
 347 
  
 16.6.2 En ny uppgift för Arbetsmiljöverket ................... 
  
 352 
  
 17 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser ................ 
  
 357 
  
 18 
  
 Konsekvenser.......................................................... 
  
 359 
  
 18.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 359 
  
 18.2 
  
 Kostnadsersättningar ............................................................ 
  
 361 
  
 18.3 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå 
  
 utstationeringskollektivavtal ................................................ 
  
 361 
  
 18.4 
  
 Tredjelandsutstationering undantas .................................... 
  
 364 
  
 18.5 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare ...................... 
  
 366 
  
 18.6 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering ................................. 
  
 367 
  
 15 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:83 
  
 19 
  
 Författningskommentar ............................................ 
  
 369 
  
 19.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:678) om 
  
 utstationering av arbetstagare .............................................. 
  
 369 
  
 19.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om 
  
 medbestämmande i arbetslivet............................................. 
  
 384 
  
 Reservation och särskilt yttrande........................................ 
  
 385 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2012:92........................................... 
  
 393 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2014:149......................................... 
  
 401 
  
 Bilaga 3 
  
 Rättsfall från  
 EU-domstolen ....................................... 
  
 405 
  
 16 
  
 Sammanfattning 
  
 Utstationeringskommittén har haft i uppdrag att göra en översyn av lex Laval, dvs. de ändringar i lagstiftningen om utstationering av arbetstagare i Sverige som infördes den 15 april 2010 till följd av  
 EU-domstolens 
  dom i det s.k. Lavalmålet. Kommittén lämnar ett antal förslag för att i utstationeringssituationer värna den svenska arbetsmarknadsmodellen och kollektivavtalens ställning. Förslagen, som kommittén bedömer är förenliga med  
 EU-rätten 
  och som föreslås träda i kraft den 1 januari 2017, är i huvudsak följande. 
  
 En utstationerande arbetsgivare ska på begäran utse en företrädare med behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal 
  
 På begäran av en arbetstagarorganisation ska arbetsgivaren inom tio dagar utse en företrädare som har behörighet att för arbets- givaren förhandla om och sluta kollektivavtal och meddela organi- sationen vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Arbets- tagarorganisationens begäran ska innehålla uppgift om att organisa- tionen önskar sluta kollektivavtal och upplysning om organisa- tionen har medlemmar hos arbetsgivaren eller inte och minimi- villkoren i den aktuella branschen samt kontaktuppgifter till en företrädare som har behörighet att för organisationen förhandla om och sluta kollektivavtal. 
  
 Arbetsgivarens företrädare ska inom sju dagar efter utgången av fristen för att utse företrädare ta kontakt med arbetstagarorganisa- tionens företrädare och redogöra för arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta kollektivavtal. 
  
 Om arbetsgivaren eller dennes företrädare bryter mot dessa skyldigheter, ska arbetsgivaren betala skadestånd till den arbets- tagarorganisation som gjort begäran. Skadeståndet ska innefatta 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2015:83 
  
 ersättning för den förlust som uppkommit och den kränkning som har inträffat. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. I fråga om preskription ska motsvarande regler som enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet gälla. 
  
 Stridsåtgärder är alltid tillåtna för att uppnå 
  
 ett s.k. utstationeringskollektivavtal med minimivillkor enligt tillämpligt svenskt branschavtal 
  
 Reglerna om stridsåtgärder enligt lex Laval ersätts av en ny regel, som gäller när en svensk arbetstagarorganisation vill vidta en strids- åtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare. En sådan stridsåtgärd får vidtas bara om de villkor som krävs mot- svaras av minimivillkoren, inklusive minimilön, eller, vid uthyrning, villkoren, inklusive lön, i tillämpligt branschavtal1 och faller inom den s.k. hårda kärnan2 enligt utstationeringsdirektivet. Stridsåtgär- den är tillåten oberoende av om de utstationerade arbetstagarna redan har bättre villkor, och de krävda villkoren får inte hindra tillämpningen av sådana för arbetstagarna förmånligare villkor. Finns det i den aktuella branschen flera tillämpliga centrala kollektivavtal, avses villkoren i det kollektivavtal som har de för arbetsgivarsidan mest förmånliga villkoren. En stridsåtgärd som vidtas i strid mot bestämmelsen är olovlig enligt lagen (1976:580) om medbestäm- mande i arbetslivet. Detta förbud mot stridsåtgärder vid utstatione- ring ska dock bara gälla när den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz, dvs. inte vid s.k. tredjelands- utstationering. 
  
 Kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbets- tagare – utstationeringskollektivavtal – får särskilda rättsverkningar i förhållande till andra kollektivavtal. Bestämmelserna om detta ska dock bara tillämpas på kollektivavtal som har slutits efter ikraft- trädandet. 
  
 1Ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen. 
  
 2Den hårda kärnan definieras i 5 § lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare genom hänvisningar till andra lagar, t.ex. arbetsmiljölagen och arbetstidslagen. 
  
 18 
  
 SOU 2015:83 
  
 Sammanfattning 
  
 Har ett utstationeringskollektivavtal slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder, innebär det inte skyldigheter för arbetsgivaren i förhållande till en arbetstagarorganisation, dennes förtroendemän eller det allmänna enligt annan lagstiftning än ut- stationeringslagen. Ett sådant kollektivavtal ska inte heller beaktas vid tillämpningen av bestämmelserna om turordning vid uppsäg- ning av arbetstagare på grund av arbetsbrist och företrädesrätt till återanställning enligt 22 och 25 §§ lagen (1982:80) om anställnings- skydd. Dessa begränsningar gäller inte vid tredjelandsutstatione- ring. 
  
 Minimivillkoren i ett utstationeringskollektivavtal, som slutits frivilligt eller efter stridsåtgärder, gäller även för arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen. En arbetsgivare som är bunden av ett utstationeringskollektivavtal kan således såvitt avser minimivillkoren inte med giltig verkan träffa en överenskommelse som strider mot avtalet med en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det. En sådan utstationerad arbetstagare har vidare rätt att utkräva dessa villkor av arbets- givaren. I fråga om skadestånd vid brott mot minimivillkoren i ett utstationeringskollektivavtal, preskription och rättegången vid tvister ska motsvarande regler som enligt lagen om medbestämmande i arbetslivet gälla. 
  
 Ett utstationeringskollektivavtal, som slutits frivilligt eller efter stridsåtgärder, ger vidare den avtalsslutande arbetstagarorganisa- tionen kontrollbefogenheter. En arbetsgivare som är bunden av ett utstationeringskollektivavtal ska nämligen på begäran av en avtals- bunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla dokumentation av anställningsavtal, lönespecifikationer, tidrapporter och intyg över gjorda löneutbetalningar i den utsträckning det behövs för att organisationen ska kunna bedöma om kollektiv- avtalet följts i fråga om minimivillkor. Arbetsgivaren är också skyl- dig att på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla en översättning av dokumentationen till svenska språket. Skyldigheterna gäller under den tid den arbets- tagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. En arbetsgivare som bryter mot dessa skyldig- heter ska betala skadestånd till den avtalsbundna arbetstagarorgani- sationen för den förlust som uppkommit och den kränkning som 
  
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2015:83 
  
 har inträffat. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. 
  
 I fråga om vilka villkor som får krävas med stridsåtgärder gör kommittén för det första bedömningen att det bör vara möjligt att anse att krav på betalning av premier för arbetsskade- och liv- försäkringar som ger ekonomisk ersättning till arbetstagaren, eller dennes efterlevande, vid brister i säkerhet, hälsa eller hygien i arbetet faller under artikel 3.1 e) i utstationeringsdirektivet. Frågan om så är fallet är inte avgjord av  
 EU-domstolen. 
  För det andra bedömer kommittén att begreppet minimilön bör förtydligas i ut- stationeringslagen på så sätt att med minimilön avses minimilön enligt kollektivavtalet utan avdrag för ersättning för utgifter som uppkommit till följd av utstationeringen. 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Arbetsmiljöverket ska – när en arbetstagarorganisation inte redan gjort det eller när det finns skäl för det – analysera vilka villkor i centrala kollektivavtal som får krävas med stöd av en stridsåtgärd enligt utstationeringslagen. Verkets bedömning ska inte vara bind- ande, men ska offentliggöras. 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 En gemensam reservation har lämnats av Anti Avsan (M), Freeman (M), Gonzalez (C), Sanchez Metso (FP) och Gardner (KD). 
  
 Ledamoten Thomas (V) har avgett ett särskilt yttrande. 
  
 20 
  
 Summary 
  
 The Inquiry on the posting of foreign workers to Sweden was tasked with reviewing lex Laval, i.e. the changes to the legislation on the posting of foreign workers to Sweden introduced on 15 April 2010 as a result of the judgment of the Court of Justice of the European Union in the Laval case. The Inquiry makes a number of proposals to safeguard the Swedish labour market model and status of collective agreements in situations involving posted workers. The proposals, which the Inquiry considers to be compatible with EU law, and which are proposed to enter into force on 1 January 2017, are Scott. 
  
 An employer posting workers must, when requested to do so, appoint a representative who is authorised to negotiate and conclude collective agreements 
  
 If requested to do so by an employees’ organisation, the employer must, within ten days, appoint a representative who is authorised to negotiate and conclude collective agreements on behalf of the employer, and notify the organisation of who has been appointed and of their contact details. The request from the employees’ organisation must state that the organisation wishes to conclude collective agreements and whether or not the organisation has members working for the employer, and include details of the minimum conditions in the sector in question and the contact details of a representative who is authorised to negotiate and con- clude collective agreements on behalf of the organisation. 
  
 Within seven days of the deadline for appointing a representa- tive, the employer’s representative must contact the employees’ organisation’s representative and report the employer’s stance on the request to conclude collective agreements. 
  
 21 
  
 Summary 
  
 SOU 2015:83 
  
 If the employer or its representative fails to honour any of these obligations, the employer must pay damages to the employees’ organisation that made the request. 
  
 The damages are to include compensation for losses incurred and for the infringement committed. Damages may be Payne or cancelled if it is reasonable to do so. With regard to statutory limitation, rules corresponding to those in the Employment (Co- determination in the Workplace) Act (1976:580) should apply. 
  
 Industrial action is always permitted to achieve a collective agreement for posted workers containing minimum conditions under applicable Swedish sectoral agreements 
  
 The regulations on industrial action under lex Laval will be re- placed by a new regulation, to apply when a Swedish employees’ organisation wishes to take industrial action against an employer with the aim of obtaining regulation of the conditions for posted workers via a collective agreement. Such industrial action may only be taken if the conditions demanded correspond to the minimum conditions, including minimum wage, or, in the case of the hiring- out of workers, the conditions, including wages, in the applicable sectoral agreement1 and fall within the ‘hard core’2 of the Posting of Workers Directive. Industrial action is permitted regardless of whether the posted workers already have better conditions, and the conditions demanded may not prevent the application of such conditions that are more beneficial to workers. If there are several applicable central collective agreements in the sector in question, this means the conditions in whichever collective agreement offers the most beneficial conditions for an employer. Any industrial action taken in contravention of this provision is unlawful under the Employment  
 (Co-determination 
  in the Workplace) Act (1976:580). However, this prohibition of industrial action in cases of posted Rodriguez only when the employer posting workers is estab- 
  
 1A collective agreement concluded at central level that is generally applied throughout Sweden to corresponding workers within the sector in question. 
  
 2The ‘hard core’ is defined in Section 5 of the Posting of Workers Act (1999:678) via references to other acts, e.g. the Work Environment Act and the Working Payne. 
  
 22 
  
 SOU 2015:83 
  
 Summary 
  
 lished within the EEA or in Switzerland, i.e. not in cases of third country postings. 
  
 Collective agreements that regulate the conditions for posted workers will have special legal consequences in relation to other collective agreements. However, the provisions to this effect are only to be applied to collective agreements concluded after entry into force. 
  
 If a collective agreement for posted workers is concluded following industrial action or notice of such action, it does not entail any obligations on the part of the employer in relation to an employees’ organisation, its union representatives or the public under Evans legislation other than the Posting of Workers Act. 
  
 Nor should such a collective agreement be taken into account when applying the provisions on the order of selection for termina- tion of employees’ contracts due to shortage of work (redundancy) or the preferential right to  
 re-employment 
  under Sections 22 and 25 of the Employment Protection Act (1982:80). Thomas restrictions do not apply in the case of third country postings. 
  
 The minimum conditions in a collective agreement for posted workers, Price into voluntarily or following industrial action, also apply to workers who are not members of the employees’ organisation that concluded the agreement. In terms of minimum conditions, this means that an employer that is bound by a collec- tive agreement for posted workers cannot with valid effect make arrangements that conflict with the agreement with a posted worker who is not bound by it. Moreover, such a posted worker is entitled to demand these conditions of the employer. With respect to damages in the case of breaches of minimum conditions in a collective agreement for posted workers, statutory limitations and legal pro- ceedings in cases of disputes, rules corresponding to those in the Employment  
 (Co-determination 
  in the Workplace) Act are to apply. 
  
 Furthermore, a collective agreement for posted workers, Price into voluntarily or following industrial action, confers super- visory powers on the contracting employees’ organisation. Any employer that is bound by a collective agreement for posted work- ers must, if requested to do so by the contracting employees’ organisation, submit within three weeks documentation of all employ- ment contracts, wage specifications, timesheets and certificates of wage disbursements needed by the organisation to allow it to assess 
  
 23 
  
 Summary 
  
 SOU 2015:83 
  
 Woods collective agreement has James respect to minimum conditions. The employer is also obliged, if requested to do so by a contracting employees’ organisation, to submit within three weeks a translation to Swedish of the documentation in question. Thomas obligations apply while the worker to Valdez documentation pertains is posted here in Sweden, and for four months afterwards. Any employer that breaches these obligations must pay damages to the contracting employees’ organisation for losses incurred and for the infringement committed. Damages may be Payne or cancelled if it is reasonable to do so. 
  
 With respect to what conditions can be demanded via industrial action, the Inquiry’s assessment is firstly that it should be possible to consider that demands for the payment of premiums for occupa- tional injury insurance or life insurance that offer financial com- pensation to the employee, or their surviving relatives, where there are shortcomings in safety, health or hygiene at work, come under Article 3.1 e) of the Posting of Workers Directive. 
  
 The Court of Justice of the European Union has not yet ruled on Salazar is the case. Secondly, the Inquiry considers that the term ‘minimum wage’ should be clarified in the Posting of Workers Act such that ‘minimum wage’ refers to the minimum wage under the collective agreement without deductions to com- pensate for expenses engendered by the posting. 
  
 Predictable conditions for posted workers 
  
 Where an employees’ organisation has not already done so, or where there are grounds to do so, the Swedish Work Environment Authority is to analyse which conditions in central collective agree- ments may be demanded through industrial action under the 
  
 Posting of Workers Act. The Authority’s assessment is not bind- ing, but should be made public. 
  
 24 
  
 SOU 2015:83 
  
 Summary 
  
 Reservation and separate statement of opinion 
  
 A joint reservation has been entered by Anti Avsan (Moderate Party), Freeman (Moderate Party), Gonzalez (Centre Party), Sanchez Metso (Liberal Party) and Gardner (Green). 
  
 Thomas (Left Party) has issued a separate statement of opinion. 
  
 25 
  
 1 Författningsförslag 
  
 1.1Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare 
  
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1999:678) om utstatione- ring av arbetstagare 
  
 dels att 1, 5 a, 5 b, 9, 9 a och 21 §§ lagen (1999:678) om ut- stationering av arbetstagare ska ha följande lydelse, 
  
 dels att det i lagen ska införas sju nya paragrafer, 4 a, 5 c, 5 d, 7 a och 20  
 a–c 
  §§, samt närmast före 7 a, 20 a och 20 c §§ nya rubriker av följande lydelse, 
  
 dels att rubriken närmast efter 9 a § ska sättas närmast före 21 §. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 §1 
  
 Denna lag gäller när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än Sverige utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna. 
  
 Dessutom finns i 8 § bestämmelser om arbetsgivare som har sitt hemvist eller säte i Sverige och utstationerar arbetstagare till ett annat medlemsland inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) eller Schweiz. 
  
 Det som sägs i 5 a och 5 b §§ gäller bara om arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. 
  
 1 Senaste lydelse 2001:65. 
  
 27 
  
 Författningsförslag SOU 2015:83 
  
 4 a § 
  
 Med minimilön avses minimi- 
  
 lön enligt 
  
 kollektivavtalet utan 
  
 avdrag för ersättning för utgifter 
  
 som uppkommit till följd av ut- 
  
 stationeringen. 
  
 5 a §2 
  
 En stridsåtgärd mot en arbets- 
  
 En stridsåtgärd mot en arbets- 
  
 givare i syfte att genom kollektiv- 
  
 givare i syfte att genom kollektiv- 
  
 avtal få till stånd en reglering av 
  
 avtal få till stånd en reglering av 
  
 villkoren för 
  
 utstationerade 
  
 villkoren 
  
 för 
  
 utstationerade 
  
 arbetstagare, utom i fall som 
  
 arbetstagare får 
  
 vidtas endast 
  
 avses i 5 b §, får 
  
 vidtas endast 
  
 om de villkor som krävs 
  
 om de villkor som krävs 
  
 1. motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen, 
  
 2. bara avser minimilön eller 
  
 2. bara avser minimilön eller 
  
 andra minimivillkor på de områ- 
  
 andra minimivillkor på de områ- 
  
 den som avses i 5 §, och 
  
 den som avses i 5 § och inte hind- 
  
 rar tillämpningen av för arbets- 
  
 tagarna förmånligare villkor, och 
  
 3. är förmånligare för arbetstagarna än det som följer av 5 §. 
  
 En sådan stridsåtgärd får inte 
  
 Avser den åsyftade regleringen 
  
 vidtas, om arbetsgivaren visar att 
  
 villkoren för utstationerade uthyrda 
  
 arbetstagarna, när det gäller lön 
  
 arbetstagare, 
  
 gäller i stället 
  
 att 
  
 eller på de områden som avses i 
  
 stridsåtgärden 
  
 får vidtas 
  
 endast 
  
 5 §, har villkor som i allt väsent- 
  
 om de villkor som krävs 
  
 ligt är minst lika förmånliga som 
  
 1. motsvarar villkoren 
  
 i 
  
 ett 
  
 minimivillkoren i ett sådant centralt 
  
 sådant centralt kollektivavtal som 
  
 kollektivavtal som avses i första 
  
 tillämpas i hela Sverige på mot- 
  
 stycket. 
  
 svarande arbetstagare i uthyrnings- 
  
 branschen och som respekterar det 
  
 övergripande skydd för arbetstagare 
  
 som avses i 
  
 Europaparlamentets 
  
 och rådets direktiv 2008/104/EG 
  
 2 Senaste lydelse 2012:857. 
  
 28 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningsförslag 
  
 om arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag, 
  
 2.bara avser lön eller villkor på de områden som avses i 5 § och inte hindrar tillämpningen av för arbetstagarna förmånligare villkor, och 
  
 3.är förmånligare för arbets- tagarna än det som följer av 5 §. 
  
 Finns det i den aktuella branschen flera tillämpliga centrala kollektivavtal, avses villkoren i det kollektivavtal som har de för arbetsgivarsidan mest förmånliga villkoren. 
  
 5 b § 
  
 En stridsåtgärd mot en arbets- 
  
 Ett kollektivavtal 
  
 som 
  
 slutits 
  
 givare i syfte att genom kollektiv- 
  
 efter en stridsåtgärd 
  
 enligt 
  
 5 a § 
  
 avtal få till stånd en reglering av 
  
 eller varsel om en sådan åtgärd 
  
 villkoren för utstationerade ut- 
  
 enligt 45 § lagen (1976:580) om 
  
 hyrda arbetstagare får vidtas endast 
  
 medbestämmande 
  
 i 
  
 arbetslivet 
  
 om de villkor som krävs 
  
 innebär inte skyldigheter för arbets- 
  
 1. motsvarar villkoren i ett så- 
  
 givaren i förhållande till en arbets- 
  
 dant centralt kollektivavtal som 
  
 tagarorganisation, 
  
 dennes förtro- 
  
 tillämpas i hela Sverige på mot- 
  
 endemän eller det allmänna enligt 
  
 svarande arbetstagare i uthyrnings- 
  
 annan lagstiftning än denna lag. 
  
 branschen och som respekterar det 
  
 Ett sådant kollektivavtal som 
  
 övergripande skydd för arbetstagare 
  
 avses i första stycket ska inte be- 
  
 som avses i Europaparlamentets 
  
 aktas vid tillämpningen av 22 och 
  
 och rådets direktiv 2008/104/EG 
  
 25 §§ lagen (1982:80) om anställ- 
  
 om arbetstagare som hyrs ut av 
  
 ningsskydd. 
  
 bemanningsföretag, 
  
 2. bara avser lön eller villkor på de områden som avses i 5 §, och 
  
 3. är förmånligare för arbets- tagarna än det som följer av 5 §. 
  
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2015:83 
  
 En sådan stridsåtgärd får inte vidtas, om arbetsgivaren visar att arbetstagarna, när det gäller lön eller på de områden som avses i 5 §, har villkor som i allt väsent- ligt är minst lika förmånliga som villkoren i 
  
 1.ett sådant centralt kollektiv- avtal som avses i första stycket, eller 
  
 2.det kollektivavtal som gäller 
  
 ianvändarföretaget. 
  
 5 c § 
  
 En arbetsgivare som är bun- den av ett tillämpligt kollektiv- avtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare kan i den utsträckning villkoren är så- dana som avses i 5 a § inte med giltig verkan träffa en överens- kommelse som strider mot avtalet med en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det. En sådan utstationerad arbetstagare har rätt att utkräva dessa villkor av arbetsgivaren. 
  
 5 d § 
  
 En arbetsgivare som är bun- den av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstatione- rade arbetstagare ska på begäran av en avtalsbunden arbetstagar- organisation inom tre veckor till- handahålla dokumentation av anställningsavtal, lönespecifika- tioner, tidrapporter och intyg över gjorda löneutbetalningar i den ut- 
  
 30 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningsförslag 
  
 sträckning det behövs för att orga- nisationen ska kunna bedöma om kollektivavtalet följts i fråga om de villkor som avses i 5 a §. Arbetsgivaren är också skyldig att på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla en översätt- ning av dokumentationen till svenska språket. 
  
 Skyldigheterna enligt första stycket gäller under den tid den arbetstagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. 
  
 Behörig företrädare vid kollektivavtalsförhandlingar 
  
 7 a § 
  
 På begäran av en arbetstagar- organisation ska arbetsgivaren inom tio dagar utse en företrädare som har behörighet att för arbets- givaren förhandla om och sluta kollektivavtal och meddela orga- nisationen vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Arbets- tagarorganisationens begäran ska innehålla 
  
 1.uppgift om att organisa- tionen önskar sluta kollektivavtal, 
  
 2.upplysning om organisationen har medlemmar hos arbetsgivaren eller inte 
  
 3.upplysning om de villkor i den aktuella branschen som avses 
  
 i5 a §, och 
  
 31 
  
 Författningsförslag SOU 2015:83 
  
 4. kontaktuppgifter till en före- trädare som har behörighet att för organisationen förhandla om och sluta kollektivavtal. 
  
 Arbetsgivarens företrädare ska inom sju dagar efter utgången av fristen för att utse företrädare ta kontakt med arbetstagarorganisa- tionens företrädare och redogöra för arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta kollektiv- avtal. 
  
 9 §3 
  
 Arbetsmiljöverket ska vara förbindelsekontor och tillhandahålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i Sverige. 
  
 Arbetsmiljöverket ska även 
  
 Arbetsmiljöverket ska även 
  
 hjälpa till med information om 
  
 hjälpa till med information om 
  
 sådana kollektivavtalsvillkor som 
  
 sådana kollektivavtalsvillkor som 
  
 kan komma att krävas med stöd 
  
 kan komma att krävas med stöd 
  
 av stridsåtgärder enligt 5 a eller 
  
 av en stridsåtgärd enligt 5 a § 
  
 5 b § eller som annars kan kom- 
  
 eller som annars kan komma att 
  
 ma att bli tillämpliga. 
  
 bli tillämpliga. 
  
 Arbetsmiljöverket ska samarbeta med motsvarande förbindelse- kontor i andra länder inom EES och i Schweiz. 
  
 9 a §4 
  
 En arbetstagarorganisation 
  
 En arbetstagarorganisation 
  
 ska ge in sådana kollektivavtals- 
  
 ska ge in sådana kollektivavtals- 
  
 villkor till Arbetsmiljöverket som 
  
 villkor till Arbetsmiljöverket som 
  
 organisationen kan komma att 
  
 organisationen kan komma att 
  
 kräva med stöd av stridsåtgärder 
  
 kräva med stöd av en stridsåtgärd 
  
 enligt 5 a eller 5 b §. 
  
 enligt 5 a §. 
  
 3Senaste lydelse 2012:857. 
  
 4Senaste lydelse 2012:857. 
  
 32 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningsförslag 
  
 Arbetsmiljöverket ska i den utsträckning en arbetstagarorga- nisation inte redan har lämnat in kollektivavtalsvillkor enligt första stycket analysera vilka villkor i centrala kollektivavtal som tilläm- pas i hela Sverige som en arbets- tagarorganisation får kräva med stöd av en stridsåtgärd enligt 5 a §. Om Arbetsmiljöverket finner skäl till det, ska verket göra en sådan analys även i andra fall. 
  
 Skadestånd 
  
 20 a § 
  
 En arbetsgivare som i fråga om de villkor som avses i 5 a § bryter mot ett kollektivavtal ska betala skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som har inträffat till 
  
 1.den utstationerade arbets- tagaren även om arbetstagaren inte är bunden av kollektivavtalet, och 
  
 2.den avtalsslutande arbets- tagarorganisationen, om kollektiv- avtalet har slutits efter en strids- åtgärd enligt 5 a § eller varsel enligt 45 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet om en sådan åtgärd. 
  
 En arbetsgivare som bryter mot 5 d § ska betala skadestånd för den förlust som uppkommit och den kränkning som har in- träffat till den arbetstagarorgani- sation som gjort begäran. 
  
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2015:83 
  
 Om arbetsgivaren eller dennes företrädare bryter mot 7 a §, ska arbetsgivaren betala skadestånd till den arbetstagarorganisation som gjort begäran. Skadeståndet ska innefatta ersättning för den förlust som uppkommit och den kränkning som har inträffat. 
  
 20 b § 
  
 Om det är skäligt, kan skade- stånd enligt 20 a § sättas ned eller helt falla bort. 
  
 Preskription 
  
 20 c § 
  
 I fråga om talan om fullgörelse enligt 5 c § andra meningen, 5 d § första stycket och 7 a § eller skadestånd enligt 20 a § tillämpas 64 § första stycket, 65 och 66 §§ lagen (1976:580) om medbestäm- mande i arbetslivet när det gäller den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas 
  
 Om förhandling inte begärs eller talan inte väcks inom före- skriven tid, är rätten till förhand- ling respektive talan förlorad. 
  
 34 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningsförslag 
  
 Talans väckande 
  
 21 §5 
  
 Mål om tillämpningen av 5 § första eller tredje stycket samt 7 § handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I dessa mål tillämpas 
  
 –33 § semesterlagen (1977:480) om preskription, 
  
 –23 § andra stycket föräldraledighetslagen (1995:584) om rätte- gången, 
  
 –9 § lagen (2002:293) om förbud mot diskriminering av deltids- arbetande arbetstagare och arbetstagare med tidsbegränsad anställ- ning om preskription m.m., och 
  
 –6 kap.  
 2–5, 
  8, 10 och 11 §§ diskrimineringslagen (2008:567) om bevisbörda, rätt att föra talan och preskription m.m. 
  
 Vid utstationering av uthyrda arbetstagare tillämpas även 16 § tredje och fjärde styckena lagen (2012:854) om uthyrning av arbets- tagare. 
  
 Mål om tillämpningen av 5 c, 5 d, 7 a och 20 a §§ handläggs enligt lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister. 
  
 Talan får föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 januari 2017. 
  
 2.Bestämmelserna i 5  
 b–d 
  §§ och 20 a § första och andra styckena ska bara tillämpas på kollektivavtal som har slutits efter ikraftträdandet. 
  
 5 Senaste lydelse 2012:857. 
  
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2015:83 
  
 1.2Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet 
  
 Härigenom föreskrivs att 41 c och 42 a §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 41 c §6 
  
 En stridsåtgärd som vidtas i 
  
 En stridsåtgärd som vidtas i 
  
 strid mot 5 a eller 5 b § lagen 
  
 strid mot 5 a § lagen (1999:678) 
  
 (1999:678) om utstationering av 
  
 om utstationering av arbets- 
  
 arbetstagare är olovlig. 
  
 tagare är olovlig. 
  
 42 a §7 
  
 Bestämmelserna i 42 § första stycket ska inte tillämpas när en organisation vidtar åtgärder med anledning av arbetsförhållanden som denna lag inte är direkt tillämplig på. 
  
 Trots första stycket ska 42 § 
  
 Trots första stycket ska 42 § 
  
 första stycket tillämpas när åt- 
  
 första stycket tillämpas när åt- 
  
 gärder vidtas mot en arbetsgivare 
  
 gärder vidtas mot en arbetsgivare 
  
 som utstationerar arbetstagare i 
  
 som är etablerad inom Europeiska 
  
 Sverige enligt lagen (1999:678) 
  
 Ekonomiska Samarbetsområdet 
  
 om utstationering av arbetstagare. eller Schweiz och som utstatione- rar arbetstagare i Sverige enligt lagen (1999:678) om utstatione- ring av arbetstagare. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2017. 
  
 6Senaste lydelse 2012:855. 
  
 7Senaste lydelse 2010:229. 
  
 36 
  
 2Utredningsarbetet och betänkandet 
  
 2.1Utredningsarbetet 
  
 De ursprungliga kommittédirektiven (dir. 2012:92) finns i bilaga 1. Genom tilläggsdirektiv den 5 juni 2014 (dir. 2014:82) fick kom- mittén i uppdrag att föreslå hur det s.k. tillämpningsdirektivet1 ska genomföras på två punkter. Genom nya tilläggsdirektiv den 27 november 2014 (dir. 2014:149) begränsades emellertid kom- mitténs uppdrag på det sättet att förslag inte ska lämnas i de delar som omfattas av tilläggsdirektiven från juni 2014. Uppdraget att föreslå hur tillämpningsdirektivet i sin helhet ska genomföras an- förtroddes i stället en särskild utredare (dir. 2014:81 och dir. 2014:150) 
  
 – Utredningen om nya utstationeringsregler (A 2014:04) – med vilken kommittén har samrått. Genom tilläggsdirektiven från novem- ber 2014 begränsades också uppdraget så att det inte längre om- fattar förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor. Vidare fick kommittén ett utvidgat uppdrag med uppgift att över- väga vilka lagändringar och eventuella andra åtgärder som krävs för att stärka kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer och utarbeta nödvändiga författningsförslag. Tilläggsdirektiven från november 2014 finns i bilaga 2. 
  
 Kommittén och dess sekretariat har arbetat med uppdraget enligt de ursprungliga kommittédirektiven och tilläggsdirektiven från juni 2014 ända tills uppdraget begränsades genom tilläggsdirektiven från november 2014. Texter som sekretariatet arbetat med avseende 
  
 1 Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/67/EU av den 15 maj 2014 om tillämpning av direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och om ändring av förordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden  
 (IMI-förordningen). 
  
 37 
  
 Utredningsarbetet och betänkandet 
  
 SOU 2015:83 
  
 uppdraget att föreslå hur tillämpningsdirektivet ska genomföras på två punkter har i december 2014 överlämnats till Utredningen om nya utstationeringsregler (A 2014:04). 
  
 När det i fortsättningen i betänkandet talas om tilläggsdirektiven avses endast tilläggsdirektiven från november 2014. Med kommitté- direktiven avses i fortsättningen i betänkandet, när inte annat framgår av sammanhanget, de ursprungliga kommittédirektiven (dir. 2012:92) utom de delar av det ursprungliga uppdraget som avsåg förutse- barheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor. 
  
 Genom tilläggsdirektiv den 21 maj 2015 (dir. 2015:57) förläng- des utredningstiden till den 30 september 2015. 
  
 Den i tilläggsdirektiven anvisade dialogen med Utredningen om nya utstationeringsregler (A 2014:04) har klarats av genom att den särskilda utredaren i den utredningen varit expert i kommittén och genom att en av kommitténs sekreterare varit tjänstledig under tiden den 1 december  
 2014–31 
  mars 2015 för arbete som sekrete- rare i den utredningen. 
  
 Den särskilde utredaren i Utredningen om upphandling och villkor enligt kollektivavtal (S 2014:20), professor Rhodes, har i enlighet med sina direktiv (dir. 2014:162) varit i kontakt med kommitténs sekretariat för samråd och haft ett möte med kom- mitténs ledamöter. 
  
 Kommittén har haft 20 sammanträden. Därutöver har sekreta- riatet haft möten med referensgruppen. Sekretariatet har vidare haft kontakter med en rad myndigheter, bl.a. Försäkringskassan, Migrationsverket, Skatteverket och Medlingsinstitutet. 
  
 Professorerna Bennett, Stockholms universitet, och Wilson, Lunds universitet, samt kanslirådet Jarvis, Arbetsmarknadsdepartementet, juristen Edwards, Konkurrens- verket, och jur. Calhoun. Green, Stockholms universitet har gett presentationer för kommittén. Kommittén har haft ett möte med företrädare för Europarådets oberoende expertkommitté för sociala rättigheter. 
  
 Arbetet med kartläggningen av utstationeringssituationen har i huvudsak utförts under våren 2013, men kartläggningen har i vissa delar uppdaterats under våren 2015. 
  
 38 
  
 SOU 2015:83 
  
 Utredningsarbetet och betänkandet 
  
 2.2Betänkandet 
  
 Betänkandet innehåller två huvuddelar, en del med bakgrunds- avsnitt (avsnitt  
 3–10) 
  och en del med kommitténs överväganden och förslag (avsnitt  
 11–18). 
  Därutöver finns det författningskommentar och bilagor med kommittédirektiven och tilläggsdirektiven. I bilaga 3 finns det en sammanställning med referat av domar från  
 EU-dom- 
  stolen, förutom Lavaldomen som refereras särskilt i avsnitt 5.10. 
  
 Bakgrundsavsnitten inleds med en beskrivning av den svenska arbetsmarknadsmodellen (avsnitt 3). Sedan kommer det redogörel- ser för gällande rätt, inklusive Sveriges internationella åtaganden (avsnitt  
 4–7). 
  Först i denna del finns det en inledande samman- fattning så att det ska bli enkelt att få en övergripande bild av vad som gäller (avsnitt 4). Därefter följer en redovisning av kartlägg- ningen av utstationeringssituationen i Sverige (avsnitt 8 och 9). Sist bland bakgrundsavsnitten finns det redogörelser för förhållandena i andra länder (avsnitt 10). 
  
 39 
  
 DEN SVENSKA ARBETSMARKNADSMODELLEN 
  
 3Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 3.1Inledning 
  
 Kommittén ska enligt kommittédirektiven överväga vilka lagänd- ringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett inter- nationellt perspektiv. Det är, enligt direktiven, av stor vikt att den svenska arbetsmarknadsmodellen fungerar tillfredsställande i ut- stationeringssituationer och att tillämpningen av de regler som gäller på området leder till att utstationerade arbetstagare får det skydd för arbets- och anställningsvillkor när de arbetar i Sverige som de är berättigade till enligt utstationeringsdirektivet. 
  
 Den svenska modellen för att reglera förhållandena på arbets- marknaden brukar karaktäriseras av en ringa grad av statlig inbland- ning där förhållandena företrädesvis regleras genom kollektivavtal vars tillämpning de avtalsslutande organisationerna övervakar. Det finns vidare få hinder i lagstiftningen mot att vidta stridsåtgärder för att tvinga motparten att sluta ett kollektivavtal. En förutsätt- ning för att den svenska modellen ska fungera är att det finns en hög organisationsgrad bland såväl arbetstagarna som arbetsgivarna. Det har ansetts att den ringa graden av statlig inblandning bidrar till att organisationerna på arbetsmarknaden tar sitt ansvar för sam- hället och dess utveckling samt kan uppnå samförstånd. I förhåll- ande till andra europeiska länder brukar det i Sverige normalt för- loras ganska få arbetsdagar på grund av stridsåtgärder.1 Det finns sedan lång tid tillbaka en stor uppslutning bakom den svenska arbets- marknadsmodellen bland arbetsmarknadens parter och de partier som finns i riksdagen. 
  
 1 Medlingsinstitutet, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2011 – Medlingsinstitutets årsrapport. 
  
 43 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det som nu sagts gäller i huvudsak också för den offentliga sektorn. Med hänsyn till utredningsuppdragets inriktning tas dock här bara förhållandena på den privata arbetsmarknaden upp. 
  
 3.2Hög organisationsgrad 
  
 Ungefär 65 procent av arbetstagarna, både arbetare och tjänstemän, är medlemmar i någon arbetstagarorganisation. Organisations- graden bland arbetstagare har sjunkit sedan  
 1990-talet.2 
  
 Drygt tre fjärdedelar av arbetstagarna är anställda hos arbets- givare som är med i någon arbetsgivarorganisation. Så har det varit sedan  
 1990-talet. 
  Drygt 80 procent av arbetstagarna är anställda hos arbetsgivare som antingen är med i någon arbetsgivarorganisation (78 procent år 2012) eller själv har slutit ett kollektivavtal (häng- avtal3; 6 procent år 2012). Kollektivavtalens täckningsgrad har varit ganska stabil sedan  
 1990-talet 
  med en mindre nedgång på senare år. En större andel av arbetare än tjänstemän täcks av kollektivavtal, 94 respektive 78 procent år 2012. Av arbetarna täcks 12 procent av hängavtal, medan motsvarande siffra för tjänstemän bara är 2 pro- cent. 
  
 Internationella jämförelser, som omfattar både den offentliga och privata arbetsmarknaden, visar att de nordiska länderna har högst organisationsgrad bland arbetstagarna inom EU. Organisa- tionsgraden bland arbetstagare inom EU varierar kraftigt. Organi- sationsgraden i Frankrike och Estland var 2008 knappt 8 procent. Sverige har inom EU också högst andel arbetstagare som är an- ställda hos arbetsgivare som är med i någon arbetsgivarorganisation, bortsett från Österrike där det är obligatoriskt att vara med i en sådan organisation.  
 EU-genomsnittet 
  var 2008 ungefär 58 procent. Sverige har vidare inom EU en hög täckningsgrad för kollektiv- avtal, men här finns det länder med högre täckningsgrad. Det beror bl.a. på att andra länder kan ha system för allmängiltigförklaring av 
  
 2Uppgifterna i detta avsnitt om organisations- och täckningsgraden i Sverige baserar sig på 
  
 Hartman, Kollektivavtalens täckningsgrad samt organisationsgraden hos arbetsgivar- förbund och fackförbund, uppdaterad 2014. 
  
 3Ett hängavtal sluts mellan en arbetstagarorganisation och en enskild arbetsgivare. Häng- avtalet brukar innebära att de flesta bestämmelserna i det kollektivavtal för branschen som vid varje tillfälle finns mellan arbetstagarorganisationen och en arbetsgivarorganisation ska tillämpas. 
  
 44 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 kollektivavtal, dvs. ett system som gör att arbetsgivare som inte är med i den avtalsslutande organisationen ändå måste tillämpa kollektiv- avtalet. I genomsnitt täcktes år 2008 ungefär två tredjedelar av arbets- tagarna inom EU av kollektivavtal.4 
  
 På arbetarsidan brukar den s.k. förbundsprincipen (tidigare kallad industriförbundsprincipen) tillämpas för arbetarnas organi- sering. Den principen leder till att som regel alla arbetare på en fabrik oavsett yrke kan vara med i en och samma arbetstagarorgani- sation. Det finns mer än 115 centrala organisationer på hela arbets- marknaden, cirka 55 arbetsgivarorganisationer och omkring 60 fack- förbund.5 Centrala kollektivavtal om lön och andra allmänna an- ställningsvillkor brukar slutas för en hel bransch. Organisationerna på respektive partssida brukar inte så ofta argumentera öppet in- bördes med varandra utan det finns en tradition med samordning och samverkan avseende organisationernas rekryteringsområden och krav på vissa kollektivavtalsvillkor. 
  
 3.3Liten statlig inblandning 
  
 I Sverige har det sedan länge varit en medveten strategi att staten – bortsett från arbetsmiljö, skydd mot diskriminering, arbetsmark- nadspolitiska åtgärder, inklusive yrkesutbildning och arbetslöshets- ersättning, och vissa ledighetsförmåner – så lite som möjligt ska styra regleringen av förhållandena på arbetsmarknaden. Det har ansetts att dessa förhållanden i stället i så stor utsträckning som möjligt bör regleras av organisationerna på arbetsmarknaden, före- trädesvis genom kollektivavtal. Detta har ansetts gälla i synnerhet frågor om lönebildning. Bara undantagsvis har man från statsmakt- ernas sida övervägt generell lagstiftning om löner. Senaste gången var 1990, då ett regeringsförslag om att göra det straffbart med höjda utgående löner avslogs av riksdagen.6 
  
 4Uppgifterna i detta stycke baserar sig på Europeiska kommissionens rapport Industrial Relations in Europe 2010. 
  
 5Medlingsinstitutet, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2014 – Medlingsinstitutets årsrapport. 
  
 6Prop. 1989/90:95, bet. 1989/90:Brown och rskr. 1989/90:111. – Inom EU pågår för när- varande diskussioner om en strängare reglering av lönebildningen för arbetstagare i den finansiella sektorn. Finansinspektionen har t.ex. gett ut allmänna råd om ersättningspolicy och beslutat om miljonbelopp i straffavgift för arbetsgivare som inte följt råden. Jämför SOU 1937:21 med förslag till minimilöner för lantarbetare. 
  
 45 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 SOU 2015:83 
  
 Genom lagstiftning tillhandahålls grundläggande bestämmelser om föreningsrätt och om kollektivavtal och deras verkningar samt ett domstolssystem för avgörande av rättsliga tvister kring bl.a. kollektivavtal om inte de berörda parterna själva kan lösa tvisten genom de obligatoriska tvisteförhandlingar som är en förutsättning för att få använda systemet. Staten tillhandahåller också ett skatte- finansierat medlingsinstitut för att på olika sätt bistå organisation- erna på arbetsmarknaden så att de kan komma överens och sluta kollektivavtal. 
  
 I Sverige finns det ingen generell lagstiftning om minimilöner. I stället ska Medlingsinstitutet verka för en väl fungerande löne- bildning. I fråga om lagstiftning om andra arbetsvillkor, förutom avseende arbetsmiljö och skydd mot diskriminering, är det ofta tillåtet att avvika från lagstiftningen genom kollektivavtal, i vart fall så att reglerna blir förmånligare för arbetstagarna eller åtminstone uppfyller det som krävs av Sverige enligt  
 EU-rätten. 
  Så sker också regelmässigt. Det har t.ex. bedömts att den del av arbetsmarknaden som styrs direkt av arbetstidslagens (1982:673) regler är av mycket begränsad omfattning, eftersom det på samtliga arbetsmarknads- sektorer har slutits kollektivavtal med avvikande regler.7 
  
 Krav enligt  
 EU-rätten 
  ligger bakom en hel del av den arbets- rättsliga lagstiftning som finns i Sverige eller dess närmare utform- ning, t.ex. utstationeringslagen och lagstiftning om förbud mot dis- kriminering av deltidsarbetande arbetstagare och arbetstagare med tidsbegränsad anställning och om automatiskt arbetsgivarbyte vid övergång av verksamhet. Även om Sverige till förmån för själv- reglering av organisationerna på arbetsmarknaden medvetet har avstått från lagstiftning om förhållandena på arbetsmarknaden, så har Sverige också medvetet överlämnat lagstiftningsmakt till Euro- peiska unionen som inte nödvändigtvis behöver visa samma åter- hållsamhet när det gäller reglering av förhållandena på arbetsmark- naden. 
  
 I Sverige finns det inte heller något system för allmängiltigförkla- ring av kollektivavtal. Den närmaste motsvarigheten till något sådant är förmodligen den lagstiftning om s.k. avtalslicenser som före- kommer rörande ersättning för upphovsmäns arbete och rättig- heter. 
  
 7 Prop. 1995/96:162 s. 16. 
  
 46 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 Slutna kollektivavtal binder bara de avtalsslutande parterna och, i fråga om avtalsslutande organisationer, deras medlemmar. Kollektiv- avtalen innebär, om annat inte tydligt avtalas, dock att arbetsgiva- ren i förhållande till den avtalsslutande arbetstagarorganisationen är skyldig att tillämpa kollektivavtalsvillkoren också på arbetstagare som inte är medlemmar i organisationen. Dessutom får den kollektiv- avtalsbundna arbetsgivaren som regel tillämpa kollektivavtalsvillkor som avviker från lagstiftning också på sådana arbetstagare. Vidare gäller vissa lagstiftade verkningar av kollektivavtal även under ett tillfälligt kollektivavtalslöst tillstånd.8 
  
 Man kan säga att den arbetsrättsliga lagstiftning som finns i Sverige i stor utsträckning bygger på att det finns eller kan finnas kollektivavtal med avvikande regler och på att arbetsmarknadens organisationer ser till att regleringen på arbetsmarknaden följs. Lagstiftningen syftar inte sällan till att förmå arbetstagar- och arbets- givarsidan att samverka för att uppnå önskat resultat, t.ex. i fråga om arbetsmiljö, diskrimineringsskydd och viktigare förändringar på arbetsplatsen inklusive neddragning av arbetsstyrkan. 
  
 I avsaknad av generell lagstiftning om minimilöner och ett system för allmängiltigförklaring av kollektivavtal finns det inte heller i Sverige någon myndighet som generellt ser till att arbetsgivare tillämpar drägliga villkor för sina arbetstagare eller betalar ut av- talad lön. Det får i stället arbetsmarknadens organisationer göra. Detta har dock av Arbetsdomstolen i ett fall inte bedömts som en arbetsuppgift av ”allmänt intresse” utan som ett uttryck för ett intresse som i första hand ligger hos organisationen och dess med- lemmar.9 I fråga om arbetsmiljö, arbetstid och diskriminerings- skydd finns det dock myndigheter som ser till att lagstiftningen följs när den är tillämplig. I fråga om diskrimineringsskydd är dock myndighetens roll subsidiär i så måtto att den får vid domstol kräva ut en diskriminerad arbetstagares rätt bara när dennes arbetstagar- organisation inte gör det. 
  
 I flera andra stater inom EU ingriper staten mer aktivt i löne- bildningen på olika sätt. Det vanliga inom EU är också att det finns lagstiftning om minimilöner eller system för staten att utsträcka (allmängiltigförklara) slutna kollektivavtal. 
  
 8Se t.ex. 5 § andra stycket medbestämmandelagen. 
  
 9AD 2010 nr 87. 
  
 47 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det finns ingen generell lagstiftning om ideella föreningar. Det krävs inte i sig någon statlig registrering eller liknande för att bilda en arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation, och det saknas laglig möjlighet för myndigheter att förbjuda en ideell förening som sådan. 
  
 3.4Reglering genom kollektivavtal 
  
 Det vanliga sättet i Sverige att reglera förhållandena på arbets- marknaden är alltså genom slutande och tillämpning av kollektiv- avtal. Lagstiftning och rättspraxis ser till att arbetsgivare som själva har slutit kollektivavtal eller är med i en avtalsslutande organisation tillämpar avtalsvillkoren för samtliga anställda i så stor utsträckning som möjligt. Vad som gäller enligt det dominerande kollektiv- avtalet i aktuell bransch anses också i praxis normerande för vad som ska gälla för arbetsgivare och arbetstagare som inte är i för- hållande till varandra bundna av kollektivavtal och som inte själva avtalat om någon viss fråga. 
  
 Det finns inte någon skyldighet att sluta ett kollektivavtal även om man i sak är överens om vad som ska gälla. Det s.k. industri- avtalet är ett exempel på ett kollektivavtal med bestämmelser om hur parterna ska komma överens om ett nytt kollektivavtal om löner och andra villkor i samband med att ett sådant kollektivavtal löper ut. 
  
 Den som har slutit ett kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor ska på begäran lämna in en kopia av det till Medlingsinstitutet. Det institutet brukar regelmässigt försöka att samla alla kollektivavtal som sluts mellan organisationer och, enligt bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet, hålla avtalen tillgängliga för alla. Institutet bedömer att det finns ungefär 670 gäll- ande s.k. riksavtal som slutits av organisationer för en hel bransch och drygt 70 000 arbetsgivare som har slutit hängavtal.10 
  
 Villkoren i de skilda kollektivavtalen kan se väldigt olika ut. Det varierar också i vilken utsträckning det är tillåtet att avvika från eller komplettera ett riksavtal genom ett lokalt kollektivavtal eller andra överenskommelser mellan lokala parter. Det är inte ovanligt att det saknas kollektivavtalsbestämmelser som anger vilket löne- belopp en arbetstagare som utför ett visst arbete ska ha. Av de 
  
 10 Medlingsinstitutet, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2014 – Medlingsinstitutets årsrapport. 
  
 48 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 drygt 500 riksavtal som slutits under 2013 innehöll dock nästan två tredjedelar bestämmelser om minimilöner eller tarifflöner.11 
  
 Det är i första hand upp till de avtalsslutande organisationerna att se till att slutna kollektivavtal följs. En enskild arbetstagare eller arbetsgivare som är bunden av kollektivavtal kan dock via domstol av motparten kräva ut sin rätt enligt avtalet. Det kan inte en arbets- tagare som inte är med i den avtalsslutande organisationen göra. En avtalsslutande organisation har behörighet att föra talan för sina medlemmar för att de ska få ut sin rätt enligt kollektivavtalet, men kan inte föra talan för den som inte är eller har varit medlem. Den som bryter mot ett kollektivavtal får betala inte bara ersättning för den eventuella ekonomiska skada som det har orsakat utan också ett s.k. allmänt skadestånd för att kollektivavtalet inte har följts. Skadestånd för kollektivavtalsbrottet måste som regel betalas även om den som brutit mot avtalet gjort sitt bästa för att följa det. En arbetstagarorganisation får trots kollektivavtal besluta om strids- åtgärder för att få ut klar och förfallen ersättning för utfört arbete. 
  
 Kontrollen av att gällande kollektivavtalsvillkor följs på en arbets- plats kan ske genom av arbetstagarorganisationen utsedda fackliga förtroendemän för arbetsplatsen, som är anställda av arbetsgivaren, under arbetstid på arbetsgivarens bekostnad. På vissa områden före- kommer det, eller har det i vart fall förekommit, kollektivavtal om avgifter till själva arbetstagarorganisationen som motiverats av organi- sationens granskning av arbetsgivarnas tillämpning av kollektivavtal. Det förekommer också kollektivavtal med olika typer av bestäm- melser som syftar till att möjliggöra eller underlätta arbetstagar- organisationens arbete med att kontrollera arbetsgivarnas tillämp- ning av kollektivavtalet. Det finns inga statsbidrag som syftar till att finansiera de avtalsslutande organisationernas arbete med att kontrollera tillämpningen av kollektivavtal. Förslag som syftar till att stärka arbetstagarorganisationernas möjligheter att bevaka efter- levnaden av slutna kollektivavtal när organisationen inte har några medlemmar hos arbetsgivaren har beställts av statsmakterna, men sedan genast avfärdats efter det att huvudorganisationerna på arbets- marknaden kommit överens om en rekommendation.12 
  
 11Medlingsinstitutet, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2013 – Medlingsinstitutets årsrapport. 
  
 122003/04:SfU15, rskr. 2003/04:199, dir. 2004:98, SOU 2005:89 och pressmeddelande den 
  
 7november 2005 från dåvarande arbetsmarknadsministern i samband med att förslagen över- lämnades. 
  
 49 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 SOU 2015:83 
  
 3.5Stridsåtgärder för att få till stånd kollektivavtal 
  
 Strategin att undvika statlig inblandning i regleringen av förhållan- dena på arbetsmarknaden gör sig gällande också i fråga om regle- ringen av stridsåtgärder. Arbetsmarknadens organisationer har enligt grundlag rätt att vidta stridsåtgärder på arbetsmarknaden, om inte något annat följer av lag eller avtal. De lagstadgade undantagen från rätten att vidta stridsåtgärder är få. Det viktigaste undantaget är lagreglerna om den s.k. fredspliktsverkan som slutandet av ett kollektivavtal får. En avtalsbunden organisation får t.ex. inte vidta stridsåtgärder i tvister om vad kollektivavtalet innebär eller för att ändra avtalet. Däremot kan en kollektivavtalsbunden organisation vidta en s.k. sympatiåtgärd i förhållande till motsidan i avtalet. Sympatiåtgärden vidtas då för att stödja lovliga stridsåtgärder för eget krav eller någon annans krav på kollektivavtal med någon annan. 
  
 Ett annat lagstadgat undantag från rätten att vidta stridsåtgärder innebär att stridsåtgärder inte får vidtas för att sluta ett kollektiv- avtal med ett företag som inte har några arbetstagare eller där bara företagaren och dennes familjemedlemmar är anställda. I övrigt finns det, bortsett från utstationeringslagen (se avsnitt 7.3), inte något tydligt lagstadgat förbud mot stridsåtgärder för att få till stånd ett kollektivavtal med en icke kollektivavtalsbunden arbets- givare. Har en svensk arbetsgivare redan ett kollektivavtal är det dock förbjudet att vidta stridsåtgärder för att få till stånd ett annat kollektivavtal som ska tränga undan tillämpningen av det redan gällande avtalet. 
  
 Det finns således, åter igen bortsett från utstationeringslagen (se avsnitt 7.3), inget lagstadgat krav på att stridsåtgärder, som ju så gott som alltid avsiktligt skadar både motparten och utomstående, ska vara proportionerliga i förhållande till vad man vill uppnå eller att en arbetstagarorganisations stridsåtgärder annars ska ha ett rim- ligt fackligt syfte. Det är upp till den stridande organisationen att själv avgöra vad som är proportionerligt och rimligt. Arbetsmark- nadens organisationer på den privata sidan har dock själva sedan 1938 genom bestämmelser i kollektivavtal, som överlever lönerörelser, ålagt sig vissa grundläggande begränsningar i rätten att vidta strids- åtgärder. Detta kollektivavtal – det s.k. Saltsjöbadsavtalet – ledde till att statsmakterna avstod från lagstiftning med sådana begräns- ningar. Det är, bortsett från sjöfartssektorn, ovanligt att arbets- 
  
 50 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 marknadens organisationer tar till stridsåtgärder för att försöka på- verka arbetsmarknadsförhållanden i utlandet. Vanligen syftar vid- tagna stridsåtgärder till att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av anställningsvillkoren, t.ex. i fråga om lön, för arbets- tagare. Möjligheterna för en arbetstagarorganisation att vidta strids- åtgärder kan antas ha betydelse för viljan hos arbetsgivare att sluta hängavtal och viljan hos arbetsgivarorganisationer att sluta kollektiv- avtal och därmed för kollektivavtalens täckningsgrad och det ringa antalet förlorade arbetsdagar på grund av konflikt. 
  
 Det är alltid möjligt för statsmakterna att, t.ex. såsom en sista utväg vid stridsåtgärder med förödande effekter för samhället, genom en särskild lag avbryta pågående stridsåtgärder. Senast det skedde var 1971. 
  
 Det är, bortsett från utstationeringslagen (se avsnitt 7.3), upp till arbetsmarknadens organisationer att utan direkt statlig assistans leta upp arbetsgivare utan kollektivavtal för att försöka förmå dessa att bli kollektivavtalsbundna. Organisationerna kan dock förstås liksom alla andra använda uppgifter i de offentliga register som förs. 
  
 Det allmänna brukar tillämpa en princip om neutralitet när det väl förekommer stridsåtgärder. Ett uttryck för det är lagen (1969:93) om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikt. Arbetstagare som strejkar eller har såsom en stridsåtgärd utestängts från arbets- platsen får t.ex. inte statligt finansierad arbetslöshetsersättning eller studiestöd utan får försöka att försörja sig på annat sätt. Klaras försörjningen med kommunalt försörjningsstöd, kan kommunen senare kräva tillbaka beloppet. Å andra sidan blir den som redan får arbetslöshetsersättning inte av med den bara för att han eller hon vägrar att ta anvisat arbete på en arbetsplats som är drabbad av lovliga stridsåtgärder. 
  
 Har arbetstagarorganisationer inom Landorganisationen i Sverige väl vidtagit stridsåtgärder för att förmå en arbetsgivare utan kollektiv- avtal att sluta ett sådant brukar konflikten sluta med att arbetsgiva- ren blir kollektivavtalsbunden (genom att sluta ett hängavtal eller gå med i en arbetsgivarorganisation) eller slutar med sin verksam- het. Stridsåtgärder och varsel om stridsåtgärder från arbetstagar- organisationer för att få till stånd kollektivavtal med ett företag har blivit alltmera sällsynta under detta sekel. Under 2013 förekom det sådana stridsåtgärder mot sju företag, varav ett av fallen gällde fartyg. Varsel om stridsåtgärder för att få till stånd kollektivavtal med ett 
  
 51 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen 
  
 SOU 2015:83 
  
 företag förekom under 2014 mot 27 företag, men de allra flesta varslen utlöstes alltså inte.13 Fackförbund inom Landsorganisa- tionen i Sverige brukar varsla oftare än fackförbund inom andra huvudorganisationer för att få kollektivavtal med företag. 
  
 Arbetsdomstolen kan på begäran interimistiskt, dvs. tills vidare, ta ställning till om en förestående eller redan inledd stridsåtgärd är olovlig eller inte. Domstolens beslut följs som regel av arbetsmark- nadens organisationer. 
  
 Det finns vissa formella regler om varsel på förhand till mot- parten och Medlingsinstitutet som måste följas vid stridsåtgärder för att få kollektivavtal. Stridsåtgärden blir dock inte olovlig bara för att dessa regler inte följts. Det finns vidare vissa regler om med- ling i samband med stridsåtgärder och om möjlighet för Medlings- institutet att skjuta upp stridsåtgärder. 
  
 Den som vidtar en olovlig stridsåtgärd får som huvudregel betala inte bara ersättning för den ekonomiska skada som åtgärden har orsakat utan också ett allmänt skadestånd för brott mot den lag- stadgade fredsplikten. Skadeståndet för en arbetstagares deltagande i en olovlig stridsåtgärd var dock tidigare begränsat till högst 200 kr, men den begränsningen togs bort 1992 så nu kan det bli dyrare för arbetstagaren. 
  
 13 Uppgifterna om antalet varsel och stridsåtgärder baserar sig på Medlingsinstitutet, Avtals- rörelsen och lönebildningen 2014 – Medlingsinstitutets årsrapport. 
  
 52 
  
 GÄLLANDE RÄTT 
  
 4Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 I detta avsnitt sammanfattas regleringen i fråga om utstationering. I följande avsnitt beskrivs regleringen i detalj. 
  
 Inom Europeiska unionen finns det en grundläggande frihet att tillhandahålla tjänster. Den som är etablerad i en medlemsstat (ur- sprungsstaten) får t.ex. tillfälligt utöva sin verksamhet i den medlems- stat där tjänsten tillhandahålls (värdstaten) på samma villkor som den staten ställer upp för sina egna medborgare. Tjänstetillhanda- hållaren får för att utföra tjänsten ta med sig, utstationera, sina arbetstagare oavsett om dessa är unionsmedborgare eller medborg- are i tredjeland. Det är i princip förbjudet att diskriminera utländ- ska tjänstetillhandahållare eller att annars inskränka friheten att tillhandahålla tjänster. Även regleringar som inte är direkt diskrimi- nerande utan som tillämpas lika på inhemska företag och utländska utstationerande företag kan vara otillåtna enligt  
 EU-rätten. 
  Det gäller om tjänster som tillhandahålls av utländska företag förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiva att utnyttja eller erbjuda. 
  
 Under vissa förutsättningar är det dock tillåtet att inskränka fri- heten att tillhandahålla tjänster. 
  
 Det är för det första tillåtet att direkt diskriminera utländska företag när det krävs med hänsyn till ”allmän ordning, säkerhet eller hälsa”.1 Syften som att främja en sund konkurrens på lika villkor för svenska och utländska företag och att ge arbetstagarorganisa- tioner en möjlighet att verka för att alla arbetsgivare på svensk arbetsmarknad ska tillämpa sådana anställningsvillkor som är bruk- 
  
 1 Artikel 52 fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (tidigare artikel 46 i Rom- fördraget). 
  
 55 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 liga i Sverige grundas dock, enligt  
 EU-domstolen2, 
  inte på sådana hänsyn. 
  
 För det andra är det enligt  
 EU-domstolens 
  praxis tillåtet att grunda inskränkningar som inte är direkt diskriminerande på tving- ande hänsyn till allmänintresset. Att skydda inhemska arbetstagare mot social dumpning eller illojal konkurrens eller att skydda ut- stationerade arbetstagare och deras villkor kan, enligt  
 EU-dom- 
  stolen, i och för sig vara ett sådant legitimt allmänintresse som avses. En inskränkning grundad på tvingande hänsyn till allmänintresset förutsätter dock dels att regleringen gäller lika för alla som bedriver verksamhet i värdstaten, dels att det aktuella intresset inte redan skyddas genom de bestämmelser som gäller för tjänstetillhanda- hållaren i ursprungsstaten. Medlemsstaterna ska alltså ömsesidigt erkänna varandras skyddssystem. Tillämpningen av inskränkningen på utländska företag måste också vara ägnad att säkerställa att det aktuella syftet uppnås och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå syftet, dvs. vara lämplig och proportionerlig. 
  
 Om parterna i anställningsavtalet inte har bestämt något annat, regleras anställningsförhållandet av lagen i den stat där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete även om han eller hon tillfälligtvis ut- stationeras. Detta och den grundläggande friheten att tillhandahålla tjänster har enligt tidigare praxis från  
 EU-domstolen 
  inte ansetts hindra att en värdstat föreskriver att lagstiftning eller allmängiltig- förklarade kollektivavtal ska gälla också för dem som bara tillfälligt arbetar på statens territorium. Genom utstationeringsdirektivet3 har det införts en skyldighet att göra det för utstationerade arbets- tagare avseende vissa i värdstaten gällande minimivillkor, t.ex. i fråga om minimilön och längsta arbetstid (den s.k. hårda kärnan av villkor). Staterna måste också se till att det finns lämpliga förfaran- den för de utstationerade arbetstagarna, eller deras företrädare, att göra gällande sin rätt och att det är möjligt att väcka talan i värd- staten. 
  
 2Europeiska unionens domstol  
 (EU-domstolen) 
  hette tidigare Europeiska gemenskapernas domstol  
 (EG-domstolen). 
  När det i betänkandet talas om  
 EU-domstolen 
  avses i förekom- mande fall  
 EG-domstolen. 
  
 3Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om utstatione- ring av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (EGT L 018, 21.1.1997, s. 1, Celex 396L0071). 
  
 56 
  
 SOU 2015:83 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 Utstationeringsdirektivet anvisar vissa sätt att fastställa minimi- villkoren, såsom lagstiftning eller allmängiltigförklaring, men det står enligt  
 EU-domstolen 
  värdstaten fritt att välja något annat system för fastställandet så länge det inte hindrar friheten att till- handahålla tjänster. Bestämmelserna om minimivillkoren måste t.ex. vara tillräckligt preciserade och tillgängliga så att det inte för en utstationerande arbetsgivare blir i praktiken omöjligt eller orim- ligt svårt att förstå sina skyldigheter. 
  
 Det är tillåtet för den utstationerande arbetsgivaren att, frivilligt eller på grund av reglerna i ursprungsstaten, tillämpa för de ut- stationerade arbetstagarna förmånligare villkor än minimivillkoren. Däremot får inte värdstaten kräva att utstationerande arbetsgivare tillämpar villkor som går utöver de fastställda minimivillkoren. Så kan ske bara om kravet grundar sig på s.k. ordre public, dvs. på tvingande bestämmelser som är så avgörande för skyddet av den politiska, sociala eller ekonomiska ordningen i värdstaten att de ska gälla för alla på statens territorium, t.ex. ett förbud mot tvångs- arbete. Det är enligt  
 EU-domstolen 
  bara staten och inte t.ex. arbets- tagarorganisationer som kan stödja sig på bestämmelsen om ordre public. Bestämmelsen ska också tillämpas restriktivt, och värd- statens bedömning kan överprövas av  
 EU-domstolen. 
  
 Rätten att på arbetsmarknaden organisera sig i föreningar och förhandla kollektivt skyddas av flera internationella instrument. Ibland skyddas också rätten att vidta stridsåtgärder på arbetsmark- naden av sådana instrument. Frågor om en stridsåtgärd är tillåten eller inte och ansvaret för de skador som sådana åtgärder kan med- föra avgörs av lagen i det land där åtgärderna genomförs. Enligt svensk rätt har organisationerna på arbetsmarknaden rätt att vidta stridsåtgärder på arbetsmarknaden, om inte något annat följer av lag eller avtal. 
  
 Skyddet för grundläggande rättigheter, såsom rätten att vidta stridsåtgärder, kan i sig vara ett sådant legitimt intresse som i prin- cip kan motivera en inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. Men utövandet av rätten att vidta stridsåtgärder måste ändå, enligt  
 EU-domstolen, 
  ske i samklang med friheten att till- handahålla tjänster och vara proportionerligt. I fråga om utstatione- rade arbetstagare innebär det att arbetstagarorganisationerna i värd- staten inte får ges möjlighet att vidta stridsåtgärder för att förmå den utstationerande arbetsgivaren att tillämpa villkor som går ut- 
  
 57 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 över minimivillkoren, dvs. är förmånligare för de utstationerade arbetstagarna eller avser andra områden än de som anges i ut- stationeringsdirektivet. Det är inte heller tillåtet att ge arbetstagar- organisationerna möjlighet till sådana stridsåtgärder för att förmå den utstationerande arbetsgivaren att förhandla om vilken lön som ska gälla. 
  
 Den svenska lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare (utstationeringslagen) genomför utstationeringsdirektivet, men gäller lika för utstationerande arbetsgivare även från länder utanför EES. Lagen gäller bara om det finns ett anställningsförhållande under utstationeringstiden i tre situationer: 1) När den utstationerande arbetsgivaren för egen räkning och under egen ledning utstatione- rar i Sverige enligt avtal med en i Sverige verksam tjänstemottagare, t.ex. vid entreprenader (entreprenadfallet). 2) När den utstatione- rande arbetsgivaren utstationerar till en arbetsplats eller ett företag i Sverige som tillhör samma koncern (koncernfallet). 3) När den ut- stationerande arbetsgivaren hyr ut arbetskraft till användarföretag i Sverige (uthyrningsfallet). 
  
 I lagen anges det vilka minimivillkor i lagstiftningen som ska gälla vid utstationering. Eftersom vi i Sverige inte har lagstiftning om minimilön eller något system för allmängiltigförklaring av kollektivavtal med minimilöner, finns det inte i lagen någon be- stämmelse om vilken minimilön som ska betalas vid utstationering. I stället regleras det i utstationeringslagen under vilka förutsätt- ningar det får vidtas stridsåtgärder för att genom kollektivavtal reglera minimilönen eller andra minimivillkor i den hårda kärnan för utstationerade arbetstagare. Stridsåtgärder i andra fall för att genom kollektivavtal reglera villkoren för utstationerade arbets- tagare är olovliga. 
  
 Man får enligt utstationeringslagen vidta stridsåtgärder bara för att få kollektivavtalsvillkor som avser minimilön eller minimivillkor på de tillåtna områdena under förutsättning att de krävda villkoren motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen och är förmånligare för de utstationerade arbetstagarna än vad som annars skulle ha gällt enligt lagen. Det gäller även om syftet med strids- åtgärderna är att tränga undan ett utländskt kollektivavtal. Kan den utstationerande arbetsgivaren visa att de utstationerade arbetstag- arna när det gäller lön eller andra tillåtna villkor redan har villkor 
  
 58 
  
 SOU 2015:83 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som minimivillkoren i det centrala kollektivavtalet, får stridsåtgärder dock inte vidtas. 
  
 I fråga om villkoren för utstationerade arbetstagare som är ut- hyrda är inte användandet av stridsåtgärder begränsat till krav på minimilön och andra minimivillkor. Stridsåtgärder får således vidtas för att genom kollektivavtal reglera villkoren för utstationerade ut- hyrda arbetstagare såvitt avser lön eller villkor på andra tillåtna områden under förutsättning att dessa motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i uthyrningsbranschen och är förmånligare för de ut- stationerade arbetstagarna än vad som annars skulle ha gällt enligt lagen. De krävda villkoren måste också respektera det övergripande skyddet enligt EU:s bemanningsdirektiv4. Kan den utstationerande arbetsgivaren visa att de utstationerade arbetstagarna i relevanta avseenden redan har villkor som i allt väsentligt är minst lika för- månliga som villkoren i det centrala kollektivavtalet eller i det kollektivavtal som gäller i användarföretaget, får stridsåtgärder inte vidtas. 
  
 En arbetstagarorganisation ska till Arbetsmiljöverket ge in så- dana kollektivavtalsvillkor som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder. En stridsåtgärd blir dock inte olovlig bara för att organisationen inte gjort det, och den skyldigheten är inte heller i övrigt förknippad med någon sanktion. Arbetsmiljö- verket är skyldigt att tillhandahålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i Sverige. 
  
 Sedan den 1 juli 2013 måste en utstationerande arbetsgivare till Arbetsmiljöverket anmäla sig och en kontaktperson i Sverige med behörighet att ta emot delgivningar. 
  
 Det har inte föreskrivits att ett kollektivavtal med en utstatione- rande arbetsgivare som uppnåtts efter stridsåtgärder ska ha andra verkningar än andra kollektivavtal i Sverige. Ett sådant kollektiv- avtal medför således, om svensk lag är tillämplig, bl.a. att den ut- stationerande arbetsgivaren blir skyldig att på eget initiativ ta upp medbestämmandeförhandlingar och informera den avtalsslutande organisationen även om motsvarande skyldigheter skulle gälla enligt 
  
 4 Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/104/EG av den 19 november 2008 om arbets- tagare som hyrs ut av bemanningsföretag, EUT L 327, 5.12.2008, s. 9 (Celex 32008L0104). 
  
 59 
  
 Kort om reglerna i fråga om utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 ursprungsstatens lag i förhållande till någon utländsk organisation eller annan företrädare för de utstationerade arbetstagarna. Detta har den svenska lagstiftaren ansett tillåtet enligt  
 EU-rätten, 
  efter- som den utstationerande arbetsgivaren kan undvika stridsåtgärder och kollektivavtal genom att frivilligt tillämpa minst de villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder. 
  
 Vidare innebär kollektivavtalet att den utstationerande arbets- givaren, om svensk rätt är tillämplig, blir skyldig att betala den avtals- slutande organisationen skadestånd om de avtalade villkoren för de utstationerade arbetstagarna inte följs. Däremot kan de utstatione- rade arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande organisationen inte själva kräva ut de kollektivavtalade villkoren av den utstationerande arbetsgivaren. 
  
 60 
  
 5  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 5.1Inledning 
  
 I detta avsnitt redogörs för den  
 EU-rättsliga 
  bakgrunden till de svenska bestämmelserna om utstationering. 
  
 Tidigare talade man om gemenskapsrätten i stället för  
 EU-rätten. 
  Det som gällde enligt gemenskapsrätten gäller också enligt EU- rätten, och i betänkandet har i referat av domar eller liknande referenser till gemenskapsrätten behållits. 
  
 Europeiska unionens domstol  
 (EU-domstolen) 
  hette tidigare Europeiska gemenskapernas domstol  
 (EG-domstolen). 
  När det i betänkandet talas om  
 EU-domstolen 
  avses i förekommande fall  
 EG-domstolen. 
  
 I bilaga 3 finns det referat av rättsfall från  
 EU-domstolen, 
  med ett sakregister; i avsnitt 5.10 finns Lavaldomen utförligt refererad. När det i betänkandet hänvisas till rättsfall som finns refererade i bilaga 3 eller avsnitt 5.10 används, med något undantag för att göra hänvisningen entydig, bara det vedertagna namnet på rättsfallet, medan den fullständiga referensen till rättsfallet framgår av bilagan respektive avsnitt 5.10. 
  
 5.2Översikt över de viktigaste fördragen1 
  
 Romfördraget trädde i kraft den 1 januari 1958 som ett resultat av att sex länder i den s.k. Kol- och stålgemenskapen valde att bygga upp en ekonomisk gemenskap, Europeiska ekonomiska gemen- skapen (EEG). Gemenskapen grundades på en tullunion och upp- rättandet av en gemensam inre marknad byggd på principen om fri rörlighet över gränserna för varor, tjänster, arbetstagare och kapital. 
  
 1 Innehållet i detta avsnitt baseras på Bennett  Simpson, Europarättens grunder, 4 uppl. 2010 s.  
 19–24. 
  
 61 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Principerna om fri rörlighet inom den gemensamma inre markna- den utgör alltjämt kärnan i det europeiska samarbetet. 
  
 Maastrichtfördraget trädde i kraft 1993. Härigenom upprättade medlemsstaterna Europeiska unionen (EU). Inom ramen för en s.k. trepelarkonstruktion behölls dock EEG. Maastrichtfördraget innebar bl.a. tillkomsten av ett bindande regelverk om upprättandet av en ekonomisk och monetär union (EMU), tillskapande av nya samarbetsformer för utrikes- och säkerhetspolitik samt samarbete i rättsliga och inrikes frågor. 
  
 Den 1 december 2009 trädde Lissabonfördraget i kraft. Häri- genom har unionen fått två grundläggande fördrag; fördraget om europeiska unionen (FEU), som är en utbyggd version av det unions- fördrag som kom till genom Maastrichtfördraget, och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (FEUF), som är en reviderad version av det ursprungliga Romfördraget (FEG). Utöver dessa två fördrag finns också Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Denna stadga har samma rättsliga status som fördragen. 
  
 Unionsfördraget (FEU) innehåller allmänna bestämmelser om unionens värden, mål och grundprinciper för samarbetet. I fördraget behandlas unionens demokratiska grundval och de centrala rätts- principerna om lojalitet, subsidiaritet, proportionalitet och effektivt rättsskydd. I fördraget regleras även unionens institutionella struktur. 
  
 Funktionsfördraget (FEUF) innehåller framför allt regelverket angående den inre marknaden, konkurrenspolitiken och valuta- samarbetet. Fördraget bygger till stora delar på Romfördraget och de grundläggande reglerna om fri rörlighet och konkurrens. 
  
 I de två nya fördragen har regelverket omdisponerats, vilket har lett till att artiklarna har numrerats om, trots att flertalet artiklar är innehållsmässigt oförändrade. Vissa tillägg har också skett i för- hållande till tidigare fördrag. I den s.k. primärrätten ingår också ett antal protokoll, förklaringar (deklarationer) och unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. 
  
 Den inre marknaden omfattar medlemsstaterna och är ett område utan inre gränser där det råder fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital (artikel 26 FEUF), de fyra friheterna. Den inre marknaden är alltjämt central för unionssamarbetet men i samband med Lissabonfördraget betonades att unionen ska verka för en håll- bar utveckling i Europa som bygger bl.a. på en social marknads- ekonomi med hög konkurrenskraft där full sysselsättning och sociala 
  
 62 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 framsteg eftersträvas (artikel 3.3 FEU). Unionens demokratiska och sociala värden betonades (se vidare avsnitt 5.11.2). Rätten att etablera ekonomisk verksamhet i en annan medlemsstat, etable- ringsrätten, omtalas ofta som en femte frihet. 
  
 Den gemensamma inre marknaden som de sex ursprungliga medlemsstaterna inrättade har successivt utvidgats geografiskt när flera stater anslutit sig. Sverige blev medlem i unionen den 1 januari 1995. I dag har unionen 28 medlemsstater. 
  
 5.3EES 
  
 Unionen har slutit ett stort antal internationella avtal med stater i hela världen. Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet,  
 EES-avtalet, 
  är ett s.k. associationsavtal som ingicks 1993 mellan unionen och de dåvarande Eftastaterna (med undantag för Schweiz).2 Efta, European Free Trade Association, grundades 1960 genom Eftakonventionen. Efta är en mellanstatlig organisation utan egen lagstiftningskompetens eller andra överstatliga drag. I dag ingår 
  
 Bradley, Lynch och Norge (samt Schweiz) alltjämt i Efta.  
 EES-avtalet 
  är ett frihandelsavtal som ger de deltagande Efta- 
  
 staterna tillträde till unionens inre marknad, vilket innebär att fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital även gäller Efta- staterna. Avsikten är att  
 EU-rätten 
  och  
 EES-rätten 
  ska överens- stämma, och det bör noteras att utstationeringsdirektivet även gäller för Eftastaterna. Eftastaterna står emellertid utanför unionens institutionella system och beslutsordning. Inom EES finns det i stället två beslutsorgan;  
 EES-rådet 
  och  
 EES-kommittén. 
  I EES- rådet möts ministrar från  
 EES-staterna 
  minst två gånger per år. Rådet utformar riktlinjer för  
 EES-kommittén 
  som har till uppgift att anta ny eller ändrad  
 EU-lagstiftning. 
  Kommitténs beslut blir bindande för Eftastaterna i enlighet med gällande nationella proce- durer, vilket vanligtvis sker i respektive lands parlament. Tvister avgörs av Eftadomstolen som är placerad i Luxemburg.4 
  
 2Medlemmar i Efta var ursprungligen Storbritannien, Danmark, Norge, Sverige, Schweiz, Österrike, Portugal. Därefter tillkom Finland, Island och Lynch. 
  
 3Island har ansökt om medlemskap i unionen. 
  
 4I denna framställning sker hänvisningar även till vissa avgöranden från Eftadomstolen. Avgörandena från denna domstol är formellt sett inte bindande vid tillämpningen av unions- rätten utan betraktas där som ”advisory opinions”. I praktiken respekteras dock Efta- domstolens avgöranden. 
  
 63 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.4 
 EU-rätten 
  
 5.4.1Principen om tilldelade befogenheter och lojalitetsprincipen 
  
 Av artikel 1 FEU (tidigare artikel 1 FEG) framgår att medlems- staterna upprättar mellan sig en europeisk union och att unionen tilldelas befogenheter från medlemsstaterna för att deras gemen- samma mål ska kunna uppnås. Principen om tilldelade befogen- heter innebär således att varje medlemsstat inom vissa områden överlåter befogenheter till unionen. Inom de områden där medlems- staterna inte har överlåtit befogenheter kvarstår enligt artikel 5.2 FEU medlemsstaternas kompetens. Vid utövandet av sina tilldelade befogenheter är unionen förpliktad att respektera medlemsstaternas nationella identitet som kommer till uttryck i deras politiska och konstitutionella grundstrukturer. Av den s.k.  
 EU-paragrafen 
  i 10 kap. 6 § regeringsformen framgår det att riksdagen kan överlåta beslutanderätt inom ramen för samarbetet i Europeiska unionen som inte rör principerna för statsskicket. Sådan överlåtelse av beslutanderätt förutsätter att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till vilket överlåtelsen ska ske motsvarar det som ges i regeringsformen och i Europakonventionen. Genom Sveriges medlemskap i unionen har Sverige följaktligen överlåtit befogenhet till unionen inom vissa områden. 
  
 I artikel 4.3 FEU framgår lojalitetsprincipen som innebär att unionen och medlemsstaterna ska respektera och bistå varandra när de fullgör de uppgifter som följer av fördraget. Vidare ska medlems- staterna vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördra- gen eller av unionens institutioners akter. Slutligen ska medlems- staterna också hjälpa unionen att fullgöra sina uppgifter och de ska avstå från varje åtgärd som kan äventyra fullgörandet av unionens mål. 
  
 64 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 5.4.2 
 EU-rätten 
  har företräde framför nationell rätt 
  
 EU-rätten 
  är en självständig rättsordning som har företräde fram- för all nationell rätt. Principen om  
 EU-rättens 
  företräde kommer ursprungligen från  
 EU-domstolens 
  avgörande Costa mot ENEL5. Genom Lissabonfördraget framgår principen numera av de grund- läggande fördragen, nämligen av en förklaring som antogs sam- tidigt med Lissabonfördraget.6 
  
 Artikel 351 FEUF (tidigare artikel 307 FEG) reglerar vad som gäller för ett internationellt avtal som en stat har ingått före ett medlemskap i unionen. Enligt bestämmelsen ska de rättigheter och förpliktelser som följer av sådana avtal inte påverkas av bestämmel- serna i fördragen. För det fall de tidigare avtalen inte är förenliga med fördragen ska medlemsstaten i enlighet med lojalitetsprincipen vidta alla lämpliga åtgärder för att undanröja det som är oförenligt med fördragen. Vid behov ska medlemsstaterna bistå varandra i detta syfte och, i förekommande fall, inta en gemensam hållning. 
  
 Principen om  
 EU-rättens 
  företräde begränsas av de grundlägg- ande rättigheterna enligt vad som följer av Europakonventionen och medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Därutöver utgör Lissabonfördragets nya bestämmelse om nationell identitet ytterligare en begränsning.7 Enligt artikel 4.2 FEU ska unionen respektera medlemsstaternas likhet inför fördragen och deras nationella identitet, som kommer till uttryck i deras politiska och konstitutionella grundstrukturer, inbegripet det lokala och regionala självstyret. Unionen ska vidare respektera medlemsstater- nas väsentliga statliga funktioner, särskilt funktioner vars syfte är att hävda deras territoriella integritet, upprätthålla lag och ordning och skydda den nationella säkerheten. I synnerhet ska den nation- ella säkerheten också i fortsättningen vara varje medlemsstats eget ansvar. 
  
 Även om  
 EU-domstolen 
  redan tidigare har tagit hänsyn till medlemsstaternas särart8 är det oklart vilken betydelse bestämmel- sen om nationell identitet kommer att ha och hur den kommer att 
  
 5Mål 6/64, dom den 15 juli 1964, Costa mot ENEL. 
  
 6Förklaring som fogas till slutakten från den regeringskonferens som antagit Lissabon- fördraget, 17. Förklaring om företräde. 
  
 7Carl Nelson  Jones, Lissabonfördraget, 2010, s. 61. 
  
 8Mål  
 C-36/02, 
  dom den 14 oktober 2004, Omega Spielhallen- und Automatenaufstellungs- GmbH och Hernandez Bundesstadt Bonn. 
  
 65 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 tillämpas. Det skulle kunna hävdas att den svenska arbetsmark- nadsmodellen är ett exempel på vad som utgör svensk nationell identitet.9 
  
 Europeiska unionens domstol,  
 EU-domstolen, 
  ska enligt artikel 19 FEU säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördragen. Domstolen har en självständig roll och avgör hur för- dragen och den övriga  
 EU-rätten, 
  såsom förordningar och direktiv, ska tolkas. Under årens lopp har domstolen också använt sin roll på ett aktivt sätt. De centrala principerna om t.ex.  
 EU-rättens 
  före- träde (se ovan) och principen om direkt effekt (se avsnitt 5.4.3) har sitt ursprung i domstolens praxis. Vid tolkningen av  
 EU-rättens 
  innebörd utgår  
 EU-domstolen 
  från fördragen, de grundläggande principerna och sin egen praxis. Unionens målsättningar, bl.a. ökad integration mellan medlemsstaterna, har präglat domstolens tolk- ning. I vissa fall har  
 EU-domstolens 
  uttolkning av  
 EU-rätten 
  in- arbetats i  
 EU-lagstiftningen. 
  Utöver den vägledande rollen har dom- stolen behörighet att pröva en talan om kompetensöverskridande som väckts av unionens institutioner eller av en medlemsstat samt pröva en talan om fördragsbrott mot en medlemsstat. 
  
 5.4.3 
 EU-rätten 
  i Sverige 
  
 Frågan om att värna den svenska arbetsrättsliga modellen tillmättes stor betydelse inför Sveriges medlemskap i unionen. Dåvarande arbetsmarknadsministern skickade ett brev till den ansvarige kom- missionsledamoten och bad denne utveckla sin syn på vilka effekter Maastrichtfördraget kunde komma att få på den svenska arbets- rättsliga modellen. I ett svarsbrev uttalade sig kommissionsleda- moten om det sociala protokollet och den svenska modellen och uttalade sammanfattningsvis att det sociala protokollet inte på något sätt krävde ändrad praxis i Sverige såvitt avser arbetsmark- nadsfrågor.10 Skriftväxlingen mellan Sverige och kommissionen protokollfördes och en svensk förklaring med en hänvisning till denna skriftväxling, och ett uttalande om att Sverige fått försäk- ringar beträffande rådande svensk praxis såvitt avser arbetsmark- 
  
 9Jörgen Hettne, Kan Lissabonfördraget minska EU:s sociala underskott?, Är EU en social marknadsekonomi? – Sociala Europa – en antologi, Sieps 2011:2op s. 21 ff. 
  
 10Skriftväxlingen återfinns i prop. 1994/95:19 bilaga 12. 
  
 66 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 nadsfrågor och då särskilt systemet med att fastställa arbetsvillkor i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter fogades till slutakten till anslutningsfördraget.11 
  
 Genom lagen (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen införlivades fördragen med svensk rätt, vilket innebär att  
 EU-rätten 
  gäller fullt ut i Sverige med de rätts- verkningar som tillkommer den enligt  
 EU-domstolens 
  avgöranden. Vissa av bestämmelserna i fördraget har direkt effekt och ska tilläm- pas av svenska domstolar och myndigheter. Unionens förordningar gäller direkt i Sverige, medan direktiv måste genomföras i svensk lagstiftning. De svenska domstolarna ska lojalt tillämpa  
 EU-rätten 
  i Sverige. Det innebär att domstolarna måste åsidosätta svensk lag, tidigare praxis eller förarbetsuttalanden i den mån den svenska lag- stiftningen står i strid med  
 EU-rätten.12 
  Enligt  
 EU-domstolen 
  ska nationella domstolar och myndigheter tolka nationell lagstiftning med hänsyn till relevanta bestämmelser i  
 EU-rätten 
  oberoende av om dessa har direkt effekt eller inte. Denna princip kallas von Colson- principen13 eller principen om indirekt effekt. Nationella domstolar och myndigheter ska alltså så långt som möjligt tolka nationell rätt i ljuset av  
 EU-rättens 
  syfte och innehåll  
 (EU-konform 
  tolkning). Det bör dock noteras att det inte finns någon skyldighet att tolka nationell lagstiftning på ett sätt som klart strider mot dess lydelse. 
  
 För att säkerställa att  
 EU-rätten 
  tillämpas enhetligt kan enligt artikel 267 FEUF (tidigare artikel 234 FEG och dessförinnan arti- kel 177) en nationell domstol begära att  
 EU-domstolen 
  meddelar ett förhandsavgörande. Förhandsavgörandet kan avse tolkningen av fördragen och giltigheten och tolkningen av rättsakter som beslutats av unionens institutioner, organ eller byråer. 
  
 En annan princip som säkerställer  
 EU-rätten 
  på nationell nivå är principen om effektiva nationella rättsmedel. Enligt artikel 19.1 FEU åligger det medlemsstaterna att tillhandahålla de rättsmedel (möjlig- heter till överklagande) som behövs för att säkerställa ett effektivt rättskydd inom de områden som  
 EU-rätten 
  omfattar. Principen innebär att enskilda ska vara garanterade  
 icke-diskriminerande 
  och effektiva möjligheter att ta tillvara sina rättigheter enligt  
 EU-rätten. 
  
 11Prop. 1994/95:19 s. 228. 
  
 12Mål  
 C-617/10, 
  dom den 26 februari 2013, Begäran om förhandsavgörande från Haparanda tingsrätt, Åklagaren mot Phillips. 
  
 13Mål 14/83, dom den 10 april 1984, Williams och Mason mot Land Nordrhein Westfalen. 
  
 67 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den nationella rätten får alltså inte åsidosätta rätten till ett effektivt domstolsskydd utan ska tillämpas på ett sätt som säkerställer att  
 EU-rätten 
  får genomslag. Det kan innebära att nationella begräns- ningar av t.ex. rätten att föra talan måste sättas åt sidan. 
  
 5.4.4Sanktioner 
  
 Europeiska kommissionen har en övervakande funktion och ska enligt artikel 17.1 FEU se till att medlemsstaterna lever upp till sina förpliktelser enligt fördragen och påtala eventuella överträdelser av  
 EU-rätten, 
  t.ex. om en medlemsstat inte följer tidsfristen för att genomföra ett direktiv. 
  
 Fördragen erbjuder två processrättsliga alternativ för att se till att medlemsstaterna följer  
 EU-rätten. 
  Det första alternativet är att enskilda fysiska och juridiska personer för talan inför nationell domstol och åberopar  
 EU-rätten 
  i processen där. Den nationella domstolen ska då i tillämpliga delar följa  
 EU-rätten 
  och kan, eller i vissa fall ska, vid osäkerhet om innebörden be  
 EU-domstolen 
  om ett tolkningsbesked i form av ett förhandsavgörande. Det andra alternativet är att kommissionen enligt artikel 258 FEUF (tidigare artikel 226 FEG) eller en annan medlemsstat enligt artikel 259 FEUF (tidigare artikel 227 FEG) väcker talan vid  
 EU-domstolen 
  mot en medlemsstat om fördragsbrott. En enskild kan dock inte föra en sådan talan, men kan lämna in klagomål till kommissionen. Om  
 EU-domstolen 
  bifaller en talan om fördragsbrott, är medlems- staten enligt artikel 260 FEUF (tidigare artikel 228 FEG) skyldig att genast vidta behövliga åtgärder för att följa domstolens utslag. Om så inte sker, kan kommissionen enligt samma artikel föra en ny talan innebärande att domstolen ska förplikta medlemsstaten att betala ett standardbelopp eller ett vite. 
  
 I Francovich14 slog  
 EU-domstolen 
  fast att en medlemsstat kan bli skadeståndsskyldig för skada som den kan ha orsakat en enskild till följd av att  
 EU-rätten 
  har åsidosatts. Flera typer av överträdel- ser från medlemsstaternas sida kan medföra skadeståndsskyldighet, t.ex. om ett direktiv inte genomförs eller genomförs på ett felaktigt 
  
 14 Förenade målen  
 C-6/90 
  och 9/90, dom den 19 november 1991, Martin och Carter mot Italien. 
  
 68 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 sätt eller om  
 EU-rätten 
  tillämpas felaktigt. Till och med blotta existensen av nationell lagstiftning som står i strid med  
 EU-rätten 
  kan medföra skadeståndsansvar. För att skadestånd ska betalas måste emellertid tre kriterier vara uppfyllda: 
  
 –Den  
 EU-rättsliga 
  bestämmelse som har överträtts ska ha upp- ställts till skydd för enskildas rättigheter. 
  
 –Överträdelsen av  
 EU-rätten 
  ska vara tillräckligt klar. 
  
 –Det ska finnas ett orsakssamband mellan överträdelsen och den skada som den enskilde lidit. 
  
 Det ligger nära till hands att i detta sammanhang jämföra EU- rätten med tillämpningen av Europakonventionen, se vidare av- snitt 6.1. Även denna rättsordning förfogar nämligen över vissa sanktionsmöjligheter. Europakonventionen tillämpas av den euro- peiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, Europadomstolen. Domstolens praxis är mycket omfattande och har stor betydelse. Om en medlemsstat inte följer konventionen, kan enskilda fysiska och juridiska personer klaga vid Europadomstolen. En förutsätt- ning för att få klaga är dock att de ordinära inhemska rättsmedlen dessförinnan har uttömts. Konventionsstaterna är skyldiga att rätta sig efter domstolens utslag och domstolen kan döma ut gottgörelse till en part vars rättigheter enligt konventionen har kränkts. Enligt artikel 13 i Europakonventionen har den vars rättigheter enligt kon- ventionen kränkts rätt till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Till skillnad från vad som gäller enligt  
 EU-rätten 
  finns det inte något system med förhandsavgörande. 
  
 5.5Friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen 
  
 5.5.1Friheten att tillhandahålla tjänster och etableringsfriheten 
  
 Som tidigare konstaterats utgör förverkligandet av den inre markna- den och de fyra friheterna (fri rörlighet för personer, varor, tjänster och kapital) centrala målsättningar för unionssamarbetet. I detta avsnitt behandlas principen om fri rörlighet för tjänster närmare. Också etableringsfriheten berörs. 
  
 69 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den fria rörligheten för tjänster regleras i artiklarna  
 56–62 
  FEUF (tidigare artikel  
 49–55 
  FEG) och omfattar både rätten att tillhanda- hålla och motta en tjänst. Den som utövar en tjänst förutsätts nor- malt vara baserad, etablerad, i en annan medlemsstat än där tjänsten utförs. Det innebär att tillhandahållandet av tjänsten sker på ett temporärt och mindre varaktigt sätt jämfört med vad som är fallet vid en etablering i värdstaten. En etablering innebär i regel en fast- are förankring i värdstaten. Vid bedömningen av om det är fråga om en etablering eller tjänst får beaktas tiden för verksamhetens utövande samt hur ofta eller kontinuerligt den bedrivs. 
  
 Artikel 56 FEUF har följande lydelse. 
  
 Artikel 56 FEUF (tidigare artikel 49 FEG) 
  
 Inom ramen för nedanstående bestämmelser ska inskränkningar i fri- heten att tillhandahålla tjänster inom unionen förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan medlems- stat än mottagaren av tjänsten. 
  
 Europaparlamentet och rådet får i enlighet med det ordinarie lagstift- ningsförfarandet besluta att bestämmelserna i detta kapitel ska tilläm- pas även på medborgare i tredjeland som tillhandahåller tjänster och som har etablerat sig inom unionen. 
  
 I artikel 57 FEUF definieras vad som avses med ”tjänster”. Artikeln har följande lydelse. 
  
 Artikel 57 FEUF (tidigare artikel 50 FEG) 
  
 Som ”tjänster” i fördragens mening ska anses prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under bestäm- melserna om fri rörlighet för varor, kapital och personer. 
  
 Med tjänster ska särskilt avses verksamhet 
  
 a)av industriell natur, 
  
 b)av kommersiell natur, 
  
 c)inom hantverk, 
  
 d)inom fria yrken. 
  
 Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt får den som tillhandhåller en tjänst tillfälligt utöva sin verksamhet i den medlemsstat där tjänsten tillhandhålls på samma vill- kor som denna stat uppställer för sina egna medborgare. 
  
 70 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Etableringsfriheten regleras i artikel  
 49–55 
  FEUF (tidigare artikel  
 43–48 
  och 294 FEG). Artikel 49 FEUF har följande lydelse. 
  
 Artikel 49 FEUF (tidigare artikel 43 FEG) 
  
 Inom ramen för nedanstående bestämmelser ska inskränkningar för medborgare i en medlemsstat att fritt etablera sig på en annan medlems- stats territorium förbjudas. Detta förbud ska även omfatta inskränk- ningar för medborgare i en medlemsstat som är etablerad i någon medlemsstat att upprätta kontor, filialer eller dotterbolag. 
  
 Etableringsfriheten ska innefatta rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag, särskilt bolag som de definieras i artikel 54 andra stycket, på de villkor som etable- ringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare, om inte annat följer av bestämmelserna i kapitlet om kapital. 
  
 Av Viking Line15 framgår att artikel 43 i fördraget (nuvarande arti- kel 49 FEUF) om fri etableringsrätt och artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) om fri rörlighet för tjänster har hori- sontell direkt effekt. Det betyder att artikeln kan ge upphov till individuella rättigheter och skyldigheter som kan göras gällande av enskilda inför nationella domstolar och myndigheter gentemot en annan enskild. Detta ska jämföras med situationen där en bestäm- melse har vertikal direkt effekt. I sådana fall ger bestämmelsen upp- hov till individuella rättigheter och skyldigheter som kan göras gällande av enskilda gentemot staten eller andra offentliga organ. 
  
 Den fria rörligheten för tjänster innebär att ett företag har rätt att använda sin egen arbetskraft för att utföra tjänster i en annan medlemsstat. Genom utstationeringsdirektivet, se avsnitt 5.9, har det fastställts att en s.k. hård kärna av vissa arbets- och anställ- ningsvillkor som gäller i värdstaten ska tillämpas när en arbets- givare utstationerar arbetstagare till en annan medlemsstat. 
  
 15 Mål  
 C-438/05, 
  International Transport Workers’ Federation, Finnish Seamen’s Union mot Viking Line ABP, OÜ Viking Line Eesti. 
  
 71 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.5.2Förbud mot diskriminering 
  
 Förbudet mot diskriminering är ett centralt moment i  
 EU-rätten. 
  Detta förbud följer av likabehandlingsprincipen som regleras i artikel 18.1 FEUF. Även denna artikel har direkt effekt.16 Artikeln har följande lydelse. 
  
 Artikel 18 FEUF (artikel 12 FEG) 
  
 Inom fördragens tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämp- ningen av någon särskild bestämmelse i fördragen, ska all diskrimine- ring på grund av nationalitet vara förbjuden. 
  
 Europaparlamentet och rådet kan i enlighet med det ordinarie lagstift- ningsförfarandet anta bestämmelser i syfte att förbjuda sådan diskrimi- nering. 
  
 Likabehandlingsprincipen innebär att varje form av diskriminering grundad på nationalitet är förbjuden. Personer, företag eller pro- dukter eller tjänster från andra medlemsstater får alltså inte be- handlas sämre än inhemska. En vanlig definition av principen är att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer får inte behandlas lika, om det inte finns sakliga skäl för en sådan behand- ling. 
  
 Med diskriminering avses såväl öppen (direkt) diskriminering som dold diskriminering. Med dold (indirekt) diskriminering avses regler som skenbart ställer upp andra kriterier än nationalitet som skäl för särbehandling men som i praktiken får samma resultat som en sådan. Ett exempel är t.ex. bosättnings- och språkkrav som fram- står som oberättigade. 
  
 5.5.3Diskriminering kan rättfärdigas i vissa fall 
  
 Principen om förbud mot diskriminering gäller både beträffande fri rörlighet för tjänster och etableringsfriheten men det finns vissa situationer när diskriminering kan rättfärdigas. Enligt  
 EU-rätten 
  kan direkt diskriminering rättfärdigas endast om det finns uttryck- liga undantagsmöjligheter. Ett sådant undantag finns i artikel 52 FEUF (tidigare artikel 46 FEG). Enligt denna artikel kan nationella 
  
 16 Mål 2/74, dom den 21 juni 1974, Dunlap och Belgien, och mål 33/74, dom den 3 december 1974, Farley mot Bestuur van de Bedriffsvereniging voor de Metaalnijverheid. 
  
 72 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 regler som är direkt diskriminerande på grund av nationalitet vara tillåtna med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa, ”ordre public”. Detta begrepp återfinns även i artikel 3.10 i utstatione- ringsdirektivet. 
  
 I Kommissionen mot Luxemburg17 anförde  
 EU-domstolen 
  att undantaget rörande ordre public utgör en avvikelse från den grund- läggande principen om fri rörlighet för tjänster. Begreppet ska därför tolkas restriktivt och varje enskild medlemsstat kan inte ensidigt be- stämma räckvidden för vad begreppet omfattar. I Laval un Partneri18 anförde  
 EU-domstolen 
  att arbetsmarknadens parter inte var offent- ligrättsliga organ och att de därför inte kunde åberopa bestämmel- sen i utstationeringsdirektivet om ordre public till stöd för att de aktuella fackliga stridsåtgärderna var förenliga med gemenskaps- rätten. 
  
 Förbudet mot inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster tillämpades länge endast på direkt diskriminerande regleringar. Av  
 EU-domstolens 
  praxis framgår emellertid att förbudet också gäller regleringar som är indirekt diskriminerande. Sådan diskriminering kan dock rättfärdigas om det kan visas att den berörda åtgärden är ägnad att säkerställa förverkligandet av det legitima mål som efter- strävas med åtgärden och att den inte går utöver vad som är nöd- vändigt för att uppnå detta mål.19 Den omständigheten att medlems- staterna har olika rättsregler strider inte sig mot likabehandlings- principen under förutsättning att medlemsstaterna tillämpar dessa regler på ett sätt som inte diskriminerar medborgare och företag från andra medlemsstater jämfört med de egna medborgarna. 
  
 I Säger20 prövade  
 EU-domstolen 
  nationella regler som rörde själva tillträdet till en viss näring. I målet var det fråga om tyska bestämmelser om vissa kompetenskrav, som i och för sig inte var direkt diskriminerande, stod i strid med friheten att tillhandahålla tjänster.  
 EU-domstolen 
  uttalade att nuvarande artikel 56 FEUF inte endast omfattar all diskriminering på grund av nationalitet utan också gäller för varje inskränkning i friheten att tillhandahålla 
  
 17Mål  
 C-319/06, 
  dom den 19 juni 2008, Kommissionen mot Luxemburg. 
  
 18Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 19Mål  
 C-73/08, 
  dom den 13 april 2010, Walters m.fl., mot Gouvernement de la Communauté française. 
  
 20Mål  
 C-76/90, 
  dom den 25 juli 1991, Wilson Säger mot Watson. Ltd. 
  
 73 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 tjänster som innebär att tjänster som tillhandahålls av den som är etablerad i en annan medlemsstat förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiva. Domstolen påpekade vidare att en medlemsstat inte kan göra tillhandhållandet av tjänster inom dess territorium beroende av att alla de villkor som krävs för etablering har uppfyllts, efter- som de bestämmelser i fördraget som är avsedda att säkerställa fri- heten att tillhandahålla tjänster då skulle förlora sin ändamålsenliga verkan. Även inte direkt diskriminerande inskränkningar kan alltså vara otillåtna enligt gemenskapsrätten. 
  
 I Gebhard21, som gällde möjligheten för en tysk advokat att driva verksamhet i Italien, konstaterade  
 EU-domstolen 
  att nation- Jones åtgärder som inte är direkt diskriminerande men som ändå kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva de fyra friheterna enligt fördraget ska uppfylla fyra förutsättningar för att vara tillåtna. Dessa förutsättningar har senare betecknats som det s.k. Gebhard- testet: Om en åtgärd ska vara tillåten enligt  
 EU-rätten, 
  måste den uppfylla de kriterier som anges nedan. 
  
 –Åtgärden ska vara tillämplig på ett  
 icke-diskriminerande 
  sätt. 
  
 –Åtgärden ska framstå som motiverad med hänsyn till ett träng- ande allmänintresse. 
  
 –Åtgärden ska vara ägnad att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom åtgärden. 
  
 –Åtgärden får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målsättningen. 
  
 Begreppet trängande allmänintresse, som ingår i det andra kriteriet i Gebhardtestet, har prövats av  
 EU-domstolen 
  i flera avgöranden. Från dessa avgöranden kan man konstatera att skydd för arbets- tagare, förebyggande av social dumpning och illojal konkurrens är sådana intressen som omfattas av begreppet. 
  
 I Webb22 konstaterade  
 EU-domstolen 
  att friheten att tillhanda- hålla tjänster endast kan inskränkas genom bestämmelser som är berättigade av hänsyn till allmänintresset och som omfattar varje 
  
 21Mål  
 C-55/94, 
  dom den 30 november 1995, Hale och Jones degli Ewing. 
  
 22Mål 279/80, dom den 17 december 1981, Begäran om förhandsavgörande mot Newman. 
  
 74 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 person eller företag som utövar en verksamhet inom den statens territorium i den mån detta allmänintresse inte redan skyddas genom de bestämmelser som den som tillhandahåller en tjänst om- fattas av i den medlemsstat där han eller hon är etablerad. I målet ansåg  
 EU-domstolen 
  att artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) inte hindrade att Nederländerna krävde att också uthyr- ningsföretag som är etablerade i andra medlemsstater ska ha ett nederländskt tillstånd. Förutsättningen för detta var emellertid att alla ansökningar om tillstånd behandlades lika oavsett var företaget var etablerat och att hänsyn togs till de krav på dokumentation och säkerhet som den som tillhandahåller tjänsten redan har uppfyllt för att få utöva sin verksamhet i den stat där han eller hon är etable- rad. 
  
 Avgörandet i Webb23 är ett exempel på hur  
 EU-domstolen 
  tilläm- par principen om hemlandskontroll. Denna princip är en återkom- mande princip i  
 EU-domstolens 
  avgöranden och den är nära be- släktad med lojalitetsprincipen i artikel 4.3 FEU om att medlems- staterna ska respektera och bistå varandra när de fullgör de upp- gifter som följer av fördragen. Principen innebär att värdstaten normalt ska lita på att den tillståndsprövning och kontroll som sker i ursprungsstaten är tillräcklig. Detta ställningstagande bygger på ett antagande om att medlemsstaternas lagstiftning och förvaltnings- praxis normalt sett är likvärdiga. Mot den bakgrunden finns det, enligt domstolen, alltså inte skäl för värdstaten att vidta egna till- stånds- och kontrollåtgärder. 
  
 I Wheeler Elst24, som gällde en belgisk arbetsgivares utstatione- ring av arbetstagare från tredjeland i Frankrike, var frågan om det stred mot artikel 49 och 50 i fördraget (nuvarande artikel 56 och 57 FEUF) att kräva att utstationerade arbetstagare från tredjeland först ska erhålla och betala en administrativ avgift för ett tillstånd från en myndighet i värdstaten.  
 EU-domstolen 
  underkände det franska kravet. Domstolen konstaterade att avgiften och tillstånds- förfarandet innebar en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster men ansåg i och för sig att en sådan inskränkning kan vara berättigad om de nationella kraven syftar till att skydda ett allmän- 
  
 23Mål 279/80, dom den 17 december 1981, Begäran om förhandsavgörande mot Newman. 
  
 24Mål  
 C-43/93, 
  dom den 9 augusti 1994, Begäran om förhandsavgörande mot Simpson Elst. 
  
 75 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 intresse. Syftet med det franska kravet var att reglera tillträdet till den franska arbetsmarknaden. I det aktuella fallet ansåg domstolen att detta syfte inte motiverade en inskränkning i friheten att till- handahålla tjänster, eftersom arbetstagare som tillfälligt utstatione- ras till en annan stat inte gör anspråk på att få tillträde till värd- statens arbetsmarknad då de återvänder till sin ursprungsstat när arbetet är avslutat. 
  
 IGuiot25 gjorde  
 EU-domstolen 
  en liknande bedömning som i Wheeler Elst26. Målet gällde om bestämmelserna i ett allmängiltig- förklarat belgiskt kollektivavtal om skyldighet för arbetsgivaren att betala in avgifter för att finansiera två typer av bonusar (lojalitets- bonus och bonus vid ledighet på grund av otjänlig väderlek) stred mot artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Saken gällde utstationerade arbetstagare från Luxemburg för vilka arbets- givaren där redan hade betalat liknande avgifter enligt bl.a. ett annat 
  
 iLuxemburg allmängiltigförklarat kollektivavtal.  
 EU-domstolen 
  anförde att de belgiska avgifterna stred mot artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF), eftersom företag från andra länder som redan betalat liknande avgifter i ursprungsstaten inte kan kon- kurrera på lika villkor med belgiska företag. Domstolen konstate- rade att det sociala skyddet i princip kan motivera en sådan in- skränkning av friheten att tillhandahålla tjänster men att så inte var fallet i målet, eftersom arbetstagarna hade samma eller till stor del liknande skydd genom de arbetsgivaravgifter som arbetsgivaren redan betalat i den stat där företaget var etablerat. 
  
 IGebhardtestets fjärde kriterium ingår den s.k. proportionalitets- principen. Denna princip framgår av artikel 5.1 och 5.4 FEU (tidig- are artikel 5 FEG) och har stor betydelse i  
 EU-domstolens 
  praxis när domstolen bedömer nationella begränsningar av den fria rörlig- heten. Proportionalitetsprincipen innebär kortfattat att en avväg- ning görs mellan mål och medel. Sett ur medlemsstaternas perspektiv har  
 EU-domstolen 
  ofta tillämpat proportionalitetsprincipen strängt i de nu aktuella frågorna. I Laval un Partneri27 anförde domstolen att 
  
 25Mål  
 C-272/94, 
  dom den 28 mars 1996, Begäran om förhandsavgörande mot Skinner, Climatec SA. 
  
 Preston, 
  dom den 9 augusti 1994, Begäran om förhandsavgörande mot Simpson Elst. 
  
 27Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 76 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 gemenskapsrätten i och för sig inte förbjuder att medlemsstaterna med lämpliga medel säkerställer att deras bestämmelser om minimi- lön följs av utstationerande arbetsgivare. Enligt domstolen var dock sådana stridsåtgärder som var aktuella i målet inte motiverade uti- från ett syfte med allmänintresse. Stridsåtgärderna syftade nämligen till att förmå arbetsgivaren att ansluta sig till ett kollektivavtal som inte hade regler om minimilön som var tillräckligt preciserade och tillgängliga. Domstolen ansåg därför att stridsåtgärderna inte stod i proportion till det mål som eftersträvades. 
  
 5.5.4Friheten att tillhandahålla tjänster kan begränsa utövandet av grundläggande rättigheter 
  
 I avsnitt 6 finns det en genomgång av vissa grundläggande rättigheter som bl.a. följer av Europakonventionen och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Praxis från  
 EU-domstolen 
  visar att även vissa grundläggande rättigheter kan, i syfte att värna om unionens mål att förverkliga den inre marknaden, få stå tillbaka vid bedömningen av om en nationell åtgärd eller bestämmelse är förenlig med  
 EU-rätten. 
  
 I Schmidberger28 gjorde  
 EU-domstolen 
  vissa uttalanden angå- ende Europakonventionen. Domstolen konstaterade att vissa rättig- heter är absoluta, såsom rätten till liv och förbud mot tortyr, och att undantag från dessa rättigheter aldrig får göras. Andra rättig- heter, såsom yttrandefrihet och mötesfrihet, är enligt domstolen inte absoluta rättigheter och de kan därför begränsas under förut- sättning att dessa begränsningar faktiskt svarar mot mål av allmän- intresse och att de inte utgör ett orimligt och oacceptabelt ingrip- ande som kränker själva kärnan i den skyddade rättigheten. Saunders stolen ansåg därför att en avvägning skulle göras mellan dessa olika intressen. 
  
 I Viking Line29 uttalade  
 EU-domstolen 
  att även om rätten att vidta fackliga stridsåtgärder, inklusive strejkrätten, ska erkännas som en grundläggande rättighet som utgör en integrerad del av de 
  
 28Mål  
 Costa, 
  dom den 12 juni 2003, Johnson, Internationale Transporte und Planzüge och Republiken Österrike. 
  
 29Mål  
 C-438/05, 
  International Transport Workers’ Federation, Finnish Seamen’s Union mot Viking Line ABP, OÜ Viking Line Eesti. 
  
 77 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 allmänna principerna för gemenskapsrätten, kan det för utövandet av denna rättighet ändå gälla vissa begränsningar. Domstolen ut- talade därefter att de grundläggande rättigheterna måste utövas i samklang med friheterna i fördraget och i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen. Motsvarande uttalanden finns i Laval un Partneri30. 
  
 De rättsliga avvägningarna mellan friheten att tillhandahålla tjänster och nationella regler, t.ex. om strejkrätten, har vid pröv- ning i domstolen ofta inneburit att de nationella reglerna har fått stå tillbaka till förmån för förverkligandet av den inre marknaden. Det är för närvarande oklart om och hur målsättningen i Lissabon- fördraget om en social marknadsekonomi kommer att påverka EU- domstolens intresseavvägning i detta avseende. 
  
 5.6Tjänstedirektivet 
  
 Den fria rörligheten för tjänster visade sig vara svårare att för- verkliga än den fria rörligheten för varor. För att underlätta den fria rörligheten för tjänster antogs därför det s.k. tjänstedirektivet31. I kommissionens första förslag till direktiv från 200432 fanns en långtgående ursprungslandsprincip som innebar att gränsöverskrid- ande tjänster, med vissa undantag, skulle regleras av ursprungs- statens lag och ursprungsstaten skulle också svara för tillsynen. Till följd av kritiska synpunkter från Europaparlamentet omarbetades emellertid förslaget och i det antagna direktivet har ursprungs- landsprincipen tagits bort. Direktivet är omfattande och innehåller bl.a. bestämmelser om administrativ förenkling (kapitel 2), etable- ringsfrihet för tjänster (kapitel 3), fri rörlighet för tjänster (kapitel 4), tjänsternas kvalitet (kapitel 5), och administrativt samarbete (kapi- tel 6). Av artikel 1.6 framgår att tjänstedirektivet inte påverkar arbetsrätten dvs. bestämmelser om anställningsvillkor, arbetsför- hållanden, inbegripet hälsa och säkerhet på arbetsplatsen, samt för- hållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare som medlemsstat- 
  
 30Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 31Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden. 
  
 32KOM(2004) 2 slutlig. 
  
 78 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 erna tillämpar i enlighet med nationell lagstiftning som respekterar gemenskapsrätten. 
  
 Direktivet utgör i vissa delar en kodifiering av  
 EU-domstolens 
  praxis. I artikel 14 i kapitlet om etableringsfrihet för tjänsteleveran- törer finns t.ex. en ”svart lista” över otillåtna typer av nationella krav som inskränker etableringsfriheten för tjänsteleverantörer, såsom krav på nationalitet och hemvist. Motsvarande lista över otillåtna krav finns i artikel 16 vad gäller frihet att tillhandahålla tjänster. 
  
 I artikel 28 finns en bestämmelse om att nationella kontakt- punkter ska inrättas i medlemsstaterna vid vilka arbetsgivare ska kunna ta del av information om en viss medlemsstat. Artikel 30 och 31 innehåller bestämmelser om medlemsstaternas tillsyn över tjänste- leverantörer. 
  
 Av artikel 3.1 a följer att bestämmelserna i utstationeringsdirektivet har företräde framför tjänstedirektivet. 
  
 5.7Lagval 
  
 Vid utstationering uppkommer frågan vilket lands lag som ska tilläm- pas på anställningsförhållandet och på frågan om skadeståndsansvar till följd av stridsåtgärder i värdstaten. 
  
 Av förarbetena till medbestämmandelagen framgår att den lagen är tillämplig på arbetsplatser med dominerande anknytning till Sverige eller svenska förhållanden.33 I samband med införandet av lex Britannia infördes emellertid några särskilda lagvalsregler och dessa avser kollektivavtal och arbetsförhållanden som medbestäm- mandelagen inte är direkt tillämplig på (se avsnitt 7.2.3).34 
  
 Enligt lagen (1998:167) om tillämplig lag för avtalsförpliktelser gäller Romkonventionen av den 19 juni 1980 som lag i Sverige.35 Enligt artikel 3 i konventionen är huvudregeln att avtalsparterna själva väljer vilket lands lag som ska gälla för deras avtal. Ett undan- tag från huvudregeln finns i artikel 6.2 som gäller anställningsavtal. Enligt den artikeln kan parterna inte avtala bort eventuella tving- ande regler som skulle ha gällt om parterna inte hade gjort något 
  
 33Prop. 1975/76:105 Bilaga 1 s. 327. 
  
 Bennett; EU och arbetsrätten, 4 uppl. 2011 s. 119. 
  
 35I prop. 2013/14:243 föreslås att lagen ska upphävas. 
  
 79 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 lagval. Om parterna inte har gjort något lagval, är det enligt artikel 6.2 i princip ursprungsstatens lag som gäller när en arbetstagare ut- stationeras från en konventionsstat för att utföra arbete i en annan konventionsstat. 
  
 Romkonventionen har omvandlats till Rom  
 I-förordningen36, 
  som gäller för avtal som ingåtts efter den 17 december 2009. Arti- kel 8 i Rom  
 I-förordningen 
  gäller individuella anställningsavtal. Om parterna inte har valt vilken lag som ska gälla för anställningen, gäller lagen i det land där den anställde vanligtvis utför sitt arbete, även om arbetstagaren tillfälligt utför sitt arbete i ett annat land. Det betyder att lagen i det land där den utstationerande arbetsgiva- ren finns normalt gäller för avtalet även under perioder av utstatione- ring. 
  
 Det kan noteras att varken Romkonventionen eller Rom  
 I-för- 
  ordningen innehåller några särskilda regler för kollektivavtal. Svenska fackföreningar brukar emellertid vid kollektivavtal med utländska arbetsgivare kräva en lagvalsklausul som utpekar svensk rätt.37 
  
 Rom  
 I-förordningen 
  är subsidiär i förhållande till annan  
 EU-rätt 
  som på särskilda områden innehåller regler om tillämplig lag (arti- kel 23). Utstationeringsdirektivet utgör sådan  
 EU-rätt 
  och dess regler gäller alltså före Rom  
 I-förordningen. 
  Med hänsyn till att ut- stationeringsdirektivet endast utpekar vissa områden där värdstat- ens bestämmelser ska gälla kan parterna i fråga om anställnings- avtalet i övrigt välja att tillämpa lagen i ett land som ingen av part- erna har någon närmare anknytning till. Det finns därför inte något som hindrar att en tysk arbetsgivare utstationerar en arbetstagare i Sverige men samtidigt kommer överens med arbetstagaren om att lagstiftningen i Irland ska gälla för anställningen, bortsett från de områden som utpekas i utstationeringsdirektivet där svensk lag ska gälla. 
  
 I fråga om rätten till skadestånd på grund av stridsåtgärder gäller Rom  
 II-förordningen38. 
  Enligt artikel 4 i förordningen gäller som huvudregel lagen i det land i vilket den skadevållande händelsen inträffade även om indirekta följder av händelsen uppkommer i 
  
 36Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I). 
  
 37Tore Sanders  Mullins, Arbetsrätten – En översikt, 6 uppl. 2013 s. 43. 
  
 38Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II). 
  
 80 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 andra länder. Om både skadevållaren och den skadelidande har sin vanliga vistelseort i samma land när skadan uppkommer, ska dock lagen i det landet tillämpas. Om det framgår av alla omständigheter att den skadeståndsgrundande händelsen har en uppenbart närmare anknytning till ett annat land än vad som nu sagts, ska lagen i det landet tillämpas. Om det redan finns ett rättsförhållande mellan parterna, såsom ett avtal som har nära anknytning till den skade- ståndsgrundande händelsen, kan det utgöra grund för en sådan uppenbart närmare anknytning. I artikel 9 i förordningen finns en specifik bestämmelse i fråga om ansvar på grund av stridsåtgärder. I sådana fall gäller lagen i det land där åtgärderna kommer att genomföras eller har genomförts. 
  
 5.8Nationell domstols behörighet 
  
 Bryssel  
 I-förordningen39 
  gäller domstols behörighet och verkställig- het av domar på privaträttens område. I förordningen finns dels bl.a. allmänna bestämmelser om vid vilken domstol talan ska väckas, dels särskilda bestämmelser om domstols behörighet vid tvister om anställningsavtal. Enligt artikel 21 får talan väckas mot en arbets- givare som har hemvist i en medlemsstat a) vid domstolarna i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist, eller b) i en annan med- lemsstat i) vid domstolen för den ort där eller varifrån arbetstaga- ren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete, eller ii) om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, vid domstolen för den ort där det affärsställe vid vilket arbetstagaren anställts är eller var beläget. 
  
 Om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden kan enligt artikel 7.2 talan mot den som har hemvist i en medlemsstat i stället väckas i vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa. Då skadan uppstått i en annan stat än den där den skade- görande handlingen begåtts kan den skadelidande välja att väcka 
  
 39 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (omarbetning) EUT L 351/1, 20.12.2012. 
  
 81 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 talan i den ena eller andra staten. Bestämmelsen har tillämpats i mål om lovligheten av vissa stridsåtgärder. 40 
  
 Europaparlamentet har i ett betänkande daterat den 20 september 201341 föreslagit ändringar av Bryssel  
 I-förordningens 
  bestämmelser om domstols behörighet på arbetsrättens område. För det första föreslås att domstolen i den medlemsstat där en stridsåtgärd kom- mer att vidtas eller har vidtagits ska vara rätt forum. För det andra föreslås att den s.k. reservklausulen42 i artikel 21 ska formuleras om. Parlamentet föreslår att när det inte finns någon ort där arbete vanligtvis utförs så ska reservklausulen hänvisa till det affärsställe vid vilket arbetstagaren mottar dagliga anvisningar om det arbete som ska utföras och inte hänvisa till det affärsställe vid vilket arbets- tagaren har anställts. Syftet med de föreslagna ändringarna är att erbjuda ett kollektivt skydd åt arbetstagarna, vilka i regel utgör den svagare parten i ett anställningsförhållande, skapa rättslig konse- kvens och förhindra urholkning av nationella arbetsrättsliga tradi- tioner genom att i möjligaste mån se till att domstols behörighet och tillämplig lag sammanfaller. 
  
 5.9Utstationeringsdirektivet 
  
 5.9.1Direktivets tillkomst 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG om utstatione- ring av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster antogs den 16 december 1996. Ett förslag till direktiv hade lagts fram av kommissionen redan 199143, bl.a. mot bakgrund av EU- domstolens ställningstagande i det då nyligen avgjorda målet Rush Portuguesa44. I detta mål uttalade  
 EU-domstolen 
  att gemenskaps- rätten inte utgör hinder för medlemsstaterna att utsträcka sin lag- stiftning eller kollektivavtal till att även gälla dem som bara till- fälligt arbetar inom medlemsstaternas territorium. Domstolens ut- 
  
 40Bestämmelsen var föremål för prövning i Mål  
 C-18/02, 
  dom den 5 februari 2004, Danmarks Rederiforening, för DFDS Torline A/S och LO Landsorganisationen i Sverige, för SEKO Sjöfolk Facket för Service och Kommunikation. 
  
 41Europaparlamentets betänkande om bättre internationell privaträtt: behörighetsbestäm- melser tillämpliga på anställningsområdet (2013/2023(INI)) den 20 september 2013. 
  
 42Artikel 19 punkt 1 b) ii). 
  
 43COM(91) 230 final. 
  
 44Mål  
 C-113/89, 
  dom den 27 mars 1990, Keller och Office national d’immigration. 
  
 82 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 talande i denna del tolkades som en utvidgning i förhållande till vad domstolen tidigare uttalat, då domstolen bara talat om möjligheten att utsträcka lagstiftning eller kollektivavtal avseende minimilöner.45 
  
 Kommissionen anförde i motiveringen till förslaget att genom- förandet av den inre marknaden skulle innebära att företag i ökad utsträckning skulle utföra entreprenader utomlands och att kom- missionen befarade att det osäkra rättsläget skulle leda till osund konkurrens genom att företagen kunde pressa ner löner och för- sämra övriga arbetsvillkor. Förutsättningen för en rättvis konkurrens var att vederbörlig respekt visades för arbetstagarnas rättigheter. För att motverka detta borde regler införas innebärande att värd- statens arbets- och anställningsvillkor ska tillämpas på arbetstagare som tillfälligt utstationeras. 
  
 Direktivförslaget fick ett blandat mottagande och fick hård kritik från de länder inom unionen vilka har lägst lönenivå. Deras argument var att direktivet skulle hindra företagen från dessa län- der att konkurrera utifrån prisläget i dessa länder. I medlemsländ- erna förekom vidare omfattande diskussioner beträffande frågan om direktivet skulle gälla från och med första utstationeringsdagen eller om det skulle vara en viss karenstid. Dessa diskussioner resul- terade i en kompromiss i artikel 3.2 angående arbete i samband med en första montering och/eller en första installation. I dessa fall ska direktivets bestämmelser tillämpas först efter åtta dagar. Detta undan- tag gäller dock inte arbete i byggverksamhet.46 Kommissionen arbe- tade fram ett nytt förslag till direktiv47, och efter ytterligare om- arbetningar antogs direktivet slutligen 1996. Direktivet antogs i enlighet med den ordning som anges i 189 b § i Romfördraget. Efter att ha inhämtat parlamentets yttrande över kommissionens förslag antog rådet med kvalificerad majoritet en gemensam stånd- punkt. Parlamentet godkände den gemensamma ståndpunkten och därefter antog rådet direktivet. 
  
 45SOU 2008:123 s. 126. 
  
 46SOU 1998:52 s. 27. 
  
 47COM(93) 225 final. 
  
 83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.9.2Ingressen 
  
 I utstationeringsdirektivets ingress anges att genomförandet av den inre marknaden kommer att leda till att ett växande antal företag utstationerar arbetstagare för att tillfälligt utföra arbete i en annan medlemsstat. Att främja tillhandahållande av tjänster över gräns- erna kräver lojal konkurrens och åtgärder som garanterar att arbets- tagarnas rättigheter respekteras. I ingressen påpekas vidare att ett anställningsförhållande över gränserna ger upphov till problem i fråga om vilken lag som ska tillämpas på ett sådant anställnings- förhållande och att det därför bör fastställas vilka regler som ska tillämpas. Det noteras att Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag på avtalsförpliktelser (numera Rom  
 I-förord- 
  ningen) inte hindrar gemenskapsregler på särskilda områden om lagval. Det erinras också om att gemenskapsrätten inte hindrar att medlemsstaterna utvidgar tillämpningsområdet för sin lagstiftning och för kollektivavtal till att gälla även för utstationerade arbets- tagare. 
  
 Slutsatsen är att medlemsstaternas lagstiftning bör samordnas på så sätt att en kärna av tvingande regler för minimiskydd kan fast- ställas, den s.k. hårda kärnan. Skyddsreglerna kan fastställas genom lag eller kollektivavtal. Kärnan av skyddsregler i värdstaten ska följas av de arbetsgivare som utstationerar arbetstagare för tillfälligt arbete på den medlemsstats territorium där tjänsterna tillhandahålls. Skyddsreglerna ska följas oavsett hur lång tid utstationeringen varar men vissa undantag kan göras beträffande arbete av kort varaktig- het eller arbete av ringa omfattning. Genom fastställandet av kärnan av tvingande regler som en utstationerande arbetsgivare ska följa, oavsett vilket lands lag som annars gäller för anställningsförhållan- det, görs således ett undantag från Romkonventionens (numera Rom  
 I-förordningens) 
  lagvalsregler. Enligt denna konvention är huvudregeln att parterna fritt får välja vilken lag som ska tillämpas och, om något val inte har gjorts, gäller lagen i det land där arbets- tagaren vanligtvis fullgör sitt arbete. Direktivets regler har således företräde framför Romkonventionen och Rom  
 I-förordningen. 
  
 När anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen gäller bestämmelserna i förordningen (EG) 
  
 84 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen.48 Det är i detta sammanhang viktigt att notera att varken inbetalning av sociala avgifter, skatter, egenavgifter eller arbetsgivaravgifter om- fattas av utstationeringsdirektivet. 
  
 I ingressens avslutning påpekas att direktivet inte inverkar på den rättsliga regleringen vad gäller rätten att vidta fackliga strids- åtgärder för att försvara yrkesintressen. 
  
 5.9.3Tillämpningsområdet 
  
 Enligt artikel 1 ska direktivet tillämpas på företag som är etablerade i en medlemsstat och som i samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna utstationerar arbetstagare inom en annan medlemsstats territorium. Direktivet ska inte tillämpas för handels- fartyg vad gäller besättning ombord. 
  
 Utstationering enligt direktivet kan förekomma i tre fall: 
  
 –När anställda sänds till en annan medlemsstat för företagets egen räkning och under egen ledning, enligt avtal mellan företaget och mottagaren av tjänsterna vilken bedriver verksamhet i den medlemsstaten (entreprenadfallet). 
  
 –När anställda utstationeras i en annan medlemsstat på en arbets- plats eller i ett företag som tillhör samma koncern (koncern- fallet). 
  
 –När anställda i företag som hyr ut arbetskraft eller ställer arbets- kraft till förfogande skickas till ett användarföretag i en annan medlemsstat (uthyrningsfallet). 
  
 Med begreppet utstationerad arbetstagare avses enligt artikel 2.1 varje arbetstagare som under en begränsad tid utför arbete inom en annan medlemsstats territorium än där han eller hon vanligtvis arbetar. Av artikel 2.2 följer att det är värdstatens arbetstagar- begrepp som ska gälla. I samtliga utstationeringsfall krävs det att det finns ett anställningsförhållande mellan den utstationerande 
  
 48 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen började gälla den 1 maj 2010 och ersatte för- ordningen (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen. 
  
 85 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivaren och den utstationerade arbetstagaren under utstatione- ringstiden. 
  
 Utstationering i uthyrningsfallet är en tjänst som utförs mot er- sättning, för vilken den utstationerade arbetstagaren förblir anställd i det tillhandahållande företaget utan att det ingås något anställ- ningsavtal med användarföretaget. Den formen av utstationering kännetecknas av att arbetstagarens förflyttning till värdmedlems- staten utgör själva föremålet för arbetsgivarens tillhandahållande av tjänster och av att arbetstagaren utför sina arbetsuppgifter under användarföretagets kontroll och ledning. Detta framgår av domen 
  
 Vicoplus49. 
  
 Ett företag som är etablerat i en  
 icke-medlemsstat 
  får enligt artikel 1.4 inte behandlas förmånligare än företag som är etablerade i en medlemsstat. 
  
 Direktivet riktar sig till medlemsstaterna (artikel 9). 
  
 5.9.4Arbets- och anställningsvillkoren i den hårda kärnan 
  
 Oavsett vilket lands lag som är tillämplig på anställningsförhållan- det ska medlemsstaterna enligt artikel 3.1 se till att de utstatione- rade arbetstagarna garanteras de arbets- och anställningsvillkor i värdstaten som är fastställda i lag eller andra författningar och/eller i kollektivavtal eller skiljedomar som förklarats ha allmän giltighet50 på följande områden: 
  
 a)längsta arbetstid och kortaste vilotid. 
  
 b)minsta antal betalda semesterdagar per år. 
  
 c)minimilön, inbegripet övertidsersättning; denna punkt gäller dock inte yrkesanknutna tilläggspensionssystem. 
  
 49Förenade målen Vicoplus SC PUH  
 (C-307/09), 
  BAM Vermeer Contracting sp. zoo (C- 308/09) och Olbek Industrial Services sp. zoo  
 (C-309/09) 
  mot Minister van Sociale Zaken en Olson, dom den 10 februari 2011. Se också mål  
 C-586/13, 
  dom den 18 juni 2015, Hoffman kft mot Delacruz och Jordan, om gränsen mellan entrepre- nad- och uthyrningsfallen. 
  
 50De villkor i den hårda kärnan som finns i allmängiltigförklarade kollektivavtal eller skilje- domar måste tillämpas i fråga om byggverksamhet, men medlemsstaterna kan enligt artikel 3.10 andra strecksatsen välja att göra dessa villkor tillämpliga också på annan verksamhet, jämför SOU 2008:123 s. 131. Vad som menas med byggverksamhet definieras i en bilaga till direktivet. 
  
 86 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 d)villkor för att ställa arbetstagare till förfogande, särskilt genom företag för uthyrning av arbetskraft. 
  
 e)säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen. 
  
 f)skydd för gravida kvinnor och kvinnor som nyligen fött barn samt för barn och unga. 
  
 g)lika behandling av kvinnor och män samt andra bestämmelser om  
 icke-diskriminerande 
  behandling. 
  
 De nu uppräknade områdena i artikel 3.1 första stycket  
 a–g 
  utgör den s.k. hårda kärnan av villkor. Vad gäller möjligheten för en medlems- stat att utsträcka sin lagstiftning uttalade  
 EU-domstolen 
  i Seco51, från tiden före utstationeringsdirektivet, att gemenskapsrätten inte inne- bär hinder för medlemsstaterna att utvidga sin lagstiftning om minimilöner, eller de kollektivavtal som ingåtts av arbetsmarkna- dens parter om detta, till att omfatta alla personer som utför ett av- lönat arbete, även om detta bara är tillfälligt, på deras territorium oavsett i vilken stat arbetsgivaren är etablerad.  
 EU-domstolen 
  konstaterade vidare att gemenskapsrätten inte heller förhindrar att medlemsstaterna med lämpliga medel säkerställer att dessa bestäm- melser iakttas. I Rush Portuguesa52, också från tiden före utstatione- ringsdirektivet, utvidgade  
 EU-domstolen 
  principen från Seco53 och uttalade generellt att gemenskapsrätten inte hindrade medlems- länderna att utsträcka sin lagstiftning eller kollektivavtal till att även gälla utstationerande arbetsgivare. Genom denna praxis erhöll medlemsstaterna en möjlighet att sträcka ut sin lagstiftning till arbetstagare som vistades tillfälligt i medlemsstaten. Genom antag- andet av utstationeringsdirektivet förändrades denna möjlighet i stället till en skyldighet att garantera de utstationerade arbetstag- arna värdstatens arbets- och anställningsvillkor inom den hårda kärnan. 
  
 51Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982, Seco SA och Miller ment d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan BrewerGiral SA och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 52Mål  
 C-113/89, 
  dom den 27 mars 1990, Keller och Office national d’immigration. 
  
 53Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982, Seco SA och Miller ment d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan BrewerGiral SA och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 87 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Beräkning av minimilön 
  
 Med minimilön enligt punkt c) avses enligt artikel 3.1 den minimi- lön som fastställs i nationell lagstiftning och/eller praxis i värd- medlemsstaten. 
  
 När det gäller själva beräkningen av minimilön konstaterade  
 EU-domstolen 
  i Arblade54, som avsåg förhållanden innan utstatione- ringsdirektivet börjat gälla, att en allmän lojalitetsbonus och bonus som betalades ut vid ledighet på grund av otjänlig väderlek inte kunde anses ingå i den belgiska minimilönen, eftersom avgiften för dessa bonusar beräknades utifrån en arbetstagares bruttominimilön och därför inte kunde anses utgöra en integrerad del av denna. I Kommissionen mot Tyskland55 gällde tvisten vilka ersättningar till utstationerade arbetstagare som får tas med när man beräknar om de har fått den minimilön värdstaten fastställt.  
 EU-domstolen 
  ut- talade i målet att endast de delar av en arbetstagares ersättning som inte förändrar förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det vederlag han eller hon uppbär ska beaktas vid beräkningen av minimilönen. Det är nämligen, enligt domstolen, helt normalt att, om arbetsgivaren kräver att arbetstagaren ska fullgöra övertids- arbete eller arbetstimmar under särskilda förhållanden, denne arbets- tagare kompenseras för denna ytterligare prestation utan att kom- pensationen beaktas vid beräkningen av om han eller hon fått den fastställda minimilönen. 
  
 I Tevfik Isbir56 anförde domstolen återigen att det endast är de delar av ersättningen som inte ändrar förhållandet mellan arbets- tagarens prestation och det vederlag som han eller hon uppbär som kan beaktas när minimilönen fastställs. I målet ansågs två schablon- utbetalningar utgöra prestation för arbetstagarens normala verk- samhet medan ett bidrag till förmögenhetsbildning ansågs ändra förhållandet mellan arbetstagarens prestation och vederlaget för densamma. Domstolen överlät emellertid till den nationella dom- stolen att göra den slutliga bedömningen. 
  
 54Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999,  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 55Mål  
 C-341/02, 
  dom den 14 april 2005, Europeiska gemenskapernas kommission mot För- bundsrepubliken Tyskland. 
  
 56Mål  
 C-522/12, 
  dom den 7 november 2013, Tevfik Isbir mot DB Services GmbH. 
  
 88 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Också i Elektrobudowa Spółka Akcyjna (ESA)57 prövade dom- stolen vad som ska anses ingå i minimilönen. Kostnader som den utstationerande arbetsgivaren haft för de utstationerade arbetstag- arnas boende och matkuponger till dem ansågs vara kompensation för levnadsomkostnader som faktiskt uppkommit till följd av ut- stationeringen och skulle därmed inte tas med vid beräkningen av minimilönen. Däremot ansågs restidsersättning och dagtraktamente ingå i minimilönen, eftersom det var fråga om ersättningar som hörde ihop med utstationeringen. 
  
 Det kan nämnas att Eftadomstolen har bedömt att ersättning för kostnader för resa och boende inte faller under begreppet minimilön, eftersom sådan betalning till sin natur avser kompensation för nöd- vändiga utgifter relaterade till utstationeringen.58 Enligt Eftadom- stolen ingår inte heller sjuklön som inte är satt till en miniminivå utan som uppgår till arbetstagarens normala lön under begreppet minimilön.59 Nationella regler om minimilön, t.ex. ett minimitillägg när arbetstagaren behöver vara borta från hemmet, måste enligt Smith domstolen vara förenliga med den  
 EU-rättsliga 
  principen om fri rörlighet för tjänster.60 
  
 5.9.5När ska villkoren i den hårda kärnan tillämpas 
  
 Enligt artikel 3.1 ska värdstaten alltså se till att utstationerande arbetsgivare garanterar utstationerade arbetstagare inom dess terri- torium arbets- och anställningsvillkoren i den hårda kärnan. Den huvudregeln är försedd med vissa undantag. 
  
 I artikel 3.2 i direktivet finns det en tvingande regel om att för arbete med en första montering eller installation som ingår i leverans- kontraktet för en vara gäller bestämmelserna om minimilön och minsta antal betalda semesterdagar endast om arbetet varar längre än åtta dagar. Detta gäller dock inte för byggverksamhet. 
  
 Av artikel 3.3 följer att medlemsstaterna efter samråd med arbets- marknadens parter kan besluta att reglerna om minimilön inte ska 
  
 57Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015, Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa 
  
 Spółka Akcyjna. 
  
 58Mål  
 E-2/11, 
  dom den 23 januari 2012,STX Norway Offshore AS m.fl. och Norge. 
  
 59Mål  
 E-12/10, 
  dom den 28 juni 2011, Eftas övervakningsorgan och Island. 
  
 60STX Norway Offshore AS m.fl. och Norge, dom den 23 januari 2012, mål  
 E-2/11. 
  
 89 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 tillämpas om utstationeringen varar kortare tid än en månad. Enligt artikel 3.4 kan medlemsstaterna också bestämma att man genom kollektivavtal får göra undantag från reglerna om minimilön om utstationeringen varar kortare tid än en månad. Om arbetet är av ringa omfattning, kan medlemsstaterna enligt artikel 3.5 även ange att undantag får beviljas från reglerna om minimilön och semester. I sådant fall måste medlemsstaterna emellertid fastställa vad som menas med begreppet ringa omfattning. 
  
 Enligt artikel 3.6 ska utstationeringens varaktighet beräknas uti- från en referensperiod om ett år. Vid beräkningen ska också inklu- deras de perioder någon annan arbetstagare kan ha varit utstatione- rad för samma arbete. 
  
 5.9.6Hur villkoren i den hårda kärnan kan fastställas i kollektivavtal eller skiljedomar 
  
 Artikel 3.8 innehåller definitioner av de kollektivavtal och skilje- domar som avses i artikel 3.1. Med kollektivavtal eller skiljedomar som har förklarats ha allmän giltighet menas sådana kollektivavtal eller skiljedomar som ska följas av alla företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området (artikel 3.8 första stycket). 
  
 Om det saknas ett system för allmängiltigförklaring av kollektiv- avtal eller skiljedomar, kan medlemsstaterna enligt artikel 3.8 andra stycket besluta att utgå ifrån 
  
 –kollektivavtal eller skiljedomar som gäller allmänt för alla lik- artade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området, och/eller 
  
 –kollektivavtal som har ingåtts av de mest representativa arbets- marknadsorganisationerna på nationell nivå och som gäller inom hela det nationella territoriet. 
  
 För att en medlemsstat ska kunna utgå ifrån sådana kollektivavtal som anges i artikel 3.8 andra stycket krävs att det vid tillämpningen av kollektivavtalen garanteras att utstationerande företag behandlas på samma sätt som nationella företag som befinner sig i en likartad situation. Enligt artikel 3.8 tredje stycket behandlas företag på samma sätt när de nationella företag som befinner sig i en likartad situation 
  
 90 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 –på de aktuella arbetsplatserna eller inom de aktuella sektorerna är underkastade samma skyldigheter avseende den hårda kärnan som de företag som avses med utstationeringarna, och 
  
 –ska uppfylla dessa skyldigheter med samma verkningar. 
  
 Lavalutredningen uppmärksammade en inkonsekvens i denna regle- ring.61 En tillämpning av artikel 3.8 andra stycket förutsätter att värdstaten inte har ett system för allmängiltigförklaring av kollektiv- avtal eller skiljedomar, medan en förutsättning för att få tillämpa den bestämmelsen är just att utländska och nationella arbetsgivare behandlas på samma sätt, dvs. att de har samma skyldigheter som vid ett system med allmängiltigförklaring av kollektivavtal eller skiljedomar. Lavalutredningen ansåg att syftet bakom regleringen måste ha varit att möjliggöra utsträckning av villkor i avsedda kollektivavtal eller skiljedomar enbart i förhållande till utstatione- rade arbetstagare. Regeringen delade denna bedömning.62 
  
 5.9.7Arbets- och anställningsvillkor utöver den hårda kärnan 
  
 I artikel 3.7 anges att punkterna  
 1–6 
  i artikel 3 inte hindrar tillämp- ning av arbets- och anställningsvillkor som är förmånligare för arbetstagarna. Av Laval un Partneri63 framgår dock att den artikeln inte innebär att värdstaten har möjlighet att för tillhandahållande av tjänster på dess territorium kräva att arbets- och anställningsvillkor som går utöver den hårda kärnan iakttas. Av Rüffert64 framgår vidare att artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) tolkad i ljuset av utstationeringsdirektivet innebär hinder mot att det vid offentlig upphandling ställs krav på att gästande tjänsteföretag tillämpar kollektivavtal som innebär strängare villkor än som fast- ställts i värdstatens minimiregler för områden inom direktivets hårda kärna. Med hänvisning till avgörandet i Laval un Partneri65 
  
 61SOU 2008:123 s. 253 f. och 257 f. 
  
 62Prop. 2009/10:48 s. 30 ff. 
  
 63Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 64Mål  
 C-346/06, 
  dom den 3 april 2008, Dirk Miller mot Land Niedersachsen. 
  
 65Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 91 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 påpekade  
 EU-domstolen 
  att den hårda kärnan utgör såväl ett golv som ett tak för vad medlemsstaterna kan kräva i förhållande till ut- stationerande arbetsgivare. 
  
 Av artikel 3.9 följer att medlemsstaterna kan fastställa att uthyr- ningsföretag som utstationerar arbetstagare ska garantera dessa samma villkor som tillämpas för tillfälligt anställda arbetstagare i värdstaten. 
  
 Enligt artikel 3.10 första strecksatsen utgör direktivet vidare inte hinder för medlemsstaterna att i enlighet med fördraget på samma villkor kräva att nationella och utländska företag tillämpar arbets- och anställningsvillkor på andra områden än de som räknats upp i artikel 3.1. Förutsättningen är dock att bestämmelserna rör ordre public. 
  
 I Kommissionen mot Luxemburg66 hade Luxemburg i sin lagstift- ning listat totalt 14 områden inom vilka utstationerande arbets- givare var skyldiga att följa samma regler som inhemska arbets- givare. Enligt Luxemburg handlade det om tvingande regler som rörde grunderna för den nationella rättsordningen (ordre public), varför man med stöd av artikel 3.10 första strecksatsen i utstatione- ringsdirektivet kunde ställa krav på utstationerande arbetsgivare på områden vid sidan av de sju som räknas upp i den hårda kärnan.  
 EU-domstolen 
  konstaterade att undantaget rörande ordre public utgör en avvikelse från den grundläggande principen om fri rörlig- het för tjänster och att undantaget därför ska tolkas restriktivt samt att räckvidden för vad som innefattas i begreppet inte ensidigt kan bestämmas av varje medlemsstat. Undantaget för ordre public kan nämligen med framgång åberopas enbart då det finns ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande sam- hällsintresse67 och man måste bedöma lämpligheten och propor- tionaliteten av de undantag som görs. Domstolen talade om be- stämmelser som ansetts vara så avgörande för skyddet av den poli- tiska, sociala eller ekonomiska ordningen i den berörda medlems- staten att denna har bedömt att det är nödvändigt att föreskriva att 
  
 66Mål  
 C-319/06, 
  dom den 19 juni 2008, Europeiska gemenskapernas kommission mot Stor- hertigdömet Luxemburg. 
  
 67Det kan nämnas att Eftadomstolen ansett att Island inte kunde rättfärdiga ett krav på olycksfallsförsäkring för utstationerade arbetstagare med hänvisning till ordre public när 
  
 bara få personer utstationerades i Island, 9 personer under 2010, mål  
 E-12/10, 
  dom den 28 juni 2011, Eftas övervakningsorgan och Island. 
  
 92 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 de ska gälla för alla personer som befinner sig inom denna medlems- stats territorium och för alla rättsförhållanden inom denna medlems- stat. Domstolen fastställde också att uppräkningen i artikel 3.1 första stycket  
 a–g) 
  i utstationeringsdirektivet, den hårda kärnan, är en uttömmande lista över områden där värdmedlemsstaten kan göra gällande sin lagstiftning mot arbetsgivare som utstationerar arbetstagare till dess territorium. 
  
 5.9.8Samarbete i fråga om information 
  
 Enligt artikel 4 ska medlemsstaterna utse ett eller flera förbindelse- kontor eller annan nationell behörig instans i syfte att genomföra direktivet. Varje medlemsstat ska underrätta kommissionen och andra medlemsstater om vilka förbindelsekontor eller behöriga in- stanser som har utsetts. Medlemsstaterna ska vidare planera ett samarbete mellan de offentliga förvaltningar som enligt nationell lagstiftning har behörighet att övervaka att arbets- och anställ- ningsvillkoren i den hårda kärnan följs. Samarbetet ska särskilt bestå i att besvara motiverade förfrågningar från dessa offentliga förvaltningar om information angående utsändande av arbetstagare till andra medlemsstater. Samarbetet ska även omfatta information om uppenbart missbruk eller gränsöverskridande verksamheter som kan antas vara olagliga. Kommissionen och de offentliga för- valtningarna ska i nära samarbete granska de problem som kan upp- komma vid genomförandet av artikel 3.10. Den ömsesidiga admi- nistrativa hjälpen ska vara kostnadsfri. 
  
 Varje medlemsstat ska vidare vidta åtgärder för att information om arbets- och anställningsvillkoren i den hårda kärnan ska vara allmänt tillgänglig. 
  
 5.9.9Tillsyn och sanktioner 
  
 Enligt artikel 5 ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder om direktivets bestämmelser inte följs och de ska i synnerhet sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden såvitt avser att säkerställa skyldigheterna i direktivet. 
  
 93 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 I Ortiz Palhota m.fl.68 konstaterade  
 EU-domstolen 
  att utstatione- ringsdirektivet syftar till att samordna nationella materiella bestäm- melser om arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbets- tagare men att det står medlemsstaterna fritt att bestämma inne- hållet i de administrativa bestämmelser som gör det möjligt att kontrollera att dessa villkor iakttas. Dessa administrativa bestäm- melser måste dock ta hänsyn till fördraget och de allmänna princip- erna i  
 EU-rätten. 
  I målet ansåg domstolen att Belgiens system med ett anmälningsförfarande före påbörjande av utstationeringen kunde likställas med ett administrativt tillståndsförfarande som gick utöver vad som var nödvändigt för att skydda arbetstagarna. Det belgiska anmälningssystemet stred därför mot artiklarna 56 och 57 FEUF. Skyldigheten att hålla vissa handlingar tillgängliga för belgiska myndigheter ansåg domstolen var ägnad att göra det möjligt för myndigheterna att kontrollera att arbets- och anställningsvillkoren i den hårda kärnan följs och därmed att säkerställa skyddet av de utstationerade arbetstagarna. Detta krav ansågs inte stå i strid med artiklarna 56 och 57 FEUF. 
  
 I Brown  Müller69 innehöll den tyska utstationeringslagen en bestämmelse om solidariskt ansvar för minimilön för företag som anlitar underentreprenörer för att utföra byggtjänster.  
 EU-domstolen 
  konstaterade i målet att medlemsstaterna enligt artikel 5 bl.a. är skyldiga att sörja för att arbetstagarna har tillgång till lämpliga för- faranden för att de verkligen ska kunna få minimilön och att för- farandereglerna, såsom t.ex. det borgensansvar som var aktuellt, även ska anses säkerställa ett sådant skydd. Domstolen konstate- rade vidare att målsättningen att förebygga illojal konkurrens från arbetsgivare som avlönar sina arbetstagare med en lägre lön än minimilönen utgör en sådan målsättning som kan beaktas bland de tvingande hänsyn som kan motivera en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. 
  
 I Kommissionen mot Luxemburg70 var frågan om vissa krav som uppställdes beträffande medborgare från tredjeland som utstatione- 
  
 68Mål  
 C-515/08, 
  dom den 7 oktober 2010, Ballard dos Santos Palhota, Mário de Moura Ramirez, Williams Neves Palhota, Termiso Limitada. 
  
 69Mål  
 C-60/03, 
  dom den 12 oktober 2004, HendrixMüller GmbH  Co. Holmes och Mckinney Filipe Walters. 
  
 70Mål  
 C-445/03, 
  dom den 21 oktober 2004, Europeiska gemenskapernas kommission mot Storhertigdömet Luxemburg. 
  
 94 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 rades i Luxemburg stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvar- ande artikel 56 FEUF). Kraven innebar bl.a. att arbetstagaren skulle ha en fast anställning i ursprungsstaten sedan minst sex månader tillbaka och att den utstationerande arbetsgivaren var skyldig att ställa en bankgaranti för varje arbetstagare. Med hänvisning till av- görandet i Johnston påtalade  
 EU-domstolen 
  att ett administra- tivt tillståndsförfarande för att utstationera medborgare från tredje- land i sig utgör en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen ansåg inte att det aktuella tillståndsförfarandet utgjorde en adekvat åtgärd, eftersom ett anmälningsförfarande på ett lika effektivt sätt kunde uppnå syftet att skydda arbetstagarna samt värna stabiliteten på arbetsmarknaden. Domstolen ansåg även att kraven på bankgaranti och fast anställning var alltför långtgående. 
  
 Även i Kommissionen mot Tyskland72 var fråga om bedömning av vissa administrativa krav vid utstationering. I Tyskland var ut- stationerande arbetsgivare skyldiga att översätta vissa handlingar till tyska samt förvara och uppvisa dessa handlingar på visst sätt. Vidare skulle en skriftlig anmälan ske till tullmyndigheten. EU- domstolen godtog kravet på översättning med motiveringen att de tyska myndigheternas kontroll i praktiken skulle bli orimligt svår eller till och med omöjlig att genomföra om handlingarna inte var översatta. Översättningskravet ansågs därför inte gå utöver vad som var nödvändigt för att säkerställa det sociala skyddet av arbets- tagarna och det fanns inte heller någon annan mindre ingripande åtgärd som kunde säkerställa syftet. Vad gällde kravet på viss anmälan ansåg emellertid domstolen att detta stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF), eftersom motsvarande krav inte ställdes på tyska arbetsgivare. Domstolen beaktade vidare att Tyskland inte hade hänvisat till något av de skäl som enligt artikel 46 i fördraget (nuvarande artikel 52 FEUF) skulle kunna rättfärdiga en direkt diskriminering. 
  
 I kommissionens meddelande den 4 april 2006, Vägledning för utstationering av arbetstagare i samband med tillhandhållande av tjänster73, uttalade sig kommissionen bl.a. angående vissa kontroll- 
  
 71Mål  
 C-43/93, 
  9 augusti 1994, Simpson Elst och Office des migrations inter- nationales (OMI). 
  
 72Mål  
 C-490/04, 
  dom den 18 juli 2007, Europeiska gemenskapernas kommission mot för- bundsrepubliken Tyskland. 
  
 73KOM(2006) 159 slutlig. 
  
 95 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 åtgärder som vissa av medlemsstaterna hade infört. Av meddelan- det framgår bl.a. följande. 
  
 Ett krav på en filial i värdstaten omöjliggör i praktiken utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster. 
  
 Ett krav på att ha en företrädare med hemvist i värdstaten är inte en proportionerlig åtgärd för att säkerställa arbetstagarnas arbetsvillkor. Det är tillräckligt att utse en person bland de utsända arbetstagarna som fungerar som mellanhand mellan det utländska företaget och den behöriga tillsynsmyndigheten. 
  
 Bestämmelser som föreskriver en systematisk förhandskontroll, inklu- sive krav på särskilt förhandstillstånd eller särskild förhandsregistre- ring, före utsändning av arbetstagare är oproportionerliga. Däremot godtas att tjänsteleverantören, senast när arbetet inleds, lämnar in en anmälan med uppgift om de utsända arbetstagarna, arbetets varaktig- het, platsen för arbetet och typ av tjänst. Sådan anmälan kan vidare innehålla uppgifter som styrker att arbetstagare som är tredjelands- medborgare vistas lagligen i det land där tjänsteleverantören är etable- rad, att de har visum och är lagligen anställda där. 
  
 En värdstat får kräva att de handlingar som upprättas på arbetsplatsen, t.ex. tidrapporter eller arbetsmiljödokument, finns tillgängliga på arbets- platsen. Värdstaten får inte kräva en andra omgång av handlingarna om upplysningarna i de handlingar som krävs enligt ursprungsstaten i sin helhet är tillräckliga för att de nödvändiga kontrollerna ska kunna genomföras i värdstaten. 
  
 Krav på administrativa formaliteter eller extra villkor för utsända arbetstagare som är tredjelandsmedborgare är inte tillåtna om de är regelbundet sysselsatta av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat. Värdstaten får dock kontrollera om dessa villkor är uppfyllda i den medlemsstat där tjänsteleverantören är etablerad. 
  
 Kommissionen uppmanade medlemsstaterna att vidta åtgärder för att förbättra informationen om de bestämmelser och villkor för anställ- ning som tjänsteleverantörerna ska tillämpa och så att förbindelse- kontoren kan utföra sina uppgifter på ett effektivt sätt. Medlems- staterna skulle vidare förse förbindelsekontoren med erforderliga resurser så att de på ett effektivt sätt kan besvara förfrågningar och samarbeta med behöriga myndigheter i andra medlemsstater. 
  
 Kommissionen hänvisade till avgörandet i Smith. I detta mål gjorde  
 EU-domstolen 
  bedömningen att artikel 5 i direktivet, tolkat mot bakgrund av artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF), inte hindrade att ett system för gemensamt och solidariskt ansvar för 
  
 74 Mål  
 C-60/03, 
  dom den 12 oktober 2004, HendrixMüller GmbH  Co. Holmes och Mckinney Filipe Walters. 
  
 96 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 huvudentreprenören används som en lämplig åtgärd när direktivet inte följs. En förutsättning för ett sådant system är dock att åtgärden inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det mål som efter- strävas genom åtgärden. Mot bakgrund av dessa uttalanden uppmanade kommissionen medlemsstaterna att bedöma konsekvenserna av att införa en sådan åtgärd i sina nationella rättsordningar. Kommissionen betonade att medlemsstaterna måste ha tillgång till en mekanism som kan åtgärda brister och att det finns kontrollåtgärder så att tjänste- leverantörer som bryter mot bestämmelserna kan drabbas av faktiska påföljder. Kommissionen åtog sig att följa upp situationen i medlems- staterna och att vidta åtgärder vid behov. 
  
 Den 4 april 2006 antog kommissionen också ett arbetsdokument om genomförandet av utstationeringsdirektivet.75 I arbetsdoku- mentet beskrivs situationen i medlemsstaterna utifrån ett fråge- formulär som riktats mot medlemsstaterna och arbetsmarknadens parter på unionsnivå. Av arbetsdokumentet framgår bl.a. att med- lemsstaterna hade tillfrågats om möjligheterna att införa ett system för gemensamt och solidariskt ansvar för huvudentreprenören i förhållande till underentreprenörers förpliktelser. Arbetsmarkna- dens parter i medlemsstaterna hade olika uppfattningar i frågan. Vissa representanter från arbetsgivarsidan ansåg att ett sådant system skulle utgöra ett främmande inslag i många medlemsstater medan arbetstagarorganisationerna välkomnade ett sådant system. I arbetsdokumentet konstaterar kommissionen att det finns flera fördelar med ett sådant system. Den utstationerade arbetstagaren får därigenom en möjlighet till kompensation när arbetsgivaren 
  
 ”försvinner” eller hamnar på obestånd. Enligt kommissionen skapar systemet vidare ett starkt incitament för företag som anlitar under- entreprenörer att kontrollera att allt står rätt till med de utstatione- rade arbetstagarna och att ett sådant system kan avhålla företag från att anlita underentreprenörer om de hyser betänkligheter i fråga om företagens vilja eller kapacitet att följa bestämmelserna i direktivet. Kommissionen konstaterar dock att ett gemensamt och solidariskt ansvar för huvudentreprenören kan medföra en allmän ovilja att anlita utländska företag. I dokumentet uppmärksammade kom- missionen också att avsaknaden av ett gemensamt instrument för ömsesidigt erkännande och verkställighet av administrativa beslut 
  
 75 Commission staff working document, Commission’s services report on the implementation of Directive 96/71/EC concerning the posting of workers in the framework of the provision of services, SEC(2006) 439. 
  
 97 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 leder till stora praktiska problem när det gäller att driva in admi- nistrativa böter och avgifter. I förslaget till direktiv om genom- förande av utstationeringsdirektivet, som behandlas i avsnitt 5.12, finns emellertid ett förslag till sådana bestämmelser. 
  
 I ett meddelande från kommissionen den 13 juni 2007, Utstatione- ring av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster – att maximera fördelar och möjligheter och samtidigt värna om skyddet för arbetstagarna76, redovisade kommissionen resultatet av den uppfölj- ning som utlovats i meddelandet från april 2006. Kommissionen konstaterade nu att medlemsstaterna enbart förlitade sig på sina egna nationella åtgärder och instrument för att kontrollera tjänste- leverantörer och att detta skedde på ett sätt som enligt kommissionen stod i strid med gemenskapsrätten. Kommissionen konstaterade vidare att det i princip saknades ett administrativt samarbete mellan medlemsstaterna och att både tillgången till information och pro- blemen med att stävja överträdelser alltjämt var otillfredsställande. För att komma till rätta med problemen föreslog kommissionen ett antal åtgärder. 
  
 Det administrativa samarbetet med hjälp av informationssyste- met för den inre marknaden (IMI) skulle stärkas och förbindelse- kontorens uppgifter skulle tydligare fastställas. Vidare skulle en högnivåkommitté inrättas för att stödja och hjälpa medlemsstaterna att hitta och utbyta goda rutiner. Kommissionen åtog sig att se till att de grundläggande friheterna i fördraget respekterades av de medlemsstater som tillämpade administrativa krav och kontrollåtgär- der och vid behov inleda överträdelseförfaranden enligt artikel 226 i fördraget (nuvarande artikel 258 FEUF). På samma sätt skulle kommissionen se till att gemenskapsrätten efterlevdes i fråga om medlemsstater som krävde arbetstillstånd och uppställde andra vill- kor för utstationerade tredjelandsmedborgare som lagligen vistades och var lagligen anställda i en annan medlemsstat. 
  
 Kommissionen skulle vidare genomföra en djupgående utred- ning om problemen med tillämpningen av lagstiftningen över gränserna beträffande sanktioner, böter och solidariskt ansvar och därefter vidta åtgärder, se vidare avsnitt 5.12. 
  
 76 KOM(2007) 304 slutlig. 
  
 98 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 5.9.10Talerätt 
  
 En arbetstagare som vill göra gällande sina rättigheter enligt artikel 3 ska enligt artikel 6 kunna väcka talan i landet där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Detta hindrar emellertid inte att talan i stället kan väckas i en annan stat, i enlighet med vad som följer av internationella konventioner om rättslig behörighet. 
  
 Bryssel  
 I-förordningen77 
  fastställer domstolars behörighet när det gäller privaträtt. Huvudregeln i Bryssel  
 I-förordningen 
  är enligt artikel 4 att talan ska väckas vid domstol i den medlemsstat där svaranden har sin hemvist, oberoende av i vilken stat han eller hon har medborgarskap. Det finns en särskild bestämmelse i artikel 21 som gäller anställningsavtal. En arbetstagare kan väcka talan mot en arbetsgivare, antingen vid domstolarna i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist eller vid domstolen för den ort där eller varifrån arbetstagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete. Om arbetstagaren inte vanligtvis utför eller utförde sitt arbete i ett och samma land, kan talan väckas vid domstolen i den ort där det affärsställe där arbetstagaren anställts är eller var beläget. Enligt artikel 22 får en arbetsgivare väcka talan mot en arbetstagare endast vid domstol i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist. Av artikel 67 följer att Bryssel  
 I-förordningen 
  är subsidiär till bestäm- melser som, på särskilda områden, reglerar domstols behörighet. Artikel 6 i utstationeringsdirektivet utgör en sådan särreglering i förhållande till Bryssel  
 I-förordningen 
  och har alltså företräde framför förordningen. Det bör noteras att detta endast gäller vid tvister som rör de områden som utstationeringsdirektivet reglerar. Vid tvister om andra anställningsvillkor eller villkor i kollektivavtal gäller alltså Bryssel  
 I-förordningen. 
  
 För tvister som rör stater som inte är bundna av Bryssel  
 I-för- 
  ordningen saknas bestämmelser om domsrätt. I sådana fall tilläm- pas för svensk del svenska internationella processrättsliga behörig- hetsregler Det betyder att 10 kap. rättegångsbalken tillämpas analogt. Vid korta utstationeringar har 10 kap. 4 § rättegångsbalken ansetts möjligen kunna tillämpas.78 
  
 77Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EUT L 351, 20.12.2012, s. 1. 
  
 78Prop. 1998/99:90 s. 34. 
  
 99 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.9.11Genomförandet i medlemsstaterna 
  
 Direktivet skulle enligt artikel 7 vara genomfört senast den 16 decem- ber 1999. I avsnitt 7.3 redogörs för det svenska genomförandet av direktivet. 
  
 I kommissionens meddelande den 25 juli 2003 angående genom- förandet av utstationeringsdirektivet79 konstaterade kommissionen att genomförandet hade gett upphov till vissa praktiska problem. Kommissionen bedömde att problemen borde kunna lösas efter hand genom bättre information och administrativt samarbete mellan de offentliga myndigheterna. Kommissionen lade fram flera förslag för att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna, bl.a. att samla in information från medlemsstaterna och göra den tillgänglig på olika webbplatser. Kommissionen ansåg inte att det var aktuellt att föreslå ändringar av direktivet. 
  
 5.10Lavaldomen 
  
 5.10.1Bakgrund 
  
 Laval un Partneri Ltd (Laval) var ett lettiskt bolag med säte i Riga. Från maj till december 2004 utstationerade Lewis ungefär 35 arbets- tagare i Sverige i samband med entreprenader som bedrevs av LP Baltic Bygg AB (Baltic). Baltic var ett bolag som bildats enligt svensk rätt och var ett helägt dotterbolag till Lewis fram till slutet av år 2003. En av entreprenaderna gällde byggandet av en skola i Vaxholms stad. Svenska Byggnadsarbetareförbundet (Byggnads) är en central facklig organisation som organiserar och företräder bygg- nadsarbetare och andra arbetstagare i den svenska byggsektorn. Byggnads var vid den aktuella tiden organiserat i ett antal geo- grafiska avdelningar, av vilka en kallades Byggettan. Ett kollektiv- avtal (byggnadsavtalet) hade slutits mellan Byggnads och Sveriges Byggindustrier, som är en central arbetsgivarorganisation i bygg- sektorn. 
  
 Laval hade slutit ett kollektivavtal med det lettiska byggnads- arbetarförbundet den 14 september 2004 respektive den 20 oktober 2004, men var inte bundet av kollektivavtal i förhållande till Byggnads, 
  
 79 KOM(2003) 458 slutlig. 
  
 100 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Byggettan eller Svenska Elektrikerförbundet (Elektrikerna). Ingen av dessa organisationer hade någon medlem som var anställd av Lewis. Ungefär 65 procent av de berörda lettiska arbetstagarna var medlemmar i det lettiska byggnadsarbetareförbundet. 
  
 I juni 2004 etablerades kontakt mellan Byggettan å ena sidan och Lewis och Baltic å andra sidan och diskussioner fördes om att Lewis skulle ansluta sig till byggnadsavtalet. Vid ett förhandlings- sammanträde den 15 september 2004 begärde Byggettan att Lewis skulle ansluta sig till byggnadsavtalet avseende byggnadsarbetarna i Vaxholm och att bolaget skulle garantera att arbetstagarna fick lön med visst belopp per timme. Byggettan uppgav att organisationen var beredd att omedelbart vidta stridsåtgärder om ett sådant avtal inte slöts. Avtalsförhandlingarna bröt emellertid samman, varefter Byggettan begärde att Byggnads skulle vidta stridsåtgärder mot Lewis. Ett varsel om sådana åtgärder lämnades i oktober 2004. Den 2 november 2004 trädde en blockad av byggarbetsplatsen i Vaxholm i kraft. Den innebar bl.a. att varuleveranser till arbetsplatsen hind- rades, att strejkvaktskedjor upprättades och att de lettiska arbets- tagarna och olika fordon nekades tillträde till platsen. Vid ett med- lingssammanträde den 1 december 2004 och vid sammanträde inför Arbetsdomstolen samma månad erbjöds Laval av Byggettan att ansluta sig till byggnadsavtalet innan lönefrågorna behandlades. Laval accepterade emellertid inte detta. I december 2004 intensifie- rades stridsåtgärderna mot Lewis. Elektrikerna vidtog sympati- åtgärder som trädde i kraft den 3 december 2004. Sympatiåtgär- derna innebar att alla svenska företag som var medlemmar i arbets- givarorganisationen Elektriska installatörsorganisationen (EIO) förhindrades att tillhandahålla Laval tjänster. 
  
 Den 7 december 2004 väckte Lewis talan mot Byggnads, Byggettan och Elektrikerna vid Arbetsdomstolen. Laval yrkade att Arbets- domstolen skulle förklara att blockaden och sympatiåtgärderna avseende bolagets samtliga arbetsplatser var olovliga och skulle hävas. Laval yrkade vidare att de fackliga organisationerna skulle förpliktas att betala skadestånd till bolaget. Arbetsdomstolen av- slog genom beslut den 22 december 2004 ett yrkande från Lewis om att domstolen interimistiskt skulle häva stridsåtgärderna.80 Högsta domstolen ansåg att den rättstillämpning som låg till grund för 
  
 80 AD 2004 nr 111. 
  
 101 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsdomstolens beslut inte uppenbart stred mot lag och avslog därför en ansökan om resning och klagan över domvilla från Laval.81 
  
 Vid julhelgen samma år reste de lettiska arbetstagarna hem till Lettland och de återkom därefter inte till byggarbetsplatsen. I januari 2005 varslade andra fackförbund om sympatiåtgärder i form av blockad av samtliga byggarbetsplatser i Sverige där Lewis bedrev verksamhet. Detta fick till följd att Lewis inte längre kunde bedriva någon verksamhet i Sverige. I februari 2005 krävde Vaxholms stad att kontraktet med Baltic skulle hävas. Baltic försattes i konkurs den 24 mars 2005. 
  
 Arbetsdomstolen ansåg att det var oklart om det var förenligt med artiklarna 12 och 49 i fördraget (nuvarande artikel 18 och 56 FEUF) samt utstationeringsdirektivet att fackliga organisationer genom stridsåtgärder försöker förmå en utländsk arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige att tillämpa ett svenskt kollektiv- avtal. Arbetsdomstolen beslutade därför den 29 april 2005 att för- klara målet vilande och begära förhandsavgörande av  
 EU-domstolen 
  i enlighet med artikel 234 i fördraget (nuvarande artikel 267 FEUF).82 
  
 Arbetsdomstolens begäran om förhandsavgörande daterad den 15 september 2005 avsåg tolkningen av artiklarna 12 och 49 i för- draget (nuvarande artikel 18 och 56 FEUF) samt utstationerings- direktivet. 
  
 5.10.2 
 EU-domstolens 
  avgörande 
  
 EU-domstolens 
  dom i Lavalmålet83 med anledning av Arbetsdom- stolens begäran om förhandsavgörande meddelades den 18 december 2007 av den stora avdelningen inom domstolen. Dessförinnan hade generaladvokaten lämnat ett förslag till avgörande. Han hade kom- mit fram till att artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) och utstationeringsdirektivet inte hindrar fackliga organisationer från att genom stridsåtgärder förmå en utstationerande arbetsgivare att tillämpa en lönenivå som har fastställts i enlighet med ett kollektiv- 
  
 81NJA 2005 N 3. 
  
 82AD 2005 nr 49. 
  
 83Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 102 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 avtal, vilket de facto är tillämpligt på de inhemska företag inom samma sektor som befinner sig i en likartad situation och vilket har ingåtts i värdstaten. Detta gällde enligt generaladvokaten under förutsättning att stridsåtgärderna är motiverade med hänsyn till mål av allmänt intresse, såsom skyddet för arbetstagare och mot- arbetandet av social dumpning, och under förutsättning att strids- åtgärderna inte är oproportionerliga i förhållande till dessa mål. En ytterligare förutsättning var enligt generaladvokaten att värdstaten saknade ett system för att förklara att kollektivavtal har allmän giltighet.  
 EU-domstolen 
  gjorde en annan bedömning än general- advokaten. 
  
 Den första frågan som Arbetsdomstolen ställt var om fördraget och utstationeringsdirektivet utgjorde hinder mot att en facklig organisation i en medlemsstat ges möjlighet att vidta stridsåtgärder för att förmå en utländsk arbetsgivare som utstationerat arbetstag- are i Sverige att inleda förhandlingar om lön och att ansluta sig till ett kollektivavtal som innehåller förmånligare villkor än de som följer av de relevanta lagreglerna och som dessutom innehåller villkor på områden som inte omfattas av artikel 3 i direktivet (punkt 53). 
  
 Vid besvarandet av den första frågan var tolkningen av ut- stationeringsdirektivet av central betydelse.  
 EU-domstolen 
  tog sin utgångspunkt i domstolens praxis angående fördragets regler om fri rörlighet för tjänster. Domstolen konstaterade att den som till- handahåller tjänster i en medlemsstat men som är etablerad i en annan medlemsstat inte får diskrimineras i förhållande till kon- kurrenter som är etablerade i värdstaten och som kan använda sin egen personal, genom att särskilda villkor och krav ställs upp. Enligt domstolen innehåller gemenskapsrätten dock inte något hinder mot att medlemsstaterna utvidgar tillämpningsområdet för sin lagstiftning eller för kollektivavtal som har ingåtts av arbets- marknadens parter till att, vad gäller minimilöner, omfatta alla personer som utför ett avlönat arbete inom territoriet, även om arbetet bara är tillfälligt och oavsett i vilken stat arbetsgivaren är etablerad. Tillämpningen av sådana bestämmelser ska dock vara ägnad att säkerställa syftet att skydda utstationerade arbetstagare och får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte. (Punkt 56 och 57) 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  är utstationeringsdirektivets syfte att fast- ställa vilka arbets- och anställningsvillkor som ska tillämpas på ett 
  
 103 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 anställningsförhållande när en arbetsgivare som är etablerad i en medlemsstat utstationerar arbetstagare för tillfälligt arbete i en annan medlemsstat i samband med tillhandahållande av tjänster (punkt 58). Detta syfte har uppnåtts genom att det i direktivet fast- ställs en kärna av tvingande regler för minimiskydd, vilka ska följas i värdstaten av de arbetsgivare som utstationerar arbetstagare (punkt 59).  
 EU-domstolen 
  underströk dock att direktivet inte syftar till att harmonisera det materiella innehållet i detta minimiskydd. Medlemsstaterna kan därför fritt bestämma innehållet i nu nämnda bestämmelser under förutsättning att fördraget och allmänna gemen- skapsrättsliga principer respekteras. (punkt 60)  
 EU-domstolen 
  konstaterade därefter att Sverige valt att genom lag reglera samtliga de områden som anges i direktivet, dock med undantag för minimi- lön (punkt 67). 
  
 Domstolen uttalade vidare att direktivet inte har till syfte att harmonisera systemen för fastställande av villkoren i medlems- staterna och att andra system än de som anges i artikel 3.8 i direkti- vet är tillåtna under förutsättning att ett sådant system inte utgör ett hinder för den fria rörligheten för tjänster (punkt 68). 
  
 Enligt domstolens uppfattning fanns det inte en på direktivet baserad skyldighet för ett tjänsteföretag från en annan medlemsstat att tillämpa sådana löner som var aktuella i målet eftersom Sverige, när det gäller minimilön, inte har använt sig av någon av de meto- der som anges i direktivet.  
 EU-domstolen 
  ansåg inte att de löner Byggnads ville få Lewis att tillämpa kunde anses utgöra minimilön i direktivets mening (punkt 70). Enligt domstolen kunde det inte med stöd av direktivet krävas att den utstationerande arbetsgivaren ska förhandla från fall till fall, på arbetsplatsen och med beaktande av de anställdas kvalifikationer och arbetsuppgifter för att få vetskap om vilken lön arbetsgivaren ska betala de utstationerade arbetstag- arna (punkt 71). 
  
 Domstolen kom vidare fram till att artikel 3.7 i direktivet om för arbetstagarna förmånligare villkor inte kan tolkas på så sätt att den tillåter att det ställs krav på villkor för arbetstagarna som är förmånligare än de tvingande regler för minimiskydd i värdstaten på de områden som anges i artikel 3.1 första stycket  
 a–g), 
  den s.k. hårda kärnan, i direktivet (punkt 80). Artikel 3.7 innebär bara att det är möjligt att tillämpa de eventuellt bättre villkor som de ut- stationerade arbetstagarna har enligt lag eller kollektivavtal i ur- 
  
 104 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 sprungsstaten samt bättre villkor enligt lag eller kollektivavtal i värdstaten som arbetsgivare tillämpar på frivillig grund eller genom avtal med sin personal (punkt 81). 
  
 Domstolen ansåg vidare att sådana villkor i byggnadsavtalet, såsom betalning till olika försäkringslösningar, som går utanför den hårda kärnan i direktivet inte kan krävas med stöd av direktivet. Endast sådana tillkommande villkor som värdstaten valt att på samma villkor ålägga alla tjänsteutövare genom artikel 3.10, dvs. av hänsyn till ordre public, kan åläggas en tjänsteutövare från en annan medlemsstat (punkt 82). Enligt domstolen hade så inte skett i Sverige avseende villkoren i byggnadsavtalet. Arbetsmarknadens parter är inte offentligrättsliga organ och kunde enligt domstolen inte stödja sig på bestämmelsen om ordre public för att vidta en sådan stridsåtgärd som var aktuell i målet (punkt 84). 
  
 Vad gäller frågan om de stridsåtgärder som var aktuella i målet kan anses vara förenliga med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) konstaterade domstolen att nämnda artikel har horisontell direkt effekt vilket innebär att artikeln kan åberopas av en tjänsteutövare i förhållande till ett fackförbund. Domstolen för- klarade vidare att rätten att vidta stridsåtgärder är en grundläggande rättighet som utgör en integrerad del av de allmänna principerna för gemenskapsrätten (punkt 90 och 91). Detta medför dock inte att stridsåtgärder faller utanför gemenskapsrättens tillämpnings- område när de vidtas mot en utstationerande arbetsgivare (punkt 95). Det skulle därför undersökas om de aktuella stridsåtgärderna hade utgjort en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster och, om så var fallet, i vilken mån en sådan inskränkning kan vara motiverad (punkt 96). 
  
 Domstolen gjorde bedömningen att det svenska systemet inne- bar en rätt för fackliga organisationer att vidta stridsåtgärder vilket gör att arbetsgivare som är etablerade i andra medlemsstater kan se sig tvingade att ansluta sig till byggnadsavtalet. Detta avtal innehöll dels villkor som låg utanför den hårda kärnan i direktivet, dels vill- kor som låg inom den hårda kärnan men som var förmånligare än den svenska utstationeringslagen. En sådan rätt att vidta strids- åtgärder utgör en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF), eftersom sådana åtgärder, enligt domstolen, kan göra det mindre lockande och till och med försvåra för arbetsgivare som är etablerade i andra 
  
 105 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 medlemsstater att utföra arbeten i Sverige (punkt 99). Även den omständigheten att sådana arbetsgivare kan se sig tvingade att för- handla med de fackliga organisationerna på plats för att få veta vilken minimilön som ska betalas i enlighet med byggnadsavtalet ansåg domstolen av samma skäl utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) (punkt 100). 
  
 En sådan inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster kan endast godtas om den har ett legitimt ändamål som är förenligt med fördraget och om den är motiverad av tvingande hänsyn till allmänintresset (punkt 101). Med hänvisning till tidigare praxis konstaterade domstolen att rätten att vidta stridsåtgärder för att skydda arbetstagarna i värdstaten mot social dumpning i och för sig kan utgöra sådana tvingande hänsyn till allmänintresset som i prin- cip kan motivera en inskränkning av någon av de friheter som garanteras enligt fördraget (punkt 103). 
  
 Det hinder som sådana stridsåtgärder som var aktuella i målet innebär kunde dock enligt domstolen inte motiveras utifrån detta ändamål att skydda arbetstagare vad gäller de specifika skyldigheter som följde av byggnadsavtalet. Detta följer av att de arbetsgivare som utstationerar arbetstagare redan är skyldiga att iaktta den hårda kärnan av tvingande regler för minimiskydd i värdstaten som följer av utstationeringsdirektivet (punkt 108). Domstolen upprep- ade därefter att gemenskapsrätten inte förbjuder att medlems- staterna, med lämpliga medel, säkerställer att deras bestämmelser om minimilön följs av utstationerande arbetsgivare (punkt 109). Sådana stridsåtgärder som det var fråga om i målet kunde dock enligt domstolen inte anses vara motiverade utifrån ett syfte med allmänintresse. Stridsåtgärderna syftade nämligen till förmå en ut- stationerande arbetsgivare att genomföra löneförhandlingar i ett nationellt sammanhang som kännetecknades av att det inte fanns några bestämmelser som är tillräckligt preciserade och tillgängliga. I praktiken får det inte bli omöjligt eller orimligt svårt att få känne- dom om de skyldigheter i fråga om minimilön som åligger en ut- stationerande arbetsgivare. (Punkt 110) 
  
 EU-domstolen 
  besvarade den första frågan på följande sätt. I en medlemsstat där det finns lagregler om arbets- och anställnings- villkor på de områden som framgår av artikel 3.1 första stycket  
 a–g) 
  i utstationeringsdirektivet, utom på området för minimilön, utgör 
  
 106 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) och artikel 3 i utstationeringsdirektivet hinder för att en facklig organisation ges möjlighet att vidta stridsåtgärder för att försöka förmå en utstatione- rande arbetsgivare att inleda förhandlingar med den fackliga organi- sationen om den lön som de utstationerade arbetstagarna ska få och att ansluta sig till ett kollektivavtal som på vissa områden innehåller villkor som är förmånligare än de som följer av de relevanta lag- reglerna medan andra villkor avser områden som inte anges i artikel 3 i direktivet. 
  
 Den andra frågan som Arbetsdomstolen ställt gällde om artik- larna 49 och 50 i fördraget (nuvarande artikel 56 och 57 FEUF) utgjorde hinder för att ett förbud i en medlemsstat för fackliga organisationer att vidta stridsåtgärder för att undanröja eller åstad- komma ändring i ett kollektivavtal som slutits mellan andra parter endast gäller när stridsåtgärden vidtas med anledning av förhållan- den som den nationella lagen är direkt tillämplig på, vilket medför att en utstationerande arbetsgivare som är bunden av ett kollektiv- avtal som en annan medlemsstats lag är tillämplig på inte har någon möjlighet att göra gällande ett sådant förbud mot de fackliga orga- nisationerna. 
  
 EU-domstolen 
  besvarade den andra frågan på följande sätt. Artiklarna 49 och 50 i fördraget (nuvarande artikel 56 och 57 FEUF) om fri rörlighet för tjänster hindrar en tillämpning av de regler i medbestämmandelagen som tillsammans utgör lex Britannia. Saunders stolen ansåg att regler, enligt vilka, med avvikelse från vad som gäller för svenska arbetsgivare, hänsyn inte tas till om en arbets- givare som är etablerad i en annan medlemsstat redan är bunden av ett avtal i ursprungsstaten, är diskriminerande oavsett innehållet i detta avtal. En sådan diskriminering kunde enligt domstolen bara motiveras av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Sådana hänsyn ansåg  
 EU-domstolen 
  inte förelåg i detta fall (punkt  
 116–119). 
  Domstolens slutsats var alltså att artikel 49 och 50 (nuvarande artikel 56 och 57 FEUF) utgjorde hinder för att ett förbud i en medlemsstat för fackliga organisationer att vidta stridsåtgärder i syfte att undanröja eller åstadkomma ändring i ett mellan andra parter slutet kollektivavtal endast gäller när stridsåtgärder vidtas med anledning av arbets- och anställningsvillkor som den nationella lagen är direkt tillämplig på. 
  
 107 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.10.3Effekter av Lavaldomen 
  
 Lavaldomen skapade en osäkerhet kring vilka krav och villkor på den svenska arbetsmarknaden som i enlighet med gemenskaps- rätten kunde ställas på en utstationerande arbetsgivare med stöd av stridsåtgärder. Vidare uppstod ett behov av att hantera det faktum att  
 EU-domstolen 
  underkände den undanträngningsmekanism som lex Britannia utgör.84 
  
 EU-domstolen 
  klargjorde att artikel 3.1 i utstationeringsdirekti- vet dels utgör ett golv för nivån på arbetstagarskydd i förhållande till arbetstagare som utstationeras från en annan medlemsstat, dels utgör ett tak för vad som får krävas i förhållande till en utstatione- rande arbetsgivare från en annan medlemsstat. Möjligheten att genom stridsåtgärder kräva en tillämpning av kollektivavtal i dess helhet med villkor som ligger på medel- eller normalnivå hade därför begränsats i förhållande till vad som enligt vissa antogs gälla före Lavaldomen. En annan effekt av Lavaldomen var att lex Britannia inte längre kunde tillämpas i fråga om arbetstagare som hade ut- stationerats i Sverige från en annan medlemsstat. Detta innebar att en stridsåtgärd som syftade till att tränga undan ett kollektivavtal som de utstationerade arbetstagarna redan var bundna av till för- mån för ett ”svenskt” kollektivavtal troligen var olovlig enligt 42 § medbestämmandelagen såsom den tidigare hade tillämpats i Arbets- domstolen.85 Det kan dock noteras att lex Britannia alltjämt kunde tillämpas i fråga om andra gränsöverskridande situationer, dvs. när arbetsgivare utanför EES utstationerar. 
  
 Regeringen tillsatte den 10 april 2008 en utredning om åtgärder med anledning av Lavaldomen.86 Utredningen lämnade den 12 decem- ber 2008 över sina förslag till åtgärder med anledning av Laval- domen.87 Efter en lagrådsremiss den 8 oktober 2009 beslutade rege- ringen den 5 november 2009 en proposition med förslag till lag- stiftningsåtgärder med anledning av Lavaldomen.88 Sedan Lagrådet hörts ett par gånger till antogs förslagen i sak av riksdagen.89 De 
  
 84SOU 2008:123 s. 242. 
  
 85SOU 2008:123 s. 248. 
  
 86Dir. 2008:38. 
  
 87SOU 2008:123. 
  
 88Prop. 2009/10:48. 
  
 89Bet. 2009/10:AU5 och rskr. 2009/10:211. 
  
 108 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 beslutade lagändringarna trädde i kraft den 15 april 2010.90 Lagänd- ringarna beskrivs i avsnitt 7.2.5 och 7.3. 
  
 Efter Lavaldomen var det ostridigt mellan parterna i målet vid Arbetsdomstolen att stridsåtgärderna hade varit otillåtna enligt  
 EU-rätten. 
  I dom den 2 december 2009 avgjorde Arbetsdomstolen frågan om och i vilken utsträckning stridsåtgärderna skulle medföra skadeståndsskyldighet för de fackliga organisationerna gentemot Lewis och dömde ut skadestånd.91 Högsta domstolen avslog senare en ansökan om resning och klagan över domvilla från de fackliga organisationerna.92 
  
 Laval har enligt uppgift gått i konkurs. 
  
 5.11Utvecklingen inom unionen efter Lavaldomen 
  
 5.11.1Inledning 
  
 I debatten om det ”sociala underskottet” inom unionen har frågan om de rättsliga avvägningarna mellan den fria rörligheten för tjänster och t.ex. strejkrätten uppmärksammats. I detta sammanhang ingår också tjänstedirektivet (se avsnitt 5.6), vilket av vissa ansågs med- verka till att öka utrymmet för social dumpning av löner och arbets- förhållanden i övrigt. Dessa frågor är alltjämt aktuella inom unionen och har genom Lissabonfördraget fått ökad betydelse. I följande avsnitt behandlas förändringar i primärrätten i form av unionens modifierade målsättning för den inre marknaden och de grund- läggande rättigheternas ställning. I avsnitt 5.4.2 finns det en redo- görelse för begreppet nationell identitet. 
  
 I avsnitt 5.12 finns en särskild redogörelse för det s.k. tillämp- ningsdirektivet och dess genomförande i Sverige. 
  
 90SFS  
 2010:228–230. 
  
 91AD 2009 nr 89. 
  
 92NJA 2010 N 30. 
  
 109 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.11.2En social marknadsekonomi 
  
 Redan i Romfördraget fanns det bestämmelser om bl.a. bättre levnads- och arbetsvillkor, ett fullgott socialt skydd och en dialog mellan arbetsmarknadens parter.93 Som nämnts i avsnitt 5.2 betonas i samarbetet inom unionen numera också målsättningar angående demokratiska och sociala värden samt internationell solidaritet. 
  
 Begreppet ”social marknadsekonomi” infördes genom Lissabon- fördraget. Enligt artikel 3.3 FEU (tidigare artikel 2 FEG) ska unionen upprätta en inre marknad och unionen ska verka för en hållbar utveckling i Europa som bygger bl.a. på en social marknadsekonomi med hög konkurrenskraft där full sysselsättning och sociala fram- steg eftersträvas. Enligt artikel 9 FEUF ska unionen beakta de krav som är förknippade med främjandet av hög sysselsättning, garantier för ett fullgott socialt skydd och kampen mot social utestängning vid fastställandet och genomförandet av sin politik och verksamhet. Enligt artikel 152 FEUF ska unionen erkänna och främja arbets- marknadsparternas betydelse på unionsnivå och ta hänsyn till skill- naderna i de nationella systemen. Unionen ska också underlätta dialogen mellan arbetsmarknadens parter med respekt för deras självständighet. Unionens befogenheter på socialpolitikens område tillämpas dock inte på löneförhållanden, föreningsrätt, strejkrätt eller rätt till lockout, artikel 153.5 FEUF (tidigare artikel 137 FEG). 
  
 5.11.3De grundläggande rättigheterna enligt unionsstadgan stärktes genom Lissabonfördraget 
  
 En viktig förändring i det europeiska samarbetet är att de grund- läggande rättigheternas ställning inom  
 EU-rätten 
  stärktes genom Lissabonfördraget. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna proklamerades högtidligen i Nice, Frankrike, 2000. Den justerades 2007 och har numera samma rättsliga värde som union- ens fördrag. I artikel 6 FEU (tidigare artikel 6 FEG) finns en hän- visning till Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättig- heterna. 
  
 Stadgan innehåller följande bestämmelser: 
  
 93 Se tidigare artikel 136 FEG (artikel 151 FEUF). 
  
 110 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Artikel 12 – Mötes- och föreningsfrihet 
  
 1.Var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet på alla nivåer, särskilt på det politiska, fackliga och medborgerliga området, vilket innebär rätten för var och en att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. 
  
 2.De politiska partierna på unionsnivå ska bidra till att unions- medborgarnas politiska vilja kommer till uttryck. 
  
 Artikel 28 – Förhandlingsrätt och rätt till kollektiva åtgärder 
  
 Arbetstagare och arbetsgivare, eller deras respektive organisationer, har i enlighet med unionsrätten samt nationell lagstiftning och praxis rätt att förhandla och ingå kollektivavtal på lämpliga nivåer och att i händelse av intressekonflikter tillgripa kollektiva åtgärder för att för- svara sina intressen, inbegripet strejk. 
  
 Artikel 51 – Tillämpningsområde 
  
 1.Bestämmelserna i denna stadga riktar sig, med beaktande av subsi- diaritetsprincipen, till unionens institutioner, organ och byråer samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten. Institution- erna, organen, byråerna och medlemsstaterna ska därför respektera rättigheterna, iaktta principerna och främja tillämpningen av dem i enlighet med sina respektive befogenheter och under iakttagande av gränserna för unionens befogenheter enligt fördragen. 
  
 2.Denna stadga innebär inte någon utvidgning av tillämpningsområdet för unionsrätten utanför unionens befogenheter, medför varken någon ny befogenhet eller någon ny uppgift för unionen och ändrar heller inte de befogenheter och uppgifter som fastställs i fördragen. 
  
 Artikel 52 – Rättigheternas och principernas räckvidd och tolkning 
  
 1.Varje begränsning i utövandet av de rättigheter och friheter som erkänns i denna stadga ska vara föreskriven i lag och förenlig med det väsentliga innehållet i dessa rättigheter och friheter. Begränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, endast göras om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter. 
  
 2.De rättigheter som erkänns i denna stadga för vilka bestämmelser återfinns i fördragen ska utövas på de villkor och inom de gränser som fastställs i dessa. 
  
 3.I den mån som denna stadga omfattar rättigheter som motsvarar sådana som garanteras av europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna ska de ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen. Denna bestämmelse hindrar inte unionsrätten från att tillförsäkra ett mer långtgående skydd. 
  
 111 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 4. I den mån som grundläggande rättigheter enligt medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner erkänns i denna stadga, ska rättigheterna tolkas i samstämmighet med dessa traditioner. 
  
 […] 
  
 I Viking Line94 och Laval un Partneri95 konstaterade  
 EU-domstolen 
  att rätten till fackliga stridsåtgärder, inbegripet strejk, är en grund- läggande rättighet som ingår i de allmänna principerna i gemen- skapsrätten. Domstolen uttalade vidare att unionen inte bara har ett ekonomiskt utan också ett socialt syfte, vilket medför att rättig- heterna till fri rörlighet och etablering måste ställas mot de social- politiska målen om bl.a. socialt skydd och dialog mellan arbets- givare och arbetstagare. Domstolen slog också fast att rätten att vidta fackliga stridsåtgärder för att skydda arbetstagarna utgör ett legitimt intresse som i princip motiverar inskränkningar av de grund- läggande friheterna. Skyddet av arbetstagare är alltså ett sådant tvingande allmänintresse som erkänns av domstolen. Efter dom- stolens avgöranden i Viking Line96 och Laval un Partneri97 uppstod en intensiv debatt om vilka följder friheten att tillhandahålla tjänster och etableringsfriheten får för skyddet av arbetstagarnas rättigheter och de fackliga organisationernas uppgift att ta tillvara arbetstag- arnas rättigheter i gränsöverskridande situationer. 
  
 I oktober 2008 antog Europaparlamentet en resolution där parla- mentet uppmanade medlemsstaterna att tillämpa utstationerings- direktivet korrekt. Parlamentet uppmanade vidare kommissionen att överväga en partiell översyn av direktivet.98 År 2010 antog Euro- peiska ekonomiska och sociala kommittén ett yttrande om den inre marknadens sociala dimension.99 I yttrandet efterfrågade kommittén ett effektivare genomförande av utstationeringsdirektivet och före- 
  
 94Mål  
 C-438/05, 
  International Transport Workers’ Federation, Finnish Seamen’s Union mot Viking Line ABP, OÜ Viking Line Eesti. 
  
 95Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 96Mål  
 C-438/05, 
  International Transport Workers’ Federation, Finnish Seamen’s Union mot Viking Line ABP, OÜ Viking Line Eesti. 
  
 97Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 98Europaparlamentets resolution av den 22 oktober 2008 om de utmaningar som kollektiv- avtal möter inom EU (2008/2085 (INI)), punkterna 25 och 30. 
  
 99Yttrande (2011/C 44/15) från Europeiska ekonomiska och sociala kommittén om den inre marknadens sociala dimension (initiativyttrande). 
  
 112 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 slog att man skulle undersöka idén om att inrätta ett ”europeiskt socialt Interpol” till stöd för verksamheten inom yrkesinspek- tionerna i medlemsstaterna. I yttrandet anförde kommittén vidare att den stöder ett initiativ från kommissionen i syfte att klargöra de rättsliga skyldigheterna för nationella myndigheter, näringsliv och arbetstagare i samband med genomförande av utstationerings- direktivet. Kommittén anförde vidare att förslaget i  
 Monti-rapporten 
  om att undanta strejkrätten från den inre marknaden kan lösa vissa problem men att det inte bör innebära att man utesluter en översyn av delar av utstationeringsdirektivet. 
  
 I Rodriguez rapport till kommissionens ordförande den 9 maj 2010, En ny strategi för den inre marknaden – I ekonomins och samhällets tjänst för Europa, rekommenderades att tillämpningen av utstationeringsdirektivet borde förtydligas. Enligt rapporten borde vidare informationsspridningen om rättigheter och skyldigheter, förvaltningssamarbetet och sanktionerna byggas ut. En annan rekom- mendation var att införa en garanti för strejkrätten med artikel 2 i den s.k.  
 Monti-förordningen100 
  som förebild. Vidare skulle en meka- nism för informell lösning av arbetsmarknadstvister om tillämp- ning av direktivet införas. 
  
 Kommissionen inledde ett offentligt samråd i oktober 2010 och kommissionen antog meddelandet På väg mot en inre marknadsakt 
  
 – Att skapa en verkligt konkurrenskraftig social marknadsekonomi – Femtio förslag för att arbeta, driva företagsverksamhet och handel bättre tillsammans.101 Kommissionens förslag i meddelandet väckte stort intresse och efter en omfattande offentlig debatt antog kom- missionen den 13 april 2011 meddelandet Inremarknadsakten – Tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för inre marknaden.102 I detta meddelande fanns vissa lagförslag om ut- stationering av arbetstagare. Vid konferensen om grundläggande sociala rättigheter och utstationering av arbetstagare den 27 och 28 juni 2011 diskuterades olika alternativ för reglering och förslag till lösningar. Även vid ett inremarknadsforum i Krakow, Polen, diskuterades frågorna om utstationerade arbetstagare.103 
  
 100Rådets förordning (EG) nr 2679/98 av den 7 december 1998 om den inre marknadens sätt att fungera i samband med den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna. 
  
 101KOM(2010) 608 slutlig. 
  
 102KOM(2011) 206 slutlig. 
  
 103The Krakow Declaration, Krakow,  
 3–4 
  oktober 2011. 
  
 113 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.11.4Förslag till Monti  
 II-förordning 
  läggs fram och dras tillbaka 
  
 Det är mot bakgrund av den rättsutveckling och debatt som be- skrivits ovan som kommissionens förslag den 21 mars 2012 till rådets förordning om utövandet av rätten att vidta kollektiva åtgär- der i samband med etableringsfriheten och friheten att tillhanda- hålla tjänster104, den s.k. Monti  
 II-förordningen, 
  ska betraktas.105 Syftet med förslaget var att förtydliga samspelet mellan utövandet av sociala rättigheter, dvs. rätten att vidta kollektiva åtgärder, och utövandet av friheten att tillhandahålla tjänster och etablerings- friheten. 
  
 I artikel 1 i förslaget till förordning beskrivs dess syfte och här finns även den s.k. Montiklausulen som kombinerar texten i artikel 2 i  
 Monti-förordningen 
  med artikel 1.7 i tjänstedirektivet. 
  
 I avsnitt 3.4 i förslaget framhålls att det i och för sig inte finns någon konflikt mellan utövandet av den grundläggande rätten att vidta kollektiva åtgärder och etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster men att det kan uppstå situationer där kon- flikter mellan dessa intressen kan behöva lösas i enlighet med pro- portionalitetsprincipen, domstolarnas praxis och  
 EU-domstolens 
  rättspraxis. Enligt artikel 2 i förordningen ska därför utövandet av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster vara för- enligt med den grundläggande rätten att vidta kollektiva åtgärder, inbegripet strejkrätten. På samma sätt ska utövandet av den grund- läggande rätten att vidta kollektiva åtgärder, inbegripet strejkrätten, vara förenligt med de nämnda ekonomiska friheterna. Detta inne- bär att både de grundläggande rättigheterna å ena sidan och etable- ringsfriheten samt friheten att tillhandahålla tjänster å andra sidan kan behöva inskränkas. 
  
 I artikel 3 understryks att nationell praxis angående strejkrätt, inklusive alternativ tvistelösning, har stor betydelse. Om medlems- staten har tillgång till sådana former av tvistelösning, gäller dock principen om lika tillgång för gränsöverskridande fall och att med- 
  
 104KOM(2012) 130 slutlig. 
  
 105Se om det förslaget och kritiken mot det Rhodes, Huffman  Pham, Balancing Fundamental Social Rights and Economic Freedoms: Can the Monti II Initiative Solve the EU Dilemma?, The International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations 28, no. 3 (2012) s.  
 279–306. 
  
 114 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 lemsstaterna kan anpassa dem för att de ska tillämpas i praktiken. I artikel 3.4 förtydligas att de nationella domstolarna måste göra en rimlig avvägning mellan rättigheterna och friheterna och förena dem om en ekonomisk frihet i ett enskilt fall har inskränkts till följd av utövandet av en grundläggande rättighet. I avsnitt 3.4.4 anges att det enligt domstolens praxis ska ske en kontroll i tre steg om åtgärden är 1) lämplig, 2) nödvändig, och 3) skälig för att genom- föra den grundläggande rättigheten respektive den grundläggande friheten. 
  
 I artikel 4 införs ett varningssystem som innebär att medlems- staterna omedelbart ska underrätta andra berörda medlemsstater och kommissionen om allvarliga händelser eller omständigheter som allvarligt stör den inre marknadens funktion eller orsakar all- varlig social oro i syfte att i möjligaste mån förebygga och begränsa potentiella skadeverkningar. 
  
 Tolv medlemsstaters parlament, bl.a. Sveriges riksdag106, tyckte dock att den föreslagna Monti  
 II-förordningen 
  inte var förenlig med den s.k. subsidiaritetsprincipen. Kommissionen drog senare tillbaka sitt förslag. 
  
 Den grund som angivits för Monti  
 II-förordningen 
  var den s.k. flexibilitetsklausulen i artikel 352 EUF (tidigare artikel 308 FEG). Riksdagen noterade vid sin prövning bl.a. att den parlamentariska kontrollen hade stärkts genom Lissabonfördraget, eftersom riks- dagen kan kontrollera användandet av flexibilitetsklausulen i sam- band med subsidiaritetsprövning av nya förslag. Riksdagen note- rade att kommissionen inte närmare angivit vilka mål som skulle uppfyllas genom förslaget till Monti  
 II-förordning 
  och som kunde motivera att flexibilitetsklausulen användes som grund för för- slaget. Riksdagen ansåg vidare att förslaget till förordning inte klar- lade förhållandet mellan friheterna och rättigheterna eller skapade ökad rättssäkerhet. Riksdagen ansåg inte heller att förordningen skulle kunna bidra till att uppnå något av de mål som anges i för- draget, vilket är en förutsättning för att använda flexibilitetsklausulen. 
  
 106 Bet. 2011/12:AU14 och rskr. 2011/12:214. 
  
 115 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.12Tillämpningsdirektivet och dess genomförande i Sverige 
  
 5.12.1Tillämpningsdirektivet 
  
 Inledning 
  
 Direktivet om tillämpning av utstationeringsdirektivet antogs den 15 maj 2014 av rådet efter ett omfattande förhandlingsarbete.107 Direktivet beslutades med kvalificerad majoritet i rådet och Europa- parlamentet var medbeslutande. Tillämpningsdirektivet ska ha genom- förts i svensk rätt senast två år efter ikraftträdandet. Direktivet träder i kraft tjugo dagar efter offentliggörandet i Europeiska union- ens officiella tidning (den 28 maj 2014). 
  
 Allmänna bestämmelser 
  
 Enligt artikel 1 fastställs genom direktivet en gemensam ram med en uppsättning lämpliga bestämmelser, åtgärder och kontrollmeka- nismer som syftar till att förbättra och öka enhetligheten i genom- förandet, tillämpningen och efterlevnaden av utstationeringsdirekti- vet, inklusive åtgärder för att förhindra att regler missbrukas eller kringgås samt sanktioner när så sker. Enligt samma artikel syftar direktivet till att säkerställa en lämplig nivå för skyddet av rättig- heterna för utstationerade arbetstagare och särskilt att säkerställa tillämpningen av de arbets- och anställningsvillkor som ska gälla i värdstaten. Direktivet syftar vidare till att underlätta för tjänste- leverantörer att tillhandahålla tjänster och att främja sund kon- kurrens mellan tjänsteleverantörer och således stödja den inre mark- nadens funktion. Artikel 1 innehåller slutligen en bestämmelse om att direktivet inte på något sätt ska påverka de grundläggande rättig- heter som erkänns i medlemsstaterna och på unionsnivå, inklusive rätten att strejka eller att vidta annan åtgärd som omfattas av arbets- marknadsmodellen i medlemsstaterna, eller i enlighet med nationell rätt och/eller praxis. Direktivet påverkar inte heller rätten att för- 
  
 107 Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/67/EU av den 15 maj 2014 om tillämpning av direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och om ändring av förordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre marknaden  
 (IMI-förordningen). 
  
 116 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 handla om, ingå och tillämpa kollektivavtal och att vidta kollektiva åtgärder i enlighet med nationell rätt och praxis. 
  
 Enligt artikel 3 ska medlemsstaterna i enlighet med nationell rätt och/eller praxis utse en eller flera behöriga myndigheter som kan inbegripa förbindelsekontoren enligt artikel 4 i utstationerings- direktivet. Medlemsstaterna ska lämna kontaktuppgifter för de be- höriga myndigheterna till kommissionen och till övriga medlems- stater. 
  
 För att lättare kunna fastställa när en faktisk utstationering före- ligger och för att förhindra att reglerna missbrukas eller kringgås finns i artikel 4.2 en vägledande förteckning över omständigheter som ska beaktas för att avgöra om ett företag verkligen bedriver väsentlig verksamhet och inte bara intern förvaltning och/eller administration. 
  
 I artikeln uppräknas följande faktorer: 
  
 a)Den plats där företaget har sitt säte och sin förvaltning, använder kontorslokaler, betalar skatt och socialförsäkringsavgifter och i före- kommande fall, innehar en yrkeslicens enligt nationell rätt eller är registrerat vid handelskammare eller i branschorganisationer. 
  
 b)Den plats där utstationerade arbetstagare rekryteras och från vilken de utstationeras. 
  
 c)Den rätt som är tillämplig på avtal som företaget ingår med sina arbetstagare och med sina kunder. 
  
 d)Den plats där företaget utför en väsentlig del av sin affärsverksam- het och där dess administrativa personal är anställd. 
  
 e)Antalet avtal och/eller storleken på omsättningen i den medlemsstat där företaget är etablerat. Den särskilda situationen för bl.a. nyetable- rade företag och små och medelstora företag ska beaktas. 
  
 I artikel 4.3 finns motsvarande förteckning för att avgöra om en ut- stationerad arbetstagare tillfälligt utför sitt arbete i en annan med- lemsstat än den där han eller hon vanligtvis arbetar. I artikeln upp- räknas följande faktorer: 
  
 a)Om arbetet utförs under en begränsad tidsperiod i en annan medlemsstat. 
  
 b)Den dag då utstationeringen påbörjats. 
  
 c)Om utstationeringen sker till en annan medlemsstat än den i eller från vilken den utstationerade arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete i enlighet med Rom  
 I-förordningen 
  och/eller Romkonventionen. 
  
 117 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 d)Om den utstationerade arbetstagaren återvänder till eller förväntas återuppta sitt arbete i den medlemsstat varifrån han eller hon ut- stationerats efter att ha slutfört det arbete eller det tillhandahållande av tjänster som var syftet med utstationeringen. 
  
 e)Verksamhetens karaktär. 
  
 f)Om resa, kost och logi tillhandahålls eller ersätts av den arbetsgivare som utstationerar arbetstagaren, och i så fall hur detta tillhandahålls eller metoden för ersättningen. 
  
 g)Om samma eller en annan (utstationerad) arbetstagare under tidig- are perioder innehaft tjänsten. 
  
 Omständigheterna som anges i artikel 4.2 och 4.3 är inte uttöm- mande och en helhetsbedömning av samtliga omständigheter ska ske i det enskilda fallet. Enligt artikel 4.4 ska bedömningen av dessa omständigheter anpassas i varje enskilt fall och hänsyn ska tas till varje situations särdrag. Om en eller flera omständigheter inte före- ligger, ska detta inte automatiskt förhindra att en situation beaktas som utstationering. Artikel 4.5 innebär att de angivna omständig- heterna också får beaktas för att fastställa om en person är arbets- tagare i enlighet med artikel 2.2 i utstationeringsdirektivet. Vidare anges att medlemsstaterna bör bl.a. utgå från faktiska omständig- heter som hur arbetet utförs, arbetstagarens ställning och ersätt- ning, oavsett hur parternas inbördes förhållande regleras, antingen enligt avtal eller annan överenskommelse mellan parterna. 
  
 Tillgång till information och administrativt samarbete 
  
 I artikel 5 finns bestämmelser om förbättrad tillgång till informa- tion. 
  
 Artiklarna  
 6–8 
  behandlar administrativt samarbete mellan med- lemsstaterna. Enligt artikel 6 ska myndigheterna ha ett nära sam- arbete och utan onödigt dröjsmål bistå varandra för att underlätta genomförandet, tillämpningen och efterlevnaden av såväl tillämp- ningsdirektivet som utstationeringsdirektivet. Samarbetet ska sär- skilt bestå i att svara på motiverade begäranden om information från behöriga myndigheter och att genomföra kontroller, inspek- tioner och utredningar. Det kan gälla utredningar om utstatione- ring av arbetstagare, inklusive utredning av bristande efterlevnad eller missbruk av bestämmelserna om utstationering. En förfrågan 
  
 118 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 kan också gälla indrivning av administrativa sanktionsavgifter eller delgivning av ett beslut om att påföra en sanktionsavgift. Sam- arbetet får också inbegripa sändande och delgivning av handlingar. Medlemsstaterna ska säkerställa att tjänsteleverantörer som är etablerade på deras territorium förser sina behöriga myndigheter med all information som krävs för att deras verksamhet ska kunna övervakas i enlighet med deras nationella lagstiftning. Om informa- tionen inte tillhandahålls, ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgär- der. I brådskande fall som kräver registerkontroll ska en medlems- stat tillhandahålla information som begärts av en annan medlems- stat så snabbt som möjligt och senast två arbetsdagar efter det att förfrågan inkommit. I övriga fall ska informationen tillhandahållas senast 25 arbetsdagar efter det att förfrågan inkommit såvida inte medlemsstaterna i samförstånd enas om en kortare tidsfrist. Inga avgifter får tas ut i samband med det ömsesidiga administrativa samarbetet och biståndet. 
  
 Enligt artikel 7 ska myndigheter i värdstaten och, vid behov, i samarbete med myndigheter i etableringsstaten, inspektera att de arbets- och anställningsvillkor som ska följas enligt utstationerings- direktivet efterlevs under den period som en arbetstagare är ut- stationerad. Den medlemsstat där tjänsteleverantören är etablerad ska fortsätta att övervaka, kontrollera och vidta nödvändiga till- syns- eller verkställighetsåtgärder i enlighet med sin nationella rätt, praxis och administrativa förfaranden i fråga om arbetstagare som är utstationerade i en annan medlemsstat. Etableringsstaten ska bistå den medlemsstat dit utstationeringen skett för att säkerställa att villkoren följs. Om det finns omständigheter som tyder på oegentligheter, ska en medlemsstat på eget initiativ och utan onödigt dröjsmål lämna över relevant information till den berörda medlems- staten. Den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten får begära att den behöriga myndigheten i etableringsstaten ger information om tjänsteleverantören är lagligen etablerad, följer god sed och inte har brutit mot tillämpliga bestämmelser. Faktiska undersökningar och kontroller får utföras av myndigheterna i värdmedlemsstaten på eget initiativ eller på begäran av behöriga myndigheter i etablerings- staten. 
  
 119 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Administrativa krav och kontrollåtgärder samt inspektioner 
  
 Enligt artikel 9.1 får medlemsstaterna endast införa de administra- tiva krav och kontrollåtgärder som är nödvändiga för att man effek- tivt ska kunna övervaka att de skyldigheter som fastställs i utstatione- ringsdirektivet och tillämpningsdirektivet fullgörs förutsatt att kraven och åtgärderna är motiverade och proportionella i enlighet med unionsrätten. I artikeln anges att medlemsstaterna för dessa ända- mål särskilt får införa följande åtgärder: 
  
 a)Kravet att en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlems- stat ska göra en enkel anmälan till behöriga nationella myndigheter med vissa angivna uppgifter som krävs för att det ska gå att utföra faktiska kontroller på arbetsplatsen. Anmälan ska ske senast när till- handahållandet av tjänsterna påbörjas. 
  
 b)Kravet att tillhandahålla och/eller bevara kopior på papper eller i elektroniskt format av anställningsavtalet, eller ett motsvarande doku- ment enligt rådets direktiv 91/533/EEG, inklusive eventuella ytterlig- are upplysningar i enlighet med artikel 4 i det direktivet, lönespecifika- tioner, tidrapporter där den dagliga arbetstidens början, slut och var- aktighet anges samt intyg över gjorda löneutbetalningar eller kopior av motsvarande dokument under utstationeringsperioden på ett tillgäng- ligt och tydligt angivet ställe på dess territorium, t.ex. på arbetsplatsen eller byggplatsen; för mobila arbetstagare i transportsektorn kan det vara det lokala kontoret eller i det fordon med vilket tjänsten utförs. 
  
 c)Kravet att efter utstationeringsperiodens slut, på begäran av myndig- heterna i värdmedlemsstaten, inom rimlig tid tillhandahålla handlingar som avses i led b). 
  
 d)Kravet att tillhandahålla en översättning av de handlingar som avses i led b) till det eller (ett av) de officiella språken i värdmedlemsstaten, eller till något annat språk som godkänns av värdmedlemsstaten. 
  
 e)Kravet att utse en person som ska stå i förbindelse med de behöriga myndigheterna i den värdmedlemsstat där tjänsterna tillhandahålls och sända och ta emot handlingar och/eller delgivningar vid behov. 
  
 f)Kravet att vid behov utse en kontaktperson som ska vara en före- trädare genom vilken de av arbetsmarknadens parter som är berörda kan försöka utverka att tjänsteleverantören inleder kollektiva förhand- lingar inom värdmedlemsstaten, i enlighet med nationell rätt och/eller praxis, under den period tjänsterna tillhandahålls. Den personen får vara en annan än den person som avses i led e) och behöver inte vara närvarande i värdmedlemsstaten, men ska på en skälig och motiverad begäran stå till förfogande. 
  
 120 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Enligt artikel 9.2 får medlemsstaterna påföra andra administrativa krav och kontrollåtgärder om situationerna eller händelseutveck- lingen tyder på att befintliga krav och kontrollåtgärder inte är tillräckliga eller verkningsfulla nog för att efterlevnaden av de krav som fastställs i utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirektivet effektivt ska kunna kontrolleras. Förutsättningen är dock att kraven och åtgärderna är motiverade och proportionella. Enligt artikel 9.3 ska artikel 9 inte påverka andra skyldigheter som följer av unions- lagstiftning och/eller skyldigheter enligt nationell rätt avseende skydd för arbetstagare eller anställning av arbetstagare, förutsatt att dessa skyldigheter också gäller för företag som är etablerade i den berörda medlemsstaten och att de är motiverade och proportionella. 
  
 Av artikel 9.4 följer att medlemsstaterna ska se till att förfaran- dena och formaliteterna i samband med utstationeringen av arbets- tagare i enlighet med artikel 9 kan hanteras av företagen på ett användarvänligt sätt, på distans och så långt möjligt på elektronisk väg. 
  
 Enligt artikel 9.5 ska medlemsstaterna underrätta kommissionen och informera tjänsteleverantörerna om alla åtgärder som avses i punkterna 1 och 2 som de tillämpar eller som de har genomfört. Kommissionen ska underrätta övriga medlemsstater om dessa åtgär- der. Informationen till tjänsteleverantörerna ska göras allmänt till- gänglig på en enda nationell webbplats på det eller de mest relevanta språken, enligt vad medlemsstaten har fastställt. Kommissionen ska noga övervaka tillämpningen av åtgärderna i punkt 1 och 2 och bedöma om de överensstämmer med unionsrätten och i förekom- mande fall vidta nödvändiga åtgärder inom ramen för sina befogen- heter enligt  
 EUF-fördraget. 
  Kommissionen ska regelbundet rappor- tera till rådet om åtgärder om vilka den underrättats av medlems- staterna och vid behov ge en lägesrapport om sin analys och be- dömning. 
  
 Enligt artikel 10 ska medlemsstaterna se till att det införs lämp- liga och effektiva kontrollsystem i enlighet med nationell rätt och praxis och att de myndigheter som utsetts enligt nationell rätt genomför effektiva och lämpliga inspektioner för att kontrollera och följa upp efterlevnaden av utstationeringsdirektivet och tillämp- ningsdirektivet för att därigenom garantera att direktiven tillämpas och efterlevs korrekt. Inspektionerna ska främst bygga på en risk- bedömning som genomförs av behöriga myndigheter men stick- 
  
 121 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 provskontroller ska vara möjliga. Vid riskbedömningen får sådana sektorer som har en hög andel av utstationerade arbetstagare som tillhandahåller tjänster identifieras. I samband med riskbedöm- ningen får man i synnerhet beakta genomförandet av stora infra- strukturprojekt, förekomsten av långa kedjor av underentreprenö- rer, geografisk närhet, olika sektorers särskilda problem och behov, tidigare överträdelser och utsattheten hos vissa grupper av arbets- tagare. Enligt artikel 10.2 ska medlemsstaterna säkerställa att in- spektionerna och kontrollen av efterlevnaden enligt artikel 10 inte är diskriminerande och/eller oproportionella. I de medlemsstater där arbetsmarknadens parter fastställer villkoren i den hårda kärnan, särskilt minimilön och arbetstid, får arbetsmarknadens parter, enligt artikel 10.4, på lämplig nivå och i enlighet med de villkor som fast- ställs av medlemsstaterna, också övervaka tillämpningen av villkoren under förutsättning att en lämplig skyddsnivå garanteras, motsvar- ande den som föreskrivs i utstationeringsdirektivet och tillämp- ningsdirektivet. 
  
 Övriga artiklar 
  
 Artikel 11 handlar om försvar av rättigheter, underlättande av klagomål och efterhandsutbetalningar. Artikel 12 handlar om underentreprenörer och ansvarsfrågor. Artikel  
 13–19 
  gäller gräns- överskridande verkställighet av ekonomiska administrativa sank- tionsavgifter, inklusive avgifter och tilläggsavgifter för bristande efterlevnad av utstationeringsdirektivet eller tillämpningsdirektivet. En redogörelse för dessa artiklar finns i SOU 2015:13 respektive 2015:38. 
  
 Slutbestämmelser 
  
 I artikel 20 finns en bestämmelse som innebär att medlemsstaterna ska föreskriva sanktioner för överträdelser av nationella bestäm- melser som har utfärdats med tillämpning av tillämpningsdirekti- vet. Medlemsstaterna ska också vidta de åtgärder som krävs för att se till att dessa sanktioner genomförs och efterlevs. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
  
 122 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 5.12.2Utredningen om nya utstationeringsregler 
  
 Regeringen beslutade den 5 juni 2014108 att en särskild utredare skulle föreslå hur tillämpningsdirektivet skulle genomföras i svensk rätt. Enligt uppdraget skulle utredaren bedöma om svensk rätt var förenlig med tillämpningsdirektivet och utarbeta de författnings- förslag som behövdes för att anpassa svensk lagstiftning till direkti- vet bl.a. när det gäller 
  
 –vem som ska anses som en utstationerad arbetstagare, 
  
 –förbättrad tillgång till information, 
  
 –administrativt samarbete mellan myndigheter, 
  
 –nationella kontrollåtgärder, 
  
 –inspektioner och annan bevakning, 
  
 –underlättande av klagomål, och gränsöverskridande verkställig- het av ekonomiska administrativa sanktionsavgifter. 
  
 Utredningen antog namnet Utredningen om nya utstationerings- regler (A 2014:04). 
  
 Regeringen beslutade den 27 november 2014109 att ge utred- ningen ett utvidgat uppdrag som innebar att utredningen också skulle lämna de författningsförslag som behövs för att anpassa svensk rätt till tillämpningsdirektivet när det gäller 
  
 –förbättrad tillgång till information om kollektivavtalsvillkor och 
  
 –införande av ett entreprenörsansvar. 
  
 Utredningens ursprungliga uppdrag redovisades den 27 februari 2015 genom delbetänkandet Tillämpningsdirektivet till utstatione- ringsdirektivet – Del I, SOU 2015:13. Utredningens tilläggsuppdrag redovisades den 31 mars 2015 genom slutbetänkandet Tillämp- ningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II, SOU 2015:38. I det följande kommer att redogöras för utredningens huvudsakliga förslag. 
  
 108Dir. 2014:81. 
  
 109Dir. 2014:150. 
  
 123 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 Definitionen av utstationering 
  
 Utredningen föreslår att de anvisningar för bedömningen av om det föreligger utstationering enligt artikel 4 ska genomföras i svensk rätt genom att 1 och 4 §§ utstationeringslagen förtydligas på så sätt att det av 1 § ska framgå att arbetsgivarens verksamhet i den andra medlemsstaten ska beaktas och att, vid behov, arbetsgivarens verk- samhet i Sverige ska beaktas. Av bestämmelsen i 4 § ska det framgå att de omständigheter som kännetecknar arbetet och arbetstagarens situation ska beaktas. Övriga anvisningar i artikel 4 ska enligt ut- redningens förslag framgå av förarbetsuttalanden till respektive bestämmelse i utstationeringslagen. 
  
 Rätt att hävda arbets- och anställningsvillkor samt skydd mot repressalier 
  
 Utredningen föreslår att en utstationerad arbetstagare ska kunna åberopa arbets- och anställningsvillkor enligt kollektivavtal som slutits mellan arbetsgivaren och en svensk arbetstagarorganisation. Rätten att åberopa sådana villkor ska gälla även om den utstatione- rade arbetstagaren inte är medlem i den avtalsslutande organisa- tionen. De villkor som arbetstagaren får åberopa är sådana villkor som ingår i den hårda kärnan dvs. villkor enligt 5 a och 5 b §§ i utstationeringslagen. Utredningen föreslår att svensk domstol ska vara behörig att pröva tvister. Om arbetstagaren väcker talan vid svensk domstol om sådana arbets- och anställningsvillkor, föreslår utredningen att han eller hon ska vara skyddad mot repressalier från arbetsgivaren. En arbetsgivare som utsätter en utstationerad arbetstagare för repressalier kan bli skyldig att betala skadestånd till arbetstagaren. Utredningen föreslår också en särskild bevisregel som innebär en bevislättnad för arbetstagaren; om den arbetstagare som anser sig ha blivit utsatt för repressalier visar omständigheter som ger anledning att anta att så är fallet, ankommer det på arbets- givaren att visa att sådana repressalier inte har vidtagits. 
  
 124 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 Förbättrad tillgång till information om kollektivavtalsvillkor 
  
 Utredningen föreslår att artikel 9 a § i utstationeringslagen förtyd- ligas så att det framgår att arbetstagarorganisationer ska vara skyldiga att lämna in kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket även om det inte är aktuellt att vidta stridsåtgärder. Utredningen föreslår vidare att arbetstagarorganisationer ska vara skyldiga att anmäla en kontaktperson till Arbetsmiljöverket som kan lämna information om sådana kollektivavtalsvillkor som avses i 5 a och 5 b §§ ut- stationeringslagen. Arbetsmiljöverket ska tillhandahålla information om de anmälda kontaktpersonerna. Utredningen föreslår vidare att regeringen ska skapa förutsättningar för medling, tillsättande av en arbetsgrupp eller liknande åtgärd i syfte att försöka få arbetsmark- nadens parter att nå överenskommelse om villkoren som ska gälla för utstationerade arbetstagare. 
  
 Införande av ett entreprenörsansvar 
  
 Utredningen föreslår att ett s.k. entreprenörsansvar ska införas för utstationerade arbetstagare inom bygg- och anläggningsverksamhet. Bestämmelserna om entreprenörsansvaret ska införas i utstatione- ringslagen. Entreprenörsansvaret ska vara semidispositivt genom att undantag eller avvikelser får föreskrivas genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation under förutsättning att det inte innebär att mindre förmånliga villkor ska tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av tillämpningsdirektivet. 
  
 Enligt utredningens förslag är det fysiska eller juridiska personer som bedriver näringsverksamhet som kan bli ansvariga för att betala lön till en utstationerad arbetstagare. Även en beställare som bedriver näringsverksamhet och som samtidigt är en entreprenör (dubbla roller) kan bli ansvarig. En konsument föreslås inte kunna bli ansvarig, eftersom en konsument inte bedriver näringsverksam- het. 
  
 Det entreprenörsansvar som utredningen föreslår ska kunna göras gällande i samtliga led i en entreprenörskedja. Entreprenörens ansvar är subsidiärt i förhållande till arbetsgivarens ansvar men solidariskt i förhållande till övriga entreprenörer i kedjan. En ut- stationerad arbetstagare måste först framställa sitt lönekrav mot sin arbetsgivare och få en exekutionstitel mot arbetsgivaren. Först om 
  
 125 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 det visar sig att arbetsgivaren inte betalar lönen får arbetstagaren vända sig till en annan entreprenör i kedjan. Kravet ska vara skrift- ligt och ska framställas inom tre månader från det att lönen förföll till betalning. Betalning i enlighet med det framställda kravet ska ske inom tre veckor från det att entreprenören fick del av kravet. Den mot vilken arbetstagaren framställt kravet ska omedelbart och senast inom två veckor från det att arbetstagaren framställde kravet underrätta övriga i entreprenörskedjan om kravet. Den entreprenör som i enlighet med entreprenörsansvaret har betalat lön till en utstationerad arbetstagare ska ha regressrätt mot arbetsgivaren. 
  
 Utredningen föreslår att entreprenörsansvaret ska vara strikt på så sätt att en entreprenör inte ska kunna åberopa att rimliga kontroll- åtgärder har vidtagits för att inte bli ansvarig. Entreprenören kan dock åberopa samma invändningar mot lönekravet som arbetsgiva- ren hade kunnat göra, t.ex. att lönekravet är preskriberat. 
  
 Ansvaret ska omfatta den lön som avtalats. Om arbetstagaren inte kan visa vad som avtalats, ska entreprenörsansvaret vara be- gränsat till lön enligt vad som följer av 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen. Entreprenörsansvaret ska vara begränsat till sådana rättigheter som arbetstagaren förvärvat under avtalsförhållandet mellan entreprenören och dennes underentrepre- nörer. Enligt utredningens förslag ska 21 § utstationeringslagen tillämpas i mål om entreprenörsansvar. 
  
 Arbetsmiljöverket ska informera om entreprenörsansvaret och vad en utstationerad arbetstagare behöver göra för att få en exeku- tionstitel. 
  
 Enligt utredningens bedömning innebär tillämpningsdirektivet inte en skyldighet för medlemsstaterna att införa ett entreprenörs- ansvar för inhemska arbetstagare. 
  
 Övriga förslag 
  
 Utredningen föreslår att Arbetsmiljöverkets informationsuppdrag ska förtydligas och att administrativt samarbete mellan myndig- heter ska ske genom IMI (Informationssystemet för den inre mark- naden). Möjligheten för utstationerade tredjelandsmedborgare att väcka talan i Sverige enligt 21 § utstationeringslagen förslås tas bort 
  
 126 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 med anledning av 2012 års Bryssel  
 I-förordning.110 
  Slutligen före- slår utredningen en ny lag om ömsesidigt bistånd med indrivning av vissa administrativa avgifter (avgifter, tilläggsavgifter och viten) vid bristande efterlevnad av bestämmelser om utstationering. 
  
 Utredningens bedömning i fråga om administrativa krav och kontrollåtgärder samt inspektioner 
  
 I avsnitt 5.12.1 har redogjorts för de administrativa krav och kontroll- åtgärder som en medlemsstat får införa enligt artikel 9. Enligt utredningens bedömning ingick det emellertid inte i uppdraget att föreslå att ytterligare åtgärder enligt artikel 9 ska införas. Utred- ningen bedömde att nuvarande bestämmelser om anmälnings- skyldighet är förenliga med artikeln. När det gäller inspektioner bedömde utredningen att artikel 10 inte medför behov av några författningsändringar eller andra åtgärder. Utredningen hänvisade till de bedömningar som regeringen gjorde i anledning av lex Laval som innebär att den svenska modellen i princip får anses vara för- enlig med  
 EU-rätten 
  och innebära ett tillräckligt skydd för de utstationerade arbetstagarna.111 Utredningen hänvisade också till Utstationeringskommitténs uppdrag att bl.a. överväga bekräftelse- avtal som en möjlighet för arbetstagarorganisationer att agera när ett utstationerande företag påstår sig tillämpa lika bra eller bättre villkor än de som organisationen kräver med stöd av ett svenskt nationellt kollektivavtal för den aktuella branschen. Utredningen konstaterade vidare att de principiella frågor som rör den svenska arbetsmarknadsmodellen och dess funktion hör till Utstationerings- kommitténs uppdrag. 
  
 110Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. 
  
 111Prop. 2009/10:48 s. 28. 
  
 127 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 5.13Utredningen om upphandling och villkor enligt kollektivavtal 
  
 Regeringen beslutade den 22 december 2014 att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att analysera hur uttryckliga krav på villkor enligt kollektivavtal kan föras in i de nya kommande upphandlings- lagarna och lämna förslag på hur sådana bestämmelser ska utfor- mas. I uppdraget ingick också att analysera hur krav kan ställas på att varor, tjänster och byggentreprenader produceras, tillhandahålls och utförs under sådana förhållanden att ILO:s kärnkonventioner respekteras och att de arbetsrättsliga lagar och kollektivavtal som gäller där arbetet utförs, om det inte utförs i Sverige, tillämpas för arbetet samt föreslå hur detta ska göras vid upphandlingar. 
  
 Utredningen antog namnet Utredningen om upphandling och villkor enligt kollektivavtal. 
  
 I utredningens delbetänkande Upphandling och villkor enligt kollektivavtal, SOU 2015:78, föreslår utredningen bl.a. följande.112 
  
 Utredningen föreslår att bestämmelser som gäller villkor enligt kollektivavtal ska benämnas särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor och ska regleras i bestämmelserna om särskilda kontraktsvillkor i upphandlingslagarna. Utredningen föreslår att det ska vara obliga- toriskt för upphandlande myndigheter att ställa särskilda arbets- rättsliga kontraktsvillkor i de fall där det är behövligt med hänsyn till den bransch som upphandlingen avser och övriga omständig- heter som kan medföra risk för oskäliga arbetsvillkor. Den upp- handlande myndigheten får även i andra fall ställa särskilda arbets- rättsliga kontraktsvillkor. Vid bedömningen av om det är behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor bör beaktas om upphandlingen avser varor, tjänster eller byggentreprenader. Enligt utredningen är det främst aktuellt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor i upphandlingar som rör tjänster, vid upphand- lingar som rör blandade kontrakt med inslag av både tjänste- och varuupphandling och i varuupphandling där varan ännu inte till- verkats. Vid bedömningen ska vidare beaktas om upphandlingen 
  
 112 Delbetänkandet avlämnades ungefär samtidigt som manus till kommitténs betänkande behövde lämnas. Därför har det inte varit möjligt att löpande i kommitténs betänkande hän- visa till utredningens förslag. 
  
 128 
  
 SOU 2015:83 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 avser en bransch där det föreligger risk för anställnings- och arbets- rättsliga förhållanden som avviker från en godtagbar nivå. 
  
 I de fall det är obligatoriskt för den upphandlande myndigheten att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor ska det vara obli- gatoriskt att ställa villkor avseende lön, semester och arbetstid. De upphandlande myndigheterna föreslås därutöver själva få bestämma om ytterligare villkor ska ställas samt vilka villkor som då anges. Sådana villkor kan t.ex. gälla annan ledighet än semester, försäk- ringar, tjänstepension eller andra villkor för arbetet. Villkoren ska anges uttryckligen och det är i allmänhet inte tillräckligt att hänvisa till kollektivavtal så länge det inte är allmänt tillgängligt. När det gäller nivån på de särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkoren ska de bestämmas enligt den lägsta nivå som följer av lag. I de fall vill- koren i ett centralt kollektivavtal är förmånligare för arbetstagarna än vad som följer av lag föreslår utredningen att kontraktsvillkoren ska motsvara den lägsta nivå som gäller enligt det centrala kollektiv- avtalet. När det gäller villkor som omfattas av den hårda kärnan enligt 5 § utstationeringslagen föreslår utredningen att nivån ska bestämmas enligt den miniminivå som anges i 5 a § utstationerings- lagen även när villkoren inte specifikt gäller leverantörer med ut- stationerad arbetskraft. För leverantörer som utför arbete i en upp- handling med hjälp av utstationerad arbetskraft kan endast villkor ställas som omfattas av den hårda kärnan enligt utstationerings- direktivet. Vidare ska villkoren begränsas till den lägsta nivå som gäller enligt lag eller centrala kollektivavtal i enlighet med 5 och 5 a §§ utstationeringslagen. Utredningen föreslår att särskilda kon- traktsvillkor ska anges för utstationerade arbetstagare. 
  
 Utredningen föreslår vidare att en leverantör alltid ska ha möjlig- het att som alternativ till de angivna kontraktsvillkoren fullgöra kontraktet enligt motsvarande villkor i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen. Det bör därför uttryckligen anges som ett sär- skilt kontraktsvillkor av den upphandlande myndigheten. 
  
 I de fall det ansetts behövligt att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor föreslår utredningen att det bör vara obligatoriskt för den upphandlande myndigheten att som ett särskilt kontrakts- villkor ange att leverantören ska säkerställa att samtliga underleve- rantörer som direkt medverkar till att uppfylla kontraktet följer de särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor som följer av upphand- 
  
 129 
  
 EU-rättslig 
  bakgrund 
  
 SOU 2015:83 
  
 lingskontraktet. Det är samma villkor som föreslås vara obligato- riska när särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor ställs, dvs. lön, semester och arbetstid. Den upphandlande myndigheten får även i andra fall ställa särskilda kontraktsvillkor avseende underleverantörer. 
  
 Utredningen lämnar också förslag om vad som ska gälla om uppdraget utförs där svensk rätt inte är tillämplig. 
  
 Utredningen föreslår slutligen att den upphandlingsstödjande myndigheten, Upphandlingsmyndigheten, ska bedöma när det ska vara obligatoriskt för de upphandlande myndigheterna att ställa särskilda arbetsrättsliga kontraktsvillkor och bestämma villkoren för lön, semester och arbetstid i dessa fall. Om arbetsrättsliga vill- kor ställs i andra fall eller avses andra villkor än lön, arbetstid eller semester som dessa definieras i 5 och 5 a §§ utstationeringslagen föreslås att den upphandlande myndigheten ska göra denna bedöm- ning. När Upphandlingsmyndigheten eller en upphandlande myndig- het fastställer villkor ur kollektivavtal ska samråd äga rum med de parter som slutit kollektivavtalet. 
  
 130 
  
 6 Andra internationella åtaganden 
  
 6.1Europakonventionen 
  
 Den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) tillkom år 1950. Sedan Sverige 1995 gick med i EU gäller konven- tionen som svensk lag.1 Den lagen är en sådan lag som i enlighet med 2 kap. 14 § regeringsformen kan inskränka rätten att vidta stridsåtgärder på arbetsmarknaden.2 Det är inte tillåtet att meddela svenska lagar och föreskrifter som står i strid med Sveriges åtagan- den på grund av Europakonventionen.3 EU ska ansluta sig till Europakonventionen4, och ett arbete med detta pågår för när- varande. Tills vidare ska dock de grundläggande rättigheterna så- som de garanteras i Europakonventionen ingå i  
 EU-rätten 
  som allmänna principer.5 
  
 Europakonventionen innehåller följande bestämmelser om före- ningsfriheten: 
  
 Artikel 11 – Frihet att delta i sammankomster och föreningsfrihet 
  
 1.Var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. 
  
 2.Utövandet av dessa rättigheter får inte underkastas andra inskränk- ningar än sådana som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet eller den all- männa säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller till skydd för andra personers fri- och rättig- 
  
 1Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 
  
 2AD 1998 nr 17 och AD 2006 nr 94. 
  
 32 kap. 19 § regeringsformen. 
  
 4Artikel 6.2 FEU. 
  
 5Artikel 6.3 FEU. 
  
 131 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 heter. Denna artikel hindrar inte att det för medlemmar av de väpnade styrkorna, polisen eller den statliga förvaltningen görs lagliga inskränk- ningar i utövandet av de nämnda rättigheterna. 
  
 Det finns också ett förbud mot diskriminering i fråga om fri- och rättigheterna enligt Europakonventionen: 
  
 Artikel 14 – Förbud mot diskriminering 
  
 Åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i denna konvention skall säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. 
  
 Genom Europakonventionen har Sverige, liksom de andra konven- tionsstaterna, gått med på att klagomål från enskilda och andra konventionsstater får prövas av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (Europadomstolen) som finns i Strasbourg, Frankrike. Konventionsstaterna har förbundit sig att rätta sig efter Europadomstolens domar. Europadomstolen kan på begäran av Ministerkommittén fastslå att en stat inte har rättat sig, varefter Ministerkommittén kan vidta åtgärder. Europadomstolen kan till- erkänna den som blivit kränkt skälig gottgörelse. Europadomstolen får in många klagomål från enskilda och har i de fall där klagomålet tas upp till prövning utarbetat en omfattande rättspraxis omkring bl.a. föreningsfriheten. 
  
 När Europadomstolen prövar om en inskränkning i förenings- friheten är tillåten enligt artikel 11.2 gör den en proportionalitets- bedömning genom att fråga sig om inskränkningen är propor- tionerlig i förhållande till det legitima ändamål som har motiverat den. 
  
 Av rättspraxis från Europadomstolen framgår det att inte bara friheten att ansluta sig till en organisation skyddas av artikel 11 utan även den s.k. negativa föreningsfriheten att inte behöva an- sluta sig till en organisation och att kunna utträda ur en organisa- tion. Konventionsstaterna ska enligt rättspraxis i vissa fall se till att skyddet för den negativa föreningsfriheten respekteras också i för- hållandet mellan enskilda, dvs. i vissa fall förbjuda t.ex. tvångs- åtgärder från en enskild för att en annan enskild ska ansluta sig till en organisation. Detta kan mycket väl gälla i fråga om behandling av en enskild inom ramen för ett system för kollektiva förhand- 
  
 132 
  
 SOU 2015:83 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 lingar, men bara om behandlingen gör intrång i föreningsfriheten, t.ex. genom att påtagligt påverka åtnjutandet av föreningsfriheten. Det framgår av den s.k.  
 Gustafsson-domen 
  från 1996.6 Den domen gällde en arbetstagarorganisations stridsåtgärder mot en oorganise- rad arbetsgivare för att förmå honom att bli bunden av kollektiv- avtal, vilket kunde ske genom att han antingen själv slöt kollektiv- avtal (hängavtal) eller gick med i en arbetsgivarorganisation. Arbets- givaren hade alltså två alternativ. Eftersom stridsåtgärderna inne- burit en avsevärd påtryckning på arbetsgivaren att gå med på arbetstagarorganisationens krav, var den negativa föreningsfriheten åtminstone delvis berörd. Staterna fick vidare anses skyldiga att i viss utsträckning ingripa i relationer mellan enskilda i syfte att tillse att denna frihet respekterades, men när det gällde relationerna på arbetsmarknaden fick staterna anses ha stor frihet att avgöra var gränserna skulle gå för statligt ingripande och vilka medel som skulle komma till användning. I det aktuella fallet ansågs tvånget genom stridsåtgärderna inte ha så påtagligt påverkat den negativa föreningsfriheten (när arbetsgivaren kunde välja hängavtal i stället för medlemskap) att staten med hänsyn till sin s.k. bedömnings- marginal hade en positiv skyldighet enligt artikel 11 att skydda arbetsgivaren mot dem. Detta konstaterande var tillräckligt för att motivera utgången som blev att det inte hade förekommit någon kränkning av artikel 11.7 Europadomstolen noterade emellertid också att arbetsgivaren inte hade styrkt sitt påstående att hans arbetstagare redan hade villkor som var mer förmånliga än vad som krävdes enligt kollektivavtalet och att arbetstagarorganisationens stridsåtgärder främjade legitima intressen som var förenliga med föreningsfriheten. 
  
 I  
 Gustafsson-domen 
  berördes således ”behandling av en enskild inom ramen för ett system för kollektiva förhandlingar” och inte t.ex. friheten i sig att stå utanför både systemet för kollektiva för- handlingar (det begärda hängavtalet) och en arbetsgivarorganisation. Vid tidpunkten för  
 Gustafsson-domen 
  ansåg Europadomstolen att föreningsfriheten inte i sig innefattade en rätt till kollektiva för- handlingar.8 Först 2008 ändrade Europadomstolen sin praxis i det 
  
 6Gustafsson mot Sverige, dom den 25 april 1996. Se också AB Lamb mot Sverige, beslut i ärende 41579/98, jämför AD 1998 nr 17. 
  
 7Gustafsson mot Sverige, dom angående resning den 30 juli 1998. 
  
 8Svenska Lokmannaförbundet mot Sverige, dom den 6 februari 1976, punkt 39. 
  
 133 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 avseendet. Rätten till kollektiva förhandlingar med arbetsgivare anses nu i princip vara ett väsentligt element i föreningsfriheten.9 Europadomstolen har ännu inte prövat om den aspekten av (den positiva) föreningsfriheten numera också har en negativ sida i form av en rätt att inte heller tvingas in under kollektiva förhandlingar, motsvarande den negativa föreningsfriheten att inte behöva ansluta sig till en organisation. Europadomstolen har inte heller ännu prö- vat om det med hänsyn till diskrimineringsförbudet i artikel 14 är tillåtet att tränga undan resultatet av sådana förhandlingar bara för arbetstagare som är utstationerade i Sverige från utlandet och deras utländska organisationer. 
  
 År 2009 slog Europadomstolen vidare fast att ett av statsmakt- erna utfärdat förbud mot stridsåtgärder kan utgöra ett ingrepp i föreningsfriheten enligt artikel 11.1 som måste kunna motiveras enligt artikel 11.2.10 Domstolen pekade på att friheten att strejka hade erkänts av ILO:s övervakningsorgan (se avsnitt 6.3) och var erkänd i Europarådets sociala stadga (se avsnitt 6.2). Friheten att strejka är dock enligt domstolen inte absolut och det kan vara tillåtet att förbjuda vissa kategorier av anställda att strejka, men inte t.ex. alla offentligt anställda. I ett senare avgörande slogs det fast att föreningsfriheten enligt artikel 11.1 innefattar även en rätt att vidta s.k. sympatiåtgärder, dvs. stridsåtgärder som vidtas mot någon annan än den som den stridande försöker påverka.11 I vart fall om organisationen har kunnat vidta en s.k. primär stridsåtgärd mot den som konflikten rör som har påverkat dennes handlande, kan det dock vara tillåtet enligt artikel 11.2 att förbjuda sympatiåtgärder. 
  
 6.2Europarådets sociala stadga 
  
 Europarådets sociala stadga undertecknades 1961 och trädde i kraft 1965. En reviderad stadga trädde i kraft 1999 och ska successivt ersätta den äldre stadgan. I denna ingår artiklarna från den ursprung- liga stadgan och några nytillkomna artiklar. Sverige ratificerade 
  
 9Demir och Baykara mot Turkiet, dom den 12 november 2008, punkt 154. Domstolen hän- visade främst till att rätten till kollektiva förhandlingar numera skyddas av flera andra inter- nationella instrument. 
  
 10Enerji  
 Yapi-Yol 
  Sen mot Turkiet, dom den 21 april 2009. 
  
 11National Union of Rail, Maritime and Transport Workers mot Förenade kungariket, dom den 8 april 2014. 
  
 134 
  
 SOU 2015:83 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 stadgan 196212 och denna trädde för Sveriges del i kraft i februari 1965. Sverige har även ratificerat den reviderade stadgan13, vilken för Sveriges del trädde i kraft 1999. 
  
 Stadgan innehåller följande bestämmelser: 
  
 Artikel 5 – Föreningsrätt 
  
 För att säkerställa eller främja arbetstagarnas och arbetsgivarnas frihet att bilda och tillhöra lokala, centrala eller internationella organisationer som tillvaratar deras ekonomiska och sociala intressen, åtar sig part- erna att varken utforma eller tillämpa sin nationella lagstiftning på ett sådant sätt att denna frihet kränks. I vad mån de åtaganden som avses i denna artikel skall tillämpas på personer som tillhör polisväsendet skall bestämmas i nationella lagar och förordningar. Den princip som skall bestämma hur dessa åtaganden skall tillämpas på personer som tillhör krigsmakten och den utsträckning i vilken de skall tillämpas på perso- ner i denna kategori skall ävenledes bestämmas i nationella lagar eller andra förordningar. 
  
 Artikel 6 – Kollektiv förhandlingsrätt 
  
 För att trygga arbetstagarnas och arbetsgivarnas rätt att förhandla kollektivt, åtar sig parterna 
  
 1.att främja gemensamt samråd mellan arbetstagare och arbetsgivare, 
  
 2.att, där så är nödvändigt och lämpligt, främja ett förfarande med fri- villiga förhandlingar mellan, å ena sidan, arbetsgivarna eller deras organisationer och, å andra sidan, arbetstagarnas organisationer för att uppnå en reglering av arbetsvillkoren genom kollektivavtal, 
  
 3.att främja införande och tillämpning av ett lämpligt förfarande för förlikning och frivillig skiljedom i arbetstvister, 
  
 samt att erkänna 
  
 4. arbetstagarnas och arbetsgivarnas rätt att vidta kollektiva åtgärder i händelse av intressekonflikt, däri inbegripet strejk, om inte annat följer av förpliktelser enligt gällande kollektivavtal. 
  
 Artikel 19 – Rätt till skydd och hjälp för migrerande arbetstagare och deras familjer 
  
 För att trygga migrerande arbetstagares och deras familjers rätt till skydd och hjälp inom annan parts territorium, åtar sig parterna 
  
 […] 
  
 12Prop. 1962:175 och SÖ 1962:57. 
  
 13Jämför prop. 1997/98:82. 
  
 135 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 4. att, i den mån sådana förhållanden regleras genom lagar eller andra förordningar eller står under kontroll av en administrativ myndighet, tillförsäkra ifrågavarande arbetstagare som lagligen vistas inom deras territorier en behandling som inte är mindre förmånlig än den som till- kommer de egna medborgarna i fråga om 
  
 a)lön och övriga anställnings- och arbetsförhållanden, 
  
 b)medlemskap i fackliga organisationer och rätt att åtnjuta i kollektivavtal fastställda förmåner, 
  
 c)bostad, 
  
 […] 
  
 Artikel G – Inskränkningar 
  
 1.Ett faktiskt förverkligande av de i del I angivna rättigheterna och principerna samt ett faktiskt åtnjutande av dessa i enlighet med vad som stadgas i del II förutsätter att ifrågavarande rättigheter och princi- per inte görs till föremål för andra inskränkningar eller begränsningar än de som anges i dessa delar av stadgan, med undantag för sådana bestämmelser som anges i lag och som är nödvändiga i ett demo- kratiskt samhälle som garanti för andras fri- och rättigheter eller som skydd för samhällets intresse, den nationella säkerheten eller allmän hälsa eller moral. 
  
 2.De enligt denna stadga tillåtna inskränkningarna i häri angivna rättigheter och förpliktelser får endast tillämpas för de avsedda syftena. 
  
 Rådets generalsekreterare får rapporter från de stater som tillträtt stadgan om hur rättigheterna i stadgan tillvaratagits i respektive stat. Rapporterna granskas sedan av en oberoende expertkommitté. Staternas rapporter, liksom expertkommitténs slutsatser, går sedan vidare till den s.k. regeringskommittén, som bl.a. består av repre- sentanter för de stater som har att tillämpa stadgan. Regerings- kommittén diskuterar vissa fall och kommitténs rapport går vidare till Ministerkommittén, som är rådets beslutande organ och som består av medlemsländernas utrikesministrar. Utrikesministrarna representeras oftast av en stats ambassadör vid dess ständiga repre- sentation vid Europarådet. Ministerkommittén kan anta en rekom- mendation riktad till en enskild stat som inte lever upp till sitt åtagande. 
  
 Förutom denna övervakning har Sverige gått med på att under- kasta sig ett kollektivt klagomålsförfarande. Förfarandet innebär att bl.a. representativa nationella arbetsgivar- och arbetstagar- organisationer har rätt att anföra klagomål över påstådd otillfreds- 
  
 136 
  
 SOU 2015:83 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 ställande tillämpning av stadgan av en stat. Klagomålen får bara röra frågan om en stats lagar och praxis står i överensstämmelse med en bestämmelse i stadgan. Individuella situationer kan alltså inte prö- vas. Den oberoende expertkommittén bereder inkomna klagomål och skriver en rapport med sina slutsatser som överlämnas till Ministerkommittén. Ministerkommittén kan anta en resolution eller rekommendation riktad till den aktuella staten. 
  
 Ett inlämnat klagomål rörande lex Laval berörs i avsnitt 7.3.3. 
  
 6.3Konventioner antagna av Internationella arbetsorganisationen (ILO) 
  
 Internationella arbetsorganisationen (ILO) är ett fackorgan inom Förenta Nationerna (FN) och har en central roll när det gäller ut- formning av skydd för arbetstagarrelaterade mänskliga rättigheter i allmänhet och för den fackliga föreningsfriheten i synnerhet. ILO har antagit bl.a. följande konventioner: 
  
 –konvention (nr 87) angående föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten, 
  
 –konvention (nr 98) angående tillämpningen av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten, och 
  
 –konvention (nr 154) om främjande av kollektiva förhandlingar. 
  
 Dessa konventioner har ratificerats av Sverige. Konventionerna nr 87 och 98 ingår också bland ILO:s åtta s.k. kärnkonventioner, som anses binda alla ILO:s medlemsstater oavsett ratifikation. När ett medlemsland ratificerar en konvention innebär det ett åtagande att tillämpa konventionens bestämmelser och en förklaring att landet godtar övervakning från ILO. 
  
 Övervakning av tillämpningen sker genom regelbunden rappor- tering från de konventionsanslutna ländernas regeringar. Rapport- erna granskas av oberoende jurister i ILO:s expertkommitté. Kom- mittén kan lämna individuella kommentarer till staterna i form av 
  
 ”observations” och ”direct requests”. Kommentarerna publiceras varje år. En rapport från kommittén tillställs Internationella arbets- konferensens trepartiska utskott för konventionstillämpning med företrädare för regeringarna och arbetsmarknadens parter. Inför 
  
 137 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 detta utskott står regeringarna till svars vid överträdelser. Genom ett särskilt förfarande kan också arbetsgivar- och arbetstagarorgani- sationer framföra klagomål beträffande tillämpningen av konven- tioner till ILO. Klagomålen prövas i ILO:s styrelse som ibland tillsätter en särskild granskningskommitté. 
  
 Klagomål som gäller konventionerna nr 87 och 98 behandlas först i den permanent inrättade Kommittén för föreningsfrihet och därefter i ILO:s styrelse. ILO arbetar genom dialog, rådgivning, experthjälp och tekniskt bistånd men har i övrigt inte tillgång till särskilda sanktionsmedel. 
  
 Klagomål rörande lex Britannia och lex Laval berörs i avsnitt 7.2.3 respektive 7.3.3. 
  
 Skyddet för strejkrätten tillgodoses på ett indirekt sätt genom artiklarna 3, 8 och 10 i konvention nr 87. Genom den konventionen förbinder sig en medlemsstat i ILO att säkerställa att arbetstagare och arbetsgivare fritt ska kunna utöva sin föreningsfrihet. Arbets- tagar- och arbetsgivarorganisationer ska också kunna bilda och an- sluta sig till förbund och centralorganisationer. Konvention nr 87 skyddar inte strejkrätten explicit, men tidigt i konventionens historia klargjordes det att strejk utgör ett medel för organisationerna att främja och värna medlemmarnas intressen. Strejkrätten har av över- vakningsorganen setts som en oumbärlig del av de fackliga rättig- heterna och ansetts utgå från föreningsfriheten.14 Strejkrätten kan enligt övervakningsorganens praxis inskränkas under vissa förut- sättningar, men Kommittén för föreningsfrihet har t.ex. ansett att inskränkningar av strejkrätten baserade på stridsåtgärdernas påverkan på handel och affärsverksamhet riskerar att hindra en rad legitima stridsåtgärder.15 Övervakningsorganens inställning till skyddet för strejkrätten har kritiserats av arbetsgivarsidans representanter. De anser att strejkrätten inte har någon rättslig grund i konventionen.16 
  
 14Se rörande Kommittén för föreningsfrihet Freedom of association – Digest of decisions and principles of the Freedom of Association Committee of the Governing Body of the ILO, Fifth (revised) edition, 2006, och rörande expertkommittén 2012 General Survey on the fundamen- tal Conventions concerning rights at work in light of the ILO Declaration on Social Justice for a Fair Globalization. 
  
 15Se punkt 592 i Freedom of association – Digest of decisions and principles of the Freedom of Association Committee of the Governing Body of the ILO, Fifth (revised) edition, 2006. 
  
 162012 General Survey on the fundamental Conventions concerning rights at work in light of the ILO Declaration on Social Justice for a Fair Globalization s. 61 ff. 
  
 138 
  
 SOU 2015:83 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 Enligt artikel 4 i konvention nr 98 ska staterna vidta lämpliga åtgärder, då det är nödvändigt, för att uppmuntra och främja ut- vecklandet och utnyttjandet i största möjliga omfattning av anord- ningar för frivilliga förhandlingar mellan arbetsgivare eller deras organisationer på den ena sidan och arbetstagarorganisationer på den andra. Detta ska ske i syfte att skapa en reglering av anställ- ningsvillkoren genom kollektivavtal. 
  
 Enligt artikel 5 i konvention nr 154 ska staterna genom olika åtgärder främja kollektiva förhandlingar. Syftet med dessa åtgärder ska vara bl.a. att kollektiva förhandlingar ska möjliggöras för alla arbetsgivare och alla grupper av arbetstagare som täcks av konven- tionen, att kollektiva förhandlingar ska utökas till alla frågor som enligt artikel 2 täcks av konventionen och att kollektiva förhand- lingar inte ska hindras av frånvaron av regler för proceduren som ska användas eller av att sådana regler är olämpliga eller otillräckliga. Med kollektiva förhandlingar avses enligt artikel 2 i detta samman- hang alla förhandlingar mellan å ena sidan en arbetsgivare, en grupp av arbetsgivare eller en eller flera organisationer av arbetsgivare och, å andra sidan, en eller flera arbetstagarorganisationer. För- handlingarna ska ha ett visst syfte för att räknas som kollektiva i konventionens mening. Syftet ska vara att bestämma arbets- och anställningsvillkor eller att reglera relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare eller arbetsgivare eller deras organisationer och arbetstagarnas organisationer. 
  
 6.4Andra  
 FN-dokument 
  
 6.4.1Den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna 
  
 Redan i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, som antogs av FN:s generalförsamling i december 1948, slås det fast att envar har rätt att bilda och ansluta sig till fackföreningar till skydd för sina intressen (artikel 23 punkt 4). Förklaringen är inte rättsligt bindande för medlemsstaterna i FN. 
  
 Konventionerna om medborgerliga och politiska rättigheter respektive ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter kompletterar den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. 
  
 139 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 6.4.2Konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter 
  
 Konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter antogs av FN 1966 och ratificerades av Sverige 197117. Den trädde i kraft 1976. 
  
 Konventionen innehåller följande bestämmelser om förenings- frihet (artikel 22): 
  
 1.Var och en skall ha rätt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. 
  
 2.Utövandet av denna rättighet får inte underkastas andra inskränk- ningar än sådana som medges i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den nationella säkerheten och den all- männa säkerheten, den allmänna ordningen, skyddet av folkhälsan eller sedligheten eller skyddet av andra människors rättigheter och friheter. Bestämmelserna i denna artikel skall inte hindra att lagliga inskränk- ningar görs för de väpnade styrkornas och polisens utövande av denna rättighet. 
  
 3.Ingen bestämmelse i denna artikel skall tillåta en stat som är part i Internationella arbetsorganisationens konvention av år 1948 angående föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten, att stifta lag som inskränker, eller tillämpa lagen på sätt som inskränker, det genom sagda konvention tillförsäkrade skyddet. 
  
 Kommittén för mänskliga rättigheter  
 (MR-kommittén), 
  som upp- rättades genom konventionen, granskar konventionens efterlevnad. De stater som anslutit sig till konventionen är skyldiga att avge rapporter till kommittén om hur konventionen efterlevts. Rapport- erna granskas sedan av kommittén som sedan formulerar sina slut- satser. Det finns också möjligheter för stater och enskilda att klaga till  
 MR-kommittén, 
  om staterna har erkänt kommitténs behörighet att motta och pröva sådana framställningar. 
  
 17 SÖ 1971:42. 
  
 140 
  
 SOU 2015:83 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 6.4.3Konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter 
  
 Även konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter antogs av FN 1966 och ratificerades av Sverige 197118. Den trädde i kraft 1976. 
  
 Konventionen innehåller följande bestämmelser: 
  
 Artikel 6 
  
 1.Konventionsstaterna erkänner rätten till arbete, som omfattar rätten för var och en att kunna förtjäna sitt uppehälle genom fritt valt eller antaget arbete, och åtar sig att vidta lämpliga åtgärder för att trygga denna rätt. 
  
 2.De åtgärder som konventionsstaterna skall vidta för att till fullo trygga denna rätt skall omfatta teknisk vägledning och yrkesvägled- ning samt program, riktlinjer och metoder som syftar till att trygga en jämn utveckling på det ekonomiska, sociala och kulturella området samt full sysselsättning på villkor som garanterar att varje individ åt- njuter de grundläggande politiska och ekonomiska friheterna. 
  
 Artikel 7 
  
 Konventionsstaterna erkänner rätten för var och en att åtnjuta rättvisa och gynnsamma arbetsvillkor, som i synnerhet skall tillgodose 
  
 a)ersättning vilken som ett minimum skall ge alla arbetstagare 
  
 i)skälig lön och lika ersättning för arbete av lika värde utan åt- skillnad av något slag; i synnerhet skall kvinnorna tillförsäkras arbetsvillkor som inte är sämre än männens och erhålla lika lön för lika arbete, 
  
 ii)en godtagbar tillvaro för dem själva och deras familjer enligt bestämmelserna i denna konvention, 
  
 b)trygga och sunda arbetsförhållanden, 
  
 c)samma möjligheter för alla att bli befordrade i sitt arbete till en lämplig högre tjänst utan hänsyn till andra förhållanden än tjänst- göringstid och duglighet, 
  
 d)vila, fritid och skälig begränsning av arbetstiden, återkommande betald semester samt lön på allmänna helgdagar. 
  
 18 SÖ 1971:41. 
  
 141 
  
 Andra internationella åtaganden 
  
 SOU 2015:83 
  
 Artikel 8 
  
 1. Konventionsstaterna åtar sig att tillförsäkra följande: 
  
 a)Rätten för var och en att, i syfte att främja och tillvarata sina ekono- miska och sociala intressen, bilda fackföreningar tillsammans med andra och att, om det är förenligt med vederbörande förenings stadgar, ansluta sig till en fackförening efter eget val. Utövandet av denna rättighet får inte underkastas andra inskränkningar än sådana som är lagstadgade och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den nationella säkerheten eller den allmänna ordningen eller för skyddande av andras rättigheter och friheter. 
  
 b)Rätten för fackföreningar att bilda nationella förbund och rätten för dessa förbund att bilda eller ansluta sig till internationella fackföre- ningsorganisationer. 
  
 c)Rätten för fackföreningar att fritt utöva sin verksamhet utan andra inskränkningar än sådana som är lagstadgade och som i ett demokra- tiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till den nationella säkerheten eller den allmänna ordningen eller för skyddande av andras rättigheter och friheter. 
  
 d)Rätten att strejka under förutsättning att den utövas i enlighet med lagstiftningen i vederbörande stat. 
  
 2.Denna artikel skall inte hindra att det för personer som ingår i de väpnade styrkorna, polismakten eller den statliga förvaltningen lag enligt införs inskränkningar i utövandet av dessa rättigheter. 
  
 3.Ingen bestämmelse i denna artikel skall tillåta en stat som är part i Internationella arbetsorganisationens konvention av år 1948 angående föreningsfrihet och skydd för organisationsrätten, att stifta lag som inskränker, eller tillämpa lagen på sätt som inskränker, det genom sagda konvention tillförsäkrade skyddet. 
  
 Varje konventionsstat ska lämna in en rapport vart femte år som visar hur landet efterlever sina åtaganden. Dessa rapporter granskas av Kommittén för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. 
  
 142 
  
 7 Inhemsk svensk rätt 
  
 7.1Inledning 
  
 I detta inledande avsnitt finns det som en introduktion till avsnittet om inhemsk svensk rätt bl.a. en kort sammanfattning av vad som ligger bakom det svenska genomförandet av utstationeringsdirekti- vet. I följande avsnitt berörs frågorna mer i detalj. 
  
 Genomförandet i Sverige av utstationeringsdirektivet bygger bl.a. på att de svenska arbetstagarorganisationerna bevakar de ut- stationerande arbetsgivare som finns här och ser till, ytterst med stridsåtgärder eller tyst eller öppet hot om sådana, att dessa arbets- givare för de utstationerade arbetstagarna följer villkor i sedvanliga svenska kollektivavtal, företrädesvis genom att arbetsgivaren sluter kollektivavtal med den svenska arbetstagarorganisationen eller går med i en svensk arbetsgivarorganisation och därmed blir bunden av den organisationens kollektivavtal.1 De sedvanliga svenska kollektiv- avtalen brukar, med vissa undantag, innehålla bestämmelser om lön och dessutom bestämmelser som på flera punkter är förmånligare för arbetstagarna än vad som följer av lagstiftning, t.ex. om arbets- tid. 
  
 Avsikten när utstationeringsdirektivet ursprungligen genom- fördes var alltså att villkor i sedvanliga svenska kollektivavtal ska tillämpas för utstationerade arbetstagare, trots att villkoren i sådana kollektivavtal på flera punkter går utöver de minimivillkor som framgår av lagstiftningen. Sverige har dock valt att inte införa något system där statsmakterna allmängiltigförklarar dessa framförhand- lade löner och andra plusvillkor i förhållande till lagstiftningens minimum. I stället har statsmakterna numera sett till att det finns uttryckliga lagregler som syftar till att göra det tillåtet för svenska 
  
 1 Prop. 1998/99:90 s. 24 ff. och prop. 2009/10:48 s. 28 ff. 
  
 143 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetstagarorganisationer att, om de vill, vidta stridsåtgärder mot bl.a. just utstationerande arbetsgivare för att få till stånd en kollektiv- avtalsreglering av villkoren som går utöver lagstiftningen. 
  
 Förutsättningarna i svensk rätt för att vidta stridsåtgärder mot utstationerande arbetsgivare har alltså betydelse för det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet. Därför berörs i nästa avsnitt dessa förutsättningar och hur de har utvecklats över tid. Därefter följer ett avsnitt om utstationeringslagen och de ändringar i lagen som skett genom bl.a. lex Laval. Avslutningsvis finns det ett avsnitt om utlänningslagen (2005:716) som har betydelse när arbets- givare i en stat utanför EES utstationerar arbetstagare som inte är medborgare i annan stat inom EES eller i Schweiz. 
  
 7.2Stridsåtgärder och Britanniaprincipen 
  
 7.2.1Stridsåtgärder 
  
 Enligt 2 kap. 14 § regeringsformen har en förening av arbetstagare samt arbetsgivare och en förening av arbetsgivare rätt att vidta stridsåtgärder på arbetsmarknaden, om inte annat följer av lag eller avtal. En stridsåtgärd kan vara t.ex. arbetsinställelse (strejk eller lockout), blockad, bojkott eller någon annan jämförlig åtgärd. 
  
 Det är bara i vissa fall förbjudet att vidta stridsåtgärder på arbetsmarknaden för att tvinga motparten att sluta ett kollektiv- avtal med villkor avsedda att tillämpas på arbetstagare. Sådana restriktioner finns i dag i lag i fråga om stridsåtgärder mot enmans- och familjeföretag2 och utstationerande arbetsgivare (se avsnitt 7.3.3 och 7.3.4 nedan). Även Europakonventionen och den svenska lag som genomför konventionen kan innebära sådana restriktioner (se avsnitt 6.1). Dessutom kan det av  
 EU-rätten 
  följa sådana restrik- tioner (se avsnitt 5.10). I avsnitt 7.2.2 berörs den s.k. Britannia- principen som innebär ytterligare restriktioner när den som kravet på kollektivavtal riktas mot redan är bunden av ett kollektivavtal med någon annan. 
  
 Ett kollektivavtal binder de som slutit avtalet och avtalsslutande organisationers medlemmar, men inte några andra. Det stridsåtgärds- 
  
 2 41 b § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. 
  
 144 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 förbud i form av s.k. fredsplikt som följer av att man är bunden av ett kollektivavtal regleras i 41 § lagen (1976:580) om medbestäm- mande i arbetslivet (medbestämmandelagen). 
  
 7.2.2Britanniadomen 
  
 Enligt 42 § första stycket medbestämmandelagen får en arbets- givar- eller arbetstagarorganisation inte anordna eller på annat sätt föranleda en olovlig stridsåtgärd. En sådan organisation får inte heller medverka till en olovlig stridsåtgärd genom understöd, bidrag eller annan hjälp. Det gäller oavsett om organisationen är bunden av kollektivavtal. 
  
 I den s.k. Britanniadomen (AD 1989 nr 120) slog Arbetsdom- stolen fast att stridsåtgärder som vidtas av en arbetstagarorganisa- tion är olovliga enligt den tidigare nämnda bestämmelsen om de syftar till att tvinga fram ett undanröjande eller en ändring av ett bestående kollektivavtal mellan en arbetsgivare och en annan arbets- tagarorganisation. Detta har kommit att kallas för Britanniaprinci- pen. Enligt Arbetsdomstolen ska principen gälla både för åtgärder mot arbetsgivarparten i det kollektivavtalet och för sympatiåtgärder mot en motpart i den angripande organisationens eget kollektiv- avtal. Principen tillämpas, enligt Arbetsdomstolen, även när strids- åtgärden syftar till att undanröja eller ändra ett avtal mellan ut- ländska parter för en utländsk arbetsplats och det enligt den tillämp- liga utländska lagen förhåller sig så att stridsåtgärder i sådant syfte är olovliga mellan avtalsparterna. En förutsättning är dock att lag- stiftningen i det andra landet i stort överensstämmer med den svenska lagregleringen på området och inte strider mot ordre public. 
  
 Av Britanniadomen anses också framgå att stridsåtgärder inte får vidtas i syfte att åstadkomma ett kollektivavtal när avtalet inte skulle bli giltigt, t.ex. på grund av det tvång stridsåtgärderna utgör, enligt det lands lag som blir tillämplig på avtalet.3 
  
 3 Jämför NJA 1987 s. 885 och numera artikel 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom I) (Rom  
 I-förordningen) 
  om vilket lands lag som är tillämplig vid bedömningen av om ett avtal är giltigt. 
  
 145 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 7.2.3Lex Robertson 
  
 I syfte framför allt att ge arbetstagarorganisationerna i Sverige en möjlighet att i internationella förhållanden sluta kollektivavtal med villkor som motsvarar vad som normalt tillämpas i fråga om arbete som utförs i Sverige och därigenom motverka otillbörlig löne- konkurrens genomfördes med anledning av Britanniadomen vissa ändringar i medbestämmandelagen som har kommit att kallas lex Britannia.4 Ändringarna innebar följande. 
  
 –Tillämpningsområdet för de nämnda bestämmelserna i 42 § första stycket medbestämmandelagen begränsades så att för- budet mot att anordna eller understödja en olovlig stridsåtgärd inte gäller andra stridsåtgärder än sådana som vidtas med anled- ning av arbetsförhållanden som medbestämmandelagen är direkt tillämplig på. 
  
 –Ett kollektivavtal som är ogiltigt enligt utländsk rätt därför att det har tillkommit efter en stridsåtgärd ska trots detta vara giltigt i Sverige om stridsåtgärden var tillåten enligt medbestäm- mandelagen. 
  
 –Är en arbetsgivare bunden av ett kollektivavtal som medbestäm- mandelagen inte är direkt tillämplig på och sluter arbetsgivaren därefter ett kollektivavtal enligt bestämmelserna om kollektiv- avtal i medbestämmandelagen, ska i de delar avtalen är oför- enliga det senare avtalet gälla. 
  
 Enligt förarbetena till lex Britannia bestäms tillämpningsområdet för medbestämmandelagen genom en helhetsbedömning av det aktuella arbetsförhållandets anknytning till Sverige, varvid sådana faktorer som arbetsplatsens geografiska belägenhet och parternas nationalitet får betydelse liksom huruvida arbetet är mera stadigvar- ande förlagt till Sverige. Syftet med lex Robertson var att Britannia- principen inte ska vara tillämplig på stridsåtgärder som vidtas mot arbetsförhållanden som har så liten anknytning till den svenska arbetsmarknaden att reglerna i medbestämmandelagen inte är tillämp- liga på dem.5 
  
 4Prop. 1990/91:162. 
  
 5Prop. 1990/91:162 s. 8 f., jämför prop. 1975/76:105 Bilaga 1 s. 327. 
  
 146 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 Genom lex Robertson blev det således trots den i praxis fast- slagna Britanniaprincipen möjligt för svenska arbetstagarorganisa- tioner att genom stridsåtgärder i Sverige tränga undan utländska kollektivavtal till förmån för svenska kollektivavtal. 
  
 ILO:s expertkommitté har för år 1993 ansett att lex Britannia inte står i strid med principerna i  
 ILO-konventionen 
  nr 87 angå- ende föreningsfriheten och skydd för organisationsrätten.6 I en omfattande analys inför ikraftträdandet av  
 EES-avtalet 
  1994 kom en statlig utredare också fram till att lex Britannia sannolikt inte stred mot Sveriges internationella förpliktelser, inklusive relevanta  
 ILO-konventioner.7 
  Förklaringen till att en lagstiftning som tillåter undanträngning av kollektivavtal som ingåtts av just utländska arbetsmarknadsorganisationer – som uppnått avtalet genom att använda sin organisationsrätt och rätten till kollektiva förhand- lingar – ansågs förenlig med  
 ILO-konventionerna 
  har angetts vara att konventionerna syftade till att reglera rent nationella förhållan- den.  
 ILO-konventionerna 
  skulle alltså inte innehålla några förplikt- elser i något konkret förhållande mellan konventionsstaterna.8 ILO:s expertkommitté har vidare i årsrapporten för 2012 ansett att prin- ciperna i  
 ILO-konventionen 
  nr 87 inte innebär att det måste finnas regler motsvarande lex Britannia9, dvs. regler som tillåter inhemska arbetsmarknadsorganisationer att tränga undan utländska sådana organisationers förhandlingsresultat. 
  
 7.2.4Lavaldomen 
  
 I Lavaldomen (se avsnitt 5.10) slog  
 EU-domstolen 
  fast att bestäm- melser som inte tar hänsyn till kollektivavtal – oavsett innehållet i avtalen – som arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige redan är bundna av i den medlemsstat där de är etablerade innebär en direkt diskriminering av dessa arbetsgivare, eftersom de behand- las på samma sätt som svenska arbetsgivare som inte har tecknat något kollektivavtal (punkt 116). Syftet att ge arbetstagarorganisa- 
  
 6Se om det ärendet Ds 1994:13 s. 347 ff. 
  
 7Ds 1994:13. 
  
 8Ds 1994:13 s. 348 f. 
  
 9Report III(1A) General Report of the Committee of Experts on the Application of Conventions and Recommendations, 2012. 
  
 147 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 tionerna möjlighet att verka för att alla arbetsgivare som är verk- samma på den svenska arbetsmarknaden tillämpar sådana löner och andra anställningsvillkor som motsvarar vad som är brukligt i Sverige eller att skapa förutsättningar för en sund konkurrens på lika villkor mellan svenska företag och näringsidkare från andra medlemsstater avser inte hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa och kan därför, enligt  
 EU-domstolen, 
  inte motivera en sådan diskriminering. 
  
 Det går att i nationell lag ha ett förbud för arbetstagarorganisa- tioner att vidta stridsåtgärder i syfte att undanröja eller åstad- komma ändring i ett mellan andra parter slutet kollektivavtal. Men de  
 EU-rättsliga 
  bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster hind- rar alltså att detta förbud gäller bara stridsåtgärder som vidtas med anledning av arbets- och anställningsvillkor som lagen är direkt tillämplig på. 
  
 Efter Lavaldomen har arbetstagarsidan inte i mål i Arbetsdom- stolen gjort gällande att stridsåtgärder vidtagna i Sverige mot arbets- givare etablerade inom EES på ett sådant sätt att  
 EU-rätten 
  är tillämplig är tillåtna med stöd av lex Britannia.10 
  
 Wilson 
  
 Till följd av Lavaldomen kunde alltså de direkt diskriminerande momenten i lex Britannia inte vara kvar oförändrade. Regeringen tog i den s.k. lex  
 Laval-propositionen 
  fasta på det  
 EU-domstolen 
  uttalat om att undanträngning av ett utländskt kollektivavtal tillåts till förmån för ett svenskt oavsett innehållet i avtalet.11 Regeringen ansåg att det inte var otillåtet enligt  
 EU-rätten 
  med en undanträng- ning av villkoren i det utländska kollektivavtalet till förmån för villkoren i ett svenskt kollektivavtal på grund av att villkoren i det utländska avtalet i fråga om lön och andra enligt utstationerings- direktivet tillåtna minimivillkor inte lever upp till svensk minimi- standard. Då tillåts undanträngningen alltså inte längre på rent for- mell grund, dvs. bara för att det är fråga om ett utländskt kollektiv- avtal. Regeringen tog också upp tankar från remissinstanser på att 
  
 10Se t.ex. AD 2012 nr 10, jämför AD 2011 nr 95. 
  
 11Uttalandet återfinns i punkt 116 i domskälen i Lavaldomen, men inte i själva domslutet. 
  
 148 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 helt förbjuda respektive tillåta stridsåtgärder för att tränga undan villkoren i ett redan gällande svenskt eller utländskt kollektivavtal, i vart fall om avtalet uppfyller svensk minimistandard i fråga om lön och andra tillåtna minimivillkor, men avvisade dessa.12 En svensk arbetsgivares kollektivavtal med en svensk arbetstagarorganisation som inte uppfyller svensk minimistandard får alltså fortfarande inte trängas undan enligt Britanniaprincipen. Däremot får en utstatione- rande (utländsk) arbetsgivares kollektivavtal med samma organisa- tion och villkor trängas undan enligt lex Laval. Detta ansågs, såvitt framgår, inte diskriminerande. 
  
 Den lösning som valdes och sedermera genomfördes innebär följande. 
  
 –Stridsåtgärder som vidtas i strid mot bestämmelserna i utstatione- ringslagen (se avsnitt 7.3) är olovliga enligt medbestämmande- lagen och därmed bl.a. skadeståndsgrundande enligt den lagen (41 c §). 
  
 –Tillämpningsområdet för de nämnda bestämmelserna i 42 § första stycket medbestämmandelagen (Britanniaprincipen) ut- vidgades i princip till att omfatta stridsåtgärder mot utstatione- rande arbetsgivare (42 a §). Samtidigt tilläts i utstationerings- lagen under vissa förutsättningar stridsåtgärder för att undan- tränga kollektivavtalsvillkor för i Sverige utstationerade arbets- tagare i vissa avseenden (se avsnitt 7.3). Stridsåtgärder i strid med utstationeringslagen förklarades som nämnts vara olovliga. 
  
 –Vissa omflyttningar och omformuleringar av lagtexten i med- bestämmandelagen utan sakliga förändringar gjordes också. 
  
 I praktiken innebär ändringarna i medbestämmandelagen att frågan om när stridsåtgärder får vidtas mot en utstationerande arbets- givare för att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av vill- koren för i Sverige utstationerade arbetstagare regleras enbart i utstationeringslagen. Frågan om vilka följder en stridsåtgärd i strid mot utstationeringslagen får regleras dock fortfarande i medbestäm- mandelagen, liksom frågor om varsel och medling i samband med stridsåtgärder. Den s.k. fredspliktsverkan som slutandet av ett 
  
 12 Prop. 2009/10:48 s. 38 f. 
  
 149 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 kollektivavtal med en svensk arbetstagarorganisation får regleras också, enligt en särskild hänvisning i utstationeringslagen, av med- bestämmandelagen. 
  
 7.3Utstationeringslagen 
  
 7.3.1Tillämpningsområdet 
  
 Utstationeringsdirektivet har genomförts i Sverige genom lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare (utstationeringslagen).13 Lagen gäller i fråga om utstationering i Sverige bara när en arbets- givare som är etablerad i ett annat land än Sverige utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att arbetsgivaren tillhanda- håller tjänster över gränserna, dock inte för arbetsgivare inom handelsflottan såvitt avser besättning som finns ombord. Det spelar ingen roll var i världen utanför Sverige arbetsgivaren är etablerad eller i vilket land, Sverige eller något främmande land, de utstationerade arbetstagarna är medborgare. 
  
 Med utstationering avses i lagen bara gränsöverskridande åtgär- der. Som utstationering räknas enligt lagen tre olika gränsöver- skridande åtgärder: 
  
 –När en arbetsgivare för egen räkning och under egen ledning sänder arbetstagare till Sverige enligt avtal som arbetsgivaren har ingått med den i Sverige verksamma mottagaren av tjänsterna (entreprenadfallet). 
  
 –När en arbetsgivare sänder arbetstagare till Sverige till en arbets- plats eller till ett företag som tillhör koncernen (koncernfallet). 
  
 –När en arbetsgivare som hyr ut arbetskraft eller ställer arbets- kraft till förfogande sänder arbetstagare till ett användarföretag som är etablerat i Sverige eller som bedriver verksamhet här (uthyrningsfallet). 
  
 I samtliga fall krävs det att ett anställningsförhållande råder mellan arbetsgivaren och arbetstagaren under utstationeringstiden. Det är det svenska arbetstagarbegreppet som är avgörande för om det finns eller inte finns just ett anställningsförhållande. 
  
 13 Prop. 1998/99:90 och bet. 1998/99:AU2. 
  
 150 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 Så kallad cabotagetrafik i Sverige – när transporter inom Sverige utförs av ett utländskt företag – som förmedlas av en utländsk speditör omfattas i regel inte av lagen.14 
  
 Med utstationerad arbetstagare avses varje arbetstagare som vanligen arbetar i ett annat land men som under en begränsad tid utför arbete i Sverige i något av utstationeringsfallen. Det ska alltså vara fråga om arbete under bara en begränsad tid, men det framgår inte hur lång den begränsade tiden får vara. 
  
 7.3.2De lagregler med minimivillkor som ska tillämpas för utstationerade arbetstagare 
  
 Enligt Rom  
 I-förordningen 
  (artikel 8) ska, om parterna i anställ- ningsavtalet inte har bestämt något annat, ett anställningsavtal regleras av lagen i det land där den anställde vid fullgörande av avtalet vanligtvis utför sitt arbete. Det land där arbetet vanligen utförs ska inte anses ha ändrats när arbetstagaren tillfälligtvis utför sitt arbete i ett annat land, dvs. är utstationerad. Det innebär att villkoren i anställningsförhållandet för utstationerade arbetstagare i Sverige i praktiken normalt skulle regleras av lagen i något annat land än Sverige. Nu är emellertid Rom  
 I-förordningen 
  subsidiär i förhållande till andra  
 EU-rättsliga 
  bestämmelser som på särskilda områden fastställer lagvalsregler för avtalsförpliktelser (artikel 23). Och utstationeringsdirektivet fastställer just vilket lands lag (värd- statens) som i vissa avseenden ska tillämpas på anställningsförhåll- andet för utstationerade arbetstagare. 
  
 I utstationeringslagen slås det därför fast vilka svenska lagregler en arbetsgivare ska, oavsett vilken lag som annars gäller för anställ- ningsförhållandet, tillämpa för utstationerade arbetstagare. Lag- reglerna omfattar den s.k. hårda kärnan av minimivillkor som ska garanteras enligt utstationeringsdirektivet, förutom minimilön. Regleringen hindrar inte att arbetsgivaren tillämpar bestämmelser eller villkor som är förmånligare för arbetstagaren, t.ex. enligt den lag som annars skulle ha gällt eller enligt avtal. 
  
 Bestämmelser som rör s.k. ordre public får medlemsstaterna enligt utstationeringsdirektivet tillämpa på ett icke diskriminerande 
  
 14 Prop. 1998/99:90 s. 16. 
  
 151 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 sätt för utstationerande arbetsgivare (artikel 3.10 första streck- satsen). Det är vidare enligt Rom  
 I-förordningen 
  tillåtet att tillämpa sådana internationellt tvingande regler som ett land anser är så av- görande för att skydda allmänintressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom dess tillämpningsområde (artikel 9). Sverige har i utstationeringslagen använt dessa möjligheter för att göra vissa regler i medbestämmandelagen tillämpliga vid utstationering. Det gäller reglerna om föreningsrätt (8 §) och den grundläggande rätten till förhandling (10 §). Dessutom har bestämmelserna om den s.k. fredspliktsverkan som slutandet av ett kollektivavtal får (41 §) ut- sträckts till att gälla när ett kollektivavtal har slutits med en svensk arbetstagarorganisation, även om svensk lag annars inte ska tilläm- pas på avtalet. Bestämmelserna i medbestämmandelagen om skade- stånd ska tillämpas vid brott mot de nu nämnda bestämmelserna. 
  
 Mål om villkoren i den hårda kärnan eller de bestämmelser som rör ordre public får tas upp i svensk domstol, tingsrätten i den ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad om inte talan kan väckas någon annanstans. Då tillämpas lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister och vissa andra rättegångs- och preskrip- tionsregler. 
  
 7.3.3Lex Laval tillåter stridsåtgärder för att få förmånligare minimivillkor 
  
 Inledning 
  
 När utstationeringslagen infördes 1999 ansågs det att kollektiv- avtalsreglerade villkor skulle lämnas utanför lagens tillämpnings- område. Man utgick då från att arbetstagarorganisationerna själva kunde genomdriva sådana villkor, ytterst med stridsåtgärder som påtryckningsmedel15, och att utstationeringsdirektivet är av minimi- karaktär och därmed i princip inte hindrar att utstationerande arbetsgivare med stridsåtgärder påtvingas villkor i kollektivavtal16. Lavaldomen visade att dessa bedömningar var felaktiga. Arbets- tagarorganisationerna i Sverige får enligt  
 EU-rätten, 
  såsom EU- domstolen slog fast i Lavaldomen, inte ges möjlighet att vidta 
  
 15Prop. 1998/99:90 s. 24 ff. 
  
 16Prop. 2009/10:48 s. 24. 
  
 152 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 stridsåtgärder för att förmå den utstationerande arbetsgivaren att tillämpa villkor för de utstationerade arbetstagarna som går utöver minimivillkoren i den hårda kärnan, dvs. är förmånligare för de utstationerade arbetstagarna eller avser andra områden. 
  
 Lex Laval 
  
 Det ansågs därför att det behövdes lagändringar. Dessa ändringar – lex Laval17 – innebär bl.a. att det i utstationeringslagen infördes bestämmelser om under vilka förutsättningar stridsåtgärder får vidtas mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare. Man ansåg nämligen att det svenska systemet med kollektivavtal och stridsåtgärder för att fastställa arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare inte borde överges. Det tillämpade systemet bevarades i grunden, men modifierades på ett sätt som skulle medföra att det blev  
 EU-rättsligt 
  hållbart. 
  
 Det är bara stridsåtgärder mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstatione- rade arbetstagare som omfattas av lex Laval. Möjligheterna att vidta stridsåtgärder i övrigt berörs inte. Det är syftet som är avgörande, inte när stridsåtgärderna vidtas. 
  
 Som grund för ändringarna åberopade regeringen artikel 3.8 (företrädesvis andra stycket första strecksatsen) i utstationerings- direktivet. Enligt den artikeln kan medlemsstater, som saknar ett system för att förklara att kollektivavtal eller skiljedomar har all- män giltighet, besluta att vid fastställandet av minimivillkoren i den hårda kärnan utgå ifrån kollektivavtal som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn. Detta förutsätter dock att utstationerande arbetsgivare behandlas på samma sätt som övriga arbetsgivare, som befinner sig i en likartad situation, vad gäller tillämpningen av kollektivavtalsvillkoren inom den hårda kärnan. Utstationerande arbetsgivare och svenska arbetsgivare, som befin- ner sig i en likartad situation, behandlas på samma sätt när arbets- givarna inom de aktuella sektorerna är underkastade samma skyldig- heter vad gäller villkoren i den hårda kärnan och ska uppfylla dessa skyldigheter på samma sätt. 
  
 17 Prop. 2009/10:48 och bet. 2009/10:AU5. 
  
 153 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 De centrala kollektivavtalen som tillämpas i hela Sverige på arbetstagare i den aktuella branschen – de s.k. riksavtalen – ansåg regeringen vara sådana kollektivavtal ”som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn”. Med hänsyn till riks- avtalens normalt höga täckningsgrad ansåg man sig kunna säga att avtalet tillämpas ”allmänt” av motsvarande svenska arbetsgivare inom den typ av verksamhet utstationeringen avser, även om det förekommer svenska arbetsgivare som inte är bundna av kollektiv- avtal eller är bundna av ett annat kollektivavtal än riksavtalet i branschen. Kravet på likabehandling mellan svenska och utländska arbetsgivare ansåg regeringen innebära att de villkor som följer av kollektivavtalet ska tillämpas på samma sätt för arbetsgivare som är etablerade i utlandet som för motsvarande svenska arbetsgivare. Det kravet ansågs alltså ta sikte på hur kollektivavtalets villkor genomdrivs och tillämpas i förhållande till en arbetsgivare från ett annat land snarare än vilken täckningsgrad kollektivavtalet har när det gäller inhemska arbetsgivare. 
  
 Det är enligt utstationeringsdirektivet medlemsstaterna som ska se till att de utstationerande arbetsgivarna garanterar de utstatione- rade arbetstagarna minimivillkoren i den hårda kärnan. Det ansågs inte finnas något hinder för Sverige att vid sidan av de lagreglerade minimivillkoren införa ett system som innebär att arbetstagar- organisationerna själva får välja i förhållande till vilka utstatione- rande arbetsgivare som de genom stridsåtgärder ska eller inte ska genomdriva kollektivavtal med högre minimivillkor än de lagregle- rade. Tvärtom ansågs det att  
 EU-rätten 
  krävde att arbetstagar- organisationerna bara fick välja att ta till stridsåtgärder om de begärda minimivillkoren enligt riksavtalet var förmånligare för de utstationerade arbetstagarna än de lagreglerade minimivillkoren. 
  
 Den grundläggande mekanismen i utstationeringsdirektivet inne- bär att de villkor som annars gäller i ursprungsstaten enligt bl.a. utländska kollektivavtal ska trängas undan till förmån för minimi- villkoren enligt den hårda kärnan i värdstaten om dessa villkor är förmånligare för de utstationerade arbetstagarna. Regeringen ansåg att de  
 EU-rättsliga 
  principerna om proportionalitet och ömsesidigt erkännande innebär att stridsåtgärder inte får tillåtas om de ut- stationerade arbetstagarna redan har villkor i nivå med det kollektiv- avtal som arbetstagarorganisationen vill teckna med den utstatione- rande arbetsgivaren. Proportionalitetsprincipen kräver nämligen en 
  
 154 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 avvägning mellan åtgärder som inskränker den fria rörligheten och det legitima syftet för åtgärden. Principen om ömsesidigt erkännande innebär att hänsyn också måste tas till om det aktuella syftet med åtgärden redan tillgodoses genom reglerna i ursprungsstaten. 
  
 När de utstationerade arbetstagarna utför arbetet i Sverige och ena parten i kollektivavtalet är en svensk arbetstagarorganisation ligger det närmast till hands att utgå från att svensk lag är tillämplig på kollektivavtalet enligt internationella regler om lagval. Ett kollektiv- avtal har enligt svensk lagstiftning en rad rättsverkningar som går utanför den hårda kärnan, t.ex. skyldighet för arbetsgivaren att på eget initiativ medbestämmandeförhandla och ge utsedda fackliga förtroendemän ledigt med lön när de bedriver facklig verksamhet på sin arbetsplats, oavsett om det samtidigt finns motsvarande skyldigheter i ursprungsstaten. Att tillåta stridsåtgärder för att få kollektivavtal och låta det framtvingade kollektivavtalet ha sådana rättsverkningar för den avtalsslutande utstationerande arbetsgivaren ansåg regeringen tillåtet enligt  
 EU-rätten, 
  eftersom den utstatione- rande arbetsgivaren kan undvika stridsåtgärder och kollektivavtal genom att frivilligt tillämpa minst de villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder. 
  
 I utstationeringslagen infördes det mot denna bakgrund från och med den 15 april 2010 bestämmelser om att en stridsåtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare får vidtas endast om de villkor som krävs 
  
 –motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen, 
  
 –bara avser minimilön eller andra minimivillkor inom den hårda kärnan, och 
  
 –är förmånligare för arbetstagarna än det som följer direkt av utstationeringslagen. 
  
 En sådan stridsåtgärd får dock inte vidtas, om arbetsgivaren visar att arbetstagarna, när det gäller lön eller på de andra områdena inom den hårda kärnan, har villkor som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som minimivillkoren i ett sådant centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen. Det är denna bestämmelse som brukar kallas bevisregeln. 
  
 155 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det är inte tillräckligt för fredsplikt att arbetsgivaren faktiskt tillämpar villkor som på angivet sätt är minst lika förmånliga för arbetstagarna. För att det ska finnas fredsplikt måste arbetsgivaren också visa att så är fallet för den arbetstagarorganisation som hotar med eller har vidtagit stridsåtgärder. 
  
 Finns det flera riksavtal som kan användas, räcker det för freds- plikt att den utstationerande arbetsgivaren tillämpar minimivillkoren i ett av dem. Det åligger den utstationerande arbetsgivaren att för den arbetstagarorganisation som hotar med eller har vidtagit strids- åtgärder lägga fram dokumentation eller annat underlag som visar att vissa villkor, enligt kollektivavtal, enskilt avtal eller på annan grund, verkligen tillämpas på de utstationerade arbetstagarna. I för- arbetena talas det om att ett relativt högt krav ställs på tillförlitlig- heten hos den utredning som den utstationerande arbetsgivaren måste lägga fram.18 Inget hindrar att arbetstagarorganisationen åter- kommer med krav som medför att den utstationerande arbetsgiva- ren på nytt tvingas presentera uppgifter som visar att villkoren tillämpas. Det verkar som om det för fredsplikt enligt bevisregelns ordalydelse krävs att den utstationerande arbetsgivaren visar att de tillämpade villkoren på alla områden inom den hårda kärnan mot- svarar ett riksavtal, även om de aviserade stridsåtgärderna skulle avse villkor på bara vissa av dessa områden. 
  
 Villkoren i den hårda kärnan bör i princip jämföras inom varje villkorsområde för sig. Bedömningen av om det ena villkoret är förmånligare än det andra bör göras med en objektiv måttstock men med utgångspunkt i hur arbetstagarsidan värderar villkoren.19 
  
 De nya fredspliktsreglerna antogs i praktiken leda till att de arbetstagarorganisationer som berörs av utstationeringar och som kan ha ett intresse av att genomdriva vissa villkor med stöd av stridsåtgärder antingen tar fram ett standardiserat kollektivavtal med relevanta villkor hämtade från riksavtalet eller använder sig av en hängavtalsmodell, där avtalet hänvisar till relevanta villkor i riks- avtalet. 
  
 Det är bara en kollektivavtalsreglering för den tid som arbets- givaren utstationerar arbetstagare i Sverige som får krävas. 
  
 18Prop. 2009/10:48 s. 37. 
  
 19Prop. 2009/10:48 s. 59. 
  
 156 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 Klagomål mot lex Laval till ILO och inom Europarådet 
  
 ILO:s expertkommitté har i årsrapporten för 2012 uppmanat den svenska regeringen att se över lex Laval för att säkerställa att rättig- heterna för arbetstagarorganisationer som företräder utstationerade arbetstagare (medlemmar) inte inskränks bara på grund av arbets- givarens nationalitet.20 Kommittén noterade också att den när den utvecklat sin inställning till de tillåtna inskränkningarna i rätten att strejka aldrig har funnit behov av att göra en proportionalitets- bedömning som beaktar idéer om etableringsfrihet eller frihet att tillhandahålla tjänster. Kommittén tog även upp frågor om ansvaret för stridsåtgärder som när de genomfördes föreföll vara lovliga och påminde om att genomdrivandet av sanktioner mot en arbetstagar- organisation för att den genomfört en lovlig stridsåtgärd är ett brott mot principen om föreningsfrihet. 
  
 Mot bakgrund av att de utstationerade arbetstagarna i Laval- målet inte var medlemmar i de arbetstagarorganisationer som vid- tog stridsåtgärderna togs frågan om möjligheten att i större utsträck- ning tillåta stridsåtgärder för att verka för just medlemmars intressen upp redan i förarbetena till lex Laval.21 Regeringens bedömning var att de slutsatser som  
 EU-domstolen 
  kom till i Lavaldomen på grund av en tolkning av utstationeringsdirektivet och fördraget inte syntes vara beroende av det förhållandet att de utstationerade arbets- tagarna inte var medlemmar i de arbetstagarorganisationer som vid- tog stridsåtgärderna och att lex Laval därför bör vara tillämplig även när någon utstationerad arbetstagare är medlem i en svensk arbetstagarorganisation. 
  
 Genom Lavaldomen och lex Laval har det slagits fast att strids- åtgärder under sådana omständigheter som var för handen i Laval- målet är olovliga och kan föranleda både skadeståndsansvar och ansvar för motparts rättegångskostnader. 
  
 Ärendet vid ILO:s expertkommitté, som inte är avslutat i sin helhet, grundar sig på ett gemensamt klagomål från Landsorganisa- tionen i Sverige och Tjänstemännens Centralorganisation om bl.a. att lex Laval inte respekterar ILO:s konventioner om förenings- frihet och kollektiva förhandlingar. 
  
 20Report III(1A) General Report of the Committee of Experts on the Application of Conventions and Recommendations, 2012. 
  
 21Prop. 2009/10:48 s. 40 f. 
  
 157 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 Ett motsvarande klagomål från Landsorganisationen i Sverige och Tjänstemännens Centralorganisation avseende förenligheten av lex Laval med bestämmelserna om kollektiv förhandlingsrätt och om rätt till skydd för migrerande arbetstagare i Europarådets sociala stadga har framförts inom Europarådet. Den oberoende expert- kommittén för sociala rättigheter fann i beslut daterat den 3 juli 2013 att Sverige genom införandet av lex Laval hade brutit mot artikel 6 punkt 2 och 4 (om att främja ett förfarande med frivilliga förhandlingar för att uppnå en reglering av arbetsvillkoren genom kollektivavtal och om rätten att vidta kollektiva åtgärder i händelse av intressekonflikt; 13 röster mot en) och artikel 19 punkt 4 a och b (om att tillförsäkra migrerande arbetstagare som lagligen vistas här en behandling som inte är mindre förmånlig än den som tillkom- mer de egna medborgarna i fråga om lön och övriga anställnings- och arbetsförhållanden, medlemskap i fackliga organisationer och rätt att åtnjuta i kollektivavtal fastställda förmåner; enhälligt) i Europarådets sociala stadga (se avsnitt 6.2). Kommittén anförde sammanfattningsvis följande (klagomål nr 85/2012): 
  
 Kommittén noterade inledningsvis att  
 EU-rätten 
  och Europarådets sociala stadga är två separata rättssystem, där det inte finns någon pre- sumtion för att  
 EU-rätten 
  är förenlig med Europarådets sociala stadga. Kommittén har inte kompetens att bedöma om en medlemsstats åtgärd är förenlig med  
 EU-rätten, 
  inklusive förhandsavgöranden av  
 EU-domstolen, 
  eller om  
 EU-rätten 
  är förenlig med Europarådets sociala stadga. Det är dock ytterst kommittén som bedömer om den nationella situationen, inklusive ändringar i lagstiftningen, är förenlig med Europarådets sociala stadga. Kommittén bedömde alltså bara om lagändringarna enligt lex Laval är förenliga med Europarådets sociala stadga, inte om Lavaldomen är det. 
  
 Artikel 6 punkt 2 i Europarådets sociala stadga innebär att staterna åtar sig att aktivt främja träffandet av kollektivavtal och försäkra sig om att båda partssidor är beredda att förhandla kollektivt med varandra. Stat- erna bör inte ingripa i arbetstagarorganisationernas frihet att själva besluta vilka arbetsförhållanden de vill reglera genom kollektivavtal och vilka legitima metoder som bör användas i deras strävanden att främja och försvara de berörda arbetstagarnas intressen. 
  
 Begränsningarna enligt lex Laval av vilka villkor i kollektivavtal som kan krävas med stöd av stridsåtgärder för utstationerade arbetstagare innebär väsentliga begränsningar av möjligheten för svenska arbetstagar- organisationer att använda stridsåtgärder för att få till stånd bindande kollektivavtal. 
  
 158 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 Kommittén fann att restriktionerna och begränsningarna enligt lex Laval inte främjar utvecklingen av ett lämpligt system för frivilliga för- handlingar mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisationer med syfte att reglera anställningsvillkor genom kollektivavtal. Lex Laval (de in- förda 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen) är därför inte förenlig med artikel 6 punkt 2 i Europarådets sociala stadga. 
  
 Kommittén noterade att nationell lagstiftning som i sig själv (a priori) hindrar utövandet av rätten till kollektiva åtgärder eller tillåter utövan- det av denna rätt bara i den utsträckning det är nödvändigt för att uppnå en viss angiven minimistandard inte skulle vara förenlig med artikel 6 punkt 4 i Europarådets sociala stadga. Detta skulle nämligen kränka den grundläggande rättigheten för arbetstagare och arbetstagar- organisationer att använda kollektiva åtgärder för att skydda ekono- miska och sociala intressen för arbetstagarna. För att kärnan i denna rättighet ska respekteras krävs det att arbetstagarorganisationer tillåts att eftersträva en förbättring av de rådande levnads- och arbetsförhåll- andena för arbetstagare. Omfattningen av rättigheten bör inte genom lagstiftning begränsas till uppnåendet av minimivillkor. Kommittén talade också om den fundamentala betydelsen av rätten för arbetstagar- organisationerna och deras medlemmar att eftersträva både skydd och förbättring av levnads- och arbetsförhållandena för arbetstagare och dessutom att försöka få till stånd likabehandling av arbetstagare oav- sett nationalitet eller andra grunder. 
  
 Underlättandet av fri gränsöverskridande rörlighet för tjänster och främjandet av friheten för en arbetstagare eller ett företag att tillhanda- hålla tjänster på andra staters territorier kan inte i sig själva (a priori) – utifrån synsättet enligt det system med värderingar, principer och grundläggande rättigheter som ingår i Europarådets sociala stadga – anses ha ett högre värde än kärnan av arbetstagarsidans rättigheter, inklusive rätten att använda sig av kollektiva åtgärder för att kräva ytterligare eller bättre skydd för de ekonomiska och sociala rättig- heterna och intressena hos arbetstagare. De begränsningar som införs i användandet av denna rätt bör inte hindra arbetstagarorganisationerna från att ta till kollektiva åtgärder för att förbättra anställningsvillkoren, inklusive lönenivåerna, för arbetstagare oberoende av deras nationalitet. 
  
 Mot den bakgrunden ansåg kommittén att lex Laval (de införda 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen och 41 c § medbestämmandelagen) utgör en oproportionerlig begränsning av det fria utövandet av arbets- tagarorganisationers rätt att använda kollektiva åtgärder i den utsträck- ning arbetstagarorganisationerna förhindras att vidta åtgärder för att förbättra anställningsvillkoren för utstationerade arbetstagare utöver vad som tillåts enligt lex Laval. Därför ansåg kommittén att lex Laval inte på ett adekvat sätt erkänner den grundläggande rätten till kollek- tiva åtgärder och att lex Laval inte är förenlig med artikel 6 punkt 2 i Europarådets sociala stadga. 
  
 159 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 Kommittén ansåg vidare att utstationerade arbetstagare från en annan stat som är lagligen i utstationeringslandet är, under den tid de stannar och arbetar i utstationeringslandet, sådana migrerande arbetstagare som omfattas av artikel 19 i Europarådets sociala stadga. 
  
 Kommittén noterade att det enligt lex Laval var tillåtet att ge utländska utstationerade arbetstagare, oberoende av ålder och erfarenhet och skicklighet inom yrket, minimivillkor motsvarande de som svenska arbetstagare har enligt centrala kollektivavtal (om inte arbetsgivaren frivilligt ger dem bättre villkor). Vidare noterades att kollektivavtal i Sverige inte så ofta innehåller bestämmelser om minimilön och att minimilönen kan vara väsentligt lägre än den normala lönenivån som allmänt tillämpas här. Dessutom tillämpades minimilönen normalt bara på personer utan yrkeserfarenhet såsom unga, medan kollektivavtalen ofta innebär att arbetsgivaren är skyldig att betala mera till arbetstagare som har yrkeserfarenhet och yrkesskicklighet. 
  
 Med beaktande av restriktionerna enligt lex Laval (de införda 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen) är det inte sannolikt att arbetsgivare skulle gå med på att ge utstationerade arbetstagare mer förmånliga villkor, eftersom det inte skulle finnas några effektiva förhandlingsmetoder som kan användas av utstationerade arbetstagare för att övertala sin arbetsgivare att gå med på bättre villkor under utstationeringen. 
  
 Kommittén kom mot den bakgrunden fram till att den svenska lag- stiftningen, såvitt gäller lön och andra arbetsvillkor, inte säkerställer samma behandling för utstationerade arbetstagare som det som tillför- säkras andra arbetstagare med permanenta anställningsavtal. Lex Laval (de införda 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen) är därför inte är för- enlig med artikel 19 punkt 4 a Europarådets sociala stadga i den ut- sträckning det inte säkerställs att utländska utstationerade arbetstagare som är lagligen i Sverige får en åtminstone lika förmånlig behandling som svenska arbetstagare med jämförbar yrkeserfarenhet och yrkes- skicklighet i fråga om ersättning och andra arbetsvillkor. 
  
 Kommittén kom också fram till att lex Laval (de införda 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen och 41 c § medbestämmandelagen) strider mot artikel 19 punkt 4 b Europarådets sociala stadga i den utsträckning det inte säkerställs att utländska utstationerade arbetstagare som är lag- ligen i Sverige får en åtminstone lika förmånlig behandling som svenska arbetstagare i fråga om åtnjutandet av fördelarna med kollektiv för- handling. 
  
 I beslutet berör kommittén också ändringar 2009 i 2 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och 3 § förordningen (1992:308) om ut- ländska filialer m.m. 
  
 Sedan Sverige, med hänvisning till bl.a. Utstationeringskommitténs uppdrag, lämnat in kommentarer till beslutet och sagt sig komma att ta upp frågan inom EU och lämna information om utvecklingen 
  
 160 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 i samband med den reguljära rapporteringen till Europarådet antog ministerkommittén en resolution som inte innehåller någon kritik mot Sverige.22 Ministerkommittén ansåg att expertkommitténs beslut i detta fall väckte komplexa frågor rörande skyldigheten för medlemsstaterna i EU att respektera  
 EU-rätten 
  och skyldigheten att respektera Europarådets sociala stadga. Ministerkommittén såg också fram emot Sveriges rapportering av eventuell utveckling i frågan. 
  
 I sin återkommande rapport för 2014 avseende Sverige har den oberoende expertkommittén för sociala rättigheter i konsekvens med sin tidigare inställning konstaterat att situationen i Sverige inte uppfyller artikel 6 punkt 4 i Europarådets sociala stadga, som är en av de bestämmelser som 2014 års granskning har avsett.23 
  
 7.3.4Stridsåtgärder tillåts för att få förmånligare villkor än minimivillkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare 
  
 Enligt utstationeringsdirektivet kan medlemsstaterna fastställa att utstationerande arbetsgivare ska garantera de utstationerade arbets- tagarna i uthyrningsfallet samma villkor som de som tillämpas för uthyrda arbetstagare24 i den medlemsstat inom vars territorium arbetet utförs (artikel 3.9). I samband med att EU:s bemanningsdirektiv25 genomfördes i Sverige genom lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare per den 1 januari 2013 utnyttjades den möjligheten.26 Det ansågs nämligen att det fanns skäl som talar för att en ut- stationerad uthyrd arbetstagare kan ha ett större skyddsbehov än andra utstationerade arbetstagare redan på grund av sina arbetsför- hållanden. Regeringen pekade på risken att en sådan arbetstagare kan ha svårare än andra arbetstagare att hävda sina rättigheter i ett land där de ofta saknar kunskap om språk och rättssystem. 
  
 Utstationeringslagen ändrades så att stridsåtgärder mot en arbets- givare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av 
  
 22Resolution CM/ResChS(2014)1. 
  
 23Conclusions 2014 (SWEDEN) Yu 2, 4, 5, 6, 21, 22, 26 and 29 of the Revised Charter, 2015. 
  
 24I den svenska versionen står det ”tillfälligt anställda arbetstagare”. I den engelska versionen används begreppet ”temporary workers”, vilket bättre beskriver vad som avses. 
  
 25Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/104/EG av den 19 november 2008 om arbets- tagare som hyrs ut av bemanningsföretag, EUT L 327, 5.12.2008, s. 9 (Celex 32008L0104). 
  
 26Prop. 2011/12:178 och bet. 2012/13:AU5. 
  
 161 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare regleras i en sär- skild paragraf. Enligt den paragrafen får en stridsåtgärd i sådant syfte vidtas endast om de villkor som krävs 
  
 –motsvarar villkoren i ett sådant centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i uthyr- ningsbranschen och som respekterar det övergripande skydd för arbetstagare som avses i bemanningsdirektivet, 
  
 –bara avser lön eller villkor inom den hårda kärnan, och 
  
 –är förmånligare för arbetstagarna än det som följer direkt av utstationeringslagen. 
  
 En sådan stridsåtgärd får dock inte vidtas, om arbetsgivaren visar att arbetstagarna, när det gäller lön eller på de andra områdena inom den hårda kärnan, har villkor som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som villkoren i antingen 
  
 –ett sådant centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i uthyrningsbranschen och som respek- terar det övergripande skydd för arbetstagare som avses i be- manningsdirektivet, eller 
  
 –det kollektivavtal som gäller i användarföretaget. 
  
 En skillnad i förhållande till regeln enligt lex Laval är alltså att de villkor som får krävas inte är begränsade till minimilön och minimi- villkor utan kan inom den hårda kärnan avse alla villkor. En annan skillnad är att arbetsgivaren enligt bevisregeln måste visa att vill- koren, inte bara minimivillkoren, inom den hårda kärnan i riks- avtalet följs, men att arbetsgivaren också kan uppnå fredsplikt genom att visa att villkoren i det kollektivavtal som gäller i användar- företaget följs. Om det inte gäller något kollektivavtal i användar- företaget, kan arbetsgivaren inte använda den sistnämnda regeln. Kollektivavtalet som gäller i användarföretaget behöver inte vara ett riksavtal. 
  
 162 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 7.3.5Arbetsmiljöverket ska informera om villkoren 
  
 Enligt utstationeringsdirektivet ska varje medlemsstat utse för- bindelsekontor som ska samarbeta med andra sådana kontor inom EES. I Sverige har Arbetsmiljöverket utsetts till förbindelsekontor. 
  
 Arbetsmiljöverket ska tillhandahålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i Sverige. Det innefattar information om det svenska kollektiv- avtalssystemet. Arbetsmiljöverket ska förklara hur det svenska systemet fungerar med dispositiva lagregler och kollektivavtal. Verket bör kunna upplysa om vilket kollektivavtalsområde som kan komma att bli tillämpligt och hänvisa till kollektivavtalsparterna för närmare information om avtalsvillkoren. Det är inte meningen att Arbetsmiljöverket ska ge rådgivning och tolka reglerna. Visst infor- mationsmaterial, t.ex. broschyrer, bör förutom på svenska finnas åtminstone på engelska, men verket får självt avgöra om det finns behov av och resurser för att tillhandahålla översättningar i övrigt. 
  
 I samband med lex Laval infördes det en bestämmelse om att en arbetstagarorganisation ska ge in sådana kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder. Arbetsmiljöverkets roll som informatör för- stärktes samtidigt genom en bestämmelse om att Arbetsmiljöverket även ska hjälpa till med information om sådana kollektivavtals- villkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder eller som annars kan komma att bli tillämpliga. Det påpekades att Arbets- miljöverket inte kan få till uppgift att tolka bestämmelserna i ett kollektivavtal och att närmare upplysa om hur de ska tillämpas i fall där det kan råda osäkerhet i den frågan. 
  
 Det är inte kopplat någon sanktion till arbetstagarorganisation- ernas skyldighet att ge in kollektivavtalsvillkor. En stridsåtgärd blir t.ex. inte olovlig bara för att arbetstagarorganisationen inte har upp- fyllt sin skyldighet. Regeringen antog att det borde ligga i arbets- tagarorganisationernas intresse att se till att det svenska systemet med kollektivavtal i förhållande till utländska tjänsteutövare blir transparent och förutsebart för utländska företag.27 Det ansågs att det med det utrymme som av hävd ges åt parterna på den svenska arbetsmarknaden följer ett ansvar att hantera de aktuella situation- 
  
 27 Prop. 2009/10:48 s. 48. 
  
 163 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 erna på ett, inte minst från  
 EU-rättsliga 
  utgångspunkter, korrekt sätt.28 
  
 Arbetsmiljöverket har i uppdrag enligt regleringsbrev att be- skriva hur informationen till utländska arbetsgivare och arbets- tagare om vilka arbets- och anställningsvillkor som gäller vid ut- stationering i Sverige har förbättrats. Verket har rapporterat att det på grund av att bara få kollektivavtalsvillkor kommit in inte har kunnat lämna den information som man kan förvänta enligt ut- stationeringslagen.29 
  
 7.3.6Utstationerande arbetsgivare ska anmäla sig och en kontaktperson 
  
 Reglerna för utstationering i Sverige bygger på att det är arbets- tagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkoren för arbetstagare som utstationeras hit från utlandet. Arbetsmiljöverket har tillsyn över arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftningen, med undantag för vissa speciallagar, och Diskrimineringsombudsmannen ser till lagstiftningen om skydd mot diskriminering, med undantag för viss lagstiftning. För att reglerna i utstationeringslagen ska fungera i praktiken och för att Sverige ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt utstationerings- direktivet, har det ansetts nödvändigt att arbetstagarorganisation- erna och myndigheterna får kännedom om att en utländsk arbets- givare utstationerar arbetstagare i Sverige och att arbetstagarorgani- sationerna och myndigheterna även har en reell möjlighet att kon- takta arbetsgivaren. Därför kompletterades utstationeringslagen per den 1 juli 2013 med regler om anmälningsskyldighet för ut- stationerande arbetsgivare30 och med förordningen (2013:352) om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare. Syftet med reglerna är att Sverige ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet och att skydda de utstationerade arbets- tagarna. 
  
 En arbetsgivare ska anmäla en utstationering till Arbetsmiljö- verket senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i 
  
 28Prop. 2009/10:48 s. 26. 
  
 29Arbetsmiljöverkets årsredovisning 2011 s. 23. 
  
 30Prop. 2012/13:71, bet. 2012/13:AU9, rskr. 2012/13:229 och SFS 2013:351. 
  
 164 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 Sverige. Anmälan ska göras skriftligen, men får överföras elektro- niskt. Om förändringar sker i verksamheten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som anmälts, ska arbetsgivaren anmäla de ändrade uppgifterna till Arbetsmiljöverket senast tre dagar efter det att förändringen skedde. 
  
 Arbetsgivaren ska också utse en kontaktperson i Sverige och an- mäla honom eller henne till Arbetsmiljöverket. En av de utstatione- rade arbetstagarna eller någon annan person som vistas i Sverige kan utses till kontaktperson, och kravet på kontaktperson gäller bara så länge utstationeringen pågår. Även anmälan om kontakt- personen ska göras senast när en utstationerad arbetstagare på- börjar arbete i Sverige. 
  
 Kontaktpersonen ska vara behörig att för arbetsgivarens räkning ta emot delgivningar, men behöver inte ha behörighet att annars kunna företräda arbetsgivaren. Behörigheten att ta emot delgiv- ningar ska anses gälla redan genom anmälan av kontaktpersonen. Kontaktpersonen ska även kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. Tanken är inte att handlingarna ska hållas tillgängliga på plats i Sverige utan bara att de ska kunna tillhandahållas. Detta innebär att arbetsgiva- ren kan välja mellan att ha handlingarna på plats eller att skicka dem till kontaktpersonen när denne har blivit uppmanad att tillhanda- hålla handlingar. 
  
 Anmälningsskyldigheten gäller inte om verksamheten i Sverige avses pågå under högst fem dagar. En helhetsbedömning får göras i varje enskilt fall av om en verksamhet kan avses pågå under högst fem dagar. Om verksamheten pågår totalt sett fem sammanhäng- ande dagar, bör den förstås anses pågå högst fem dagar. Om verk- samheten däremot pågår fem dagar i veckan med undantag för helger, är det mer tveksamt om den kan anses avses pågå under högst fem dagar. Om verksamheten påbörjas och visar sig pågå längre tid än fem dagar, ska arbetsgivaren fullgöra anmälnings- skyldigheten den sjätte dagen som verksamheten bedrivs. Det är alltså i den situationen inte tillåtet att anmäla tidigare eller senare. 
  
 Det är möjligt för regeringen att meddela föreskrifter om undan- tag från anmälningsskyldigheten. 
  
 Det har ansetts att anmälningsskyldigheten bör kunna fullgöras skriftligen så enkelt som möjligt och att anmälan i huvudsak bör vara internetbaserad. Anmälan bör begränsas till bara sådana upp- 
  
 165 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 gifter som är nödvändiga för att syftet med regleringen ska upp- fyllas. 
  
 En anmälan om utstationering ska innehålla uppgifter om 
  
 1.arbetsgivarens namn, postadress och hemvist, 
  
 2.namn, personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum, postadress, telefonnummer och  
 e-postadress 
  till en behörig ställföreträdare för arbetsgivaren, 
  
 3.den typ av tjänst eller tjänster som ska utföras i Sverige, 
  
 4.planerad tidsperiod för tjänstens eller tjänsternas utförande i Sverige, 
  
 5.den eller de platser i Sverige där tjänsten eller tjänsterna ska utföras, och 
  
 6.namn och personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum för de arbetstagare som ska utstationeras till Sverige. 
  
 En anmälan om kontaktperson ska innehålla uppgifter om kontakt- personens 
  
 1.namn, 
  
 2.personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum, 
  
 3.postadress i Sverige, 
  
 4.telefonnummer, och 
  
 5. 
 e-postadress. 
  
 Det är Arbetsmiljöverket som ska se till att bestämmelserna följs. Verket ska spara de anmälda uppgifterna i ett register och lämna ut dem till den som ber om det. 
  
 Arbetsgivare som inte följer anmälningsskyldigheten kan drabbas av en sanktionsavgift på lägst 1 000 kr och högst 100 000 kr. Rege- ringen har bestämt att sanktionsavgiften för närvarande är 20 000 kr. Arbetsmiljöverket har också vissa möjligheter att vid vite förelägga arbetsgivare att sköta anmälningsskyldigheten eller skyldigheten för kontaktpersonen att kunna visa att kraven i utstationerings- lagen är uppfyllda. 
  
 166 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 7.4Utlänningslagen 
  
 I utlänningslagen (2005:716) finns det krav på arbetstillstånd för att utlänningar ska få arbeta i Sverige på grund av anställning här eller utomlands.31 Det kravet gäller dock inte för medborgare i andra stater inom EES32 eller Schweiz33. Kravet på arbetstillstånd gäller inte heller utlänningar oavsett nationalitet som 
  
 –är bosatta i en annan stat inom EES, 
  
 –har rätt att arbeta och vistas i den staten, 
  
 –är anställd vid ett företag i den staten, och 
  
 –för det företagets räkning arbetar tillfälligt i Sverige i samband med en entreprenad eller liknande.34 
  
 Det sagda innebär i praktiken att det vid utstationering i Sverige enligt utstationeringslagen bara krävs arbetstillstånd för arbets- tagare som 
  
 –inte är medborgare i annan stat inom EES eller i Schweiz, och 
  
 –utstationeras av ett företag i en stat utanför EES. 
  
 Arbetstillstånd ges för viss tid, längst två år i taget och högst sam- manlagt fyra år.35 Tillstånd får ges till en utlänning som erbjudits en anställning, om 
  
 –lönen, försäkringsskyddet och övriga anställningsvillkor inte är sämre än de villkor som följer av svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen, och 
  
 –anställningen gör det möjligt för utlänningen att försörja sig.36 
  
 312 kap. 7 § utlänningslagen. I SOU 2015:73 s. 361 ff. finns det en beskrivning av hur Migrationsverket arbetar med arbetstillstånd och efterkontroller av dessa. 
  
 322 kap. 7 § första stycket utlänningslagen. 
  
 335 kap. 1 § första stycket utlänningsförordningen (2006:97). 
  
 345 kap. 2 § första stycket 4 utlänningsförordningen. 
  
 356 kap. 2 a § utlänningslagen. 
  
 366 kap. 2 § utlänningslagen. 
  
 167 
  
 Inhemsk svensk rätt 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det är Migrationsverket som bedömer om anställningsvillkoren är sådana som krävs, men verket ska normalt se till att arbetstagar- organisationerna på det aktuella området får möjlighet att yttra sig.37 
  
 Här bör också nämnas Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/66/EU av den 15 maj 2014 om villkor för inresa och vistelse för tredjelandsmedborgare inom ramen för företagsintern förflytt- ning av personal. Det direktivet brukar kallas  
 ICT-direktivet 
  (Intra- Corporate Transferees). Direktivet tillämpas för tredjelandsmedborg- are som är chefer, specialister eller praktikanter och som ansöker om eller har beviljats inresa till en medlemsstat i enlighet med direktivet genom en företagsintern förflyttning. En förutsättning är att medborgaren vistas utanför EU vid tidpunkten för ansökan. I direktivet fastställs bl.a. villkoren för sådan inresa och vistelse i mer än 90 dagar på medlemsstaternas territorium och rättigheter för tredjelandsmedborgare och deras familjemedlemmar. Det finns flera undantag från direktivets tillämpningsområde, bl.a. omfattas inte tredjelandsmedborgare som utstationeras enligt utstationerings- direktivet. 
  
 Enligt artikel 5.4 b) ska medlemsstaterna kräva att den ersätt- ning som betalas till tredjelandsmedborgaren under hela den företags- interna förflyttningen inte är sämre än den ersättning som betalas till medborgare i den medlemsstat där arbetet utförs och som inne- har en jämförbar befattning enligt lag, kollektivavtal eller praxis i den medlemsstat där värdföretaget är etablerat. Utan att det påver- kar tillämpningen av artikel 5.4 b) ska enligt artikel 18.1 personer som är föremål för företagsintern förflyttning åtminstone behand- las på samma sätt som personer som omfattas av utstationerings- direktivet i fråga om arbets- och anställningsvillkor i den hårda kärnan enligt utstationeringsdirektivet. 
  
 ICT-direktivet 
  ska vara genomfört senast den 29 november 2016. 
  
 37 5 kap. 7 a § utlänningsförordningen. 
  
 168 
  
 KARTLÄGGNING AV UTSTATIONERINGSSITUATIONEN I SVERIGE 
  
 8 De som utstationeras i Sverige 
  
 8.1Inledning 
  
 Kommittén, som startade sitt arbete i slutet av december 2012, har haft i uppdrag att först kartlägga hur utstationeringssituationen i Sverige ser ut. Kommittén har uppfattat uppdraget så att det bara omfattar de fall där en utländsk arbetsgivare utstationerar arbets- tagare i Sverige på ett sätt som omfattas av utstationeringslagen (och inte det fallet att en svensk arbetsgivare utstationerar arbets- tagare till utlandet). 
  
 Uppgifter om situationen när arbetstagare utstationeras i Sverige har under första halvåret 2013 sökts bland offentliga informations- källor och via de representanter för arbetsmarknadens organisationer som ingår i kommitténs referensgrupp. Det har inte ansetts möjligt för kommittén att inhämta för statistiska ändamål användbar infor- mation genom egna omfattande enkätutskick. Det har vidare be- dömts inte vara praktiskt möjligt att hämta in information om utstationeringen av arbetstagare i Sverige genom kontakter med utländska myndigheter. En sådan metod skulle nämligen kräva ingående kännedom om utländsk lagstiftning (för att veta vad in- hämtad statistik egentligen står för) och svåra bedömningar av infor- mationens tillförlitlighet (t.ex. bedömningar av hur vanligt det är att en utländsk anmälningsplikt eller liknande faktiskt fullgörs). Dess- utom finns det redan sammanställningar gjorda av  
 EU-kommissionen 
  avseende den enda över hela EES gemensamma informationskällan, de s.k.  
 A1-intygen 
  (se avsnitt 8.3.7). 
  
 En sammanfattning av situationen före den 1 juli 2013 finns i avsnitt 8.10. Information rörande situationen före den 1 juli 2013, då det infördes en anmälningsplikt för utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige (se avsnitt 7.3.6), har varit svår att få fram från offentliga informationskällor. Därför inleds presen- 
  
 171 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 tationen av situationen före den 1 juli 2013 med en redogörelse för de offentliga informationskällor som har undersökts och vilka bris- ter för kartläggningen som informationen kan vara behäftad med (avsnitt 8.3). Själva kartläggningen av situationen före den 1 juli 2013 kommer i avsnitt  
 8.5–8.9 
  efter ett avsnitt om den information som kommittén kunnat få från den svenska arbetsmarknadens parter. 
  
 Den bästa och färskaste informationen om de som utstationeras i Sverige kan numera fås med hjälp av de anmälningar om utstatione- ring från och med den 1 juli 2013 som ska lämnas in till Arbetsmiljö- verket. Kommittén inleder därför med att redovisa uppgifter från Arbetsmiljöverkets register över anmälningar. 
  
 8.2Anmälningar av utstationeringar och kontaktpersoner 
  
 8.2.1Inledning 
  
 Uppgifterna i detta avsnitt kommer från Arbetsmiljöverket.1 Från den 1 juli 2013 måste utländska arbetsgivare anmäla utstatione- ringar som pågår mer än fem dagar och utse en kontaktperson. Arbetsmiljöverket fick uppdraget av regeringen att utveckla ett register för anmälan av utstationerade arbetstagare. Uppdraget om- fattar att ta emot anmälningar, informera, lämna ut uppgifter ur registret, förvalta registret och att genomföra inspektioner. Arbets- miljöverket ska även utöva tillsyn över att bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson följs. 
  
 Det övergripande målet med registret är att säkerställa att ut- stationerade arbetstagare kan tillförsäkras de rättigheter som följer av utstationeringsdirektivet. Registret gör det möjligt att få infor- mation om var utstationeringar pågår så att t.ex. arbetstagarorgani- sationerna i Sverige kan ta del av uppgifterna. Arbetstagarorganisa- tionerna har ett ansvar för att övervaka att utstationerande arbets- givare tillämpar arbets- och anställningsvillkor som är minst lika förmånliga som de minimivillkor inom den hårda kärnan som följer av ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen. 
  
 1 Helårsrapport 2014 – register för företag som utstationerar arbetstagare i Sverige (Rapport 2015:10). 
  
 172 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 En utländsk arbetsgivare som avser att utstationera arbetstagare till Sverige kan via arbetsmiljöverkets hemsida www.av.se skapa ett konto för att sedan anmäla uppgifter om utstationeringen i regist- ret. Information och hjälptexter finns på svenska, engelska, tyska, franska, polska och rumänska. Genom ett inloggningsförfarande kan arbetsgivaren uppdatera sina uppgifter om t.ex. ett uppdrag förlängs. 
  
 På webbplatsen publiceras månatlig statistik baserad på de ut- stationeringar som är aktuella den första dagen i innevarande månad. 
  
 Under 2014 pågick cirka 20 000 utstationeringsuppdrag. Av dessa hade cirka 15 000 både startat och avslutats under 2014. Det innebär att cirka 25 procent av uppdragen under 2014 har ett start- datum och/eller slutdatum som avviker från 2014. Sedan 1 juli 2013 har cirka 4 700 företagskonton registrerats och det finns cirka 3 800 unika firmatecknare. 
  
 Drygt femtio procent av alla utstationerade arbetstagare arbetade i något av storstadsområdena Stockholm, Göteborg eller Malmö. För drygt tre procent av de utstationerade arbetstagarna har det inte varit möjligt att identifiera var i landet uppdragen har utförts. 
  
 Under 2014 besvarade Arbetsmiljöverkets svarstjänst närmare 1 000 frågor kopplade till utstationering. Det är en halvering jäm- fört med 2013 då frågemängden uppgick till cirka 2 000 frågor med tyngdpunkten kring  
 juni–juli 
  2013 när lagen trädde ikraft. Frågorna handlar till största delen om begreppet utstationering, om olika situationer ska anmälas eller inte och behov av stöd i samband med att ett företag ska registrera en utstationering i registret. 
  
 8.2.2De flesta utstationerade kommer från Tyskland och Polen 
  
 Av de 85 länder som finns valbara i registret står företag i Tyskland och Polen för närmare 35 procent av alla anmälda utstationerade arbetstagare för år 2014. Det som anges i anmälan är hemvist för det utsändande företaget, vilket inte behöver innebära att nationali- teten på den utstationerande arbetskraften är densamma. Nedan visas ett diagram över länder med minst 100 registrerade arbets- tagare. 
  
 173 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Tyskland  
  
  6960 Polen  
  
  6272 
  
 Litauen  
  3842 Indien  
  3079 
  
 Thailand  
  
  2615 Danmark  
  
  2148 Lettland  
  
  1658 
  
 Sverige  
  1637 
  
 Finland  
  
  1461 Slovakien  
  
  908 Tjeckien  
  
  873 
  
 Estland  
  683 Nederländerna  
  539 USA  
  535 Italien  
  491 
  
 Storbritannien  
  
  480 Ungern  
  
  405 Kina  
  
  395 Irland  
  
  345 Spanien  
  
  333 Österrike  
  
  290 
  
 0 
  
 2000 
  
 4000 
  
 6000 
  
 8000 
  
 Underlaget för diagrammet baseras på de arbetstagare som har haft ett pågående u ppdrag under perioden 1  
 januari–31 
  december 2014 (totalt 38 251 personer). De länder som redovisas i ovan- stående diagram representerar 94 procent av dessa arbetstagare, totalt 35 949 personer. 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 På Arbetsmiljöverkets webbplats presenteras varje månad statistik baserad på antalet arbetstagare som befinner sig i Sverige den första i månaden. Januari är den månad med minst utstationerade arbets- tagare i Sverige. Det kan förklaras med att statistiken tas ut den första dagen i månaden medan nya arbeten i januari normalt börjar efter helgledigheterna. Siffran för januari representerar därför nästan uteslutande sådana uppdrag som löper över årsskiftet. Under augusti och september 2014 är Thailand landet med flest utstationerade arbetstagare. I augusti var det 1 985 utstationerade arbetstagare från Thailand och i september 2 612 utstationerade arbetstagare. I snitt 
  
 174 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 befinner sig cirka 7 800 utstationerade arbetstagare i Sverige varje månad. I siffran för antalet arbetstagare per månad kan samma arbetstagare ingå mer än en gång i de fall samma person åter- kommer i skilda uppdrag under olika perioder eller har ett uppdrag som sträcker sig över flera månader. 
  
 12000 
  
 10641 
  
 10000 
  
 9722 
  
 7796 
  
 7865 
  
 8462 Mccall 
  
 7636 
  
 8000 
  
 7241 
  
 6515 6469 
  
 6000 
  
 4644 
  
 4000 
  
 2000 
  
 0 
  
 Diagrammet baseras på de arbetstagare som har haft ett pågående uppdrag den första i varje månad under 2014. 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 175 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 8.2.3Utstationeringar över tid 
  
 Den vanligaste utstationeringsperioden är perioden  
 10–29 
  dagar och motsvarar närmare en fjärdedel av alla registreringar. Cirka 10 pro- cent av anmälningarna avser en utstationeringsperiod på minst ett år. Två tredjedelar av alla uppdrag är kortare än tre månader. 
  
 Tabellen baseras på angiven period för de 38 251 arbetstagare som har haft ett pågående uppdrag under perioden 1  
 januari-31 
  december 2014. 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 8.2.4De flesta utstationerade arbetar inom byggverksamhet och tillverkning 
  
 I registret anges verksamhetsområde för det arbete som ska utföras av de utstationerade. Den lista som arbetsgivaren väljer ut bygger på svensk näringsgrensindelning, SNI 2007 vilken innehåller drygt 90 olika verksamhetsområden. Eftersom det är arbetsgivaren som själv väljer verksamhetsområde i samband med anmälan så kan det inte säkerställas att alla arbetsgivare gör samma bedömning av vilket verksamhetsområde som bäst representerar det arbete som ska ut- föras. 
  
 176 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 43 Specialiserad bygg- och 
  
 anläggningsverksamhet 
  
 41 Byggande av hus 
  
 33 Reparation och installation av maskiner och 
  
 apparater 
  
 62 Dataprogrammering datakonsultverksamhet 
  
 o.d. 
  
 00 Ej angiven 
  
 42 Anläggningsarbeten 
  
 2078 
  
 01 Jordbruk och jakt samt service i anslutning 
  
 1544 
  
 härtill 
  
 82 Kontorstjänster och andra företagstjänster 
  
 1202 
  
 32 Annan tillverkning 
  
 1137 
  
 28 Tillverkning av övriga maskiner 
  
 1104 
  
 35 Försörjning av el gas värme och kyla 
  
 1089 
  
 6776 
  
 5147 
  
 4070 
  
 4041 
  
 3558 
  
 0 1000 2000 3000 4000 5000 6000 7000 8000 
  
 Underlaget för diagrammet baseras på antalet arbetstagare som har haft ett pågående up pdrag under perioden. 1  
 januari–31 
  december 2014 (totalt 38 251 personer). De verksamhetsområden som redovisas i ovanstående diagram representerar cirka 83 procent (31 746 personer) av dessa arbetstagare. 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 När en anmälare väljer verksamhetsområde så görs valet i en lista med 99 valbara områden. I denna struktur finns även 00 med i de fall där man inte tycker att något område passar in. Siffran avser de som valt 00 och inte ytterligare specificerat något verksamhets- område. Det kan noteras att för 3 558 arbetstagare har inget verk- samhetsområde angivits. 
  
 Tabellen nedan visar en sammanslagning av relaterade verksam- hetsområden. Sifferbeteckningarna för de verksamhetsområden som har slagits samman framgår efter branschbenämningen. För 
  
 ”Byggverksamhet” ingår t.ex. verksamhetsområdena  
 41–43. 
  De branschgrupper som redovisas i diagrammet är de som omfattar mer än en procent av arbetstagarna. 
  
 177 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 0,0 
  
 5,0 
  
 10,0 
  
 15,0 
  
 20,0 
  
 25,0 
  
 30,0 
  
 35,0 
  
 40,0 
  
 Byggverksamhet  
 41-43 
  
 36,6 
  
 Tillverkning  
 10-33 
  
 21,0 
  
 Informations- och 
  
 12,3 
  
 kommunikationsverksamhet  
 58-63 
  
 Ej angiven 
  
 9,3 
  
 Uthyrning, fastighetsservice, resetjänster 
  
 4,2 
  
 och andra stödtjänster  
 77-82 
  
 Verksamhet inom juridik, ekonomi, 
  
 4,2 
  
 vetenskap och teknik  
 69-75 
  
 Jordbruk, skogsbruk och fiske  
 01-03 
  
 4,1 
  
 Underlaget för diagrammet baseras på antalet arbetstagare som har haft ett pågående u ppdrag under perioden 1  
 januari–31 
  december 2014 (totalt 38 251 personer). De branschgrupper som redovisas i ovanstående diagram representerar cirka 92 procent (35 047 personer) av dessa arbetstagare. 
  
 Källa: AV/ Utstationeringsregistret. 
  
 I dag sysselsätts drygt 290 000 personer i Sverige i byggverksamhet och drygt 493 000 personer i tillverkning (källa AV/INES). I dessa siffror ingår inte utstationerad arbetskraft. Antalet utstationerade arbetstagare enligt registret under perioden 1 januari till 31 december 2014 var inom byggverksamhet 14 001 personer och 8 022 personer inom tillverkning. 
  
 Byggverksamhet 
  
 Totalt arbetar 36,6 procent av de utstationerade arbetstagarna inom de tre verksamhetsområden som ingår i branschgruppen byggverk- samhet. Ungefär hälften arbetar inom ”Specialiserad bygg- och anläggningsverksamhet” (6 776) personer) och arbetstagarna ut- stationeras främst från Polen, Litauen och Danmark. När det gäller tjänster inom området ”Byggande av hus” utstationeras de flesta av arbetstagarna från Polen, Litauen och Lettland. När det gäller anläggningsarbete utstationeras arbetstagarna främst från Polen, Tyskland, Lettland och Irland. 
  
 178 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Tillverkning 
  
 I branschgruppen tillverkning ingår 23 olika verksamhetsområden t.ex. framställning av livsmedel, tillverkning av kläder, maskiner, datorer, och möbler. I branschgruppen ingår också reparation och installation av maskiner och apparater. Totalt 21 procent av de ut- stationerade arbetstagarna i registret är sysselsatta inom tillverk- ningsbranschen. Verksamhetsområdena tillverkning av maskiner, annan tillverkning, samt reparation och installation av maskiner och apparater utgjorde utgör 16,5 procent. Arbetstagarna i denna grupp utstationerades främst från Tyskland, Litauen och Polen. 
  
 Informations- och kommunikationsverksamhet 
  
 Av de 12,3 procent som utstationeras inom denna branschgrupp utgör ”Dataprogrammering, datakonsultverksamhet o.d.” närmare 
  
 11 procent. Arbetstagarna utstationerades i hög grad från Indien. 
  
 Verksamhet ”Ej angiven” 
  
 För 9,3 procent har inget verksamhetsområde angetts. Merparten av de utstationerade arbetstagarna inom denna grupp kommer från Thailand, Polen och Tyskland. 
  
 Uthyrning, fastighetsservice, resetjänster och andra stödtjänster 
  
 Denna bransch omfattar 4,2 procent. De flesta utstationerade arbets- tagare rapporterades inom verksamhetsområdet ”Kontorstjänster och andra stödtjänster” och merparten av dessa utstationerades från 
  
 Tyskland. 
  
 Verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik 
  
 Den största enskilda verksamheten inom denna branschgrupp, som omfattar 4,2 procent, är ”Annan verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik” och arbetstagarna utstationerades främst från Sverige, Kina och Tyskland. 
  
 179 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 8.2.5Aktuell situation juli 2015 
  
 12000 
  
 10641 
  
 10000 
  
 9722 
  
 8462 Mccall 
  
 8000 
  
 7636 
  
 7718 
  
 7478 
  
 7360 
  
 6812 6757 6716 
  
 6000 
  
 4155 
  
 4000 
  
 2000 
  
 0 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 Den 1 juli 2015 var 7 478 arbetstagare utstationerade i Sverige enligt Arbetsmiljöverkets register. Vid den tidpunkten kom de flesta utstationerade från Polen (1 598), Tyskland (1 238), Indien (1 017) och därefter Sverige (388).2 
  
 2 Systemet kommer att uppdateras på så sätt att landet Sverige inte längre kommer att vara ett valbart alternativ. Arbetsmiljöverket har inte analyserat varför Sverige angetts men enligt uppgift från Arbetsmiljöverket är det nästan uteslutande större koncerner som anger Sverige som land. 
  
 180 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Polen  
  
  1598 
  
 Tyskland  
  
  1238 
  
 Indien  
  
  1017 
  
 Sverige  
  
  388 
  
 Litauen  
  
  331 
  
 Finland  
  
  314 
  
 Lettland  
  
  276 
  
 Danmark  
  
  275 
  
 Slovakien  
  
  235 
  
 Portugal  
  
  206 
  
 Estland  
  
  196 
  
 Kina  
  
  164 
  
 Storbritannien  
  
  155 
  
 Irland  
  
  102 
  
 Österrike  
  
  99 
  
 0 200 400 600 800 1000 1200 1400 1600 1800 
  
 Diagrammet baseras på antalet arbetstagare som har ett pågående uppdrag 1 juli 2015 
  
 (7 478 personer). Ovanstående länder omfattar 88 % av de arbetstagare som finns anmälda per 1 juli. Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 De vanligaste verksamhetsområdena per den 1 juli 2015 var Specia- liserad bygg- och anläggningsverksamhet (1 293), Dataprogramme- ring datakonsultverksamhet o.d. (1 209), Byggande av hus (1 157). 
  
 181 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Därefter kommer Reparation och installation av maskiner och apparater (574) samt en grupp av arbetstagare där något verksam- hetsområde inte angivits (570). 
  
 43 Specialiserad bygg- och anläggningsverksamhet 
  
 62 Dataprogrammering datakonsultverksamhet o.d. 
  
 41 Byggande av hus 
  
 33 Reparation och installation av maskiner och apparater 
  
 00 saknas 
  
 28 Tillverkning av övriga maskiner 
  
 42 Anläggningsarbeten 
  
 35 Försörjning av el gas värme och kyla 
  
 24 Stål- och metallframställning 
  
 32 Annan tillverkning 
  
 74 Annan verksamhet inom juridik ekonomi vetenskap och teknik 
  
 61 Telekommunikation 
  
 64 Finansiella tjänster utom försäkring och pensionsfondsverksamhet 
  
 27 Tillverkning av elapparatur 
  
 25 Tillverkning av metallvaror utom maskiner och apparater 
  
 1293 
  
 1209 
  
 1157 
  
 574 
  
 570 
  
 522 
  
 449 
  
 228 
  
 154 
  
 146 
  
 136 
  
 125 
  
 100 
  
 67 
  
 59 
  
 0 
  
 200 
  
 400 
  
 600 
  
 800 
  
 1000 1200 1400 
  
 Diagrammet baseras på antalet arbetstagare som har ett pågående uppdrag 1 juli 2015 
  
 (7 478 personer). 91 % av de arbetstagare som finns anmälda per 1 juli arbetar inom ovanstående verksamhetsområden. 
  
 Källa: AV/Utstationeringsregistret. 
  
 182 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 8.3Offentliga informationskällor 
  
 8.3.1Inledning 
  
 Genom en ändring i utstationeringslagen infördes den 1 juli 2013 en anmälningsplikt för utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige (se avsnitt 7.3.6). När det gäller perioden som föregick införandet av anmälningsplikten kan kommittén konstatera att det saknas möjligheter att ta fram en exakt bild av utstationerings- situationen. Det går inte att få fram statistik över antalet utstatione- rande företag och hur många arbetstagare som varje år utstationera- des i Sverige. Följaktligen går det inte heller att med säkerhet uttala sig om fördelningen mellan branscher, utstationeringarnas längd eller om de utstationerade arbetstagarna hyrdes ut, tillfälligt flytta- des inom sin koncern eller utförde uppdrag för sin arbetsgivares räkning. 
  
 För att få fram uppgifter om hur utstationeringssituationen såg ut före den 1 juli 2013 har kommittén undersökt vilka möjliga källor till information i form av offentligt material som skulle kunna användas. Nedan redogörs för de möjliga informationskällor som identifierats och i vilken utsträckning de enligt kommitténs bedöm- ning kan användas för att kartlägga utstationeringssituationen i Sverige före den 1 juli 2013. 
  
 8.3.2Offentlig upphandling 
  
 Den offentliga upphandlingen i Sverige omsätter varje år hundratals miljarder kronor. Statistik över hur vanligt det är att utländska företag vinner tjänsteupphandlingar skulle därför kunna ge viss information om utstationeringens omfattning. 
  
 Enligt Konkurrensverket saknas det dock samlad statistik över vilken nationalitet de vinnande företagen har.3 Även om sådan statistik hade funnits tillgänglig, skulle det emellertid ha varit svårt att dra några slutsatser av företagets hemvist, eftersom det, speciellt vid större upphandlingar, förekommer att anbud lämnas in av ett 
  
 3 För en utförlig redogörelse över vilken statistik som finns hänvisas till På jakt efter den goda affären – analys och erfarenheter av den offentliga upphandlingen, SOU 2011:73 samt Bättre statistik om offentliga upphandlingar, Konkurrensverket, Rapport 2011:5. 
  
 183 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 konsortium bestående av såväl svenska som utländska företag. Att ett svenskt företag vinner en upphandling utesluter inte heller att det utför tjänsten med hjälp av utländska underleverantörer. 
  
 Det går alltså inte att få fram användbar information om antalet utstationerande företag via statistiken över offentliga upphandlingar. 
  
 8.3.3Särskild inkomstskatt 
  
 När en utländsk arbetsgivare sänder ut arbetstagare för arbete i Sverige under en period som överstiger ungefär sex månader (183 dagar under en tolvmånadersperiod) ska arbetstagaren till Skatteverket betala in särskild inkomstskatt  
 (SA-skatt) 
  enligt lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta, om han eller hon inte väljer att beskattas enligt de vanliga svenska reglerna. Det är dock inte bara utstationerade arbetstagare som betalar  
 SA-skatt 
  utan även andra grupper, t.ex. delägare i handels- och kommanditbolag. För att få fram information om hur många utstationerade arbetstagare som har registrerats för  
 SA-skatt 
  under ett visst år är det därför nödvändigt att det via Skatteverkets register går att särskilja denna grupp från övriga. 
  
 Enligt Skatteverket är det emellertid inte möjligt att göra sådana sökningar. Den enda vägen att få fram uppgifter är att manuellt gå igenom de enskilda skattebesluten. Eftersom en sådan utredning skulle vara resurskrävande samtidigt som de uppgifter man kan få fram endast omfattar den grupp av utstationerade arbetstagare som är utstationerade längre än ungefär sex månader, har kommittén valt att inte gå vidare med denna informationskälla. 
  
 8.3.4 
 F-skatt 
  
 Även utländska företag kan ansöka om att bli godkända för svensk  
 F-skatt. 
  Detta gäller även företag som inte är skattskyldiga i Sverige. En förutsättning för att godkännas för  
 F-skatt 
  är att företaget kan uppvisa ett intyg från hemlandets myndigheter som visar att före- taget inte har några skatteskulder. Det är visserligen frivilligt att ansöka om godkännande för  
 F-skatt, 
  men uppdragsgivare kan kräva att företag de anlitar ska vara godkända. Anledningen till detta är att uppdragsgivaren, som kan vara näringsidkare eller privatperson, 
  
 184 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 då försäkrar sig om att han eller hon inte är skyldig att vare sig betala arbetsgivaravgifter eller göra skatteavdrag. För privatpersoner som vill kunna göra avdrag för hushållsarbete gäller dessutom att de måste anlita företag som är godkända för  
 F-skatt.4 
  Ett god- kännande för  
 F-skatt 
  är giltigt tills vidare. Näringsidkaren ska dock begära att Skatteverket återkallar godkännandet om han eller hon upphör med sin näringsverksamhet i Sverige. 
  
 I den statistik som kommittén fått från Skatteverket är det inte möjligt att särskilja egenföretagare från övriga näringsidkare. Antalet företag med  
 F-skatt 
  som utstationerar arbetstagare är därför färre än antalet utländska företag med  
 F-skatt. 
  Det går inte heller att utgå ifrån att samtliga godkännanden för  
 F-skatt 
  vid en viss tid- punkt verkligen motsvaras av lika många aktiva företag, eftersom det förekommer att näringsidkare slutför sina uppdrag i Sverige utan att begära att Skatteverket återkallar godkännandet för  
 F-skatt. 
  För flera av registreringarna saknas även uppgift om sätesland, vilket för med sig att det egentligen är fler  
 EES-företag 
  som har F- skatt än vad som framgår av statistiken. 
  
 Trots dessa brister har kommittén valt att ta med dessa upp- gifter, eftersom de är de enda offentliga uppgifter som ger en indi- kation på hur många företag som utstationerar arbetstagare i Sverige. Man måste dock vara medveten om att dessa siffror inte ens visar det totala antalet utländska näringsidkare i Sverige, inklu- sive egenföretagare, bl.a. eftersom alla utländska företag som inte ansökt om  
 F-skatt 
  inte finns med. Redovisningen av utländska företag med  
 F-skatt 
  finns i avsnitt 8.5.2. 
  
 8.3.5Beviljade arbetstillstånd 
  
 Arbetstagare från länder utanför EES som vill arbeta i Sverige måste före inresan ha ansökt om, och fått, ett arbetstillstånd från Migrationsverket (se avsnitt 7.4). Detta gäller oavsett om arbets- tagaren är anställd i sitt hemland och utstationeras i Sverige eller om han eller hon anställs av ett företag som är etablerat i Sverige. 
  
 Migrationsverkets statistik över beviljade arbetstillstånd inne- håller uppgifter om arbetstagarnas ursprungsland och inom vilken 
  
 4 67 kap. 16 §, första punkten inkomstskattelagen (1999:1229). 
  
 185 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 bransch arbetstagaren är anställd. Det går dock inte att få fram upp- gifter om hur stor andel av arbetstillstånden som utfärdats till ut- stationerade arbetstagare, och det går därför inte att avgöra hur många utstationerade arbetstagare från tredjeland som fått arbetstillstånd. 
  
 Redovisningen av antalet arbetstillstånd finns i avsnitt 8.5.1, 8.6 och 8.7. 
  
 8.3.6Registrerad uppehållsrätt 
  
 Till skillnad från arbetstagare från länder utanför EES behöver inte medborgare i andra länder i EES något arbetstillstånd för att arbeta i Sverige. Avsåg en sådan person att stanna längre tid än tre månader i Sverige skulle uppehållsrätten däremot registreras hos Migrations- verket.5 Skyldigheten att registrera sin uppehållsrätt fanns inte bara för arbetstagare utan även för studenter, egna företagare och perso- ner som har tillräckliga medel för sitt uppehälle samt deras med- följande familjemedlemmar. Det går emellertid inte att dra några säkra slutsatser om antalet utstationerade arbetstagare från statisti- Rose över registrerade uppehållsrätter avseende arbetstagare, efter- som det av statistiken inte framgår om arbetstagaren är anställd av en svensk eller utländsk arbetsgivare. Kommittén bedömer dock att uppgifter från statistiken ändå kan vara intressanta, eftersom de ger en viss inblick avseende förändringar över tiden. Följande faktorer medför att uppgifterna inte ger hela bilden: 
  
 –Det är först när en arbetstagare avser att stanna i Sverige längre tid än tre månader som han eller hon är skyldig att registrera sin uppehållsrätt. De arbetstagare som utstationeras för kortare tid än tre månader omfattas därför inte av statistiken. 
  
 –Migrationsverket kan inte ta fram uppgifter som gör det möjligt att skilja mellan uppehållsrätter för arbetstagare som är anställda av en svensk arbetsgivare och sådana arbetstagare som ut- stationerats av arbetsgivare i sitt hemland. Det går därför inte att avgöra hur stor andel av gruppen arbetstagare som utgörs av arbetstagare som utstationerats. Detsamma gäller gruppen egen- företagare som består av  
 EES-medborgare 
  som har sitt företag kvar i hemlandet och sådana som startat sitt företag i Sverige. 
  
 5 3 a kap. 10 § första stycket utlänningslagen (2005:716) i lydelse närmast före den 1 maj 2014. 
  
 186 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 –Det går inte att avgöra hur vanligt det är att arbetstagare befin- ner sig i Sverige längre tid än tre månader utan att registrera sin uppehållsrätt. Migrationsverket har möjlighet att förelägga en person att fullgöra sin registreringsplikt. Ett sådant förelägg- ande kan förenas med vite.6 Migrationsverket har dock aldrig utnyttjat denna möjlighet. 
  
 –Medborgare i Finland, Island, Norge och Danmark omfattas inte av registreringsplikten.7 Utstationerade arbetstagare från dessa länder saknas därför helt och hållet i statistiken. 
  
 Redovisningen av registrerade uppehållsrätter finns i avsnitt 8.5.1 och 8.6. 
  
 8.3.7 
 A1-intygen 
  
 I normalfallet ska sociala avgifter betalas i det land där arbetet ut- förs. I vissa utstationeringssituationer ser det emellertid annor- lunda ut. När en arbetstagare sänds ut av sin arbetsgivare för att ut- föra arbete i en annan medlemsstat, s.k. utsändning, gäller inte denna grundregel. Enligt artikel 12.1 i EU:s förordning om sam- ordning av de sociala trygghetssystemen8 omfattas en utsänd arbets- tagare av socialförsäkringen i det land där han eller hon är anställd om utsändningsperioden inte förväntas vara längre än 24 månader. För en utsänd arbetstagare ska sociala avgifter därför normalt be- talas enligt anställningslandets regler. Den utsände arbetstagaren eller dennes arbetsgivare kan på begäran få ett intyg som visar vilket lands socialförsäkring arbetstagaren omfattas av.9 Noteras bör att man gör åtskillnad mellan begreppen utsänd och utstatione- rad. När man talar om utsändning rör det sig om regelverken om samordning av social trygghet (däribland socialförsäkring). Ut- stationering är i stället det begrepp som används i arbetsrättsliga sammanhang. 
  
 63 a kap.  
 11–12 
  §§ utlänningslagen (2005:716). 
  
 73 a kap. 10 § tredje stycket utlänningslagen (2005:716). 
  
 8Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen, (EUT L 166, 30.4.2004, s. 1). 
  
 9Artikel 19.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 987/2009 om tillämp- ningsbestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghets- systemen (EUT L 284, 30.10.2009, s. 1). 
  
 187 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Intygen, s.k.  
 A1-intyg10, 
  utfärdas av den institution som ansvarar för socialförsäkringen i det land arbetstagaren är försäkrad. I de fall Sverige anges som mottagarland skickas en kopia av intyget till Försäkringskassan i Sverige. Försäkringskassan registrerar emeller- tid inte dessa intyg på ett sätt som gör det möjligt att sammanställa statistik över antalet utsända arbetstagare som kommer till Sverige. Vartannat år samlar dock  
 EU-kommissionen 
  in uppgifter om samt- liga  
 A1-intyg 
  som utfärdats i respektive medlemsstat. Den senaste sammanställningen avser åren 2010 och 2011.11 
  
 Kommissionens sammanställning innehåller uppgifter om antalet arbetstagare som sänds ut till Sverige och från vilka länder utsänd- ningen sker samt i viss mån inom vilka sektorer. 
  
 Kommissionens sammanställning utgör, enligt kommitténs be- dömning, den bästa användbara källan till information om utstatione- ringssituationen i Sverige före den 1 juli 2013, men det finns väsent- liga brister i materialet som man måste vara medveten om: 
  
 –Även egenföretagare omfattas av kravet på att medföra ett A1- intyg och i den statistik som kommissionen samlar in från med- lemsstaterna redovisas utsända arbetstagare och egenföretagare som en grupp. Antalet arbetstagare som enligt definitionen i utstationeringsdirektivet är utstationerade överskattas sålunda i kommissionens sammanställning. 
  
 –Jämförelser över tiden är osäkra. Detta beror på att kommissionen inte fick uppgifter från samtliga medlemsstater när de första sammanställningarna gjordes 2005 och 2007. Den 1 maj 2010 ändrades även reglerna för när ett  
 A1-intyg 
  ska utfärdas. Tidig- are utfärdades dessa när den planerade utsändningsperioden understeg 12 månader, men enligt de nya reglerna ska  
 A1-intyg 
  utfärdas om den planerade utsändningen understiger 24 måna- der. En del av den ökning av antalet utsända arbetstagare som kan observeras över tiden förklaras av dessa båda faktorer. 
  
 10Tidigare hette intygen E101. 
  
 11Report on the analysis of portable documents A1 issued in 2010 and 2011, Note of the Secretariat of 14 December 2012, AC 512/12, Administrative Commission for the co- ordination of social security system. 
  
 188 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 –Det går inte att avgöra hur vanligt det är att arbetstagare ut- stationeras utan att det ansöks om ett  
 A1-intyg. 
  Genom A1- intygen får arbetsgivaren en bekräftelse på att hemlandets myn- digheter anser att kriterierna för att arbetstagaren ska omfattas av hemlandets socialförsäkring är uppfyllda. Det finns emeller- tid inget krav på att det ska finnas ett  
 A1-intyg 
  för alla arbets- tagare som utstationeras. Mottagarlandets myndigheter kan kontakta hemlandet för att kontrollera om den utsända arbets- tagaren omfattas av det landets socialförsäkringslagstiftning. Men arbetsgivaren tar en risk om han eller hon inte begär ett  
 A1-intyg 
  för de arbetstagare han eller hon sänder ut. Skulle det vara så att hemlandets myndighet i efterhand inte anser att alla kriterier för att utfärda ett  
 A1-intyg 
  var uppfyllda när utsänd- ningen inleddes, så måste arbetsgivaren nämligen betala sociala avgifter i mottagarlandet, vilket kan innebära betydande kost- nadsökningar för arbetsgivaren då nivåerna på avgifterna varierar stort mellan länder. 
  
 –Uppgifterna ger ingen information om hur länge utsändningen pågått, annat än att utsändningen innan den inleddes förvänta- des vara kortare tid än 12 respektive 24 månader, eller om den över huvud taget blev av. 
  
 –Det faktum att en utsändning inte får pågå under längre tid än högst 24 månader innebär också att  
 A1-intyg 
  bara ges för perso- ner som inte kommer att arbeta längre tid än så. De arbetstagare som avser att vara utsända under en längre period än 24 månader finns därför inte med i statistiken över  
 A1-intyg. 
  
 –Drygt hälften av länderna har inte angett inom vilka sektorer utsändning sker. Sådana uppgifter saknas från bl.a. Frankrike och Tyskland som är två av de största sändarländerna. 
  
 –Uppgifterna avser bara arbetstagare som är försäkrade i andra länder inom EES än Sverige.12 
  
 12 För ytterligare information om hur statistiken samlas in och dess brister se Study on the economic and social effects associated with the phenomenon of posting of workers in the EU, Final report, VT/2009/062, On behalf of: European Commission Directorate General Employment, Social Affairs and Equal Opportunities, Executed by: IDEA Consult Smith, Carter, Gibson 2011, s. 72 ff. http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=6678langId=en 
  
 189 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 –Det är inte nationaliteten på arbetstagaren som styr vilket land som blir ursprungsland utan i vilket land han eller hon är anställd. Ett irländskt företag som anställer polska medborgare för att sedan utstationera dessa ansöker om  
 A1-intyg 
  för sina anställda från irländska försäkringskassan oavsett vilken nationalitet med- arbetarna har eller var de har sin bosättning. 
  
 Redovisningen av  
 A1-intygen 
  finns i avsnitt 8.5.1, 8.6 och 8.7. 
  
 8.4Information från den svenska arbetsmarknadens parter 
  
 8.4.1Inledning 
  
 För att komplettera den bild av utstationeringssituationen i Sverige som fås från de offentliga källorna har de representanter för den svenska arbetsmarknadens parter som ingår i kommitténs referens- grupp ombetts att om möjligt besvara ett antal frågor om de som utstationeras i Sverige. Representanterna i referensgruppen för arbetstagarorganisationer har även tillfrågats om hur de arbetar med att säkerställa utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor. 
  
 Representanterna i referensgruppen för de offentliga arbets- givarna och Företagarna har uppgett att de inte har relevant in- formation om de som utstationeras i Sverige att lämna kommittén. Representanterna i referensgruppen för tjänstemannaorganisation- erna har uppgett att medlemmarna i deras förbund är berörda av utstationering bara i ringa utsträckning och att de därför inte har välgrundad information att lämna kommittén. 
  
 De uppgifter som har kommit in från Landsorganisationen i Sverige och från Svenskt Näringsliv finns sammanfattade i av- snitt  
 8.54–8.9 
  samt, avseende arbetstagarorganisationernas arbete, i avsnitt 9. I avsnitt 8.4.2 och 8.4.3 redogörs för de undersöknings- metoder som använts för att ta fram uppgifterna. 
  
 190 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 8.4.2Svenskt Näringsliv 
  
 Svenskt Näringsliv har kommit in med en undersökning som Sveriges Byggindustrier låtit utföra och dessutom försett kom- mittén med viss information från följande arbetsgivarorganisa- tioner: Livsmedelsföretagen, Plåtslageriernas Riksförbund, Svensk Handel, Svenska FlygBranschen och Teknikföretagen. 
  
 Det har inte gått att få fram information om hur många utländ- ska företag som är medlemmar i svenska arbetsgivarorganisationer. 
  
 Sveriges Byggindustrier har låtit TNS SIFO genomföra telefon- intervjuer med de 50 största svenska byggföretagen och de tio största utländska aktörerna på den svenska byggmarknaden. Tillsammans sysselsatte dessa företag vid undersökningstillfället 41 000 byggnads- arbetare. 15 procent (9 stycken) av de tillfrågade 60 företagen kunde inte uppskatta antalet utstationerade arbetstagare, främst eftersom de inte är anställda av företaget utan av ett bemanningsföretag. 
  
 I redovisningen nämns följande om felkällor. 
  
 Flera av de tillfrågade byggföretagen har inte kunnat lämna svar i absoluta tal utan har uppskattat andelen utländsk arbetskraft. Många av företagen i urvalet har hög omsättning men få anställda byggnadsarbetare. Merparten av det arbete som utförs står under- entreprenörer i första, andra och till och med tredje led för. Under- sökningen har omfattat företagen och deras underentreprenörer i första led. Därmed finns det risk att vissa byggnadsarbetare har räknats två gånger, då några av företagen i urvalet har varit under- entreprenörer åt andra företag i urvalet. 
  
 De företag som svarat på undersökningen har endast kunnat uttala sig med säkerhet om det egna företaget men har gjort upp- skattningar av arbetskraftens sammansättning bland underentre- prenörerna. Därmed finns det en uppenbar risk att svaren inte blir till fullo rättvisande. 
  
 Flera av företagen i urvalet använder sig av bemanningsföretag. I vissa fall har de svarande haft en god uppfattning om hur sam- mansättningen bland den inhyrda personalen ser ut, medan sam- mansättningen i andra fall har varit svår att uppskatta. Även detta påverkar undersökningsresultatets tillförlitlighet. 
  
 Med anledning av de nämnda felkällorna bör undersöknings- resultatet tolkas med stor försiktighet. Då mindre byggföretag inte ingår i undersökningen, är det svårt att med säkerhet dra några 
  
 191 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 slutsatser om branschen som helhet. Det är endast med antagandet att de mindre företagen har en likartad sammansättning av arbets- kraft som de större företagen som slutsatser kan dras om branschen som helhet. 
  
 8.4.3Landsorganisationen i Sverige 
  
 För att besvara frågorna har Landsorganisationen i Sverige (LO) tagit fram en webbenkät som samtliga förbundsavdelningar och regioner i tretton av LO:s förbund13 ombetts att besvara. Svaren har kommit in under  
 april–maj 
  2013. Svarsfrekvensen var hög, 80 procent eller 173 av 216 avdelningar eller regioner. Avdelningar representerande cirka 90 procent av de tretton  
 LO-förbundens 
  medlemmar har svarat. Från samtliga lokalavdelningar/regioner i Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Elektrikerförbundet, Hotell- och Restaurangfacket, Svenska Pappersindustriarbetareför- bundet och Livsmedelsarbetareförbundet har svar kommit in. Från alla utom några få avdelningar i Svenska Målareförbundet, Svenska Kommunalarbetareförbundet, Industrifacket Metall och Handels- anställdas Förbund har svar kommit in. Bara drygt hälften av avdel- ningarna i GS Facket för  
 skogs-, 
  trä- och grafisk bransch har svarat, och svaren har kompletterats med uppgifter från avtalsansvariga på förbundet. Bara en fjärdedel av avdelningarna i Svenska Transport- arbetareförbundet har svarat. Respektive branschansvarig på för- bundet har lämnat uppgifter för Facket för Service och Kommuni- kation (SEKO) (numera Seko, Service- och kommunikationsfacket). Enkäten har av LO kompletterats med intervjuer med centralt placerade avtalsansvariga i de tretton  
 LO-förbunden. 
  
 Resultaten av enkäten och intervjuerna har sammanställts i rapporten Gäst i verkligheten – om utstationerad arbetskraft i praktiken 
  
 (LO-rapporten) 
  som LO publicerade i juli 2013.  
 LO-rapporten 
  består av två delar. Den första delen är en kartläggning av före- komsten av utstationering med uppgifter om antalet utstatione- rande arbetsgivare och utstationerade arbetstagare samt inom vilka branscher/avtalsområden utstationering förekommer. Uppgifter och data är i huvudsak hämtade från enkäten till förbundsavdel- ningarna. Enligt rapporten bör man dock vara medveten om att 
  
 13 Alla LO:s förbund utom Musikerförbundet. 
  
 192 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 inget förbund har total kontroll på förekomsten av utstationering. Det betyder att uppgifterna bara i varierande grad är verifierbara. De är i huvudsak uppskattningar baserade på de lokala organisa- tionernas erfarenheter. Det kan t.ex. noteras att 70 procent av det uppskattade totala antalet utstationerade arbetstagare baseras på uppskattningar från en enda avdelning. 
  
 Den andra delen av  
 LO-rapporten 
  beskriver utifrån enkätsvaren och intervjuerna hur de fackliga organisationerna lokalt och centralt hanterar den svenska kollektivavtalsmodellen när utländska arbets- givare och arbetstagare är tillfälligt verksamma i Sverige. Enligt rapporten är bilden inte samstämmig över hela den del av arbets- marknaden som  
 LO-förbunden 
  täcker. Det är enligt  
 LO-rapporten 
  ofta ett komplicerat arbete att som facklig organisation se till att de utländska arbetsgivarna inte bedriver osund konkurrens och att de utstationerade arbetarna inte far illa. Rapporten försöker beskriva hur det fackliga arbetet går till samt vilka svårigheter som är vanligast förekommande. 
  
 LO-förbunden 
  som ingår i studien hade den 31 december 2011 cirka 1 300 000 aktiva medlemmar. 
  
 Källa: Medlingsinstitutets årsrapport, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2012. 
  
 193 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 8.5Antalet arbetstagare och företag 
  
 8.5.1Antalet arbetstagare 
  
 Enligt  
 EU-kommissionens 
  sammanställning av  
 A1-intyg 
  utfärdades 1,2 miljoner14 intyg år 2011 för arbete i ett annat land inom  
 EU/Efta-området.15 
  Av de år 2011 utfärdade  
 A1-intygen 
  avsåg 24 412 arbetstagare och egenföretagare som skulle sändas ut respek- tive utföra uppdrag i Sverige. Hur stor andel av dessa intyg som utfärdades till egenföretagare kan man inte med säkerhet säga. I Danmark, där utstationerande företag och egenföretagare är skyl- diga att registrera sig, stod egenföretagare för cirka 10 procent av registreringarna.16 Om samma förhållande gäller i Sverige medför det att av de 24 412  
 A1-intyg 
  som utfärdades för arbete i Sverige 2011, så avser intygen närmare 22 000 utsända arbetstagare och cirka 2 400 egenföretagare. 
  
 Det kan också nämnas att under 2011 utfärdade Försäkrings- kassan 11 771  
 A1-intyg 
  till personer som skulle sändas ut från Sverige. 
  
 Källa: Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on E 101 certificates issued in 2008 and 2009 och Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. 
  
 Åren 2008 till 2010 låg antalet utfärdade  
 A1–intyg 
  avseende arbete i Sverige förhållandevis konstant runt 20 000 per år. År 2011 ökade antalet  
 A1-intyg 
  till drygt 24 000. En del av denna ökning beror på att  
 A1-intyg 
  från och med den 1 maj 2010 utfärdas även för plane- rade perioder av utlandsarbete som varar mellan 12 och 24 måna- der, till skillnad från tidigare då de endast utfärdades för planerade perioder kortare än 12 månader. 
  
 14Denna siffra inkluderar egenföretagare som tog uppdrag i andra länder än sitt hemland. Egenföretagare är dock inte utstationerade enligt definitionen i utstationeringslagen. 
  
 15Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. 
  
 16Uppgift från Erhvervsstyrelsen. 
  
 194 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Vid en jämförelse mellan antalet utfärdade  
 A1-intyg 
  och antalet registrerade uppehållsrätter kan man notera att båda visar på en klar ökning mellan 2010 och 2011. Den minskning på 25 procent i antalet registrerade uppehållsrätter som skedde mellan 2008 och 2009 har dock ingen motsvarighet i antalet utfärdade  
 A1-intyg. 
  
 Källa: Översikt av beviljade arbets- och uppehållstillstånd åren  
 2005–2012 
  (Företagstillstånd), Migrations- verkets webbplats  
 Dunn 
  
 Det är svårt att se något direkt samband mellan Lavaldomen, som avkunnades i december 2007, eller lex Laval och antalet registrerade uppehållsrätter. Mellan 2007 och 2008 är dessa i stort sett oföränd- rade. Mellan 2010, då lex Laval trädde i kraft den 15 april, och 2011 ökade antalet registrerade uppehållsrätter med över 30 procent och antalet utfärdade  
 A1-intyg 
  med 25 procent. Under samma period ökade dock det totala antalet utfärdade  
 A1-intyg 
  inom EU med 14 procent, från 1 058 314 till 1 208 805, vilket tyder på att åt- minstone en del av den ökning som kan observeras förklaras av andra faktorer än det faktum att lex Laval trädde i kraft. Ser man till enskilda länder framgår det även att antalet utfärdade  
 A1-intyg 
  varierar kraftigt mellan åren. Mellan 2010 och 2011 ökade exempel- vis antalet utfärdade intyg med 63 procent för Norge, 54 procent för Estland, 38 procent för Belgien, 28 procent för Österrike och 25 procent för Tyskland. Under samma period minskade antalet intyg med 39 procent för Cypern, 27 procent för Grekland och 25 procent för Spanien. 
  
 Antalet arbetstillstånd för arbetstagare från tredjeland har ökat stadigt sedan 2005, och 2012 beviljades nästan 20 000 arbetstill- stånd av Migrationsverket. Som framgår av avsnitt 8.3.5 går det dock inte att avgöra hur många av dessa som avser utstationerade arbetstagare och hur många som avser arbetstagare från tredjeland som anställs direkt av en svensk arbetsgivare. 
  
 195 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 25000 
  
 20000 
  
 15000 
  
 10000 
  
 5000 
  
 0 
  
 2005 
  
 2006 
  
 2007 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Källa: Översikt av beviljade arbets- och uppehållstillstånd åren  
 2005–2012 
  (Företagstillstånd), Migrationsverkets 
  
 webbplats  
 Dunn 
  
 Av LO:s rapport framgår att  
 LO-förbunden 
  uppskattade att det i inom deras branscher fanns drygt 18 000 utstationerade arbetstag- are i Sverige i månadsskiftet april/maj 2013. Drygt hälften av de som svarat bedömde att antalet utstationerade arbetstagare hade ökat jämfört med 1998, medan 16 procent bedömde att antalet ut- stationerade hade minskat. 
  
 8.5.2Antalet företag 
  
 Före den 1 juli 2013 fanns det ingen skyldighet för utstationerande företag att anmäla eller registrera att de utstationerade sina arbets- tagare i Sverige. De enda offentliga uppgifter som kommittén kunnat finna som gör det möjligt att uppskatta hur många företag som utstationerade arbetstagare i Sverige under perioden som föregick införandet av anmälningsplikten den 1 juli 2013 utgörs av Skatte- verkets statistik över hur många utländska näringsidkare som god- känts för  
 F-skatt. 
  I avsnitt 8.3.4 beskrivs de brister denna statistik har när det gäller att uppskatta antalet utstationerande företag. 
  
 I början av 2013 var drygt 3 000 företag från andra länder inom EES godkända för  
 F-skatt. 
  Av dessa var cirka 1 000 från Polen, 700 
  
 196 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 från Förenade kungariket, 350 från Danmark, 250 från Tyskland och 150 från vardera Norge och Finland.17 
  
 Av LO:s rapport framgår att  
 LO-förbunden 
  uppskattade att det inom deras branscher fanns närmare 800 utstationerande arbets- givare i Sverige i månadsskiftet april/maj 2013.18 Drygt hälften av förbunden bedömde att antalet utstationerande arbetsgivare hade ökat jämfört med 1998, medan 16 procent bedömde att antalet arbetsgivare hade minskat. 
  
 8.6Från vilka länder utstationeras arbetstagare i Sverige? 
  
 Som tidigare konstaterats (avsnitt 8.3.7) finns det brister i EU- kommissionens sammanställning av  
 A1-intyg 
  som gör att statistiken måste tolkas med viss försiktighet när det gäller antalet utstatione- rade arbetstagare samt inom vilka branscher utstationeringen sker. När det gäller fördelningen mellan avsändarländerna borde dock sammanställningen ge en förhållandevis rättvisande bild. Det skulle visserligen kunna förhålla sig så att arbetstagare och arbetsgivare från vissa länder konsekvent har lägre eller högre benägenhet att begära  
 A1-intyg, 
  men det finns inga indikationer på att så är fallet. 
  
 År 2011 var det Polen, Tyskland och Frankrike som sände ut flest arbetstagare och egenföretagare till andra länder. Polen sände ut 228 000, Tyskland 226 000 och Frankrike 144 000. Såväl Tucker land som Frankrike återfinns även bland de länder som år 2011 tog emot flest arbetstagare och egenföretagare. Till Tyskland sändes ut 311 000 och till Frankrike 162 000. Därefter följer Belgien (125 000) och Nederländerna (106 000). 
  
 Även Sverige tar emot klart flest arbetstagare och egenföre- tagare från Polen, Tyskland och Frankrike. År 2011 utfärdades 7 118  
 A1-intyg 
  i Polen för arbete i Sverige. Motsvarande siffor från Tyskland och Frankrike är 5 044 respektive 2 677. Därefter följer Rumänien (1 546), Danmark (1 355), Slovakien (842), Litauen (734), Lettland (689) samt Finland (501). 
  
 17Källa Skatteverket. 
  
 18I  
 LO-rapporten 
  påpekas att antalet företag kan förmodas vara i överkant då samma företag kan antas förekomma i underlaget från flera avdelningar. 
  
 197 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Polen Övriga 29% 27% 
  
 Danmark 
  
 6% 
  
 Rumänien 
  
 6% 
  
 Tyskland 
  
 Frankrike 
  
 21% 
  
 11% 
  
 Källa: Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. 
  
 Även när det gäller registrerade uppehållsrätter är det Polen som står för den största andelen medan andelen för Tyskland är mindre. 
  
 198 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Polen Övriga 27% 40% 
  
 Rumänien 
  
 Stor- 
  
 11% 
  
 britannien 
  
 6% 
  
 Litauen 
  
 Tyskland 
  
 7% 
  
 9% 
  
 Källa: Migrationsverket. 
  
 Sett över tiden kan vissa förändringar noteras. Bland annat har antalet utsända från Frankrike stadigt minskat sedan 2008 och antalet utsända från Rumänien mer än tiofaldigades mellan 2010 och 2011. Den senare förändringen torde dock bero på tidigare brister i de siffror Rumänien rapporterat in till kommissionen. 
  
 199 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 9000 
  
 8000 
  
 7000 
  
 Polen 
  
 6000 
  
 Tyskland 
  
 5000 
  
 Frankrike 
  
 4000 
  
 Rumänien 
  
 3000 
  
 Danmark 
  
 2000 
  
 1000 
  
 Övriga 
  
 0 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 Källa: Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on E 101 certificates issued in 2008 and 2009 och Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. 
  
 Jämför man det totala antalet arbetstagare och egenföretagare från  
 EU-1519 
  med antalet från  
 EU-1220 
  kan man konstatera att hälften av de som sänds ut till Sverige kommer från  
 EU-15 
  och att den andra hälften kommer från  
 EU-12. 
  Utsändningen i Sverige från  
 EES-länderna 
  Norge, Island och Lynch är i stort sett för- sumbar. 
  
 19 
 EU-15 
  utgörs av de länder som blev medlemmar i EG till och med 1995, nämligen Belgien, Danmark, Finland, Frankrike, Förenade kungariket, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg, Nederländerna, Spanien, Sverige, Portugal, Tyskland, och Österrike. 
  
 20 
 EU-12 
  utgörs av de länder som blev medlemmar efter 1995, nämligen Bulgarien, Cypern, Tjeckien, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Rumänien, Slovakien och Slovenien. 
  
 200 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Källa: Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on E 101 certificates issued in 2008 and 2009 och Posting of workers in the European Union and the EFTA  
 -countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. För Schweiz saknas uppgifter om mottagarland. 
  
 201 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetstagare från tredjeland kommer främst från Thailand, Indien och Kina. År 2012 stod arbetstagare från dessa länder för mer än hälften av alla beviljade arbetstillstånd. 
  
 9000 
  
 8000 
  
 7000 
  
 6000 
  
 Thailand 
  
 5000 
  
 Indien 
  
 4000 
  
 Kina 
  
 3000 
  
 Övriga 
  
 2000 
  
 1000 
  
 0 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Källa: Migrationsverkets webbplats. Siffrorna omfattar inte idrottsutövare, artister,  
 au-pairer, 
  praktikanter eller feriearbetare. 
  
 Av LO:s rapport framgår att  
 LO-förbunden 
  bedömer att de flesta arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige har sitt säte i Tyskland, Polen, Estland, Lettland, Litauen och Irland. Bland de utstationerade arbetstagarna dominerar arbetstagare från Estland, Lettland, Litauen och östra Europa. En tredjedel av  
 LO-förbunden 
  uppger även att det är vanligt att framför allt uthyrningsföretag från Irland och Storbritannien, men även från Tyskland och Dan- mark, utstationerar arbetstagare som är medborgare i andra EU- länder. Två tredjedelar av de svarande ansåg att det var ovanligt att de utstationerade arbetstagarna kommer från en annan stat än den utstationerande arbetsgivaren. 
  
 Av telefonintervjuerna med företag i byggsektorn framkom att det nästan uteslutande är europeiska arbetstagare som är utstation- erade, främst från EU:s medlemsstater. 
  
 202 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 8.7Aktuella branscher 
  
 Endast 14 länder21 har rapporterat in inom vilka branscher de arbets- tagare som det har begärts ut  
 A1-intyg 
  för varit verksamma. Där- med går det inte att dra några säkra slutsatser från  
 EU-kommission- 
  ens sammanställning av  
 A1-intyg 
  när det gäller inom vilka branscher utsändning, och därmed i de flesta fall även utstationering, vanligt- vis sker. Detta gäller speciellt med tanke på att uppgifter om branschfördelning saknas från Tyskland och Frankrike som är två av de största sändarländerna. Så länge man är medveten om att nedanstående siffror inte ger hela bilden så kan de dock tjäna som en indikation på inom vilka branscher utstationeringen främst sker. 
  
 Nästan två tredjedelar av all utstationering sker inom industrin och en tredjedel inom tjänstesektorn. Av utstationeringen inom industrin avser hälften byggverksamhet, och denna sektor står så- lunda ensam för en tredjedel av all utstationering i Sverige. Inom jordbruk, skogsbruk och fiske är utstationeringar förhållandevis ovanliga. 
  
 Tittar man på andelarna för enskilda länder kan man notera högre andelar utstationeringar inom tjänstesektorerna för följande länder: Cypern (100 procent), Finland (59,5 procent) och Belgien (54,6 procent). Från följande länder är det tvärtom inom industri- sektorerna som i stort sett all utstationering sker: Lynch (98,4 procent), Portugal (88,8 procent), Ungern (88,4 procent), Estland (86,4 procent) och Rumänien (86,3 procent). Ser man bara till utstationeringar inom byggsektorn är det följande länder som har högst andelar: Estland (77,0 procent), Portugal (76,5 procent), Polen (46,8 procent) och Island (41,4 procent). 
  
 21 Uppgifter om branschfördelning har rapporterats in av följande länder: Belgien, Tjeckien, Estland, Island, Cypern, Rumänien, Polen, Portugal, Liechtenstein, Litauen, Malta, Finland, Ungern och Luxemburg. Uppgifter saknas sålunda från följande länder: Bulgarien, Lettland, Slovenien, Slovakien, Sverige, Tyskland, Frankrike, Spanien, Förenade kungariket, Neder- länderna, Danmark, Norge, Italien, Irland och Grekland. 
  
 203 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Källa: Posting of workers in the European Union and the  
 EFTA-countries: 
  Report on A1 portable documents issued in 2010 and 2011. Andelarna är beräknande som andelen av det totala antalet utfärdade  
 A1-intyg 
  där branschen angetts.  
 A1-intyg 
  där bransch inte angetts beaktas därför inte i denna tabell. 
  
 1Svensk näringsgrensindelning (SNI) avdelning A. 
  
 2SNI avdelning B till F, (B) Utvinning av mineral, (C) Tillverkning, (D) Försörjning av el, gas, värme och kyla, (E) Vattenförsörjning, Avloppsrening, Avfallshantering och sanering, (F) Byggverksamhet . 
  
 3SNI avdelning G till T, (G) Handel; Reparation av motorfordon och motorcyklar, (H) Transport och 
  
 magasinering, (I) Hotell- och restaurangverksamhet, (J) Informations- och kommunikationsverksamhet, 
  
 (K) Finans- och försäkringsverksamhet, (L) Fastighetsverksamhet, (M)Verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik, (N) Uthyrning, fastighetsservice, resetjänster, och andra stödtjänster, 
  
 (O) Offentligförvaltning och försvar; obligatorisk socialförsäkring, (P) Utbildning, (Q) Vår och omsorg; sociala tjänster, (R) Kultur, nöje och fritid, (S) Annan serviceverksamhet, (T) Förvärvsarbete i hushåll; hushållens produktion av diverse varor och tjänster för eget bruk. 
  
 4 SNI avdelning F. 
  
 204 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 För arbetstillstånd som getts till tredjelandsmedborgare är fördel- ningen mellan branscherna en helt annan. Över en tredjedel, eller 5 708, av de tillstånd som beviljades 2012 rörde yrkesgruppen Med- hjälpare inom jordbruk, trädgård, skogsbruk och fisk. Därefter följer yrkesgruppen dataspecialister med 3 259 tillstånd.22 
  
 Av  
 LO-rapporten 
  framgår att inom  
 LO-området 
  så är utstatione- ringen klart mest omfattande inom byggsektorn. Enligt rapporten beror det till stor del på att många små företag är här och erbjuder sina tjänster till privatpersoner. Svenska Byggnadsarbetareförbun- dets avdelning för Storstockholm uppskattar t.ex. att cirka 2 500 utstationerade byggnadsarbetare arbetar på de stora byggprojekten som innefattar nyproduktion och infrastruktur, men att det därut- över finns cirka 10 000 byggnadsarbetare här i den mer småskaliga  
 ROT-sektorn 
  med privatpersoner som beställare. En del av dessa är troligtvis formellt här som egenföretagare med  
 F-skatt. 
  Räknas hela bygg- och anläggningssektorn, dvs. verksamhetsområdena för Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Facket för Service och Kom- munikation (SEKO), Svenska Elektrikerförbundet och Svenska Målareförbundet, samman så står den för över 90 procent av det totala antalet utstationerade på  
 LO-området. 
  Samtliga förbunds- avdelningar utom en inom byggsektorn uppgav att antalet utstatione- rande företag och utstationerade arbetstagare är fler än för fem år sedan. 
  
 Även när man jämför antalet yrkesverksamma medlemmar i de olika  
 LO-förbunden 
  och antalet utstationerade arbetstagare inom respektive förbunds område, framgår det tydligt att det är inom byggsektorn som utstationering har klart störst omfattning. För Svenska Byggnadsarbetareförbundet motsvarar antalet utstation- erade arbetstagare i byggbranschen 19 procent23 av förbundets yrkesaktiva medlemmar. För GS Facket för  
 skogs-, 
  trä- och grafisk bransch är motsvarande andel 3 procent, medan den för övriga för- bund inte överstiger 1 procent. Ytterst få av de utstationerade arbets- tagarna lär vara medlemmar i en svensk fackförening. 
  
 Inom verksamhetsområdena för Fastighetsanställdas Förbund, Hotell- och Restaurangfacket och Svenska Pappersindustriarbetare- förbundet förekom det inte några utstationerade arbetstagare. 
  
 22Statistik, Migrationsverkets webbplats. 
  
 23Antalet yrkesverksamma medlemmar framgår av tabell 8.1. 
  
 205 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 Källa: Landsorganisationen i Sverige, Gäst i verkligheten – om utstationerad arbetskraft i praktiken, 2013. 
  
 Av telefonintervjuerna med företag i byggsektorn framkom att  
 3–5 
  procent av de sysselsatta 41 000 byggnadsarbetarna hos de undersökta företagen var utstationerade, eller mellan 1  
 200–2 
  050 byggnadsarbetare. Om man utgår från att det totala antalet bygg- nadsarbetare i Sverige är 120 000, skulle denna andel motsvara 3 600 till 6 000 utstationerade byggnadsarbetare totalt i Sverige. Andelen utländsk arbetskraft bland de undersökta företagen skilde sig inte nämnvärt mellan de större och de mindre företagen. Det fanns dock ett antal mindre företag som sysselsatte en betydligt högre andel utländsk arbetskraft än genomsnittet, några med så stor andel utländsk arbetskraft som  
 50–60 
  procent. Några av de större företagen hade en andel utländsk arbetskraft som understeg 2 procent. 
  
 Endast ett fåtal tillfrågade medlemmar i Plåtslageriernas Riks- förbund uppgav att de själva använde sig av utländsk arbetskraft, men det uppskattas att det finns omkring 20 utstationerande arbets- givare som erbjuder sina tjänster i branschen. Antalet erbjudna arbetstagare från de utstationerande arbetsgivarna varierade mellan 
  
 206 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 5 och 20 per arbetsgivare. Här verkar uthyrningsföretag vara van- ligast, och de hörde främst hemma i de baltiska staterna och Polen, men även företag från Tyskland, Rumänien och Tjeckien förekom. 
  
 Av det fåtal utförliga svar som kommit in från medlemmar i Svenska FlygBranschen framgår att det verkar finnas upp till 9 ut- stationerande arbetsgivare i branschen som dock verkar erbjuda bara ett fåtal arbetstagare var. Ett företag i branschen som inte var med i undersökningen verkar dock enligt Svenska FlygBranschen använda många utstationerade arbetstagare. 
  
 Inom Teknikföretagens område verkar utstationerade arbetstag- are främst komma från andra medlemsstater i EU och ha specialist- kompetens eller vara utstationerade inom en koncern för t.ex. personalutveckling. Teknikföretagen har inga utstationerande arbets- givare som medlemmar. 
  
 Inom Livsmedelsföretagens område, där det finns brist på svenska styckare, verkar utstationering främst avse uthyrda styckare med hög kompetens. 
  
 Svensk Handel har inte noterat ett enda fall av utstationering inom sitt verksamhetsområde. 
  
 8.8Utstationeringsperioder 
  
 Före den 1 juli 2013 fanns det ingen skyldighet för utstationerande arbetsgivare att anmäla eller registrera att de utstationerade sina arbetstagare i Sverige. Det har inte gått att finna några offentliga upp- gifter som skulle kunna ge en uppfattning om hur långa utstation- eringsperioderna vanligtvis var under den period som föregick införandet av anmälningsplikten. 
  
 I LO:s enkät till  
 LO-förbunden 
  Higgins dessa dock att upp- skatta hur länge en genomsnittlig utstationering varade. Samman- fattningsvis kan man säga att svaren varierade mycket beroende på bransch. Inom säsongsbetonade branscher som skogsvård kan det röra sig om upp till åtta månader, inom växthus och trädgård upp- skattningsvis sex månader och på frilandsodling ner mot en till två månader för skördearbete. Inom bygg- och anläggningsbranscherna kan en och samma arbetsgivare utstationera i långa perioder, i extremfallet upp till sju år, men då är det vanligt att de utstatione- rade arbetstagarna byts ut efter sex månaders utstationering. I den 
  
 207 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 SOU 2015:83 
  
 branschen uppges det också vara svårt att ha kontroll över om utstationerande arbetsgivare lämnar landet efter ett avslutat projekt eller om de går vidare till ett annat projekt i någon annan del av landet. 
  
 8.9Typ av utstationering 
  
 Som redan framgått i avsnitt 7.3.1 är det tre typer av utstationering som omfattas av utstationeringslagen, entreprenadfallet, koncern- fallet och uthyrningsfallet. Under den period som föregick införan- det av anmälningsplikten den 1 juli 2013 finns det inga offentliga uppgifter som kan användas för att avgöra hur stor andel av de arbetstagare som utstationeras i Sverige som hör till respektive typ av utstationering. 
  
 Av LO:s rapport framgår emellertid att det inom de branscher som förbunden omfattar främst rör sig om utstationering enligt entreprenadfallet. Detta gäller främst för bygg- och anläggnings- sektorn medan det inom vissa branscher som t.ex. lant- och skogs- bruk och livsmedel även förekommer utstationering enligt uthyr- ningsfallet. 
  
 Av de uppgifter som lämnats av Svenskt näringsliv framgår att det inom Teknikföretagens verksamhetsområde främst rör sig om utstationering enligt koncern- och uthyrningsfallet, medan det inom livsmedelsbranschen främst handlar om utstationering enligt uthyrningsfallet. 
  
 8.10Sammanfattning av situationen före den 1 juli 2013 
  
 Det är svårt att över huvud taget få fram uppgifter om utstatione- ringssituationen i Sverige före den 1 juli 2013. De informations- källor som behövt användas är alla behäftade med större eller mindre brister för ändamålet. Det är t.ex. svårt att med ledning av dessa avgöra om en utlänning är här som utstationerad arbetstagare eller i annan egenskap, t.ex. som studerande, anställd hos en svensk arbetsgivare eller egenföretagare. Med dessa reservationer kan sam- manfattningsvis följande sägas om utstationeringssituationen i Sverige före den 1 juli 2013. 
  
 208 
  
 SOU 2015:83 
  
 De som utstationeras i Sverige 
  
 Utstationering är en marginell företeelse på den svenska arbets- marknaden som helhet och verkar omfatta i vart fall färre än 25 000 utstationerade arbetstagare hos högst några tusen utstationerande arbetsgivare. Uppskattningar från LO tyder på att utstationeringar på  
 LO-området 
  av någon större omfattning förekommer bara inom bygg- och anläggningsbranschen i Stockholmsområdet, där en högre andel av arbetstagarna verkar vara utstationerade, och kanske också inom skogsbruket. Annan information tyder på att en tredje- del av utstationeringarna avser bygg- och anläggningsbranschen, en tredjedel industrin i övrigt och en tredjedel tjänstesektorn, medan utstationering bara förekommer sporadiskt inom jord- och skogs- bruk samt fiskebranschen. 
  
 Utstationeringen verkar till ungefär hälften komma från stater som var medlemmar i EU 1995 och till hälften från stater som blivit medlemmar senare. Flest utstationeringar verkar komma från Polen och Tyskland. 
  
 Utstationeringstidens längd verkar enligt uppskattningar från LO variera beroende på bransch, från ett par månader vid skörde- arbete till flera år vid större byggprojekt. 
  
 Utstationering inom en koncern verkar inte förekomma särskilt ofta, medan utstationering vid uthyrning och entreprenad verkar vara vanligast. 
  
 209 
  
 9Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 9.1Säkerställandet av de utstationerade arbetstagarnas villkor 
  
 9.1.1Frivillig anslutning till kollektivavtal 
  
 Enligt LO:s rapport Gäst i verkligheten – om utstationerad arbets- kraft i praktiken anger 60 procent av de tillfrågade förbundsavdel- ningarna att deras krav på sedvanligt svenskt kollektivavtal inte mött något motstånd. I de flesta fall då  
 LO-förbunden 
  kontaktar en utstationerande arbetsgivare kommer sålunda ett hängavtal till stånd.1 
  
 Enligt  
 LO-rapporten 
  sluter Industrifacket Metall varje år cirka 25 särskilt utformade utstationeringsavtal. Övriga förbund däremot sluter i huvudsak hängavtal till sedvanliga branschavtal med ut- stationerande arbetsgivare oavsett om de har tagit fram utstatione- ringsavtal eller inte. Dessa förbund upplever att utländska företag helt enkelt inte begär utstationeringsavtal utan villigt accepterar ett hängavtal till det vanliga riksavtalet. När hängavtal sluts med en utstationerande arbetsgivare sker det på två olika sätt. Vissa för- bund sluter tidsbegränsade hängavtal knutna till den arbetsinsats eller det objekt som utstationeringen avser. Andra förbund sluter hängavtal som gäller tills vidare, det vill säga även i den situationen att arbetsgivaren lämnar Sverige men senare gör en ny utstatione- ring i Sverige. 
  
 1 I Miller  White, Medbestämmandelagen med kommentar, femte upplagan 2013, s. 331 f. anförs också att det är mycket vanligt att sedvanliga svenska kollektivavtal sluts frivilligt. 
  
 211 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 SOU 2015:83 
  
 I  
 LO-rapporten 
  framhålls det som ett problem att de fackliga organisationerna inte har möjlighet att kontrollera att de utstatione- rade arbetstagarna verkligen får de löner och har de anställnings- villkor som avtalats genom ett hängavtal. Flera förbund anger att de utstationerande arbetsgivarna har insett detta och att de därför inte följer kollektivavtalet. Till bilden hör enligt  
 LO-rapporten 
  även att de utstationerade arbetstagarna ofta avstår från att bli medlemmar i en svensk arbetstagarorganisation och till och med undviker att ha kontakt med organisationen, eftersom de fruktar att sådan kontakt kan leda till att de blir hemskickade. 
  
 9.1.2Stridsåtgärder 
  
 Sedan stridsåtgärderna mot Lewis, som genomfördes 2004, har det inte förekommit några stridsåtgärder direkt riktade mot utländska företag i Sverige. År 2005 genomfördes dock stridsåtgärder med koppling till utländska företag. Tvisten rörde kraftverksavtalet och en av frågorna där EnergiFöretagens Arbetsgivareförening (EFA) och Svenska Elektrikerförbundet inte kunde komma överens var vilka löner som ska gälla för utländska företag som blir medlemmar i EFA.2 
  
 Enligt LO:s rapport uppger 40 procent av de tillfrågade förbunds- avdelningarna att de mött motstånd från utstationerande arbets- givare när de krävt kollektivavtal. För 60 procent av förbunds- avdelningarna har det således inte varit svårt att få den utstatione- rande arbetsgivaren att sluta ett sedvanligt svenskt kollektivavtal. Det ges i rapporten två förklaringar till att stridsåtgärder inte före- kommit när den utstationerande arbetsgivaren inte velat gå med på kollektivavtal. 
  
 En trolig förklaring är, enligt  
 LO-rapporten, 
  att den inledande motviljan mot att sluta kollektivavtal upphör, när det företag som anlitar det utländska entreprenadföretaget eller bemanningsföre- taget ställer krav på sådant avtal. Många svenska företag som anlitar utstationerande arbetsgivare tycker enligt  
 LO-rapporten 
  att det är fullt rimligt att kräva kollektivavtal som en del av affärsöverens- 
  
 2 Medlingsinstitutets årsrapport, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2005, s. 131. 
  
 212 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 kommelsen, om inte annat för att upprätthålla en bra relation till den egna personalen. 
  
 En annan förklaring som är rakt motsatt, men som enligt LO- rapporten också kan vara sann i ett antal fall, är att den fackliga lokal- organisationen inte prioriterat arbetet med att teckna kollektivavtal eftersom det ibland framstått som svårt att bryta igenom den ut- stationerande arbetsgivarens påstående att de utstationerade arbets- tagarna har löner och villkor som väl motsvarar svenska kollektiv- avtal. Åtta av tio lokalavdelningar som blivit avvisade när de krävt kollektivavtal anger att de mötts av det motargumentet. 
  
 Under åren  
 2009–2012 
  har det inte heller förekommit några avtalstvister där ett utländskt företag varit part. År 2005 förekom elva sådana tvister. 
  
 Källa: Medlingsinstitutets årsrapporter, Avtalsrörelsen och lönebildningen 2005  
 –2013. 
  
 9.2Tillämpningen av den s.k. bevisregeln 
  
 9.2.1Kontroller och åberopande av bevisregeln 
  
 Av  
 LO-rapporten 
  framgår att det finns speciella problem när det gäller att fackligt bevaka arbetsgivare och arbetstagare som är i Sverige tillfälligt. När rapporten skrevs hade anmälningsskyldig- heten ännu inte trätt i kraft och det fanns inte heller någon myndighet som den fackliga organisationen kunde hämta uppgifter om utstationerande arbetsgivare från. Den utstationerande arbets- givaren hade ofta ingen adress och det saknades ofta behöriga representanter på plats. Andra svårigheter hör samman med de utstationerade arbetstagarnas bristande språkkunskaper samt att de inte har någon djupare kunskap om vilka regler som gäller i Sverige eller hur vårt kollektivavtalssystem fungerar. 
  
 Det som enligt  
 LO-rapporten 
  gör att fackförbundens lokal- organisationer ändå klarar av sin fackliga bevakning i många fall är medbestämmandelagens regler om information och förhandling vid anlitande av entreprenadföretag. Är de utstationerade arbetstagarna 
  
 213 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 SOU 2015:83 
  
 här i egenskap av bemanningspersonal, finns det dessutom fackliga företrädare på de flesta företag som hyr in dessa och som kan kontakta sin lokalavdelning eller sitt förbund. Det vanligaste sättet att få kontakt med utstationerande arbetsgivare är dock den upp- sökande verksamhet som de fackliga lokalorganisationerna bedri- ver. Det är också vanligt att en lokalavdelning blir kontaktad av en facklig företrädare på den arbetsplats som tagit emot ett utländskt entreprenadföretag eller utländska bemanningsanställda. Lokal- avdelningar får även tips från allmänheten och via media. 
  
 Det har inte gått att få fram uppgifter om antalet kontroller av utstationerade arbetstagares villkor som arbetstagarorganisationer har genomfört. 
  
 När det gäller tillämpningen av bevisregeln framgår det av LO- rapporten att åtta av tio lokalavdelningar som blivit avvisade när de krävt ett svenskt kollektivavtal mötts av argumentet att de ut- stationerade arbetstagarna redan har villkor som motsvarar de som följer av svenska kollektivavtal. Det har inte gått att få fram när- mare uppgifter än så om antalet kontroller där utstationerande arbetsgivare har åberopat bevisregeln. 
  
 9.2.2Den dokumentation som åberopas 
  
 Enligt  
 LO-rapporten 
  förekommer det att den fackliga organisa- tionen från den utstationerande arbetsgivaren endast får en muntlig redogörelse för de utstationerade arbetstagarnas anställningsvillkor. I andra fall har den utstationerande arbetsgivaren försett organisa- tionen med såväl anställningskontrakt, lönespecifikationer, försäk- ringsavtal som pensionshandlingar. Rapporten framhåller även att det ibland är en svår uppgift för den fackliga organisationen att verifiera att uppgifterna verkligen stämmer. Endast hälften av de tillfrågade avdelningarna anger att de litar på de uppgifter de fått ta del av. 
  
 214 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 9.2.3Förekommer det skenavtal? 
  
 Det har inte gått att tillförlitligt utreda om det finns tillfällen då utstationerande arbetsgivare har upprättat skenavtal eller det finns anledning att misstänka att så har skett. Den information som kommit fram från LO är närmast anekdotisk, men tyder på att detta kan förekomma i vart fall i enstaka situationer. 
  
 Enligt  
 LO-rapporten 
  var det som nämnts bara hälften av de tillfrågade avdelningarna som angav att de litar på de uppgifter de fått ta del av. Uppfattningen är, enligt rapporten, också att det förekommer två anställningsavtal med olika innehåll för samma utstationerade arbetstagare, ett avtal som visas upp och ett annat med de sämre villkor som i verkligheten tillämpas.3 Bara ett kon- kret exempel på detta redovisas emellertid i rapporten. 
  
 I en annan rapport från LO, Vinnare och förlorare – Om kon- kurrens med arbetskraftskostnader inom EU, 2013, som inte tar upp just frågan om skenavtal finns redovisat intervjuer med åtta polska arbetstagare som varit utstationerade i Sverige, men det före- kommer i intervjuerna inte några direkta uppgifter som tyder på att skenavtal upprättats. Inte heller i en tidigare rapport från LO, När arbetskraftskostnaderna pressar priset – en genomlysning av offentliga investeringar i infrastruktur, 2010, som genom bl.a. intervjuer med utstationerade arbetstagare granskat utstationering i samband med tre stora infrastrukturprojekt i Sverige verkar det förekomma några direkta uppgifter som tyder på att skenavtal upprättats. Av en intervju med en utstationerad arbetstagare verkar tvärtom framgå att den utstationerande arbetsgivaren tagit initiativ till att skriva nya anställningsavtal med korrekta uppgifter så snart lönen ändrats. I redovisningen av intervjuerna i de båda rapporterna finns det även andra exempel på att utstationerande arbetsgivare varit noga med att dokumentera avtal och utbetalningar till de utstationerade arbets- tagarna. 
  
 3 I remissyttranden över SOU 2008:123 och SOU 2011:5 uppger LO och Tjänstemännens Centralorganisation att det är vanligt att det upprättas dubbla anställningsavtal inför en utstationering, där ett av avtalen är ett skenavtal att visa upp i värdstaten. 
  
 215 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 SOU 2015:83 
  
 9.3Kollektivavtal lämnade till Arbetsmiljöverket 
  
 Som framgår av avsnitt 7.3.5 är arbetstagarorganisationerna sedan 2010 skyldiga att till Arbetsmiljöverket lämna in de kollektivavtal som de kan komma att kräva av utstationerande arbetsgivare med användande av stridsåtgärder. Hittills har sju sådana avtal lämnats in.4 
  
 Svenska Elektrikerförbundet har lämnat in ett kollektivavtal för utstationerade i Sverige som arbetar med elinstallationer. Industri- facket Metall (IF Metall) har lämnat in ett avtal som gäller alla arbetstagare som utför arbete inom områden där IF Metall har avtalsrätten enligt LO:s organisationsplan. Facket för Service och Kommunikation (SEKO) har lämnat in Branschavtal Energi som gäller för samtliga arbetstagare anställda hos arbetsgivare som är anslutna till EnergiFöretagens Arbetsgivareförening med undantag av arbetstagare i företagsledande ställning. Svenska Kommunal- arbetareförbundet (Kommunal) har lämnat in två avtal som avser arbetstagare verksamma inom trädgårdsanläggningsbranschen respek- tive trädgårdsodlingsbranschen. Avtalen innehåller riktlinjer för ut- stationeringsavtal trädgårdsodling respektive utstationeringsavtal trädgårdsanläggningsbranschen. Unionen har lämnat in ett ut- stationeringsavtal för  
 tjänstemän-Teknik. 
  GS Facket för  
 skogs-, 
  trä- och grafisk bransch har lämnat in ett avtal tillämpligt vid ut- stationering enligt utstationeringslagen för arbetstagare som utför arbete inom de områden där GS har avtalsrätten i enlighet med träindustriavtalets tillämpningsområde, fastställd i enlighet med LO:s organisationsplan. Enligt LO har övriga  
 LO-förbund 
  inte prioriterat arbetet med att ta fram utstationeringsavtal, eftersom de inte upplevt att det finns ett behov. Svenska Byggnadsarbetare- förbundet har dock påbörjat arbete med att ta fram utstationerings- avtal. Det pågår också ett arbete för att få till stånd ett utstatione- ringsavtal för bemanningsbranschen. 
  
 Flera av de avtal som lämnats in är särskilda utstationeringsavtal. Lönevillkoren i de ingivna avtalen varierar. I flera avtal anges att arbetstagaren erhåller en individuellt fastställd lön samtidigt som en 
  
 ”minimilön” eller ”lägsta lön” anges. 
  
 4 Avtalen kan laddas ned på Arbetsmiljöverkets webbplats, www.av.se/teman/utstationering/arbetsratt/ 
  
 216 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 IF Metalls, GS, Svenska Elektrikerförbundets och Kommunals avtal kräver att arbetsgivare som utstationerar personal utser en representant som befullmäktigas att företräda arbetsgivaren i Sverige samt å dennes vägnar sluta överenskommelser med de svenska arbetstagarorganisationerna. Även Unionens avtal kräver detta. Av dessa avtal framgår även att den utstationerande arbetsgivaren ska betala lönen på ett sådant sätt att de svenska arbetstagarorganisa- tionerna kan kontrollera att rätt belopp betalats ut. Arbetsgivaren ska därutöver förse arbetstagarorganisationens lokalavdelning med en förteckning över arbetstagarnas individuella arbetstimmar samt kopior av utbetalda löner och ersättningar. Det framgår även att arbetsgivaren ska stå för fri kost och logi under utstationeringen samt betala kostnader som uppkommer för resor till och från Sverige. Slutligen regleras vilka försäkringar som arbetsgivaren är skyldig att teckna. 
  
 IF Metalls, SEKO:s avtal och Unionens avtal har översatts till engelska medan övriga avtal endast finns på svenska. IF Metalls avtal finns dock översatt till tyska och polska. Avtalen har lagts ut på Arbetsmiljöverkets webbplats. 
  
 9.4Sammanfattning 
  
 Förbunden inom LO som är berörda av utstationering säkerställer de utstationerade arbetstagarnas villkor främst genom att förmå de utstationerande arbetsgivarna att sluta hängavtal till sedvanliga svenska kollektivavtal och sedan så gott det går försöka se till att arbetsgivarna faktiskt tillämpar villkoren i kollektivavtalet i för- hållande till de utstationerade arbetstagarna som i de allra flesta fall inte är medlemmar i den avtalsslutande organisationen. På något område – Industrifacket Metall – sluts i stället särskilda utstatione- ringsavtal med minimivillkor. 
  
 Arbetstagarorganisationerna på tjänstemannaområdet verkar bara i ringa utsträckning känna sig berörda av utstationering och synes därför inte ha gjort kontroller i nämnvärd omfattning. 
  
 En majoritet av avdelningarna i berörda  
 LO-förbund 
  – 60 procent 
  
 – har inte haft problem med att få utstationerande arbetsgivare att acceptera kollektivavtal. Åtta av tio förbundsavdelningar som haft sådana problem har uppgett att arbetsgivaren åberopat bevisregeln 
  
 217 
  
 Arbetstagarorganisationernas arbete 
  
 SOU 2015:83 
  
 och således gjort gällande att de utstationerade arbetstagarna redan har sådana villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder enligt utstationeringslagen. Den information om villkoren som arbets- tagarorganisationen får av den utstationerande arbetsgivaren varierar från muntliga uppgifter till dokumentation i form av bl.a. anställ- ningsavtal och lönespecifikationer. Bara hälften av de förbunds- avdelningar som fått sådan information har litat på den, men det har inte gått att tillförlitligt utreda om det finns grund för de övriga avdelningarnas misstänksamhet eller om det förekommer skenavtal. 
  
 Arbetstagarorganisationerna har inte varslat om eller vidtagit stridsåtgärder för att säkerställa de utstationerade arbetstagarnas villkor. Inte heller har medling förekommit. Arbetstagarorganisa- tionerna har alltså inte krävt några kollektivavtalsvillkor alls med stöd av stridsåtgärder enligt utstationeringslagen. 
  
 Bara sex arbetstagarorganisationer har till Arbetsmiljöverket gett in sammanlagt sju kollektivavtal avseende villkor som bedömts kunna komma att krävas med stöd av stridsåtgärder. Flera av avtalen utgör särskilda utstationeringsavtal. Det kan därmed konstateras att det för utstationerande arbetsgivare inom de allra flesta branscher inte verkar vara praktiskt möjligt att på förhand utan kontakter med den svenska arbetsmarknadens parter (eller möjligen Medlings- institutet som samlar på sig svenska kollektivavtal) bedöma vilka villkor för de utstationerade arbetstagarna som kan komma att krävas och vad som skulle kunna behöva bevisas enligt bevisregeln. Men å andra sidan har arbetstagarorganisationerna, såvitt fram- kommit, över huvud taget inte varslat om eller vidtagit stridsåtgär- der för några kollektivavtalsvillkor för utstationerade arbetstagare. 
  
 Det har inte gått att få fram uppgifter om antalet kontroller av utstationerade arbetstagares villkor som arbetstagarorganisationer har genomfört eller antalet kontroller där utstationerande arbets- givare har åberopat bevisregeln. 
  
 218 
  
 FÖRHÅLLANDENA I ANDRA LÄNDER 
  
 10 Förhållandena i andra länder 
  
 10.1Inledning 
  
 Enligt kommittédirektiven ska kommittén inhämta relevant infor- mation, särskilt om förhållandena i EU:s övriga medlemsländer och de nordiska länderna. 
  
 Även om utstationeringsdirektivet har införlivats i samtliga län- der inom EES så kvarstår skillnader i hur arbetsmarknaden är organiserad och reglerad i de olika länderna. I de följande avsnitten beskrivs kortfattat situationen i ett urval av länderna. I första hand redogörs för de nordiska länderna, utom Island, och Italien som, i likhet med Sverige, saknar lagreglerad minimilön och inte har ett system för allmängiltigförklaring av kollektivavtal.1 
  
 Delar man upp EU:s medlemsstater i dessa kategorier ser man att det endast är Danmark, Italien och Sverige som har varken lag- reglerad minimilön eller allmängiltigförklarade kollektivavtal. 
  
 1 För en utförlig överblick over hur utstationeringsdirektivet införlivats och tillämpats i de olika medlemsländerna hänvisas till Comparative study on the legal aspects of the posting of workers in the framework of the provision of services in the European Union samt till Comple- mentary study on the legal aspects of the posting of workers in the framework of the provision of services in the European Union båda sammanställda av Aukje van Hoek och Ross och tillgängliga på kommissionens webbplats, ec.europa.eu/social/main.jsp?catId=471 
  
 221 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 Källa:Line Eldring  Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook,  
 Fafo-report 
  2012:16 s. 10. 
  
 I flertalet av EU:s medlemsstater finns det möjlighet till allmän- giltigförklaring av kollektivavtal. Det finns stora skillnader mellan de nationella systemen för allmängiltigförklaring men i grunden innebär en allmängiltigförklaring att villkoren i ett kollektivavtal som slutits mellan två av arbetsmarknadens parter blir tillämpliga även i förhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare som inte är medlemmar i den arbetstagarorganisation respektive arbetsgivar- organisation som förhandlat fram avtalet. I vissa länder sker all- mängiltigförklaringen i stort sett automatiskt, medan det i andra länder krävs ett formellt beslut i varje enskilt fall. Stora skillnader kan även observeras när det gäller hur vanligt det är att möjligheten att allmängiltigförklara avtal utnyttjas. Vanligtvis krävs även att kollektivavtalet ska vara representativt, vilket ofta definieras som att åtminstone hälften av arbetstagarna inom en viss bransch måste omfattas av avtalet för att det ska utsträckas. Även när det gäller vilka delar av kollektivavtalen som allmängiltigförklaras finns det skillnader. Det förekommer att bara vissa delar av kollektivavtalen allmängiltigförklaras men det vanligaste är att allmängiltigförkla- ringen avser hela kollektivavtalet. I vissa fall kan det uttalade syftet med att utsträcka villkoren i ett kollektivavtal till hela branschen vara att stärka kollektivavtalets ställning inom en bransch med låg organisationsgrad medan det i andra fall främst ses som ett sätt att 
  
 222 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 värna om arbetstagares rätt till en skälig lön och att undvika sned- vridning av konkurrensen.2 
  
 Som framgår av tabellen ovan så har 21 av EU:s medlemsländer fastställda minimilöner i sin lagstiftning. I nominella belopp finns det stora skillnader mellan länderna. Högst minimilön har Luxemburg med 10,41 euro per timme och lägst har Bulgarien med 0,8 euro per timme.3 Tittar man i stället på minimilönen som andel av median- lönen i respektive land utgör den vanligtvis cirka 50 procent.4 
  
 10.2Danmark5 
  
 I Danmark saknas, liksom som i Sverige, en lagstadgad minimilön och det finns inte heller möjlighet att allmängiltigförklara kollektiv- avtal. Den fackliga organisationsgraden är 69 procent och kollektiv- avtalens täckningsgrad är 80 procent.6 
  
 I den danska udstationeringsloven, som genomför utstatione- ringsdirektivet, anges att arbetstagarorganisationerna får använda sig av stridsåtgärder för att säkerställa att utstationerade arbetstag- are får en lön som motsvarar den som danska arbetsgivare får betala för liknande arbete. Innan en stridsåtgärd får vidtas måste dock det utstationerande företaget ha fått information om villkoren i det kollektivavtal som gäller för de mest representativa parterna och som är giltigt i hela Danmark. Vidare måste det av ett sådant kollektivavtal, med tillräcklig klarhet, framgå vilken lönenivå som blir tillämplig när ett avtal ingås. 
  
 2Extension of collective bargaining agreements in the EU, Eurofund, Alexander 
  
 Se också Green  Rhodes, Kollektivavtal i EU – Om allmängiltiga avtal och social dumping, 1996. 
  
 3Avser januari 2012. 
  
 4Line Eldring  Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook, Line Eldring och Thompson,  
 Fafo-report 
  2012:16. 
  
 5Följande källor har använts för sammanställningen: Jordan, The Danish law on the posting of workers, Aarhus School of Business, Aarhus University, Formula working paper No. 24 (2010); http://posting.dk/  
 http://arbejdstilsynet.dk/da/arbejdsmiljoemner/andre-emner/registret-for-udenlandske- 
  
 tjenesteydere-rut.aspx; 
  Bekendtgørelse af lov om udstationering af lønmodtagere m.v.; European Industrial Relations Observatory (EIRO), Denmark: Industrial relations profile, www.eurofound.europa.eu/eiro/country/denmark.htm; 
  
 Line Eldring Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook,  
 Fafo-report 
  2012:16, www.fafo.no/pub/rapp/20243/20243.pdf 
  
 6Siffrorna avser 2008/2009. 
  
 223 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 När det gäller information om de danska lönenivåerna hänvisar danska myndigheter utstationerande företag direkt till arbetsmark- nadens parter. Det finns inget krav på att villkoren i de aktuella kollektivavtalen ska publiceras i en viss ordning, utan varje ut- stationerande företag måste kontakta organisationerna för att få information om lönenivån. 
  
 Utstationerande företag och egenföretagare som utför tjänster i Danmark måste registrera sig i Register over Udenlandske Tjenesteydere 
  
 (RUT). En anmälan ska bl.a. innehålla uppgifter om det utstatione- rande företaget, uppdragets längd, identiteten på de arbetstagare som utstationeras samt vem som är kontaktperson. Uppdrag som understiger åtta dagar är undantagna från anmälningsplikt. Det finns även en skyldighet för den som köper tjänster inom bransch- erna bygg och anläggning, jordbruk, skogsbruk eller trädgårds- skötsel från utstationerande företag eller egenföretagare från andra länder att kontrollera att en korrekt anmälan till RUT gjorts. Kan företaget eller företagaren inte visa att en anmälan gjorts, är upp- dragsgivaren skyldig att anmäla detta till det danska arbetsmiljö- verket. Om en anmälan inte görs eller om felaktiga uppgifter an- getts, kan detta straffas med böter. 
  
 10.3Finland7 
  
 I Finland har man ett system för allmängiltigförklaring av kollektiv- avtal, men det finns inga lagstadgade minimilöner. Den fackliga organisationsgraden är 69 procent och kollektivavtalens täcknings- grad är 90 procent.8 
  
 I lagen om utstationerade arbetstagare, som införlivar utstatione- ringsdirektivet i Finland, anges att utstationerade arbetstagare ska betalas minimilön som fastställts i allmängiltigförklarat kollektiv- avtal. I Finland finns en särskild nämnd, Nämnden för fastställande 
  
 7Följande källor har använts för sammanställningen; www.tem.fi/index.phtml?l=en Lag om utstationerade arbetstagare, www.finlex.fi/sv/laki/ajantasa/1999/19991146; 
  
 European Industrial Relations Observatory (EIRO), Finland: Industrial relations profile, www.eurofound.europa.eu/eiro/country/finland.htm,; 
  
 Line Eldring  Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook,  
 Fafo-report 
  2012:16, www.fafo.no/pub/rapp/20243/20243.pdf 
  
 8Siffrorna avser 2008/2009. 
  
 224 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 av kollektivavtals allmänt bindande verkan, som ansvarar för att bestämma vilka kollektivavtal som ska allmängiltigförklaras. För att ett kollektivavtal ska allmängiltigförklaras ska det vara riksomfatt- ande och anses vara representativt för branschen. Samtliga kollektiv- avtal som förklarats allmängiltiga av nämnden ska avgiftsfritt göras tillgängliga på svenska och finska, och en databas har skapats för detta ändamål9. I början av 2013 innehöll denna databas cirka 150 kollektivavtal. Genom lagen om utstationerade arbetstagare blir det olagligt att betala en lägre lön än den som anges i ett allmängiltig- förklarat kollektivavtal. Det är arbetarskyddsmyndigheterna som övervakar att kraven i utstationeringslagen efterlevs. 
  
 Utstationerande företag som saknar fast driftställe i Finland ska utse en företrädare med behörighet att handla på det utstatione- rande företagets vägnar i domstol och ta emot stämningar och övriga myndighetshandlingar. Företrädarens bemyndigande ska gälla 12 månader efter det att utstationeringen upphört. Uppdrags- givaren ska genom sina avtal, eller med andra till buds stående medel, se till att det utstationerande företaget utser en företrädare. Om utstationeringen varar högst 14 dagar, finns det dock inget krav på att utse en företrädare. Företrädaren ska inneha uppgifter om det utstationerande företaget, identifieringsuppgifter om de ut- stationerade arbetstagarna, en utredning om de anställningsvillkor som tillämpas på den utstationerade arbetstagarens arbetsavtal vilken bl.a. ska innehålla uppgifter om vilket kollektivavtal som tillämpas samt vilken lön som avtalats samt en utredning om grun- den för den utstationerade arbetstagarens rätt att arbeta. Uppgift- erna ska bevaras i två år efter det att den utstationerade arbets- tagaren slutade arbeta i Finland. Såväl det utstationerande företaget som uppdragsgivaren kan dömas till böter om de uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot lagen om utstationerade arbetstagare. 
  
 I Finland finns det även krav på att byggnadsarbetare ska förses med ett personligt  
 ID-kort 
  som bl.a. ska innehålla information om arbetsgivaren och arbetstagarens skattenummer. Skattenumret an- vänds för att identifiera arbetstagaren och förutsätter att denne finns registrerad i ett speciellt register för byggnadsarbetare.10 
  
 9www.finlex.fi/sv/viranomaiset/tyoehto/ 
  
 10Se 52 a § arbetarskyddslagen (2002/738) samt lag om skattenummer och skattenummer- registret för byggbranschen (2011/1231). 
  
 225 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 Beställare som anlitar utomstående arbetskraft, dvs. hyr in arbets- tagare eller sluter avtal med underleverantörer, har en utrednings- skyldighet som tvingar dem att kontrollera så att underleverantö- rerna följer lagstiftningen och fullgör sina skyldigheter som arbets- givare. Bestämmelser om det finns i lagen om beställarens utred- ningsskyldighet och ansvar vid anlitande av utomstående arbets- kraft (1233/2006). Syftet med lagen är enligt 1 § att främja lika konkurrens mellan företag och iakttagande av anställningsvillkor. Bestämmelserna i lagen syftar vidare till att skapa förutsättningar för bl.a. företag som ingår avtal med andra företag om hyrd arbets- kraft och underleverans, att säkerställa att de fullgör sina lagstadgade förpliktelser i egenskap av avtalsparter och arbetsgivare. Enligt 2 § tillämpas lagen på beställare som anlitar hyrda arbetstagare i Fin- land eller i vars lokaler eller arbetsställen i Finland det arbetar sådana arbetstagare som är anställda hos en arbetsgivare som har ingått underleverantörsavtal med beställaren och vars arbetsupp- gifter anknyter till sådana arbetsuppgifter som normalt utförts i beställarens verksamhet eller transporter som anknyter till beställa- rens normala verksamhet. När det gäller byggverksamhet tillämpas lagen på beställare som är byggherrar och alla dem som i en avtals- kedja, på en sådan gemensam arbetsplats som avses i 49 § arbetar- skyddslagen, är beställare av en helhet som omfattar en arbets- prestation. Med byggverksamhet avses byggande och  
 reparations-, 
  service- och underhållsverksamhet som ansluter till byggande. Enligt 4 § tillämpas inte lagen om arbetet som utförs av hyrda arbets- tagare pågår sammanlagt högst tio arbetsdagar eller om värdet av vederlaget för ett underleverantörsavtal utan mervärdeskatt under- stiger 7 500 euro. 
  
 Den centrala bestämmelsen om beställarens utredningsskyldig- het finns i 5 § och innebär att en beställare ska begära viss informa- tion från avtalsparten innan ett avtal ingås om att anlita en hyrd arbetstagare eller om arbete som baserar sig på ett underleverantörs- avtal. Informationen som ska lämnas är 
  
 1.utredning om företaget är infört i förskottsuppbördsregistret, arbetsgivarregistret och registret över mervärdesskatteskyldiga, 
  
 2.utdrag från handelsregistret eller motsvarande uppgifter, 
  
 3.intyg över betalda skatter, intyg över eventuell skatteskuld eller utredning om betalningsplan beträffande skatteskulden, 
  
 226 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 4.intyg över tecknande av pensionsförsäkringar samt över betal- ning av pensionsförsäkringsavgifter eller betalningsöverenskom- melse angående pensionsförsäkringsavgifter som förfallit till betalning, 
  
 5.utredning om vilket kollektivavtal som ska tillämpas på arbetet eller om de centrala anställningsvillkoren. 
  
 Om ett utländskt företag är arbetsgivare för en hyrd arbetstagare eller är part i ett underleverantörsavtal ska företaget lämna mot- svarande uppgifter i form av registerutdrag eller motsvarande intyg, eller på något annat allmänt vedertaget sätt i enlighet med lagen i företagets etableringsland. Om beställaren i vissa angivna situationer har grundad anledning att lita på att avtalsparten fullgör sina lag- stadgade skyldigheter, är beställaren i vissa avseenden befriad från vissa av de ovan nämnda skyldigheterna. Utredningsskyldigheten enligt 5 § tillämpas också på beställare med anknytning till bygg- verksamhet. Enligt 5 a § ska en sådan beställare dessutom ha ett intyg över att avtalsparten har tecknat en försäkring enligt lagen om olycksfallsförsäkring.11 Det kan dock noteras att företag som är etablerade i en stat inom EES som sänder sina arbetstagare till Finland inte är skyldiga att teckna olycksfallsförsäkring. För dessa räcker det att beställaren uppvisar ett A1- eller  
 E101-intyg 
  över att arbetstagarna omfattas av det avsändande landets system för social trygghet.12 
  
 Om beställaren har försummat utredningsskyldigheten enligt 5 eller 5 a §, är beställaren skyldig att betala en försummelseavgift enligt 9 §. Motsvarande gäller om beställaren har ingått ett avtal med en näringsidkare som har näringsförbud eller har ingått ett avtal trots att beställaren kände till att avtalsparten inte haft för av- sikt att fullgöra sina lagstadgade skyldigheter i egenskap av avtals- part och arbetsgivare. Försummelseavgiften bestäms till minst 1 600 euro och högst 16 000 euro, beroende på graden, arten och omfattningen av brottet mot utredningsskyldigheten och med beaktande av värdet av avtalet mellan beställaren och dennes avtals- part. Inom byggverksamhet tillämpas enligt 9 a § i stället en förhöjd försummelseavgift om minst 16 000 euro och högst 50 000 euro. 
  
 11Lag om olycksfallsförsäkring 20.8.1948/608. 
  
 12RP 18/2012 rd s. 15. 
  
 227 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bestämmelsen om förhöjd försummelseavgift ska tillämpas i fall då beställaren har ingått ett avtal med en part som meddelats närings- förbud eller då beställaren visar en likgiltighet inför det faktum att avtalsparten inte uppfyller sina förpliktelser. I propositionen nämns vidare den situationen att beställaren har kunnat förstå att den överenskomna arbetsprestationen inte kan utföras till det offere- rade priset på så sätt att arbetsgivaren också sköter redovisningen av skatter, betalning av arbetsgivares socialskyddsförsäkringar och minimilöner till alla arbetstagare som behövs för att åstadkomma arbetsprestationen.13 Vid bestämmande av den förhöjda försummelse- avgiften ska beaktas bl.a. värdet av avtalet mellan beställaren och dennes avtalspart, den nytta som uppnås samt eventuell upprepning och planmässighet. Försummelseavgiften ska betalas till staten. 
  
 De särskilda bestämmelserna om beställares utredningsskyldig- het i 5 a § och förhöjd försummelseavgift 9 a § för beställare med anknytning till byggverksamhet trädde i kraft den 1 september 2012. Samtidigt gjordes också en ändring beträffande byggverksamhet i 49 § lagen om offentlig upphandling.14 Enligt nu nämnda bestäm- melse finns det en möjlighet för en upphandlande enhet att fast- ställa särskilda villkor för upphandlingskontraktet. Villkoren kan avse t.ex. iakttagande av internationella arbetsorganisationens (ILO) avtal, arbetsförhållanden och arbetsvillkor. Förutsättningen är att villkoren är  
 icke-diskriminerande 
  och följer gemenskapens regel- verk och att de anges i upphandlingsannonsen eller anbudsför- frågan. Den nya bestämmelsen i 49 § innebär att varje upphand- lande enhet är skyldig att infoga en särskild klausul i ett entreprenad- kontrakt med en privat arbetsgivare. Klausulen ska innebära att arbetsgivaren, i de anställningsförhållanden som är förknippade med kontraktet, ska följa åtminstone de minimivillkor som gäller för ett anställningsförhållande enligt finländsk lag och de bestäm- melser i kollektivavtal som gäller för likartat arbete. 
  
 Förutom beställares utredningsskyldighet finns också bestäm- melser i utlänningslagen om vissa förpliktelser för en arbetsgivare.15 Enligt 72 § utlänningslagen ska en arbetsgivare i samband med en ansökan om uppehållstillstånd för en arbetstagare lämna informa- 
  
 13RP 18/2012 rd s. 16. 
  
 1430.3.2007/348 Lag om offentlig upphandling. 
  
 1530.4.2004/301 Utlänningslagen. 
  
 228 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 tion om de centrala villkoren i arbetet som avses i 2 kap. 4 § arbets- avtalslagen16 och en försäkran om att villkoren överensstämmer med gällande bestämmelser och kollektivavtal. Om det inte finns något kollektivavtal som ska tillämpas, ska villkoren motsvara den praxis som gäller för arbetstagare som är verksamma med mot- svarande uppgifter på arbetsmarknaden. Om arbets- och närings- byrån kräver det, ska även till en ansökan om uppehållstillstånd inges en utredning om att arbetsgivaren har uppfyllt och i fortsätt- ningen förmår uppfylla sina förpliktelser som arbetsgivare. 
  
 Enligt 86 a § utlänningslagen ska en arbetsgivare försäkra sig om att utlänningar som anställs eller är anställda har ett sådant uppe- hållstillstånd som krävs eller att sådant tillstånd inte krävs. Enligt samma bestämmelse ska arbetsgivaren förvara uppgifter på arbets- platsen om anställda utlänningar och om grunderna för deras rätt att arbeta så att arbetarskyddsmyndigheten vid behov kan granska uppgifterna. I 86 b § finns det en särskild bestämmelse om en upp- dragsgivares skyldigheter. När arbetstagare som är anställda hos en utländsk arbetsgivare arbetar i entreprenad- eller underentreprenad- arbete eller som hyrd arbetskraft tillämpas arbetsgivarens skyldig- heter enligt 72 § och 86 a § i vissa avseenden på den i Finland verk- samma huvudentreprenören eller den som huvudsakligen låter ut- föra arbetet. 
  
 Enligt 47 kap. 3 a § strafflagen kan dömas för ockerliknande diskriminering i arbetslivet om en arbetssökande eller arbetstagare vid diskriminering i arbetlivet försätts i märkbart ofördelaktig ställning genom att hans eller hennes ekonomiska trångmål eller annars trängda läge, beroende ställning, oförstånd, lättsinne eller okunnighet utnyttjas. Diskrimineringen kan avse t.ex. den enskil- des medborgarskap. Enligt propositionen kan ofördelaktig ställning t.ex. innebära att en arbetstagare får betydligt lägre lön eller sämre arbetstider jämfört med andra arbetstagare. Straffet kan bestämmas till böter eller fängelse i högst två år. Bestämmelsen i 47 kap. 3 a § är en specialbestämmelse till den allmänna bestämmelsen om straff för ocker enligt 36 kap. 6 §.17 
  
 I propositionen RP 161/2014 föreslås vissa ändringar i lagen om beställarens utredningsskyldighet och ansvar vid anlitande av utom- 
  
 1626.1.2001/55 Arbetsavtalslagen. 
  
 17RP 151/2003 rd s. 18. 
  
 229 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 stående arbetskraft och ändringar i lagen om utstationerade arbets- tagare. När det gäller den förstnämnda lagen ska lagen göras tydligare när det gäller skyldigheten att visa upp ett intyg över en eventuell skatteskuld. Utredningsskyldigheten ska kunna fullgöras genom att beställaren begär ett intyg över betalda skatter, utredning om skatte- skuldens storlek och eventuell betalningsplan. Utgångspunkten är att beställaren själv ska kunna kontrollera avtalspartens beskattnings- uppgifter i ett offentligt skatteskuldsregister.18 I praktiken skulle beställaren i majoriteten av fallen ha fullgjort sin utrednings- skyldighet när han eller hon har kontrollerat uppgifterna i skatte- skuldsregistret.19 Om arbetstagarna är utstationerade under avtals- perioden, ska avtalsparten innan arbetet påbörjas lämna en redo- görelse för hur den sociala tryggheten bestäms. Det gäller dock inte om arbetstagarna enligt  
 EU-rätten 
  omfattas av det finländska försäk- ringssystemet. Syftet med bestämmelsen är att säkerställa att alla arbetstagare är pensionsförsäkrade.20 I propositionen föreslås vidare att en beställare ska vara skyldig att utreda om avtalsparten har sett till att arbetstagarna har tillgång till lagstadgad företagshälsovård. Vidare föreslås att försummelseavgifterna ska höjas. Den förhöjda försummelseavgiften inom byggverksamhet föreslås vara minst 16 000 euro och högst 50 000 euro. Upprepade försummelser ska också kunna beaktas bättre genom högre försummelseavgifter. 
  
 När det gäller lagen om utstationerade arbetstagare föreslås i propositionen att beställaren ska vara skyldig att skriftligen infor- mera avtalsparten (dvs. den utstationerande arbetsgivaren) om den myndighet i Finland som övervakar lagens tillämpning. Den ut- ländska arbetsgivaren ska lämna motsvarande information till de utstationerade arbetstagarna.21 Ett åsidosättande av informations- skyldigheten föreslås bli straffbar. Den utstationerande arbetsgiva- ren ska lämna ett intyg till den som låter utföra arbetet över hur den sociala tryggheten bestäms för de utstationerade arbetstagarna. Arbetsgivaren är skyldig att lämna ut intyget till Arbetarskydds- myndigheten om myndigheten begär det. 
  
 Lagändringarna trädde i kraft den 1 september 2015. 
  
 18RP 204/2013 rd. 
  
 19RP 161/2014 rd s. 22. 
  
 20RP 161/2014 rd s. 23. 
  
 21RP 161/2014 rd s. 24. 
  
 230 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 10.4Norge22 
  
 I Norge har man ett system för allmängiltigförklaring av kollektiv- avtal, men ingen lagstadgad minimilön. Den fackliga organisations- graden är 54 procent och kollektivavtalens täckningsgrad är 74 pro- cent.23 
  
 Den norska lagen om allmängiltigförklaring av kollektivavtal24 har som uttalat syfte att motverka lönedumpning och att förhindra snedvridning av konkurrensen. Beslut om allmängiltigförklaring av ett rikstäckande kollektivavtal fattas av en speciellt inrättad nämnd, Tariffnemda, som på eget initiativ eller på förslag av arbetsmarkna- dens parter bedömer om villkoren är uppfyllda. För att ett kollektiv- avtal ska kunna bli föremål för allmängiltigförklaring krävs det att nämnden kan fastställa att utländska arbetstagare utför, eller kan komma utföra, arbete till villkor som sammantaget är sämre än de som tillämpas enligt ett rikstäckande kollektivavtal för samma bransch. Nämnden kan välja att allmängiltigförklara hela kollektiv- avtal eller endast centrala delar, och allmängiltigförklaringen kan också begränsas geografiskt till endast de delar av Norge där man kunnat visa att det förekommer lönedumpning. De delar av ett kollektivavtal som allmängiltigförklaras, vanligen de delar som rör lönenivåer och andra ersättningar, förs in i en rättsligt tvingande föreskrift som utfärdas av nämnden. Dessa föreskrifter översätts till engelska och polska och läggs ut på nämndens webbplats. I början av 2013 var fyra sådana föreskrifter i kraft. Dessa reglerade löner inom jordbruk och trädgårdsnäringen, byggsektorn, skepps- och varvsindustrin samt städtjänster. Det är Arbeidstilsynet och Petro- leumstilsynet som ansvarar för att de allmängiltigförklarade kollektiv- avtalen efterlevs, men arbetstagarorganisationer har även rätt att vidta stridsåtgärder mot företag som inte följer villkoren i dessa avtal. Arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 
  
 22Följande källor har använts för sammanställningen; European Industrial Relations Observatory (EIRO), Norway: Industrial relations profile, www.eurofound.europa.eu/eiro/country/norway.htm, www.arbeidstilsynet.no, www.fafo.no, Sanchez, Safeguarding the National Interests – Norwegian Responses to Free Movement of Services, Posting of Workers, and the Services Directive, Department of Private Law, University of Oslo, Formula working paper No. 19 (2010); Line Eldring  Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook,  
 Fafo-report 
  2012:16, www.fafo.no/pub/rapp/20243/20243.pdf 
  
 23Siffrorna avser 2008/2009. 
  
 24Lov om allmenngjøring av tariffavtaler m.v. (allmenngjøringsloven). 
  
 231 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 villkoren i ett allmängiltigförklarat kollektivavtal straffas med böter, och arbetstagaren eller dennes fackförening kan också väcka enskilt åtal mot arbetsgivaren. 
  
 För de branscher som inte omfattas av ett allmängiltigförklarat kollektivavtal existerar ingen minimilön, och utstationerade arbets- tagare inom dessa branscher kan därför arbeta i Norge till samma löner som de får i sina hemländer. 
  
 I de branscher för vilka det finns ett allmängiltigförklarat kollektiv- avtal är entreprenören och dennes underleverantörer solidariskt ansvariga för att löner utbetalas till arbetstagarna oavsett vem i entreprenörskedjan de är anställda av. Detta innebär att en arbets- tagare som inte fått den minimilön, övertidsersättning eller semester- lön som följer av ett allmängiltigförklarat kollektivavtal respektive semesterlagen har rätt att begära att utestående ersättning betalas av valfri aktör i entreprenörskedjan. Den part som betalar ut ersätt- ningen har regressrätt gentemot övriga parter i entreprenörskedjan men Arbeidstilsynet rekommenderar att detta ändå regleras i avtalen dem emellan samt att huvudentreprenören håller inne en del av betalningen tills den tidsfrist på tre månader som arbetstagaren har på sig att framställa sina krav löpt ut. 
  
 Dessutom finns det i Norge krav på att alla arbetstagare, såväl utländska som norska, på byggarbetsplatser samt inom städbranschen ska ha ett speciellt  
 ID-kort. 
  För att kunna ansöka om ett  
 ID-kort 
  för sina anställda måste det utstationerande företaget finnas med i flera centrala norska register. 
  
 10.5Tyskland 
  
 Enligt den tyska kollektivavtalslagen (Tarifvertragsgesetz) är parter som sluter kollektivavtal skyldiga att ge in avtalen till Bundes- ministerium für Arbeit und Gonzales (§ 7). Allmängiltigförklaring av ett kollektivavtal kan ske på förbundsnivå eller på delstatsnivå (§ 5). En sådan allmängiltigförklaring förutsätter att en organisa- tion som är part i kollektivavtalet föreslår att allmängiltigförklaring ska ske och att kollektivavtalet är verksamt. Det krävs vidare att de arbetsgivare som är bundna av avtalet sysselsätter minst 50 procent av de arbetstagare som arbetar inom avtalsområdet. En allmän- giltigförklaring måste också vara motiverad utifrån ett allmän- 
  
 232 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 intresse. Slutligen krävs det att en majoritet i ett särskilt samman- satt utskott tillstyrker att allmängiltigförklaring sker.25 Utskottet består av representanter från både arbetsgivarsidan och arbetstagar- sidan. Antalet kollektivavtal som allmängiltigförklaras har minskat, vilket beror dels på kravet att ett avtal måste omfatta mer än hälften av arbetstagarna i en bransch, dels på att utskottet allt oftare inte tillstyrker att allmängiltigförklaring ska ske.26 
  
 En allmängiltigförklaring kan upphävas av Bundesministerium für Arbeit und Gonzales innan avtalet löper ut om det finns ett allmänt intresse som påbjuder att så sker (§ 5 5 st.). Det finns ingen myndighet som har tillsyn över att villkoren i ett allmängiltig- förklarat kollektivavtal följs utan det är arbetsgivare och arbets- tagare samt deras organisationer som själva övervakar tillämpningen. 
  
 I Tyskland kan ett kollektivavtal ha stark normerande verkan även om allmängiltigförklaring inte sker. Enligt Kim är ett kollektivavtal visserligen bindande endast för de avtalsbundna organisationerna och deras medlemmar (§ 3), men det är vanligt att arbetsgivare som är bundna av kollektivavtalet ändå tillämpar dess bestämmelser på oorganiserade arbetstagare.27 Det har tidigare förts en diskussion om huruvida utländska arbetstagare som tillfälligt arbetar för utländska företag i Tyskland omfattas av ett kollektiv- avtal som förklarats allmängiltigt enligt Tarifvertragsgesetz.28 
  
 Den tyska utstationeringslagen  
 (Arbeitnehmer-Entsendgesetz) 
  gäller nu för gränsöverskridande arbetstagare som är utstationerade till Tyskland. Lagen antogs redan före utstationeringsdirektivet och var en följd bl.a. av den situation som hade uppstått inom den tyska byggbranschen efter EU:s utvidgning. År 1995 arbetade redan cirka 150 000 arbetare från andra medlemsstater på tyska byggarbets- platser.29 Utstationering av arbetstagare från medlemsstater med låga löner till Tyskland resulterade i konkurser och en ökad arbets- löshet i byggbranschen.30 
  
 25Kerstin Harmon  Rhodes, Kollektivavtal i EU, 1996 s. 27. 
  
 26SOU 2008:123 s. 216. 
  
 Wood  Rhodes, Kollektivavtal i EU, 1996 s. 23. 
  
 Fitzgerald  Rhodes, Kollektivavtal i EU, 1996 s. 35. 
  
 29Schlachter, The posting of Workers  
 Directive-German 
  Reactions and Perceptions, s. 142, Evju (ed)  
 Cross-Border 
  Services, Posting of Workers and Multilevel Governance, Depart- ment of Private Law, Skriftserie 193/2013, Oslo 2013. 
  
 30Schlachter, The posting of Workers  
 Directive-German 
  Reactions and Perceptions, s. 146, Evju (ed)  
 Cross-Border 
  Services, Posting of Workers and Multilevel Governance, Depart- ment of Private Law, Skriftserie 193/2013, Oslo 2013. 
  
 233 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 Enligt den tyska utstationeringslagen kan ett kollektivavtal för- klaras allmängiltigt, och beslutet om allmängiltigförklaring fattas av arbetsmarknadsministern på förbundsnivå. Det krävs dock inte att det särskilda utskottet tillstyrker beslutet.31 Ett kollektivavtal som allmängiltigförklarats enligt denna lag blir tillämpligt både för inhemska och utländska företag. Allmängiltigförklaring har skett inom flera områden bl.a. bygg- och städbranscherna, tvätteri- och slakteribranscherna, postbefordran och avfallshantering (§ 4). 
  
 En arbetsgivare som omfattas av ett allmängiltigförklarat kollektiv- avtal är skyldig att anmäla en utstationering till tullmyndigheten, vilken också fungerar som förbindelsekontor. Anmälan ska omfatta uppgifter om arbetstagarna, utstationeringens början och beräknad varaktighet, den plats där vissa handlingar ska förvaras (se nedan) samt namn och adress på en företrädare i Tyskland (§ 18). 
  
 Den arbetsgivare som utstationerar arbetstagare till Tyskland är skyldig att översätta anställningsavtal, lönespecifikationer och hand- lingar som utvisar arbetstid och löneutbetalningar till tyska. Hand- lingarna ska förvaras i Tyskland under den tid som arbetstagaren är utstationerad där, dock inte under längre tid än två år (§ 19). Hand- lingarna ska kunna visas upp på arbetsplatsen om myndighet begär det. En arbetsgivare som omfattas av ett allmängiltigförklarat kollektivavtal är skyldig att anmäla en utstationering till tullmyndig- heten, vilken också fungerar som förbindelsekontor. 
  
 I juli 2014 beslutades ett flertal lagändringar (Gesetz zur Stärkung der Tarifautonomie) innefattande en lag om minimilön (Mindest- lohngesetz). Dessa lagändringar innebär bl.a. att det från och med den 1 januari 2015 finns en lagstadgad minimilön på 8,50 euro per timma. Denna lön kommer dock inte att gälla för t.ex. ungdomar, långtidsarbetslösa och personer under utbildning eller praktik. Lagen innehåller en mekanism som gör det möjligt att anpassa minimilönen. Det sker på så sätt att lönen ska justeras årligen av en särskild kommission med bl.a. representanter från arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna. Den första justeringen kan ske den 1 januari 2017. 
  
 En ändring i  
 Arbeitnehmer-Entsendgesetz 
  innebär att allmän- giltigförklaring av kollektivavtal kommer att kunna ske i alla branscher. I syfte att underlätta allmängiltigförklaring av kollektiv- 
  
 31 Jfr allmängiltigförklaring enligt Gamble. 
  
 234 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 avtal sker vissa ändringar också i Tarifvertragsgesetz. Det tidigare kravet att kollektivavtalet måste sysselsätta minst 50 procent av alla anställda som faller under avtalets område tas bort. I stället krävs det att kollektivavtalet är av övervägande betydelse vid utform- ningen av arbetsvillkoren och att kollektivavtalsparterna gemen- samt begär att allmängiltigförklaring ska ske. 
  
 10.6Italien32 
  
 I Italien saknas, liksom som i Sverige, en lagstadgad minimilön och det finns inga allmängiltigförklarade kollektivavtal. Den fackliga organisationsgraden är 35 procent och kollektivavtalens täcknings- grad är 80 procent.33 
  
 Även om Italien inte har någon lagstadgad minimilön så finns det i artikel 36 i konstitutionen en regel som till viss del uppnår samma syfte. Enligt denna artikel har italienska arbetstagare rätt till en lön som är tillräcklig för att ge dem ett värdigt liv. När italienska domstolar bedömer vad som ska anses utgöra en miniminivå på ersättningen för att uppnå detta syfte har de i praktiken utgått från de lönenivåer som fastställts i kollektivavtalen. Detta får dock inte effekten av att lönevillkoren i kollektivavtalen blir allmängiltig- förklarade, eftersom det endast är enskilda arbetstagare som i en- skilt tvistemål kan åberopa rättigheten i konstitutionen. 
  
 I den italienska regleringen av offentlig upphandling finns det ett krav på de upphandlande myndigheterna som får liknande effekter som om kollektivavtalen allmängiltigförklarats. Samtliga avtal med företag som vunnit en offentlig upphandling måste näm- ligen innehålla en klausul som tvingar entreprenören och dess underleverantörer att tillämpa minst lika fördelaktiga villkor som de som uppställs i såväl nationella som regionala kollektivavtal inom den berörda branschen. 
  
 32Följande källor har använts för sammanställningen; European Industrial Relations Obser- vatory (EIRO), Italy: Industrial relations profile, www.eurofound.europa.eu/eiro/country/italy.htm; Line Eldring  Thompson, European Minimum Wage – A Nordic Outlook,  
 Fafo-report 
  2012:16, www.fafo.no/pub/rapp/20243/20243.pdf; White, Rodriguez relating with posted workers in Italy, University of Siena,  
 www.dialogue-social.fr/files_upload/documentation/201101141445190.1_orlandini-en.pdf 
  
 33Siffrorna avser 2008/2009. 
  
 235 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 SOU 2015:83 
  
 I den lag som införlivar utstationeringsdirektivet i italiensk rätt anges att det utstationerande företaget ska garantera de utstatione- rade arbetstagarna samma arbetsvillkor som fastställs i lagar, för- ordningar och kollektivavtal. Det kollektivavtal som ska tillämpas är det som är mest representativt på nationell nivå och som är giltigt för italienska arbetstagare som utför likvärdiga uppgifter på samma plats. Italien har inte avgränsat kravet till att bara gälla minimivillkor för den hårda kärnan utan det är samtliga villkor i ett kollektivavtal som ska uppfyllas. 
  
 Italien har ett system med solidariskt ansvar som gäller för skulder till utstationerade arbetstagare och som åtminstone i vissa fall (rättsläget är oklart) gör uppdragsgivaren solidariskt ansvarig för att utstationerade arbetstagare får den ersättning som avtalats. 
  
 10.7Storbritannien 
  
 När utstationeringsdirektivet skulle implementeras i Storbritannien antogs inte någon särskild lag. Genom att ta bort befintliga be- stämmelser om domstols behörighet/domsrätt blev den brittiska lagstiftningen tillämplig även på utstationerade arbetstagare. Till följd av att det saknas en särskild lagstiftning som implementerar utstationeringsdirektivet finns det inte något krav på registrering av utstationerade arbetstagare eller några särskilda kontrollåtgärder som tar sikte enbart på utstationerade arbetstagare.34 I Storbritannien finns det en lagstadgad minimilön som bl.a. beror på arbetstagarens ålder och vilken typ av arbete som avses. Det finns flera grupper av arbetare som inte har rätt till minimilön t.ex. egenföretagare och volontärer. Ett anställningsavtal enligt vilket lönen understiger minimilönen är inte bindande. En arbetsgivare som inte betalar den lagstadgade minimilönen eller som framställer handlingar som falske- ligen utvisar att löneutbetalning har skett kan straffas. Arbetsgivaren är skyldig att under tre år bevara handlingar som visar att minimi- lönen har utbetalats.35 En myndighet (Her Majesty’s Revenue and 
  
 Customs) kan göra inspektioner och utreda klagomål beträffande 
  
 34Tonia Novitz, UK Implementation of the Posting of Workers Directive,  
 Cross-Border 
  Services, Posting of Workers, and Multilevel Governance, Evju (ed.) Department of Private Law, Skriftserie 193 2013. 
  
 35 
 www.gov.uk/national-minimum-wage 
  
 236 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förhållandena i andra länder 
  
 minimilönen. En enskild arbetstagare som inte får minimilön kan kontakta en särskild hjälplinje (Pay and Work Rights Helpline).36 
  
 I Storbritannien finns det inte något system för att allmängiltig- förklara kollektivavtal och enligt praxis anses kollektivavtal for- mellt sett inte vara bindande mellan de avtalsslutande parterna. Det finns emellertid en stark förväntan från de avtalsslutande parterna att kollektivavtalet ska tillämpas. Det gäller också i fråga om ut- stationerade arbetstagare. Kollektivavtal får även rättsverkan genom hänvisning till ett kollektivavtal i enskilda anställningsavtal. På så sätt kan en arbetstagare genomdriva kollektivavtalets bestämmelser gentemot arbetsgivaren.37 
  
 36www.hsrc.gov.uk/migrantworkers/nmw.htm 
  
 37Posting Report Great Britain 7/2009, s. 21. 
  
 237 
  
 ÖVERVÄGANDEN OCH FÖRSLAG 
  
 11 Inledning 
  
 Sveriges medlemskap i Europeiska unionen innebär att vi är en del av en gemensam marknad där det i princip ska råda bl.a. fri rörlighet för arbetskraft och tjänster oberoende av medlemsstaternas gränser. Det betyder att svenska företag och arbetstagare har möjlighet att verka och erbjuda sina tjänster i andra länder i fri konkurrens med andra företag och arbetstagare inom unionen. På motsvarande sätt har utländska företag och arbetstagare möjlighet att verka i Sverige. Genom unionen får svenska företag tillgång till den gemensamma marknaden och utländska företag tillgång till den svenska markna- den såsom en del av den gemensamma marknaden. 
  
 EU ska emellertid också verka för en social marknadsekonomi och främja social rättvisa och socialt skydd (artikel 3.3 FEU och artikel 9 FEUF). EU ska vidare erkänna och främja arbetsmark- nadsparternas betydelse på unionsnivå och ta hänsyn till skillnad- erna i de nationella systemen (artikel 152 FEUF). Varje arbetstag- are inom EU har rätt till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsför- hållanden samt begränsning av den maximala arbetstiden (artikel 31 i stadgan om de grundläggande rättigheterna). Av andra inter- nationella instrument framgår att varje arbetstagare ska ha rätt till skälig lön för arbete och en godtagbar tillvaro (t.ex. FN:s konven- tion om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och Europa- rådets sociala stadga). 
  
 Grundtanken bakom utstationeringsdirektivet, som gäller vid gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster inom EES, är att vissa tvingande minimivillkor i en medlemsstat (den hårda kärnan) ska garanteras alla arbetstagare som verkar i den medlemsstaten. Dessa tvingande minimivillkor ska varje medlemsstat fastställa och se till att de hålls allmänt tillgängliga. Svenska arbetsgivare som ut- stationerar arbetstagare måste alltså anpassa sig till dessa minimi- villkor, liksom utländska arbetsgivare som utstationerar i Sverige 
  
 241 
  
 Inledning 
  
 SOU 2015:83 
  
 måste anpassa sig till de tvingande minimivillkor som finns här. Men i övrigt får, såsom Lavaldomen visade, utstationerande arbets- givare inom EES i förhållande till de utstationerade arbetstagarna inte hindras att tillämpa de villkor arbetsgivaren och de anställda eller deras behöriga representanter har avtalat om eller som annars ska tillämpas enligt hemlandets lagstiftning. 
  
 Genom Lavaldomen får det anses klarlagt att utstationerings- direktivet i och för sig respekterar medlemsstaternas arbetsmark- nadssystem i den meningen att direktivet inte innebär att medlems- staterna är skyldiga att införa tvingande bestämmelser om t.ex. minimilön. Därmed kan den svenska arbetsmarknadsmodellen vär- nas. Bestämmelser om minimivillkor i den hårda kärnan kan, i enlighet med den bedömning som gjordes vid införandet av lex Laval, i stället framgå av kollektivavtalsvillkor som medlemsstaten tillåter arbetstagarorganisationer att ta till stridsåtgärder för att uppnå för de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Kommittén ska för det första, enligt kommittédirektiven, utvär- dera om tillämpningen av lex Laval fungerar så att skyddet för ut- stationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställnings- villkor kan säkerställas. Detta görs i avsnitt 12. 
  
 Kommittén ska också, enligt kommittédirektiven, överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. Av tilläggsdirektiven framgår att lex Laval har brister och inte värnar kollektivavtalens ställning i tillräcklig omfattning. Detta riskerar, enligt tilläggsdirektiven, att leda till en snedvridning av konkurrensen genom dumpning av löner och vill- kor. Det är därför, enligt tilläggsdirektiven, viktigt att skärpa ut- stationeringslagen inom ramen för vad  
 EU-rätten 
  tillåter. Enligt tilläggsdirektiven måste kollektivavtalens ställning värnas och den svenska arbetsmarknadsmodellen stärkas och utvecklas. Lagstift- ningen ska, enligt tilläggsdirektiven, utformas så att den främjar tillämpningen av sådana villkor som arbetsmarknadens parter kom- mit överens om i kollektivavtal. Svenska löner och villkor ska, enligt tilläggsdirektiven, gälla för alla som arbetar i Sverige. 
  
 Värnandet av den svenska modellen i ett internationellt per- spektiv och kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer har genomsyrat hela utredningsarbetet och varit en självklar utgångs- punkt vid utformningen av de förslag som lämnas. Ett exempel på detta är att kommittén föreslår att begränsningen enligt utstatione- 
  
 242 
  
 SOU 2015:83 
  
 Inledning 
  
 ringslagen att vidta stridsåtgärder bara ska gälla när  
 EU-rätten 
  kräver det, dvs. bara när den utstationerande arbetsgivaren är etable- rad inom EES eller Schweiz. Detta behandlas i avsnitt 14.6. 
  
 Enligt tilläggsdirektiven ska kommittén ha den svenska arbets- marknadsmodellen och  
 EU-rätten 
  som utgångspunkt för sina för- slag. Uttalanden av internationella expertkommittéer visar att det kan vara tveksamt om  
 EU-rätten 
  – särskilt utstationeringsdirekti- vet med den tolkning av det som  
 EU-domstolen 
  gjort – och det svenska genomförandet av den är förenliga med ILO:s regelverk och Europarådets sociala stadga (se avsnitt 7.3.3). Dessa uttalanden har emellertid hittills – sedan Sverige för Europarådets minister- kommitté bl.a. förklarat sig beredd att återkomma med information om utvecklingen – inte lett till beslut eller uttalad kritik från be- slutande organ inom ILO och Europarådet, vilket är de formella sanktioner som kan komma i fråga vid brott mot dessa regelverk. Om Sverige inte uppfyller sina skyldigheter enligt  
 EU-rätten, 
  kan Sverige drabbas av kännbara ekonomiska sanktioner (se avsnitt 5.4.4). 
  
 I enlighet med tilläggsdirektiven har kommittén haft  
 EU-rätten 
  som utgångspunkt, men sett den i belysning av vad som kommit fram genom expertkommittéernas uttalanden. 
  
 Det bör avslutningsvis här också framhållas att den gemen- samma marknaden med fri rörlighet och den fria konkurrensen gör det möjligt att allokera resurser där de för tillfället behövs bäst och kan användas mest effektivt. Finns det brist på viss kompetens i ett land, kan arbetskraft från ett annat land som inte har samma brist användas. Genomförs det stora infrastrukturprojekt eller finns det annars mycket arbete som behöver utföras under en begränsad tid, t.ex. säsongsarbete, kan utländsk arbetskraft användas för att täcka det tillfälliga arbetskraftsbehovet så att arbetet kan bli utfört. Den gemensamma marknaden gör således att behov och resurser effek- tivt kan matchas på ett sätt som inte hade varit möjligt inom varje land för sig. 
  
 243 
  
 12Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 12.1Inledning 
  
 Kommittén ska utvärdera om tillämpningen av lex Laval fungerar så att skyddet för utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor kan säkerställas. 
  
 Det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet innebär att staten inte har möjlighet att uppställa några krav alls på vilken lön en utstationerad arbetstagare ska ha och inte heller har möjlig- het att kräva bättre villkor än vad som följer av den lagstiftning det hänvisas till i utstationeringslagen. Däremot har arbetstagarorga- nisationerna, enligt lex Laval, en möjlighet, men inte någon skyl- dighet, att vidta stridsåtgärder för att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare som avser minimilön och bättre minimivillkor än vad som gäller enligt utstationeringslagen. Detta gäller under förutsättning att minimi- villkoren har sin motsvarighet i ett tillämpligt centralt kollektiv- avtal och att de utstationerade arbetstagarna inte redan har i allt väsentligt minst lika förmånliga villkor. För utstationerade uthyrda arbetstagare gäller att arbetstagarorganisationen får med stöd av stridsåtgärder kräva ”villkor” enligt ett centralt kollektivavtal för uthyrda (och inte bara ”minimivillkor”). Det är arbetstagarorga- nisationerna som har ansvaret för att följa upp att de kollektivavtal de sluter följs. 
  
 Genom lex Laval genomfördes i svensk rätt för det första det förbud mot stridsåtgärder som följer redan av Lavaldomen. Efter lagändringen har det såvitt känt inte förekommit någon stridsåtgärd under motsvarande omständigheter som behandlades i Lavaldomen. Förbudet mot stridsåtgärder verkar alltså ha varit effektivt. 
  
 245 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 SOU 2015:83 
  
 Genom lex Laval infördes det för det andra bestämmelser som under vissa förutsättningar uttryckligen tillåter stridsåtgärder i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare. Den delen av lex Laval har ännu inte tillämpats, eftersom det inte efter lagändringen har vidtagits någon stridsåtgärd i sådant syfte. I den meningen har lex Laval inte funge- rat så att skyddet för utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor kan säkerställas.1 
  
 Kommittén har emellertid uppfattat kommittédirektiven så att det som ska utvärderas egentligen är om skyddet för utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor faktiskt säkerställs efter lex Laval. Med grundläggande arbets- och anställ- ningsvillkor får antas avses minimilön och villkor i övrigt inom den hårda kärnan som stadgas i ett tillämpligt branschavtal (minimi- villkoren), dvs. det som det med stöd av stridsåtgärder får krävas ett kollektivavtal om. 
  
 En viktig förutsättning för att svenska grundläggande arbets- och anställningsvillkor ska tillämpas vid utstationering i Sverige är förstås att de utstationerande arbetsgivarna och de utstationerade arbetstagarna känner till vilka dessa är. Enligt tilläggsdirektiven ska kommittén dock inte lämna förslag som avser förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering. Kom- mittén har emellertid mot bakgrund av uppdraget att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen i ett internationellt perspektiv ansett att det finns skäl att beröra hur de kollektivavtalsvillkor som minst behöver tillämpas vid utstationering här ska bli så förutsebara som  
 EU-rätten 
  kräver. Detta görs i avsnitt 16. 
  
 Redan här bör sägas att det i fråga om utstationering i det s.k. koncernfallet inte verkar förekomma nämnvärda problem över huvud taget. 
  
 1 I avsnitt 12.2.2 berörs att lex Laval ändå, indirekt, kan ha haft effekt för de utstationerade arbetstagarnas arbets- och anställningsvillkor. 
  
 246 
  
 SOU 2015:83 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 12.2De villkor som  
 EU-rätten 
  tillåter får redan krävas 
  
 12.2.1De kollektivavtalsvillkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder 
  
 I fråga om de kollektivavtalsvillkor som arbetstagarorganisationerna enligt lex Laval får genomdriva med stridsåtgärder har det utom på en punkt (premier för arbetsskade- och livförsäkringar), såvitt kommittén känner till, inte från något håll gjorts gällande att EU- rätten skulle tillåta genomdrivandet med stridsåtgärder av kollektiv- avtal med ännu bättre villkor eller villkor på andra områden än de nuvarande; till frågan om s.k. bekräftelseavtal när det redan finns sådana villkor som skulle ha fått genomdrivas återkommer kom- mittén senare. 
  
 De arbetstagarorganisationer som är representerade i referens- gruppen har emellertid framfört önskemål om förtydliganden av vad som får krävas i fråga om lön (betalning av premier till arbets- skade- och livförsäkringar samt att ersättningar för resa, kost och logi ska betalas utöver minimilönen). Det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet innebär som nämnts att staten inte har möjlighet att uppställa några krav alls på vilken lön en utstationerad arbetstagare ska ha. Det är i stället upp till arbetsmarknadens parter att i branschavtal bestämma och förtydliga villkor om minimilön som sedan, enligt lex Laval, får genomdrivas med hjälp av strids- åtgärder. Härigenom har lagstiftaren fullt ut respekterat den svenska arbetsmarknadsmodellen och värnat kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer. 
  
 Frågan om att ta in en definition av minimilön i utstationerings- lagen, liksom frågan om betalning av premier för arbetsskade- och livförsäkringar faller under artikel 3.1 e) i utstationeringsdirektivet om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen berörs i avsnitt 13. 
  
 12.2.2De villkor som finns för utstationerade arbetstagare 
  
 Även om den genom lex Laval lagfästa möjligheten att vidta strids- åtgärder inte utnyttjats, kan lagändringen ändå ha haft effekt på villkoren för utstationerade arbetstagare. Kartläggningen av ut- stationeringssituationen i Sverige (avsnitt 9) tyder på att det, bort- sett från några områden, är ovanligt att det med utstationerande 
  
 247 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivare sluts särskilda utstationeringsavtal med bara de minimi- villkor som enligt lex Laval får krävas med stöd av stridsåtgärder. I stället verkar det vanliga vara att utstationerande arbetsgivare sluter hängavtal till det vanliga branschavtalet. Det är inte orimligt att tro att lex Laval har haft betydelse för att så sker. Genom lex Laval har arbetstagarorganisationerna nämligen fått möjlighet att ställa utstationerande arbetsgivare som inte redan har avtal med åtminstone minimivillkoren inför ett tydligt val mellan att sluta ett hängavtal och att bli utsatt för stridsåtgärder (som i och för sig bara får vidtas till stöd för ett utstationeringsavtal med minimivillkoren). 
  
 Det har inte gått att utreda i hur många fall en utstationerande arbetsgivare som inte redan har avtal med åtminstone minimi- villkoren inte slutit ett svenskt kollektivavtal, men inget som kom- mit fram tyder på att det är särskilt vanligt förekommande. Tvärt- om verkar det som om det är bara i undantagsfall där det vid ut- stationering inte finns avtal om åtminstone minimivillkoren. 
  
 Slutsatsen av det sagda är att det för de utstationerade arbets- tagarna i de allra flesta fall i och för sig verkar finnas avtal eller lagstiftning som uppfyller minimivillkoren. Ungefär så lär det också vara för svenska arbetstagare, där nästan 20 procent av arbetstagarna är anställda hos arbetsgivare som inte är med i någon arbetsgivar- organisation och inte heller har slutit ett hängavtal. Avtalssitua- tionen för de utstationerade arbetstagarna får i den meningen anses så tillfredsställande som  
 EU-rätten 
  tillåter. Därmed finns det inte anledning att överväga att införa någon form av allmängiltigförkla- ring av kollektivavtalsvillkor. En sådan reform skulle för övrigt innebära en väsentlig förändring av den svenska arbetsmarknads- modellen. 
  
 De s.k. vetorättsreglerna i  
 38–40 
  §§ medbestämmandelagen ut- gör också ett medel för arbetstagarorganisationerna att kontrollera vilka villkor som tillämpas när en svensk kollektivavtalsbunden arbetsgivare anlitar någon som inte är arbetstagare hos arbets- givaren för att utföra visst arbete. Bestämmelserna innebär att en arbetsgivare som avser att låta någon utföra visst arbete utan att denne ska vara arbetstagare hos arbetsgivaren ska på eget initiativ förhandla med kollektivavtalsbunden arbetstagarorganisation. Arbets- tagarorganisationen kan lägga in ett veto om den av arbetsgivaren tilltänkta åtgärden kan antas medföra att lag eller kollektivavtal för arbetet åsidosätts eller att åtgärden på annat sätt strider mot vad 
  
 248 
  
 SOU 2015:83 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde. Vetot inne- bär att arbetsgivaren inte får besluta eller verkställa åtgärden. Med hänsyn till  
 EU-rätten 
  har det ansetts nödvändigt att införa vissa undantag från vetorätten. Genom kollektivavtal kan andra eller kompletterande regler föreskrivas. I t.ex. byggavtalet2 finns det en branschöverenskommelse om tillämpningsregler avseende  
 38–40 
  §§ medbestämmandelagen. 
  
 Härtill kommer att en särskild utredare ska föreslå hur uttryck- liga krav vid offentlig upphandling på villkor enligt kollektivavtal, som får uppställas enligt  
 EU-rätten, 
  ska införas i upphandlings- lagstiftningen (dir. 2014:162). Ett obligatoriskt krav vid offentlig upphandling på kollektivavtalsenliga villkor för bl.a. utstationerade arbetstagare som arbetar med det upphandlade skulle göra att dessa villkor kan få ett ännu större genomslag. 
  
 12.3Det kan finnas problem med den faktiska tillämpningen av minimivillkoren 
  
 Även om det inte gått att hitta konkreta belägg för att det vid utstationering förekommer just skenavtal, finns det misstankar som inte kan avfärdas om att utstationerade arbetstagare ibland faktiskt inte får minimivillkoren i enlighet med vad som följer av avtal eller lagstiftning. De problem som kan finnas i fråga om uppfyllandet av minimivillkoren verkar således röra den faktiska tillämpningen snarare än de avtal som finns. 
  
 I fråga om uppfyllandet av lagstiftningen inom den hårda kärnan har utstationerade arbetstagare rätt till samma hjälp av myndigheter som svenska arbetstagare. 
  
 När en arbetstagarorganisation sluter hängavtal med utstatio- nerande arbetsgivare har organisationen möjlighet att ta med avtals- villkor som underlättar organisationens kontroll av att arbetsgivaren faktiskt följer avtalet. I enlighet med den svenska arbetsmarknads- modellen bör staten så långt möjligt avhålla sig från att reglera det materiella innehållet i kollektivavtalsparternas avtal. 
  
 2 Riksavtal 2010 mellan Sveriges Byggindustrier (BI) och Svenska Byggnadsarbetareförbun- det (Byggnads), bilaga D. 
  
 249 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 SOU 2015:83 
  
 Ett hängavtal eller ett utstationeringsavtal, som lär regleras av svensk rätt om parterna inte avtalat annat3, innebär på grund av lag utökade skyldigheter i fråga om bl.a. förhandling, information och fackliga förtroendemän för arbetsgivaren som arbetstagarorganisa- tionen i viss utsträckning kan använda för att kontrollera arbets- givarens avtalstillämpning. 
  
 Över huvud taget får det antas att en arbetstagarorganisations möjligheter att kontrollera vilka villkor en utstationerande arbets- givare faktiskt tillämpar för sina utstationerade arbetstagtagare och vidta åtgärder om de faktiskt tillämpade villkoren understiger minimi- villkoren ökar om organisationen har ett avtal med arbetsgivaren. 
  
 Det är mot den bakgrunden man får se de önskemål om möj- lighet att vidta stridsåtgärder för att uppnå ett s.k. bekräftelseavtal som förts fram av arbetstagarorganisationer och som framhävs i tilläggsdirektiven. Önskemålen avser en möjlighet att vidta strids- åtgärder för att uppnå ett utstationeringsavtal – ett bekräftelseavtal 
  
 – även i den situationen att den utstationerande arbetsgivaren visat att de utstationerade arbetstagarna redan har åtminstone minimi- villkoren. Detta ansåg dock regeringen var oförenligt med de EU- rättsliga principerna om proportionalitet och ömsesidigt erkänn- ande.4 Regeringen noterade i det sammanhanget bl.a. att ett krav på att sluta ett kollektivavtal med det enda syftet att åstadkomma viss kontroll av tillämpningen av vissa villkor i praktiken kan genom- drivas med full kraft även om det i och för sig skulle vara klarlagt att arbetsgivaren tillämpar tillräckligt bra villkor för sina arbets- tagare. Härtill kommer att regeringen åberopade att den utstatio- nerande arbetsgivaren alltid har möjlighet att freda sig mot strids- åtgärder utan att sluta kollektivavtal genom att visa att minimi- villkoren redan uppfylls.5 Därmed ansåg regeringen att det enligt  
 EU-rätten 
  är möjligt att tillåta stridsåtgärder för att uppnå utstatio- neringsavtal som har rättsverkningar även på områden som inte omfattas av den hårda kärnan, bl.a. just de rättsverkningar som gör att organisationernas kontroll underlättas. 
  
 Kommittén delar regeringens slutsats i fråga om möjligheten att enligt  
 EU-rätten 
  tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett bekräftelse- 
  
 3Se t.ex. SOU 2015:13 s. 205 och jämför avsnitt 5.7 om reglerna i Rom  
 I-förordningen. 
  
 4Prop. 2009/10:48 s. 35 f. 
  
 5Prop. 2009/10:48 s. 37 f. 
  
 250 
  
 SOU 2015:83 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 avtal i form av ett kollektivavtal med de verkningar utanför den hårda kärnan ett sådant avtal har enligt lag. Däremot finns det enligt kommitténs mening anledning att – som ett led i stärkandet av kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer – under- söka möjligheterna att tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett avtal med minimivillkor enligt svenska branschavtal som ger de utstatio- nerade arbetstagarna verkliga fördelar, men inte har verkningar som går långt utöver den hårda kärnan. Detta görs i avsnitt 14. 
  
 Det kan vidare antas att en arbetstagarorganisation har bättre möjligheter att kontrollera den faktiska tillämpningen av arbets- och anställningsvillkor för medlemmar än för arbetstagare som inte är medlemmar. Den svenska arbetsmarknadsmodellen innebär att arbetsmarknadens parter och inte staten svarar för medlemsrekry- teringen. Verkningsfulla författningsbestämmelser som leder till att utstationerade arbetstagare blir medlemmar skulle också vara svåra att förena med Sveriges internationella åtaganden i fråga om bl.a. föreningsfrihet. Av motsvarande skäl och hänsyn till  
 EU-rätten 
  bör inte heller ett system med tvångsanslutning till svenska arbetsgivar- organisationer på den privata sidan komma i fråga. 
  
 Att införa ett system som innebär att myndighet kontrollerar om minimivillkor om t.ex. lön och arbetstid i branschavtal uppfylls skulle vara främmande för den svenska arbetsmarknadsmodellen och bör därför inte övervägas vidare. 
  
 Ett sätt att komma till rätta med eventuella problem med att utstationerade arbetstagare inte i praktiken får avtalade minimi- villkor i fråga om lön och andra ersättningar av sin arbetsgivare är att förbättra möjligheterna att utkräva ersättningen.6 
  
 När det gäller uppfyllandet av ingångna avtal har utstationerade arbetstagare dock, vid behörighet för svensk domstol och myndig- het, rätt till samma hjälp av domstolar och Kronofogden som svenska arbetstagare.7 Arbetstagarorganisationerna kan föra talan för ut- ländska medlemmar på samma sätt som för svenska medlemmar. Det finns också möjlighet för utstationerade arbetstagare att få svensk rättshjälp för att genomdriva sina krav här. Svenska arbets- tagarorganisationer har redan i dag verkningsfulla möjligheter att 
  
 6I avsnitt 5.5 i SOU 2015:38 finns en fylligare översikt av möjligheterna för en arbetstagare att enligt svensk rätt göra gällande lönekrav mot en arbetsgivare. 
  
 7Se i fråga om domsrätt avsnitt 5.8. Se också avsnitt 10 i SOU 2015:13. 
  
 251 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 SOU 2015:83 
  
 snabbt ta till stridsåtgärder i form av en s.k. indrivningsblockad i syfte att utverka betalning av klar och förfallen fordran på lön eller på någon annan ersättning för utfört arbete av en utstationerad arbetstagare som är eller inte är medlem i arbetstagarorganisa- tionen.8 
  
 Utredningen om nya utstationeringsregler har i SOU 2015:13 föreslagit ändringar i utstationeringslagen som innebär att arbets- och anställningsvillkor enligt kollektivavtal som har slutits mellan en svensk arbetstagarorganisation och en arbetsgivare, som är etable- rad i ett annat land och som utstationerar arbetstagare till Sverige, ska för den tid som utstationeringen pågår, eller har pågått, kunna åberopas av den utstationerade arbetstagaren även om han eller hon inte är medlem i den avtalsslutande organisationen. Detta ska enligt förslaget dock bara gälla under förutsättning att villkoren är sådana villkor som avses i 5 a § första stycket eller 5 b § första stycket, dvs. minimivillkoren. 
  
 Ett lagstadgat s.k. entreprenörsansvar vid utstationering inom byggsektorn, som ska göra att utstationerade arbetstagare får sin lön även om den utstationerande arbetsgivaren inte kan eller vill betala, har föreslagits i SOU 2015:38. 
  
 De nu nämnda möjligheterna får enligt kommitténs bedömning anses tillräckliga. 
  
 Det finns däremot – frånsett lönegaranti vid konkurs och för arbetstagare som över huvud taget inte får vistas här – inte i Sverige någon lagstadgad möjlighet för en arbetstagare att av staten eller annan få ut en minimiersättning för sitt arbete när arbetsgivaren inte vill eller kan betala. Man kan här tänka sig lösningar genom kollektivavtal, motsvarande omställningsavtal eller arbetsmarknads- försäkringar, eller genom en statlig ersättning finansierad t.ex. via arbetsgivaravgifter av alla svenska arbetsgivare. Sådana lösningar behöver inte genomföras för alla arbetstagare utan kan enligt EU- rätten begränsas till utstationerade arbetstagare, eftersom de inte hindrar utan i stället underlättar den fria rörligheten in till Sverige. Däremot skulle en statlig lösning som begränsas till utstationerade arbetstagare och som finansieras av bara utstationerande arbets- givare med största sannolikhet vara oförenlig med  
 EU-rätten, 
  efter- 
  
 8 Jämför AD 1977 nr 136 där en arbetstagarorganisation vidtagit stridsåtgärd för att få garanti för betalning av lön till arbetstagare som var medlemmar i en annan arbetstagarorganisation. 
  
 252 
  
 SOU 2015:83 
  
 Skyddet för utstationerade arbetstagares minimivillkor 
  
 som den direkt eller indirekt på ett otillåtet eller oproportionerligt sätt diskriminerar eller i vart fall hindrar utländska arbetsgivare i förhållande till svenska.9 Frågan – utom såvitt avser s.k. entrepre- nörsansvar som utretts i särskild ordning – är alltså i praktiken om det kan anses befogat att den svenska staten eller den svenska arbets- marknadens parter garanterar att en viss minimiersättning betalas till just utstationerade arbetstagare som arbetat här eller om det kan anses befogat att införa ett sådant generellt system för både svenska och utstationerade arbetstagare. Kommittén anser inte det, bl.a. eftersom det vid en statlig lösning skulle vara svårt att förena med den svenska arbetsmarknadsmodellen. 
  
 9 Jämför  
 EU-domstolens 
  dom den 9 november 2006 i mål  
 C-433/04, 
  Europeiska gemen- skapernas kommission mot Konungariket Belgien. 
  
 253 
  
 13Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 13.1Arbetsskade- och livförsäkringar på den svenska arbetsmarknaden 
  
 I fråga om arbetsskade- och livförsäkringar på i första hand det privata arbetarområdet kan utan anspråk på fullständighet sägas följande. 
  
 De s.k.  
 AFA-försäkringarna 
  är avtalsförsäkringar som grundar sig på överenskommelser mellan Svenskt Näringsliv, Landsorga- nisationen i Sverige (LO) och Privattjänstemannakartellen (PTK). I  
 AFA-försäkringarna 
  ingår bl.a. Avtalsgruppsjukförsäkring (AGS), Trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) och Tjänstegruppliv- försäkring (TGL). 
  
 En arbetsgivare som är bunden av kollektivavtal har enligt be- stämmelser i kollektivavtalet skyldighet att teckna försäkringarna. Det gäller både en arbetsgivare som är medlem i en arbetsgivar- organisation inom Svenskt Näringsliv och en oorganiserad arbets- givare som tecknat ett hängavtal med en arbetstagarorganisation inom LO och PTK. Enligt t.ex. § 9 i byggavtalet är arbetsgivare skyldig att teckna vissa försäkringar enligt gällande överenskom- melser mellan Svenskt Näringsliv och LO och följa de bransch- regler som fastställs av AFA Försäkring. Tjänstegrupplivförsäkring (TGL), Avtalsgruppsjukförsäkring (AGS) och Trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) ingår i de försäkringar som räknas upp. 
  
 En arbetsgivare som inte är bunden av kollektivavtal kan teckna försäkringarna, dock med undantag för omställningsstöd. 
  
 För arbetsgivare med säte inom EU/EES som bedriver tillfällig verksamhet i Sverige som inte överstiger 12 månader gäller enligt  
 AFA-försäkringarna 
  särskilda bestämmelser, bl.a. att arbetsgivaren inte är skyldig att betala premier för AGS. 
  
 255 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 SOU 2015:83 
  
 TFA omfattar också personer som inte i Sverige betraktas som arbetstagare, t.ex. sambo med arbetsgivaren som inte är anställd hos arbetsgivaren. 
  
 De arbetsgivare som betalar premierna för TFA finansierar ersätt- ning till arbetstagare, ägare och ägarnas närstående hos arbetsgivare som inte anslutit sig till försäkringen trots att de i kollektivavtal förbundit sig att göra det. Premien för TFA, som baseras på res- pektive arbetsgivares årslönesumma, används vidare inte bara för att betala ersättning till arbetstagare, ägare och ägarnas närstående. Premien finansierar också t.ex. skadeförebyggande verksamhet som försäkringsgivaren bedriver eller stödjer. 
  
 Ersättningen från  
 AFA-försäkringarna 
  samordnas normalt med ersättning från annan till följd av skadan. Enligt TFA gäller t.ex. att det inte finns rätt till ersättning från försäkringen om ersättning till följd av skadan kan betalas från stat, kommun, försäkringsgivare, arbetsgivare eller i annan form. 
  
 AFA-försäkringarna 
  tecknas av arbetsgivaren hos Fora AB. Arbetsgivaren betalar premie till det bolaget som därefter förmedlar premien till försäkringsbolagen inom  
 AFA-försäkringarna 
  (försäk- ringsgivarna för  
 AFA-försäkringarna). 
  
 Motsvarande system för kollektivavtalade arbetsmarknadsförsäk- ringar finns på andra avtalsområden. 
  
 Vid arbetsoförmåga till följd av sjukdom eller olycksfall, oavsett om arbetet orsakat arbetsoförmågan, lämnar AGS ersättning som kompletterar sjukpenningen, s.k. dagersättning. Under tid med sjuk- ersättning eller aktivitetsersättning betalas månadsersättning från AGS. 
  
 Om arbetsoförmågan orsakats av sjukdom eller olycksfall i arbetet, dvs. är en arbetsskada, lämnas ersättning för inkomstförlust från TFA. TFA kan ge ersättning vid arbetsolycksfall, vid olycksfall på väg till eller från arbetet, dock inte olycksfall som täcks av trafik- skadelagen, och vid arbetssjukdomar. AGS lämnar dagersättning vid olycksfall på väg till eller från arbetet och vid arbetssjukdom. 
  
 TGL lämnar ersättning vid dödsfall, oberoende av om arbetet orsakat dödsfallet, i form av begravningshjälp till dödsboet och en- gångsbelopp till efterlevande. Om dödsfallet orsakats av en arbets- skada, kan också ersättning från TFA utges. 
  
 Det som är utmärkande för de nu beskrivna försäkringarna är att de utgör ett komplement till de ersättningar som kan betalas 
  
 256 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 enligt svensk lag och som alltså ger arbetstagaren kompensation utöver vad som framgår av det svenska socialförsäkringssystemet, se t.ex.  
 38–42 
  kap. socialförsäkringsbalken angående förmåner vid arbetsskada och  
 86–88 
  kap. socialförsäkringsbalken om efterlevande- förmåner från arbetsskadeförsäkringen m.m. 
  
 Utstationeringsdirektivet reglerar inte vilket lands socialförsäk- ringssystem som ska gälla för en utstationerad arbetstagare som utför arbete i Sverige. Det regleras i stället av EU:s förordning om samordning av de sociala trygghetssystemen1 som tillämpas bl.a. på lagstiftning som rör förmåner vid olycksfall i arbetet och arbets- sjukdom samt dödsfallsersättningar.  
 EU-förordningen 
  kräver inte att det i varje medlemsstat finns ett allmänt socialförsäkrings- system med förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdom samt dödsfallsersättningar utan reglerar bara frågan om vilken med- lemsstats socialförsäkringssystem som är tillämpligt i olika situatio- ner.2 Enligt artikel 12.1 i den förordningen omfattas en utsänd arbets- tagare av socialförsäkringen i det land där han eller hon är anställd om utsändningsperioden inte förväntas vara längre än 24 månader. 
  
 En arbetstagare som är utstationerad i Sverige bör normalt om- fattas av en försäkring som ger ersättning vid sjukdom, olycka eller dödsfall som uppkommer till följd av arbetet under utstationerings- perioden. Det kan vara fråga om en försäkring som framgår av det offentliga socialförsäkringssystem som gäller i det land där den ut- stationerade vanligen arbetar (jämför avsnitt 8.3.7) eller en annan försäkring som den utstationerande arbetsgivaren eller arbetstagaren har tecknat. 
  
 Utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige kan bli tillfälliga (tidsbegränsade) medlemmar i ett arbetsgivare- förbund inom Svenskt Näringsliv. De blir då bundna av de tillämp- liga kollektivavtal förbundet slutit. Svenskt Näringsliv och LO har emellertid den 30 augusti 2005 gått ut med en gemensam rekom- mendation till sina förbund om anpassningar i förbundsavtalen för dessa arbetsgivare. Rekommendationen omfattar också bestämmel- 
  
 1Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av den 29 april 2004 om sam- ordning av de sociala trygghetssystemen, (EUT L 166, 30.4.2004, s. 1). 
  
 2I databasen MISSOC (Mutual Information System on Social Protection – www.missoc.org/) finns det information om de allmänna socialförsäkringssystemen inom EES. Se också Sveriges socialförsäkringar i jämförande perspektiv – En institutionell analys av  
 sjuk-, 
  arbetsskade- och arbetslöshetsförsäkringarna i 18  
 OECD-länder 
  1930 till 2010, underlagsrapport nr 10 till den parlamentariska socialförsäkringsutredningen, 2012. 
  
 257 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 SOU 2015:83 
  
 ser om avtalsförsäkringar och det framgår att huvudorganisationerna med anledning av detta har kommit överens om vissa ändringar de gemensamma försäkringsvillkoren. 
  
 13.2Är krav på svenska arbetsskade- 
  
 och livförsäkringar för utstationerade arbetstagare förenligt med  
 EU-rätten? 
  
 13.2.1Inledning 
  
 Om arbetsskade- och livförsäkringar eller arbetsgivarens betalning av premier för sådana försäkringar kan anses ingå i den s.k. hårda kärnan enligt artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet, får Sverige genom lagstiftning eller genom de kollektivavtalsmodeller det direk- tivet tillåter uppställa krav på sådant av utstationerande arbets- givare. Den första frågan är alltså om så kan anses vara fallet. Det kan här övervägas om arbetsskade- och livförsäkringar kan anses som arbets- och anställningsvillkor på området ”Säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen” enligt artikel 3.1 e) i utstationeringsdirek- tivet3 och om arbetsgivarens betalning av premier för sådana för- säkringar kan anses ingå i minimilönen enligt artikel 3.1 c) i utstatio- neringsdirektivet. Någon annan punkt i artikel 3.1 i utstationerings- direktivet lär inte vara aktuell. 
  
 Även om arbetsskade- och livförsäkringar inte kan anses ingå i den hårda kärnan enligt artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet, kan Sverige, på samma villkor som för svenska arbetsgivare, ålägga ut- stationerande arbetsgivare att ha sådana försäkringar under förut- sättning att de svenska bestämmelserna kan anses röra ordre public enligt artikel 3.10 i utstationeringsdirektivet. Den andra frågan är alltså om så kan anses vara fallet. 
  
 Om ingen av dessa förutsättningar är uppfyllda, lär det vara otillåtet för Sverige att kräva att utstationerande arbetsgivare tillämpar arbets- och anställningsvillkor om svenska arbetsskade- och livför- säkringar på sina här utstationerade arbetstagare (se avsnitt 5.10.2 om Lavaldomen). 
  
 3 Jämför bet. 2010/11:AU10 s. 21. 
  
 258 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 I fråga om hänsyn till ordre public med framgång kan åberopas till stöd för krav på att utstationerande arbetsgivare ska enligt bestämmelser i kollektivavtal betala premier för arbetsskade- och livförsäkringar som kompletterar den allmänna socialförsäkringen gör kommittén bedömningen att så inte är fallet. Utrymmet för att med stöd av principer om ordre public upprätthålla krav som med- för att den fria rörligheten för tjänster hindras är nämligen enligt  
 EU-domstolens 
  praxis begränsat. Även om  
 EU-domstolen 
  har ut- talat att det står medlemsstaterna fritt att bestämma vad som utgör krav med hänsyn till ordre public ska begreppet tolkas restriktivt. Det gäller i synnerhet när begreppet används för att motivera ett undantag från den grundläggande principen om frihet att tillhanda- hålla tjänster. Begreppets räckvidd kan därför inte bestämmas en- sidigt av varje medlemsstat utan det blir föremål för kontroll från institutionerna i EU. 
  
 EU-domstolen 
  har vidare anfört att undantaget för ordre public kan åberopas med framgång enbart när det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande sam- hällsintresse.4 När utstationeringsdirektivet antogs hänvisade rådet och kommissionen i en förklaring till exempelvis bestämmelser om förbud mot tvångsarbete. I samma förklaring anges, vilket EU- domstolen hänfört sig till, att begreppet bestämmelser som rör ordre public ska anses omfatta de tvingande bestämmelser från vilka inga undantag kan göras och vilka, genom sin art och sitt syfte, upp- fyller tvingande krav av allmänintresse. 
  
 Enligt Lavaldomen kan arbetsmarknadens parter, som inte är offentligrättsliga organ, inte (med framgång) åberopa ordre public för att genom stridsåtgärder hindra den fria rörligheten för tjänster. 
  
 Enligt kommitténs bedömning är det som avses avvärjas genom premier till arbetsskade- och livförsäkringar inte ett sådant verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande sam- hällsintresse som avses i  
 EU-domstolens 
  praxis. Det finns genom den svenska allmänna socialförsäkringen ett obligatoriskt skydd mot aktuella hot, och alla arbetsgivare i Sverige är inte skyldiga att teckna kompletterande försäkringar avseende sina arbetstagare. 
  
 4 Mål  
 C-319/06, 
  dom den 19 juni 2008, Europeiska gemenskapernas kommission mot Stor- hertigdömet Luxemburg, Mål  
 C-54/99, 
  dom den 14 mars 2000, Association Église de scien- tologie de Paris, Scientology International Reserves Trust och Premier ministre, jämför t.ex. Thomas, Posting matters, Arbeidsrett vol II nr I 2014 s. 7. 
  
 259 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 SOU 2015:83 
  
 När det gäller frågan om villkor om arbetsskade- och livförsäk- ringar kan anses ingå i den hårda kärnan enligt artikel 3.1 i utstatio- neringsdirektivet inleder kommittén med att bedöma om punkten e) om säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen kan vara tillämplig. 
  
 13.2.2Faller villkor om arbetsskade- och livförsäkringar inom området ”Säkerhet, hälsa och hygien 
  
 på arbetsplatsen”? 
  
 Kommitténs bedömning: Det bör vara möjligt att anse att krav på betalning av premier för arbetsskade- och livförsäkringar som ger ekonomisk ersättning till arbetstagaren, eller dennes efter- levande, vid brister i säkerhet, hälsa eller hygien i arbetet faller under artikel 3.1 e) i utstationeringsdirektivet. Frågan om så är fallet är inte avgjord av  
 EU-domstolen. 
  
 Den i rubriken angivna frågan togs upp i propositionen med förslag till lex Laval. Regeringen hänvisade till uttalanden i Lavaldomen (p. 20 och 83) och gjorde bedömningen att det inte var möjligt att med stöd av stridsåtgärder genomdriva krav på att den utstatione- rande arbetsgivaren ska teckna försäkringar såsom TFA och TGL.5 
  
 EU-domstolen 
  prövade i Lavaldomen krav med stöd av strids- åtgärder på avgifter för ett helt paket av olika försäkringar – av- seende avtalspension, förmåner vid sjukdom, stöd vid arbetslöshet och ekonomiskt skydd vid arbetsskada samt efterlevandeskydd vid arbetstagarens dödsfall (p. 22 i domen) – och konstaterade att de krävda bestämmelserna om sådana avgifter rörde sådana områden som inte uttryckligen nämns i artikel 3.1 i utstationeringsdirek- tivet. Krav med stöd av stridsåtgärder på bara arbetsskade- och livförsäkringar har alltså inte prövats av  
 EU-domstolen, 
  även om krav på sådana försäkringar ingick i det som domstolen ansåg inte rörde de områden som nämns i artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet.  
 EU-domstolen 
  har över huvud taget inte ännu direkt prövat vilka villkor som kan falla under formuleringen ”Säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen”. 
  
 5 Prop. 2009/10:48 s. 34. 
  
 260 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 Det bör här också nämnas att Eftadomstolen har ansett att ett isländskt krav på tecknande av olycksfallsförsäkring avseende olyckor på arbetet eller på väg dit eller därifrån för utstationerade arbets- tagare faller utanför det som räknas upp i artikel 3.1 i utstatione- ringsdirektivet.6 
  
 Den svenska språkversionen av artikeln talar alltså om säkerhet, hälsa och hygien ”på arbetsplatsen”. Det gör också den tyska språk- versionen (”am Arbeitsplatz”), medan andra språkversioner – engelska ”at work” och franska ”au travail” – verkar använda bredare be- grepp som närmast kan översättas med säkerhet, hälsa och hygien 
  
 ”i arbetet”. 
  
 Artikel 3.1 e) i utstationeringsdirektivet avser bara arbets- och anställningsvillkor på området ”Säkerhet, hälsa och hygien på arbets- platsen”, eller ”i arbetet”. Därför lär, enligt kommitténs bedöm- ning, premier för försäkringar som ger ekonomiskt stöd vid döds- fall och skada oberoende av om dödsfallet eller skadan har anknyt- ning till arbetsplatsen eller arbetet svårligen kunna omfattas av den punkten. 
  
 Formuleringen ”Säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen”, eller ”i arbetet”, för i första hand tankarna till bestämmelser om sådana åtgärder som ska vidtas på arbetsplatsen och som syftar till att arbetstagarna inte ska skadas eller dö av förhållandena på arbets- platsen eller i arbetet; de utstationerade arbetstagarna ska omfattas av skyddsföreskrifterna i värdmedlemsstaten. 
  
 Å andra sidan kan det hävdas att arbets- och anställningsvillkor som är avsedda att leda till att arbetstagarna, eller deras efterlev- ande, kompenseras just för följderna av brister i säkerhet, hälsa eller hygien i arbetet lika väl är villkor på detta område. Frågan är som sagt inte prövad av  
 EU-domstolen. 
  
 Kommittén anser alltså, till skillnad från vad som anges i pro- positionen med förslag till lex Laval, att frågan inte är avgjord och att det bör vara möjligt att anse att villkor om betalning av premier för arbetsskade- och livförsäkringar som ger ekonomisk ersättning till arbetstagaren, eller dennes efterlevande, vid brister i säkerhet, hälsa eller hygien i arbetet faller under artikel 3.1 e) i utstatio- neringsdirektivet. 
  
 6 Mål  
 E-12/10, 
  dom den 28 juni 2011, Eftas övervakningsorgan och Island. 
  
 261 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det bör således, såvitt kan bedömas i dagsläget, vara tillåtet för en medlemsstat att uttryckligen fastställa att villkor om betalning av premier för arbetsskade- och livförsäkringar avseende ersättning vid brister i säkerhet, hälsa eller hygien i arbetet ska följas vid ut- stationering. Är detta tillåtet för medlemsstaterna att göra i lag, lär det också vara tillåtet med en lag som, liksom lex Laval, i fråga om minimivillkor inom den hårda kärnan bara hänvisar till kollektivavtal som i sin tur fastställer att sådana premier ska betalas. Sverige som stat kan  
 EU-rättsligt 
  alltså inte genom lagändring göra annat eller mera i detta avseende än vad den svenska arbetsmarknadens parter på central nivå redan med dagens lagstiftning kan göra genom kollektivavtal. Man kan därför hävda att den svenska lagstiftaren i enlighet med den svenska arbetsmarknadsmodellen under alla för- hållanden borde låta bli att ytterligare reglera frågan. 
  
 Härtill kommer att tillåtligheten enligt  
 EU-rätten 
  av att med stridsåtgärder genomdriva villkor om svenska försäkringspremier på området säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen lär vara beroende av kollektivavtals- och försäkringsvillkoren avseende försäk- ringarna. Svenska villkor som inte tar hänsyn till betalning för mot- svarande skydd som gjorts enligt annars tillämplig lagstiftning eller gällande avtal lär t.ex. inte få genomdrivas med stridsåtgärder. Inte heller lär villkor som innebär att utstationerande arbetsgivare be- höver betala för något som i praktiken aldrig kan komma de aktu- ella utstationerade arbetstagarna till godo få genomdrivas på det sättet. Det kan också behövas särskilda  
 EU-rättsliga 
  överväganden rörande exempelvis villkor som innebär att utstationerade arbets- tagare inte längre kan kräva skadevållare på ersättning eller auto- matiskt överlåter till annan rätten till sådana krav. 
  
 Det är de svenska kollektivavtalsparterna som i praktiken dispo- nerar över och kan ändra aktuella kollektivavtals- och försäkrings- villkor. Arbetstagarorganisationerna som är representerade i referens- gruppen har också sagt sig vara dels medvetna om att villkoren behöver justeras för att få genomdrivas med stridsåtgärder mot ut- stationerande arbetsgivare, dels beredda att medverka till nödvän- diga justeringar av villkor och krav. 
  
 Mot den bakgrunden är det kommitténs bedömning att det med nu gjorda uttalanden om vad som redan bör vara möjligt inte krävs någon lagändring. Frågan bör i stället kunna lösas avtalsvägen av de svenska kollektivavtalsparterna så att arbetstagarorganisationerna 
  
 262 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 kan, ytterst med stöd av stridsåtgärder, uppställa krav på villkor om betalning av premier till arbetsskade- och livförsäkringar mot ut- stationerande arbetsgivare. Det bör i vart fall inte vara lagstiftarens uppgift att i nu aktuella avseenden bestämma villkoren för de arbets- marknadsförsäkringar som kompletterar det svenska socialförsäk- ringssystemet. 
  
 Det har från arbetstagarorganisationer gjorts gällande att premier för arbetsskade- och livförsäkringar alternativt kan anses ingå i be- greppet minimilön enligt artikel 3.1 c) i utstationeringsdirektivet. Med den bedömning som gjorts i fråga om vad som bör vara möj- ligt redan enligt artikel 3.1 e) i utstationeringsdirektivet, finns det enligt kommitténs mening inte anledning att närmare gå närmare in på den frågan. 
  
 13.3Kostnadsersättningar 
  
 Kommitténs förslag: Det förtydligas i utstationeringslagen att med minimilön avses minimilön enligt kollektivavtalet utan av- drag för ersättning för utgifter som uppkommit till följd av utstationeringen. 
  
 Av artikel 3.1 c) i utstationeringsdirektivet följer att Sverige ska se till att utstationerande arbetsgivare garanterar här utstationerade arbetstagare i Sverige fastställd minimilön, inbegripet övertidsersätt- ning. Enligt artikel 3.1 andra stycket i utstationeringsdirektivet avses med minimilön den minimilön som fastställs i nationell lagstiftning eller praxis i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är utstationerad. Av artikel 3.7 andra stycket i utstationeringsdirektivet framgår att ersättningar som hör ihop med utstationeringen ska anses utgöra en del av minimilönen, dvs. ska garanteras de utstationerade arbetstagarna. Det gäller dock enligt artikeln inte ersättning som utbetalas för utgifter som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen, t.ex. utgifter för resa, kost eller logi. 
  
 Utstationeringslagen innehåller i dag ingen definition av begreppet minimilön utan det är upp till arbetsmarknadens parter att i bransch- avtal bestämma och förtydliga villkor om minimilön och vad som ingår i denna. 
  
 263 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bestämmelsen i artikel 3.7 andra stycket i utstationeringsdirek- tivet om ersättning som utbetalas för utgifter som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen tolkades av  
 EU-dom- 
  stolen i målet Elektrobudowa Spółka Akcyjna (ESA)7. 
  
 I målet hade en utstationerande arbetsgivare till sina utstatio- nerade arbetstagare delat ut matkuponger enligt vad som följde av deras anställningsförhållande. Domstolen ansåg att den ersättning som matkupongerna utgjorde hade betalats ut som kompensation för levnadsomkostnader som faktiskt uppkommit för arbetstagarna till följd av utstationeringen. Ersättningen skulle alltså inte anses utgöra en del av arbetstagarnas minimilön, dvs. arbetstagarna hade rätt att utöver matkupongerna få ut sin minimilön. 
  
 Arbetsgivaren i målet hade också direkt betalat kostnaderna för boende för arbetstagarna utan att dessa hade behövt göra något utlägg. Ordalydelsen i den aktuella bestämmelsen uteslöt, enligt domstolen, bara ersättning för boendekostnader som faktiskt upp- kommit till följd av utstationeringen. På vilket sätt arbetsgivaren konkret valt att stå för kostnaderna saknade dock enligt domstolen betydelse för hur dessa ska kvalificeras rättsligt. Det skulle också, enligt domstolen, strida mot syftet med bestämmelsen att beakta kostnaderna för de utstationerade arbetstagarnas boende vid beräk- ningen av deras minimilön. Slutsatsen blev alltså att betalt boende för de utstationerade arbetstagarna inte ska anses utgöra en del av deras minimilön. 
  
 Det står således klart att ersättningar som arbetsgivaren ut- betalat till arbetstagarna – kontant eller i form av värdekuponger – som ersättning för utgifter som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen inte ska beaktas när man avgör om arbets- tagarna har fått den aktuella minimilönen. Detta gäller också sådana betalningar för dessa utgifter som arbetsgivaren gjort inte direkt till arbetstagarna utan för deras räkning till annan. Kostnader som arbetsgivaren på ett eller annat sätt har haft för sådant som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen, t.ex. för resa, kost eller logi, ska alltså inte beaktas när det bedöms om arbets- tagarna har fått den aktuella minimilönen. 
  
 7 Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015, Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa 
  
 Spółka Akcyjna. 
  
 264 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsskade- och livförsäkringar samt kostnadsersättningar 
  
 Det har från arbetstagarorganisationerna som är representerade i referensgruppen rapporterats att det dock förekommer att utstatio- nerande arbetsgivare med hänvisning till undantaget enligt arti- kel 3.7 andra stycket i utstationeringsdirektivet hävdar att utgifter som arbetsgivaren haft för de utstationerade arbetstagarnas resa, kost eller logi, som uppkommit till följd av utstationeringen, ska be- aktas när man beräknar om arbetstagarna har fått den aktuella minimilönen. Detta är alltså en felaktig inställning enligt såväl bestämmelsens ordalydelse som  
 EU-domstolens 
  praxis. 
  
 Eftersom bestämmelsen tydligen är så svår att förstå att det kan uppkomma missförstånd, finns det enligt kommitténs mening anled- ning att på just denna punkt i utstationeringslagen förtydliga vad som gäller i fråga om minimilön och ersättning för utgifter som uppkommit till följd av utstationeringen. 
  
 265 
  
 14Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 14.1Inledning 
  
 Det är enligt lex Laval tillåtet att vidta stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal bara om den utstationerande arbetsgivaren inte visar att de utstationerade arbetstagarna redan har villkor som i allt väsentligt är lika förmånliga som minimivillkoren (eller villkoren avseende uthyrda) enligt ett branschavtal eller villkoren i ett kollek- tivavtal hos den arbetsgivare till vilken arbetstagarna hyrs ut. En ut- stationerande arbetsgivare som redan tillämpar minimivillkoren och kan visa det kan alltså inte i dag med stridsåtgärder påtvingas ett kollektivavtal. 
  
 En anledning till den begränsningen i möjligheten att vidta strids- åtgärder för att uppnå kollektivavtal i utstationeringssituationer är att ett sådant avtal enligt svensk lag har verkningar som går långt utöver den hårda kärnan – primär förhandlingsskyldighet, facklig vetorätt, fackligt tolkningsföreträde, skyldighet att bekosta den fack- liga verksamheten på arbetsplatsen m.m.1 Genom begränsningen har den utstationerande arbetsgivaren alltid en möjlighet att slippa stridsåtgärder och kollektivavtal genom att vid hot om sådana åtgärder frivilligt börja tillämpa minimivillkoren (och skaffa bevis- ning om det). Därför ansågs det med hänsyn till  
 EU-rätten 
  möjligt att tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal med dess normala verkningar enligt svensk lag. Härtill kommer att just ett kollektivavtal i dag normalt inte ger de utstationerade arbetstagarna någon rätt över huvud taget, eftersom dessa nästan aldrig är medlem- 
  
 1 Prop. 2009/10:48 s. 37 f. 
  
 267 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 mar i den avtalsslutande svenska arbetstagarorganisationen och där- med inte blir bundna av det enligt 26 § medbestämmandelagen.2 
  
 Ett annat skäl till begränsningen i möjligheten att vidta strids- åtgärder för att uppnå kollektivavtal är att det ansågs oförenligt med  
 EU-rättens 
  principer om proportionalitet och ömsesidigt erkän- nande att tillåta stridsåtgärder när den utstationerande arbetsgiva- ren redan bevisligen uppfyllde minimivillkoren.3 Det ansågs att de utstationerade arbetstagarna måste ges en verklig fördel för att en stridsåtgärd ska kunna motiveras  
 EU-rättsligt 
  med hänvisning till skyddet för arbetstagarna. Att underlätta övervakning och kontroll av villkoren ansågs inte tillräckligt som ensam faktor för att tillåta i princip obegränsade stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal. 
  
 Vid införandet av lex Laval gjorde regeringen alltså bedöm- ningen att det inte är förenligt med  
 EU-rätten 
  att tillåta stridsåtgär- der för att uppnå ett kollektivavtal när den utstationerande arbets- givaren bevisligen redan tillämpar minimivillkoren. Därför tilläts inte stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal – ett s.k. bekräf- telseavtal – i den situationen. 
  
 Kommittén delar regeringens bedömning att det inte i utstatione- ringssituationer är förenligt med  
 EU-rätten 
  att tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal med alla de verkningar ett sådant avtal har i dag enligt lag när den utstationerande arbetsgivaren bevisligen redan tillämpar minimivillkoren. I detta avsnitt under- söks om det är möjligt att i den situationen tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett kollektivavtal med särskilda  
 EU-anpassade 
  verkningar och därmed ändå stärka de svenska kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer.4 
  
 Med utstationeringskollektivavtal avses i det följande ett kollektiv- avtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare (obero- ende av innehållet i avtalet, oberoende av om arbetstagarna redan har minimivillkoren och oberoende av om avtalsslutandet är fri- villigt eller har föregåtts av stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder). Med utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren avses i det följande ett utstationeringskollektivavtal som har slutits 
  
 2I SOU 2015:13 har föreslagits att utstationerade arbetstagare ska kunna åberopa villkoren i ett kollektivavtal trots att de inte är medlemmar i den avtalsslutande organisationen. 
  
 3Prop. 2009/10:48 s. 35 f. 
  
 4Jämför Davis, Lavalutredningen – En annan mening i Vänbok till George, 2010, s. 194 ff. 
  
 268 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder och som i fråga om villkoren för utstationerade arbetstagare bara innehåller minimi- villkoren (de villkor som en arbetstagarorganisation enligt 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen får vidta stridsåtgärder för att uppnå). Utstationeringskollektivavtal har enligt lag (det förslag till ändringar i utstationeringslagen som kom- mittén lämnar) särskilda  
 EU-anpassade 
  kollektivavtalsverkningar. 
  
 14.2Lagvalsfrågor 
  
 Ett kollektivavtal som har slutits av en svensk arbetstagarorganisa- tion med en utstationerande arbetsgivare, eventuellt efter strids- åtgärder i Sverige, som syftar till att reglera villkoren för arbete i Sverige lär regleras av svensk rätt.5 
  
 Rom  
 I-förordningen6 
  tillämpas på avtalsförpliktelser på privat- rättens område. Enligt den förordningen gäller följande. Om parterna inte har gjort något lagval och avtalet inte avser vissa uppräknade kategorier av avtal, är avtalet underkastat lagen i det land där den part som ska utföra avtalets karakteristiska prestation har sin van- liga vistelseort (artikel 4.2). Om det emellertid framgår av alla om- ständigheter i fallet att avtalet uppenbart har en närmare anknyt- ning till ett annat land än det landet, ska lagen i det andra landet tillämpas (artikel 4.3). Om tillämplig lag inte har kunnat fastställas enligt dessa regler, ska avtalet vara underkastat lagen i det land till vilket det har närmast anknytning (artikel 4.4). 
  
 En tillämpning av dessa bestämmelser i Rom  
 I-förordningen 
  lär leda till att kollektivavtalet, på grund av de omständigheter som tidigare nämnts och som entydigt talar för att avtalet har svensk anknytning, enligt artikel 4.3 eller 4.4 ska regleras av svensk lag. Rom  
 I-förordningen 
  är emellertid subsidiär i förhållande till annan  
 EU-rätt 
  som på särskilda områden innehåller regler om tillämplig lag (artikel 23). Enligt artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet ska Sverige, oavsett vilken lag som gäller för anställningsförhållandet, se till att utstationerande arbetsgivare garanterar de här utstationerade arbetstagarna de fastställda minimivillkoren. Det kan därför alter- 
  
 5Jämför prop. 2009/10:48 s. 37 och SOU 2015:13 s. 205. 
  
 6Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av den 17 juni 2008 om tillämp- lig lag för avtalsförpliktelser (Rom I). 
  
 269 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 nativt hävdas att de svenska bestämmelserna om utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren som utstationerande arbetsgivare är skyldiga att tillämpa på utstationerade arbetstagare är sådana bestämmelser som enligt utstationeringsdirektivet ska tillämpas vid utstationering här oberoende av vad som följer av Rom  
 I-förord- 
  ningen. 
  
 För kollektivavtal gäller ett formkrav, skriftlighet (23 § med- bestämmandelagen). Rom  
 I-förordningen 
  innehåller också bestäm- melser om vilket lands lag som ska tillämpas på frågan om ett avtal är giltigt till formen (artikel 11) som innebär följande. Ett avtal som har ingåtts mellan personer, eller deras mellanmän, vilka be- finner sig i samma land när avtalet ingås är giltigt till formen om det uppfyller formkraven i den lag som enligt förordningen i sak reglerar avtalet eller i lagen i det land där avtalet ingås. Ett avtal som har ingåtts mellan personer, eller deras mellanmän, vilka be- finner sig i olika länder vid tidpunkten för avtalets ingående är giltigt till formen om det uppfyller formkraven i den lag som enligt förordningen i sak reglerar avtalet eller i lagen i något av de länder där någon av parterna eller deras mellanmän befinner sig när avtalet ingås eller lagen i det land där någon av parterna hade sin vanliga vistelseort vid den tidpunkten. 
  
 Vilket lands lag som ska tillämpas på frågorna om det finns giltigt samtycke till ett avtal och om ett avtal är ogiltigt, t.ex. på grund av att det påtvingats den ena avtalsparten, regleras också i Rom  
 I-förordningen. 
  Förekomsten och giltigheten av ett avtal eller en bestämmelse i ett avtal ska enligt förordningen fastställas enligt den lag vilken det skulle underkastats enligt förordningen, om av- talet eller bestämmelsen var giltig. En part kan dock enligt för- ordningen åberopa lagen i det land där han eller hon har sin vanliga vistelseort för att få fastställt att han eller hon inte har samtyckt till avtalet eller avtalsbestämmelsen, om det framgår av omständig- heterna att det inte skulle vara rimligt att avgöra verkan av hans eller hennes uppträdande enligt den lag som nyss sagts. 
  
 Genom lex Britannia (se avsnitt 7.2.3) infördes bestämmelser om kollektivavtals giltighet och om vilket kollektivavtal som ska tillämpas när arbetsgivaren är bunden av flera tillämpliga kollektiv- avtal. Ett kollektivavtal som är ogiltigt enligt utländsk rätt på den grunden att det tillkommit efter en stridsåtgärd är trots detta giltigt här i landet, om stridsåtgärden var tillåten enligt medbestämmande- 
  
 270 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 lagen (25 a §).7 Är en arbetsgivare bunden av ett kollektivavtal som medbestämmandelagen inte är direkt tillämplig på (i praktiken ett ut- ländskt kollektivavtal) och sluter arbetsgivaren därefter ett kollektiv- avtal enligt bestämmelserna i  
 23–24 
  §§ medbestämmandelagen, ska i de delar avtalen är oförenliga det senare avtalet gälla (31 a §). Eftersom villkoren i ett utstationeringskollektivavtal med minimi- villkoren inte hindrar tillämpningen av för arbetstagarna förmånlig- are villkor (se avsnitt 14.4), tar det inte enligt 31 a § medbestäm- mandelagen över sådana förmånligare villkor som kan finnas i ett tidigare slutet utländskt kollektivavtal. 
  
 Om en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av ett utstationeringskollektivavtal genom lag ändå får rätt att utkräva minimivillkoren (se avsnitt 14.10.2) och att få skadestånd om minimi- villkoren inte följs (se avsnitt 14.10.4), skulle det möjligen kunna hävdas att det är fråga om utomobligatoriska förpliktelser för den utstationerande arbetsgivaren och inte sådana avtalsförpliktelser på privaträttens område som regleras i Rom  
 I-förordningen. 
  I fråga om lagval vid utomobligatoriska förpliktelser gäller Rom  
 II-förord- 
  ningen8 i stället för Rom  
 I-förordningen. 
  Enligt artikel 4 i den för- ordningen gäller som huvudregel lagen i det land i vilket den skade- vållande händelsen inträffade även om indirekta följder av händel- sen uppkommer i andra länder. Om både skadevållaren och den skadelidande har sin vanliga vistelseort i samma land när skadan uppkommer, ska dock lagen i det landet tillämpas. Om det framgår av alla omständigheter att den skadeståndsgrundande händelsen har en uppenbart närmare anknytning till ett annat land än vad som nu sagts, ska lagen i det landet tillämpas. Om det redan finns ett rätts- förhållande mellan parterna, såsom ett avtal som har nära anknyt- ning till den skadeståndsgrundande händelsen, kan det utgöra grund för en sådan uppenbart närmare anknytning. Det sistnämnda bör vara tillämpligt i de fall som diskuteras här och således innebära att svensk lag ska tillämpas. Rom  
 II-förordningen 
  innehåller emellertid 
  
 7Det kan i och för sig finnas skäl att överväga en förtydligande omformulering av den be- stämmelsen, men det kan inte anses ligga inom ramen för kommitténs uppdrag så kom- mittén nöjer sig med att notera att inga stridsåtgärder är tillåtna enligt medbestämmandelagen, som innehåller bestämmelser om när sådana åtgärder inte är tillåtna (fredsplikt), och att be- stämmelsen inte nämner sådana stridsåtgärder som var uttryckligen tillåtna enligt utstatio- neringslagen. 
  
 8Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämp- lig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II). 
  
 271 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 också en bestämmelse om att förordningen är subsidiär i förhåll- ande till annan  
 EU-rätt 
  (artikel 27) som motsvarar den som finns i Rom  
 I-förordningen. 
  På motsvarande sätt som tidigare sagts om Rom  
 I-förordningen 
  skulle det därför alternativt kunna hävdas att det av artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet i vart fall följer att svensk lag ska tillämpas. 
  
 14.3Stridsåtgärder för att uppnå särskilda utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren borde vara tillåtet enligt  
 EU-rätten 
  
 Kommitténs förslag: Ett nytt system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren införs. 
  
 Kommitténs bedömning: Ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren borde vara tillåtet enligt  
 EU-rätten 
  och övriga internationella förplik- telser. Ett sådant system skulle vara mer förenligt med den svenska arbetsmarknadsmodellen än det nuvarande förbudet mot stridsåtgärder mot utstationerande arbetsgivare som redan följer minimivillkoren i ett svenskt branschavtal och stärka de svenska kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer. 
  
 Ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren har till syfte att skydda utstatio- nerade arbetstagare. Ett system med det syftet måste ge de utstatio- nerade arbetstagarna en verklig fördel samtidigt som det inte får ha verkningar som ligger utanför den hårda kärnan för att det ska vara lämpligt och proportionerligt enligt  
 EU-rätten 
  att tillåta strids- åtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimi- villkoren. 
  
 Enligt utstationeringsdirektivet är det medlemsstaterna som ska se till att de utstationerande arbetsgivarna garanterar de utstatio- nerade arbetstagarna vissa minimivillkor. De utstationerade arbets- tagarna ska ha tillgång till lämpliga förfaranden för att säkerställa 
  
 272 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 skyldigheterna enligt direktivet och de ska kunna göra gällande rätten till minimivillkoren genom att väcka talan i Sverige. 
  
 Ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren mellan en svensk arbetstagarorganisation och en utstationerande arbetsgivare eller dennes organisation som på grund av lag ger de utstationerade arbetstagarna själva rätt till minimivillkoren skulle vara mer fören- ligt med dessa skyldigheter än ett kollektivavtal enligt dagens regler som normalt inte ger de utstationerade arbetstagarna några egna rättigheter alls, eftersom de oftast inte är medlemmar i den avtals- slutande arbetstagarorganisationen och därmed inte heller bundna av dess kollektivavtal.9 Det är genom utstationeringskollektivavtalet med minimivillkoren som Sverige kan se till att de utstationerande arbetsgivarna garanterar de utstationerade arbetstagarna de minimi- villkor som enligt branschavtal gäller allmänt i Sverige. Utstatione- ringskollektivavtalet gör att de utstationerade arbetstagarna själva kan utkräva villkoren. 
  
 Ett sådant utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren kan, på motsvarande sätt som lagstiftning om minimilön och minimi- villkor, ge de utstationerade arbetstagarna en verklig fördel även om de redan har bättre villkor. Det förhindrar nämligen att de råd- ande villkoren ändras så att inte minimivillkoren uppnås. De avtal eller den utländska lagstiftning som reglerar anställningsförhållan- det kan förstås redan innehålla bestämmelser som förhindrar försäm- ring av rådande villkor, men i många medlemsstater lär det, liksom i Sverige, vara möjligt att på ett eller annat sätt genomdriva villkors- försämringar, t.ex. när ett nytt kollektivavtal blir tillämpligt. 
  
 Utstationeringskollektivavtal med minimivillkor respekterar också på ett rimligt sätt principen om ömsesidigt erkännande: 
  
 –Det fastställer bara minimivillkoren, utpekade på det sätt som redan framgår av lex Wu och som ansetts tillåtet enligt EU- rätten inklusive utstationeringsdirektivet. 
  
 9I SOU 2015:13 har det föreslagits att utstationerade arbetstagare ska kunna åberopa minimi- villkoren i ett tillämpligt kollektivavtal som den utstationerande arbetsgivaren är bunden av trots att de inte är medlemmar i den avtalsslutande svenska arbetstagarorganisationen. 
  
 10Se prop. 2009/10:48 s. 28 ff. om att artikel 3.8 andra stycket första strecksatsen i utstatione- ringsdirektivet har använts för att utpeka villkoren. 
  
 273 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 –Det undantränger inte andra avtal eller utländsk lagstiftning i större utsträckning än som är avsett enligt utstationeringsdirek- tivet, dvs. bara när och i den utsträckning minimivillkoren inte följs. 
  
 –Om tillämplig utländsk lagstiftning redan skulle garantera bättre villkor än minimivillkoren i utstationeringskollektivavtalet med minimivillkoren, är den enda tillkommande åtgärden i förhåll- ande till sådan lagstiftning om minimilön och minimivillkor som i första hand avses i utstationeringsdirektivet ett enkelt avtals- tecknande. Det kan jämföras med den situationen att en utsta- tionerande arbetsgivare enligt lag måste göra en ansökan och få ett myndighetsbeslut för att få tillämpa minimivillkoren för en viss bransch i stället för generellt gällande minimivillkor. 
  
 En annan verklig fördel för den utstationerade arbetstagaren med ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren är att det skapar möjlighet till en extern kontroll av minimivillkoren och effektiva externa sanktioner om dessa inte följs. Ett utstationeringskollektiv- avtal bör nämligen vara förknippat med en kontrollbefogenhet för den avtalsslutande arbetstagarorganisationen, och brott mot ett så- dant avtal bör kunna föranleda allmänt skadestånd till bl.a. orga- nisationen. Detta kan sägas motsvara den kontroll och tillsyn samt de sanktioner som myndighet skulle ha gjort respektive haft till- gång till om minimivillkoren i stället hade fastslagits i lagstiftning. 
  
 Av utstationeringsdirektivet (artikel 4) följer att det ska finnas en eller flera utsedda instanser och att nationella offentliga förvalt- ningar som har behörighet att övervaka minimivillkoren ska ha ett planerat samarbete. Tillämpningsdirektivet innehåller i artikel 9 och 10 flera bestämmelser om kontroll. Det finns också i tillämpnings- direktivet flera bestämmelser om sanktioner när den utstatione- rande arbetsgivaren inte följer nationella bestämmelser om kontroll (kapitel VI och artikel 20). I SOU 2015:13 har det lämnats förslag till hur dessa bestämmelser ska genomföras i Sverige. 
  
 Enligt artikel 10.4 i tillämpningsdirektivet får arbetsmarknadens parter i de medlemsstater där det i enlighet med nationell rätt eller praxis är dessa som fastställer minimivillkoren också övervaka tillämpningen av relevanta arbets- och anställningsvillkor för utstatio- nerade arbetstagare. Detta gäller under förutsättning att en sådan lämplig skyddsnivå som motsvarar den som föreskrivs i utstatione- 
  
 274 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 ringsdirektivet garanteras. Övervakningen ska ske i enlighet med de villkor som fastställts av medlemsstaterna. 
  
 I artikel 9 i tillämpningsdirektivet lämnas exempel på åtgärder som får genomföras för att effektivt kunna övervaka att de utsta- tionerande arbetsgivarnas skyldigheter enligt utstationeringsdirek- tivet fullgörs. Kraven och åtgärderna måste vara motiverade och proportionerliga i enlighet med  
 EU-rätten. 
  En åtgärd som nämns som exempel är kravet att tillhandahålla anställningsavtal (eller mot- svarande information som ska lämnas enligt upplysningsdirektivet11), lönespecifikationer, tidrapporter där den dagliga arbetstidens början, slut och varaktighet anges samt intyg över gjorda löneutbetalningar eller kopior av dokumenten. 
  
 Antagandet av tillämpningsdirektivet visar tydligt vilken ökad vikt som inom EU läggs vid kontroller vid utstationering, inklusive möjlighet till sanktioner, och att arbetsmarknadens parter kan ges en roll i det sammanhanget. Detta är en väsentlig skillnad i för- hållande till situationen när regeringen gjorde sin bedömning i sam- band med propositionen med förslag till lex Laval. Möjligheten till kontroll och sanktioner kan genom tillämpningsdirektivet sägas ha fått ökad tyngd, bl.a. vid den proportionalitetsbedömning som måste göras enligt  
 EU-rätten. 
  
 Ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren kan inte anses diskriminerande mot de utstationerande arbetsgivarna. Det är visserligen fråga om ett avtal med särskilda villkor för utstationerade arbetstagare och särskilda verkningar som genom stridsåtgärder kan påtvingas bara så- dana arbetsgivare. Men utstationeringskollektivavtalet med minimi- villkoren har bara de verkningar som får anses tillåtna enligt ut- stationeringsdirektivet och tillämpningsdirektivet (fastställande av minimivillkor inom den hårda kärnan och möjlighet till kontroll och sanktioner) eller är förmånliga för arbetsgivaren (fredsplikts- verkan, som dock inte gäller vid indrivningsblockader och sympati- åtgärder, och möjlighet att avvika från lag med åberopande av avtalet). Systemet med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren för utstationerande arbetsgivare 
  
 11 Rådets direktiv av den 14 oktober 1991 om arbetsgivares skyldighet att upplysa arbets- tagarna om de regler som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet (91/533/EEG). 
  
 275 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 måste jämföras med att en svensk arbetsgivare kan med stridsåtgär- der påtvingas ett kollektivavtal med omfattande verkningar på många områden oberoende av om dennes anställda redan har bättre villkor än kollektivavtalet föreskriver. De utstationerande arbets- givarna som tillämpar tillräckligt bra villkor behandlas alltså med ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren på det stora hela mer förmånligt än vad en svensk arbetsgivare i motsvarande situation behandlas. 
  
 Det avgörande för om ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren är tillåtet enligt  
 EU-rätten 
  verkar vara om det klarar en lämplighets- och pro- portionalitetsbedömning. 
  
 Att stridsåtgärder tillåts utan begränsningar för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren innebär i praktiken att den utstationerande arbetsgivaren kan förhindras att verka på den svenska marknaden. Det är alltså fråga om en mycket ingrip- ande påverkan på den fria rörligheten för tjänster. För en utstatio- nerande arbetsgivare som redan har bättre villkor än minimivill- koren kan det framstå som att den verkan inträder bara därför att han eller hon inte i förhållande till en svensk arbetstagarorganisa- tion har lovat att fortsätta att tillämpa tillräckligt bra villkor för sina utstationerade arbetstagare. 
  
 Ett kollektivavtal är emellertid en förutsättning för att det i Sverige ska kunna garanteras en minimilön och för att någon ska ha möj- lighet att kontrollera att den följs samt för att det ska finnas effek- tiva sanktioner om den inte följs. Ett sådant avtal är på motsva- rande sätt också en förutsättning för att de utstationerade arbets- tagarna ska garanteras de bättre minimivillkor inom den hårda kärnan än enligt lagstiftning som normalt gäller inom den aktuella branschen i Sverige. Det kan sägas ligga i linje med Sveriges för- pliktelser enligt utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirek- tivet att tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med de minimivillkor inom den hårda kärnan som normalt gäller inom den aktuella branschen i Sverige. 
  
 Utstationeringskollektivavtalet med minimivillkoren ger som nämnts även de utstationerade arbetstagarna verkliga fördelar i form av en garanti för vissa minimivillkor och hjälp med extern kontroll och externa sanktioner som påtryckningsmedel. Utstationerings- kollektivavtalet med minimivillkoren och arbetstagarorganisationens 
  
 276 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 åtgärder gör att de utstationerade arbetstagarna i praktiken har lättare att få ut åtminstone minimivillkoren. 
  
 Det nu sagda och det förhållandet att möjligheterna till kontroll och sanktioner inom EU har bedömts som allt viktigare gör enligt kommitténs bedömning att ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren borde klara en lämplighets- och proportionalitetsbedömning och vara tillåtet enligt  
 EU-rätten. 
  Införandet av ett sådant system kan inte heller anses strida mot Sveriges övriga internationella förpliktelser, t.ex. rörande den negativa föreningsfriheten, såvitt kan bedömas i nuläget. Tvärtom kan den nya möjligheten till kollektiv reglering av arbetsvillkoren med stöd av stridsåtgärder antas bidra till att ännu bättre uppfylla vissa sådana förpliktelser. 
  
 Ett system med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren skulle enligt kommitténs bedöm- ning vara mer förenligt med den svenska arbetsmarknadsmodellen än det nuvarande förbudet mot stridsåtgärder mot utstationerande arbetsgivare som redan följer minimivillkoren i ett svenskt bransch- avtal. Det skulle dessutom stärka de svenska kollektivavtalens ställ- ning i utstationeringssituationer. Kommittén lämnar därför i det följande förslag till ett sådant system. 
  
 Det har förts fram farhågor om att det inte skulle vara förenligt med  
 EU-rätten 
  att tillåta stridsåtgärder för ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren när den utstationerande arbets- givaren redan har åtminstone dessa villkor, dvs. det skulle inte vara  
 EU-rättsligt 
  tillåtet att i fråga om stridsåtgärder gå längre än vad som följer av lex Laval. Hur det verkligen är på den punkten kan slutligen bara avgöras av  
 EU-domstolen, 
  om den frågan skulle komma upp där. Kommittén anser för sin del som framgått att det 
  
 – med de justeringar av kollektivavtalsverkningarna som föreslås och de utförliga motiveringar som lämnas med utgångspunkt i EU- rätten – är  
 EU-rättsligt 
  tillåtet. 
  
 Kommitténs uppfattning är också att det är så viktigt att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen och kollektivavtalens ställning, för att garantera de utstationerade arbetstagarna minimivillkoren, att man inte bör lämna någon väg oprövad. Vill vi i Sverige anknyta till vår arbetsmarknadsmodell och undvika system med lagstadgade minimivillkor eller allmängiltigförklarade kollektivavtal, är det bara genom att ytterst tillåta stridsåtgärder för kollektivavtal som de 
  
 277 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 utstationerade arbetstagarna verkligen kan garanteras en minimilön och minimivillkoren i övrigt och en effektiv tillsyn av detta. Det får förutsättas att arbetstagarorganisationerna, liksom de gjort med lex Laval, faktiskt använder stridsåtgärder bara när det klart kan moti- veras  
 EU-rättsligt. 
  Annars riskerar organisationerna i enlighet med Arbetsdomstolens dom i Lavalmålet att få skadeståndsansvar obero- ende av vad som står i svensk lagstiftning. Tillåtligheten  
 EU-rätts- 
  ligt av stridsåtgärder är också beroende av att det är tillräckligt för- utsebart vilka villkor som måste uppfyllas. För att arbetstagar- organisationerna över huvud taget ska kunna vidta  
 EU-rättsligt 
  tillåtna stridsåtgärder, måste de alltså först se till att ta sitt ansvar för att identifiera och offentliggöra minimivillkoren; i avsnitt 16 berörs frågan om förutsebarheten vidare. 
  
 I följande avsnitt beskrivs mer i detalj den reglering om utstatio- neringskollektivavtal som föreslås. 
  
 14.4Stridsåtgärder tillåts för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren 
  
 Kommitténs förslag: En stridsåtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare får vidtas endast om de villkor som krävs är sådana som avses i nuvarande 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen (dvs. motsvaras av minimivillkoren, inklusive minimilön, eller, vid uthyrning, vill- koren, inklusive lön, i tillämpligt branschavtal och faller inom den hårda kärnan) och inte hindrar tillämpningen av för arbets- tagarna förmånligare villkor. Finns det i den aktuella branschen flera tillämpliga centrala kollektivavtal, avses villkoren i det kollektivavtal som har de för arbetsgivarsidan mest förmånliga villkoren. En stridsåtgärd som vidtas i strid mot bestämmelsen är olovlig enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet. 
  
 Kommittén har redan kommit fram till att det bör vara förenligt med  
 EU-rätten 
  att tillåta stridsåtgärder för att uppnå ett kollektiv- avtal med bara minimivillkoren för de utstationerade arbetstagarna 
  
 278 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 och  
 EU-anpassade 
  kollektivavtalsverkningar (ett utstationerings- kollektivavtal med minimivillkoren) oberoende av vilka villkor den utstationerande arbetsgivaren redan har för de utstationerade arbets- tagarna (avsnitt 14.3). 
  
 De villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder bör be- stämmas på samma sätt som enligt lex Laval (med senare kom- plettering avseende utstationerade uthyrda arbetstagare12), dvs. enligt artikel 3.8 andra stycket första strecksatsen i utstationerings- direktivet.13 Av Lavaldomen följer att Sverige i fråga om arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare inte får kräva att utstationerande arbetsgivare tillämpar mer eller annat än minimi- villkoren. Det innebär att en stridsåtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare får vidtas endast om de villkor som krävs motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen, bara avser minimilön eller andra minimivillkor på de områden inom den hårda kärnan som avses i 5 § utstationeringslagen, och är för- månligare för arbetstagarna än det som följer av 5 § utstationerings- lagen. Avser den åsyftade regleringen villkoren för bara utstatione- rade uthyrda arbetstagare, gäller i stället att stridsåtgärden får vidtas endast om de villkor som krävs motsvarar villkoren i ett sådant centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i uthyrningsbranschen och som respekterar det över- gripande skydd för arbetstagare som avses i bemanningsdirektivet14, bara avser lön eller villkor på de områden inom den hårda kärnan som avses i 5 § utstationeringslagen, och är förmånligare för arbets- tagarna än det som följer av 5 § utstationeringslagen. 
  
 De villkor som krävs med stöd av stridsåtgärder bör vidare inte få hindra tillämpningen av för arbetstagarna förmånligare villkor än minimivillkoren, jämför artikel 3.7 första stycket i utstationerings- direktivet och 5 § sista stycket utstationeringslagen. De krävda avtals- villkoren får alltså inte vara tvingande till arbetstagarnas nackdel och t.ex. undanröja förmånligare villkor som de redan har eller kan komma att få. Detta bör för tydlighets skull uttryckligen framgå av 
  
 12Prop. 2011/12:178. 
  
 13Prop. 2009/10:48 s. 28 ff. 
  
 14Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/104/EG av den 19 november 2008 om arbets- tagare som hyrs ut av bemanningsföretag. 
  
 279 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 lagtexten. Stridsåtgärder för att uppnå avtalsvillkor till arbetstagar- nas nackdel är alltså inte tillåtna i utstationeringssituationer och kan föranleda sanktioner enligt medbestämmandelagen. 
  
 Vid införandet av lex Laval gjorde regeringen bedömningen att varje kollektivavtal som slutits mellan centrala arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer och som gäller nationellt kan anses upp- fylla kravet på att kollektivavtalet ska gälla ”allmänt” enligt arti- kel 3.8 andra stycket första strecksatsen i utstationeringsdirektivet.15 
  
 Det kan emellertid finnas fler än ett tillämpligt branschavtal (ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen). Med lex Laval löstes frågan om vilka villkor som det får vidtas stridsåtgärder för att uppnå i den situationen genom den s.k. bevisregeln. Stridsåtgärder är enligt den regeln förbjudna om arbetsgivaren visar att arbetstagarna har vill- kor som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som minimi- villkoren i något av branschavtalen. 
  
 Det innebär i praktiken att den utstationerande arbetsgivaren har valrätt i fråga om vilken uppsättning av villkor som ska följas och att den utstationerande arbetsgivaren således har möjlighet att anpassa sig till det branschavtal som har de lägsta och för arbets- givarsidan mest förmånliga villkoren (oberoende av om det finns något annat tillämpligt branschavtal som täcker betydligt flera arbets- givare och arbetstagare). 
  
 Tanken med den lösningen var just att en arbetsgivare som i samband med en utstationering i Sverige har utgått från arbets- och anställningsvillkoren i ett visst branschavtal inte ska behöva drabbas av stridsåtgärder med krav på villkor enligt ett annat branschavtal.16 Det framstår som en naturlig konsekvens av bedömningen att varje branschavtal gäller allmänt på det sätt som krävs enligt artikel 3.8 andra stycket första strecksatsen i utstationeringsdirektivet och som man alltså kan utgå från när man fastställer vad som är de nationella minimivillkoren inom den hårda kärnan enligt artikel 3.1 första stycket i utstationeringsdirektivet. Det finns enligt kommitténs mening inte anledning att frångå den bedömningen. 
  
 Frågan är emellertid vad som bör gälla i den situationen att flera branschavtal i och för sig är tillämpliga när stridsåtgärder tillåts 
  
 15Prop. 2009/10:48 s. 30 ff. 
  
 16Prop. 2009/10:48 s. 39 och 59. 
  
 280 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 oberoende av vilka villkor de utstationerade arbetstagarna har. Vilka villkor bör i den situationen vara de minimivillkor som avses i be- stämmelsen som tillåter stridsåtgärder? 
  
 Den svenska lagstiftarens bedömning är alltså att man kan utgå från varje branschavtal vid bestämmandet av minimivillkoren. En situation där en utstationerande arbetsgivare som inför utstatione- ringen har anpassat sig till villkoren i ett tillämpligt branschavtal och är beredd att teckna ett utstationeringskollektivavtal med minimi- villkoren enligt det branschavtalet ändå kan genom stridsåtgärder hindras att erbjuda sina tjänster på den svenska marknaden bara därför att arbetsgivaren inte vill sluta ett utstationeringskollektiv- avtal med minimivillkoren enligt något annat i och för sig också tillämpligt branschavtal skulle med största sannolikhet inte godtas  
 EU-rättsligt. 
  Medlemsstaterna har visserligen enligt utstationerings- direktivet en viss frihet att avgöra vilken källa (t.ex. branschavtal) de ska utgå ifrån när minimivillkoren fastställs, men det lär knappast godtas  
 EU-rättsligt 
  att en medlemsstat använder det handlings- utrymmet på ett sådant sätt att en utstationerande arbetsgivare inte i förväg kan veta vilka minimivillkor som måste uppfyllas. Ett sådant system lär inte uppfylla de krav på förutsebarhet med tillräckligt tillgängliga och klara villkor som  
 EU-domstolen 
  uppställt (senast i målet Elektrobudowa Spółka Akcyjna [ESA]17). Vidare kan det sättas i fråga om det allmänna  
 EU-rättsliga 
  kravet på proportionalitet är uppfyllt i den angivna situationen. 
  
 Slutsatserna av det sagda är att situationen med flera tillämpliga kollektivavtal måste regleras i bestämmelsen som tillåter strids- åtgärder och att det med utgångspunkten att varje branschavtal är godtagbart inte är möjligt att välja annat än det tillämpliga bransch- avtal som har de för arbetsgivarsidan mest förmånliga minimi- villkoren. En utstationerande arbetsgivare kan alltså, liksom enligt bevisregeln i lex Laval, inte påtvingas mera än de för arbetsgivaren mest förmånliga minimivillkoren som finns i ett tillämpligt bransch- avtal. Har arbetsgivaren i förväg anpassat villkoren till ett annat tillämpligt branschavtal, uppfyller arbetsgivaren förmodligen ofta också minimivillkoren i det för arbetsgivaren mest förmånliga branschavtalet. Det bör i den situationen också vara möjligt för 
  
 17 Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015, Sähköalojen ammattiliitto ry mot Sullivan Akcyjna. 
  
 281 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivaren att med den arbetstagarorganisation som har det kollektivavtal arbetsgivaren anpassat sig till frivilligt sluta kollektiv- avtal med minimivillkoren. 
  
 Ett alternativ med en annan utgångspunkt till den föreslagna bestämmelsen vore att vid fler än ett tillämpligt kollektivavtal i en bransch välja det kollektivavtal flest arbetstagare i branschen är bundna av. Det kan nämligen hävdas att det är detta kollektivavtal som närmast ”gäller allmänt” i branschen enligt artikel 3.8 i ut- stationeringsdirektivet.18 Information för tillämpning av en sådan regel borde kunna fås från Medlingsinstitutet. Kommittén har emellertid stannat för att hålla fast vid utgångspunkten att varje branschavtal är godtagbart och föreslår alltså inte en sådan regel. 
  
 Utstationerade uthyrda arbetstagare hos en utstationerande arbetsgivare kan arbeta hos användarföretag som verkar i flera olika branscher. Liksom enligt lex Laval bör dock uthyrningsbranschen ses som en bransch i sig. För utstationerade uthyrda arbetstagare bör alltså bara minimivillkoren enligt ett branschavtal för uthyr- ningsbranschen kunna krävas med stöd av stridsåtgärder. Detta branschavtal måste, liksom enligt lex Laval, respektera det över- gripande skydd för arbetstagare som avses i bemanningsdirektivet.19 
  
 I dag kan en utstationerande arbetsgivare som utstationerar ut- hyrda arbetstagare freda sig från stridsåtgärder genom att enligt bevisregeln visa att arbetstagarna har villkor som i allt väsentligt är minst lika förmånliga som villkoren i det kollektivavtal som gäller i användarföretaget. En regel som innebär att för utstationerade ut- hyrda arbetstagare bara får krävas villkor enligt det för arbets- givaren mest förmånliga av branschavtalet för uthyrningsbranschen och det branschavtal som gäller i användarföretaget kan emellertid inte anses nödvändig med kommitténs förslag. Vid fastställandet enligt artikel 3.8 andra stycket första strecksatsen i utstationerings- direktivet av villkoren i den hårda kärnan bör man nämligen kunna utgå från att uthyrningsbranschen är en egen bransch med egna kollektivavtalsvillkor som gäller allmänt i uthyrningssektorn för arbete som uthyrd.20 Att man  
 EU-rättsligt 
  kan se saken på det sättet framgår för övrigt av artikel 5.3 i bemanningsdirektivet, som hän- 
  
 18Jämför resonemanget i prop. 2009/10:48 s. 28 ff. 
  
 19Skälen för detta framgår av prop. 2011/12:178 s. 81. 
  
 20Jämför dock prop. 2011/12:178 s. 84 och SOU 2011:5 s. 206. 
  
 282 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 visar till kollektivavtal om arbets- och anställningsvillkor för just arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag. 
  
 Det bör inte ha någon betydelse för stridsåtgärdens tillåtlighet vilka villkor den utstationerande arbetsgivaren redan tillämpar för de utstationerade arbetstagarna. Någon motsvarighet till den s.k. bevisregeln i lex Laval finns alltså inte enligt förslaget. 
  
 Det utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren som krävs med stöd av stridsåtgärder bör kunna börja tillämpas tidigast vid avtalsslutandet och bör inte ha retroaktiv verkan i fråga om lön som tjänats in dessförinnan. Stridsåtgärder får därför enligt för- slaget bara vidtas i syfte att ”få till stånd” en reglering av villkoren. 
  
 Att regleringen av villkoren ska avse (bara) den tid arbetstagarna är utstationerade här följer av att utstationeringslagen, förutom 8 §, bara gäller när arbetstagarna är utstationerade här (1 § första stycket). 
  
 Det bör inte vara något som hindrar att arbetstagarorganisationen med stöd av stridsåtgärder kräver ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren enligt en hängavtalsmodell där avtalet inne- håller tydliga hänvisningar till minimivillkoren i vid var tid gällande tillämpligt branschavtal.21 
  
 14.5Stridsåtgärder i strid mot bestämmelsen om de villkor för utstationerade arbetstagare som får krävas är olovliga 
  
 Kommitténs förslag: En stridsåtgärd som vidtas i strid mot bestämmelsen om de villkor för utstationerade arbetstagare som får krävas är olovlig enligt lagen (1976:580) om medbestäm- mande i arbetslivet. 
  
 Stridsåtgärder som vidtas i strid mot den föreslagna bestämmelsen om de villkor för utstationerade arbetstagare som får krävas bör, på samma sätt som stridsåtgärder i strid mot lex Laval22, vara olovliga enligt medbestämmandelagen och kunna medföra sanktioner enligt den lagen. I praktiken kan det gälla en stridsåtgärd som vidtas för 
  
 21Jämför prop. 2009/10:48 s. 48. 
  
 22Se prop. 2009/10:48 s. 39 f. 
  
 283 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med andra eller bättre villkor än minimivillkoren för de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Det är de av organisationen krävda villkoren för de utstatione- rade arbetstagarna i ett åsyftat utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren som bör ha betydelse vid bedömningen av om en stridsåtgärd är olovlig. 
  
 Den föreslagna bestämmelsen bör bara reglera stridsåtgärder i syfte att få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare. Stridsåtgärder till förmån för villkor som ska gälla bara i förhållandet mellan avtalsparterna, t.ex. bestämmelser om förhand- lingsordning23, kontrollbefogenheter för arbetstagarorganisationen eller skyldighet att informera de utstationerade arbetstagarna eller arbetstagarorganisationen berörs alltså inte av den föreslagna bestäm- melsen. Frågan om tillåtligheten av att inleda eller fortsätta strids- åtgärder för att få till stånd en reglering i sådana avseenden får där- för bedömas enligt andra bestämmelser och allmänna regler och principer med beaktande av vad som följer av  
 EU-rätten. 
  
 14.6Möjligheten till stridsåtgärder bör inte begränsas vid tredjelandsutstationering 
  
 Kommitténs förslag: Förbudet mot stridsåtgärder i utstatio- neringssituationer gäller bara när den utstationerande arbets- givaren är etablerad inom EES eller Schweiz. 
  
 14.6.1 
 EU-rätten 
  behöver tillämpas bara när 
  
 den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz 
  
 Utstationeringsdirektivet ska enligt artikel 1.1 tillämpas på arbets- givare som är etablerade i en medlemsstat inom EU och som i sam- band med tillhandahållande av tjänster över gränserna, utstationerar arbetstagare. Arbetsgivare som är etablerade i en  
 icke-medlemsstat 
  
 23 Här kan nämnas att enligt 7 § utstationeringslagen gäller vid utstationering, oberoende av om det finns avtal om förhandlingsordning, alltid bestämmelserna om förhandlingsrätt i 10 § medbestämmandelagen, vilken rätt i och för sig inte gäller om arbetstagarorganisationen aldrig har haft någon medlem hos den utstationerande arbetsgivaren. 
  
 284 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 får dock, enligt artikel 1.4, inte behandlas förmånligare än arbets- givare som är etablerade i en medlemsstat. Av  
 EES-avtalet 
  och ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och Schweiz å andra sidan om fri rörlighet för personer24 följer att utstationeringsdirektivet ska tillämpas också när den ut- stationerande arbetsgivaren är etablerad i en stat inom EES eller i Schweiz. 
  
 EU-domstolens 
  uttalanden i Lavaldomen i fråga om stridsåtgär- der tar av naturliga skäl sikte bara på situationer där utstatione- ringsdirektivet och  
 EU-rättens 
  regler om fri rörlighet för tjänster gäller. 
  
 Det sagda innebär att utstationeringsdirektivet och de inskränk- ningar i möjligheten att tillåta stridsåtgärder som följer av EU- domstolens uttalanden i Lavaldomen behöver tillämpas bara när den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. Det gäller så länge utstationerande arbetsgivare som inte är etable- rade inom EES eller Schweiz inte behandlas förmånligare än de som är det. 
  
 14.6.2Förbudet mot stridsåtgärder bör gälla bara när  
 EU-rätten 
  kräver det 
  
 Det förbud mot stridsåtgärder som följer av  
 EU-domstolens 
  dom i Lavalmålet och som införts genom lex Laval riskerar att försvaga kollektivavtalens ställning i utstationeringssituationer och göra det svårt att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. Att bara tillämpa det förbudet i de situationer där  
 EU-rätten 
  kräver det tillgodoser också delvis de synpunkter som internationella expert- kommittéer framfört (se avsnitt 7.3.3). Därför bör förbudet gälla bara när  
 EU-rätten 
  kräver det, dvs. bara när den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. Att förbudet inte gäller i fråga om utstationerande arbetsgivare från s.k. tredje- land innebär inte att dessa arbetsgivare behandlas förmånligare än andra arbetsgivare. 
  
 Den föreslagna bestämmelsen i utstationeringslagen om vilka villkor för utstationerade arbetstagare som får krävas med strids- 
  
 24 Prop. 2000/01:55. 
  
 285 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 åtgärder (se avsnitt 14.4) ska således bara tillämpas när den utstatio- nerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. Det förslaget medför också en följdändring i 42 a § andra stycket med- bestämmandelagen. 
  
 I avsnitt 14.9.3 föreslås det att den föreslagna begränsningen av kollektivavtalsverkningarna i utstationeringssituationer inte ska gälla vid tredjelandsutstationering. Det finns inte anledning för kom- mittén att föreslå att utstationerande arbetsgivare från tredjeland undantas från andra bestämmelser i utstationeringslagen, eftersom dessa bestämmelser är förenliga med värnandet av den svenska modellen i ett internationellt perspektiv och gör det tydligt vilka villkor de utstationerade arbetstagarna minst ska ha. Ett sådant för- slag skulle vidare inte bidra till att skyddet för utstationerade arbets- tagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor kan säker- ställas, vilket kommittén enligt kommittédirektiven ska beakta. 
  
 14.7Systemet med utstationeringskollektivavtal 
  
 med minimivillkoren ersätter lex Lavals reglering av stridsåtgärder 
  
 Kommitténs förslag: Systemet med utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren ersätter lex Lavals reglering av stridsåtgärder. 
  
 När stridsåtgärder tillåts för att uppnå ett utstationeringskollektiv- avtal med minimivillkoren oberoende av vilka villkor arbetsgivaren visar att de utstationerade arbetstagarna redan har, finns det inte längre något egentligt behov av regleringen i lex Laval som dels tillåter stridsåtgärder till förmån för ett vanligt kollektivavtal med minimivillkoren, dels förbjuder sådana åtgärder mot arbetsgivare som redan har minst dessa villkor (bevisregeln). Eftersom kom- mittén enligt tilläggsdirektiven ska överväga lagändringar för att stärka (de vanliga) kollektivavtalens ställning i utstationeringssitua- tioner, skulle det kunna övervägas att behålla dessa delar av lex Laval vid sidan av systemet med stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren. Det skulle emeller- tid enligt kommitténs mening göra regleringen som helhet onödigt 
  
 286 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 komplicerad utan att innebära någon beaktansvärd fördel. Man skulle nämligen i så fall i utstationeringssituationer kunna välja mellan 
  
 1.ett vanligt kollektivavtal med fulla anställningsvillkor och fulla kollektivavtalsverkningar enligt lag (när den utstationerande arbetsgivaren frivilligt går med på det), 
  
 2.ett kollektivavtal i form av ett utstationeringsavtal med bara minimivillkoren men fulla kollektivavtalsverkningar enligt lag (när arbetstagarorganisationen vill vidta stridsåtgärder mot en utstatio- nerande arbetsgivare som inte bevisligen har åtminstone minimi- villkoren), och 
  
 3.ett kollektivavtal i form av ett utstationeringskollektivavtal med bara minimivillkoren och särskilda  
 EU-anpassade 
  kollektivavtals- verkningar enligt lag (när arbetstagarorganisationen vill vidta stridsåtgärder mot en utstationerande arbetsgivare som bevis- ligen har åtminstone minimivillkoren). 
  
 Kommittén föreslår därför att systemet med utstationeringskollektiv- avtal ersätter regleringen i lex Laval i dessa delar. Därmed finns det, liksom enligt lex Laval, bara två valmöjligheter i fråga om kollektiv- avtal i utstationeringssituationer (när den utstationerande arbets- givaren är etablerad inom EES eller Schweiz): 
  
 1.Arbetstagarorganisationen kan be den utstationerande arbets- givaren att sluta ett utstationeringskollektivavtal utan att under- stödja önskemålet med stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. Det önskemålet kan om arbetstagarorganisationen så önskar åtföljas av en påminnelse om att stridsåtgärder kan bli aktuella för att sluta ett utstationeringskollektivavtal med (bara) minimivillkoren för de utstationerade arbetstagarna om önske- målet om ett utstationeringskollektivavtal avböjs. De villkor som önskas kan gå utöver minimivillkoren. 
  
 2.Arbetstagarorganisationen kan, oberoende av vad den utstatio- nerande arbetsgivaren kan visa om de villkor de utstationerade arbetstagarna har, med stöd av stridsåtgärder kräva ett utstatio- neringskollektivavtal med (bara) minimivillkoren för de utstatio- nerade arbetstagarna. 
  
 287 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den utstationerande arbetsgivaren kan på sin sida förutse att minimi- villkoren i det tillämpliga branschavtalet måste uppfyllas vid utstatio- nering här och att arbetsgivaren kan behöva sluta ett utstationerings- kollektivavtal med dessa minimivillkor för den händelse en svensk arbetstagarorganisation skulle begära det. 
  
 14.8Minimivillkoren ska ges in till Arbetsmiljöverket 
  
 Kommitténs förslag: En arbetstagarorganisation ska ge in så- dana kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket som organisa- tionen kan komma att kräva med stöd av en stridsåtgärd. Arbets- miljöverket ska hjälpa till med information om sådana kollektiv- avtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgär- der eller som annars kan komma att bli tillämpliga. 
  
 Enligt tilläggsdirektiven ska kommittén inte lämna förslag som av- ser förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering. Sådana förslag finns i stället i SOU 2015:38. Där har det föreslagits att bestämmelsen i 9 a § utstationeringslagen om skyldigheten för arbetstagarorganisationer att till Arbetsmiljöverket ge in sådana kollektivavtalsvillkor som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder enligt lex Laval ska förtydligas så att det framgår att arbetstagarorganisationer är skyldiga att ge in sådana villkor som avses i lex Laval oavsett om det är aktuellt att vidta stridsåtgärder. Motsvarande ändring föreslås i bestämmelsen i 9 § andra stycket utstationeringslagen om att Arbetsmiljöverket ska hjälpa till med information om kollektivavtalsvillkor. I SOU 2015:38 har vidare föreslagits att arbetstagarorganisationer ska vara skyldiga att anmäla en kontaktperson till Arbetsmiljöverket. 
  
 När nu regleringen med stridsåtgärder för att uppnå utstatio- neringskollektivavtal med minimivillkoren föreslås ersätta lex Laval i fråga om stridsåtgärder (se avsnitt 14.7), blir det om förslaget genomförs under alla förhållanden nödvändigt att upphäva eller justera de nämnda bestämmelserna om kollektivavtalsvillkor, som anknyter till lex Laval med senare komplettering avseende utstatio- nerade uthyrda arbetstagare. Kommittén föreslår den justeringen att de kollektivavtalsvillkor som enligt de nämnda bestämmelserna ska ges in och informeras om är de som avses i systemet med 
  
 288 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 stridsåtgärder för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren, dvs. i sak samma villkor som enligt lex Laval (se avsnitt 14.4). 
  
 14.9Kollektivavtalsverkningarna begränsas när avtalet slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder 
  
 Kommitténs förslag: Ett kollektivavtal som slutits efter en strids- åtgärd i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare eller varsel om en sådan åtgärd enligt 45 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet innebär inte skyldigheter för arbetsgivaren i förhållande till en arbetstagarorganisation, dennes förtroendemän eller det all- männa enligt annan lagstiftning än utstationeringslagen. Ett så- dant kollektivavtal ska inte heller beaktas vid tillämpningen av bestämmelserna om turordning vid uppsägning av arbetstagare på grund av arbetsbrist och företrädesrätt till återanställning enligt 22 och 25 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd. Dessa begränsningar ska inte gälla vid tredjelandsutstationering. 
  
 14.9.1Kollektivavtalsverkningarna begränsas inte vid frivilligt slutna kollektivavtal 
  
 Kartläggningen av utstationeringssituationen i Sverige (avsnitt 9) tyder på att det vanliga verkar vara att utstationerande arbetsgivare utan föregående stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder sluter ett svenskt kollektivavtal i form av ett hängavtal till det vanliga branschavtalet och inte ett s.k. utstationeringsavtal enligt lex Laval med bara minimivillkor inom den hårda kärnan. Att så sker är en följd av den svenska arbetsmarknadsmodellen och stärker kollektiv- avtalens ställning i utstationeringssituationer. Därför bör den reg- lering som innebär att utstationeringskollektivavtal med minimi- villkoren har mer begränsade verkningar enligt lag än ett vanligt kollektivavtal bara gälla när avtalet slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. 
  
 Att en utstationerande arbetsgivare frivilligt, utan tvång eller hot i form av stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder, sluter ett kollektivavtal (utstationeringskollektivavtal) med en svensk arbets- 
  
 289 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 tagarorganisation med bl.a. villkor för de utstationerade arbets- tagarna är just på grund av frivilligheten inte problematiskt i för- hållande till  
 EU-rätten.25 
  Det bör gälla trots att ett utstationerings- kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare på grund av lag har verkningar som andra kollektivavtal inte har (att arbetstagare som inte är bundna av avtalet kan utkräva vill- koren, se avsnitt 14.10.2, och vid bristande uppfyllelse få skade- stånd, se avsnitt 14.10.4, och att den avtalsslutande arbetstagar- organisationen får vissa kontrollbefogenheter, se avsnitt 14.10.3, och rätt till skadestånd om arbetsgivaren inte medverkar vid kontrollen, se avsnitt 14.10.4). 
  
 Det är således bara när det förekommit stridsåtgärder i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för ut- stationerade arbetstagare eller varsel om sådana åtgärder som det finns anledning att begränsa kollektivavtalets verkningar enligt lag till det som kan anses förenligt med  
 EU-rätten. 
  
 Ett utstationeringskollektivavtal kan börja gälla för en utstatio- nerande arbetsgivare inte bara genom att arbetsgivaren själv sluter avtalet utan också genom att arbetsgivaren blir medlem i en arbets- givarorganisation som har slutit ett utstationeringskollektivavtal. Arbetsgivaren kan ha blivit medlem efter det att stridsåtgärder vid- tagits eller varslats. Den situationen är inte heller problematisk i förhållande till  
 EU-rätten, 
  och begränsningarna av kollektivavtals- verkningarna bör därför inte gälla i den situationen. Arbetsgivaren har nämligen i också detta fall ett fritt val. Om en arbetstagar- organisation skulle ställa som villkor för att inte inleda eller avsluta en stridsåtgärd att en arbetsgivare blir medlem i en organisation, lär det strida mot Europakonventionens skydd för den negativa fören- ingsfriheten (se avsnitt 6.1) och därmed innebära att stridsåtgärden inte är rättsenlig i Sverige. 
  
 25 Se Lavaldomen punkt 81 och jämför artikel 3.7 i utstationeringsdirektivet och prop. 2009/10:48 s. 23 och 38. 
  
 290 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 14.9.2Kollektivavtalsverkningarna begränsas 
  
 efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder 
  
 I avsnitt 14.5 föreslås det att stridsåtgärder i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstatione- rade arbetstagare ska vara olovliga, dvs. rättsstridiga, om det krävs mer eller annat än minimivillkoren för de utstationerade arbetstag- arna. Där framgår också att frågan om tillåtligheten av att hota med, inleda eller fortsätta stridsåtgärder för att få till stånd en reglering avseende annat än villkor för utstationerade arbetstagare, t.ex. en förhandlingsordning mellan kollektivavtalsparterna, får be- dömas enligt allmänna bestämmelser och allmänna regler och prin- ciper med beaktande av vad som följer av  
 EU-rätten. 
  Också frågan om ett kollektivavtal som har slutits efter stridsåtgärder som inte är rättsenliga eller varsel om sådana åtgärder över huvud taget är giltigt eller kan på begäran förklaras ogiltigt får avgöras enligt all- männa bestämmelser och principer. Om kollektivavtalet är ogiltigt eller förklaras ogiltigt, har kollektivavtalet förstås inte några verk- ningar som kollektivavtal enligt lag. 
  
 Ett giltigt kollektivavtal har däremot många verkningar enligt lag. De verkningar som är av intresse här är främst de för den ut- stationerande arbetsgivaren betungande verkningarna som gäller i förhållande till andra än de utstationerade arbetstagarna och som därför kan anses hindra den fria rörligheten för tjänster. Nationella krav på utstationerande arbetsgivare som avser annat än arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare kan inte anses harmoniserat genom utstationeringsdirektivet. Frågan om hindrande verkningar av ett kollektivavtal i förhållande till arbetstagarorga- nisationen och det allmänna är tillåtna enligt  
 EU-rätten 
  får därför bedömas mot bakgrund av allmänna  
 EU-rättsliga 
  principer. Först finns det emellertid anledning att kort beröra ett kollektivavtals verkningar i förhållande till arbetstagare. 
  
 Verkningar i förhållande till arbetstagare 
  
 Ett giltigt kollektivavtal har för det första verkningar enligt lag i för- hållandet mellan den avtalsbundna arbetsgivaren och dennes arbets- tagare. 
  
 En avtalsbunden arbetsgivare och en arbetstagare som på grund av medlemskap i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen är 
  
 291 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 bundna av samma kollektivavtal kan inte med giltig verkan sluta en överenskommelse som strider mot kollektivavtalet (26 och 27 §§ medbestämmandelagen). En avtalsbunden arbetsgivare som bryter mot kollektivavtalet i förhållande till en avtalsbunden arbetstagare är skyldig att betala denne skadestånd (54 och 55 §§ medbestäm- mandelagen). Dessa bestämmelser – i förening med att stridsåtgär- der för villkor för utstationerade arbetstagare utöver minimivillko- ren är olovliga, rättsstridiga, och kan föranleda att kollektivavtalet är eller kan förklaras ogiltigt – får anses  
 EU-rättsligt 
  tillåtna och till och med nödvändiga. Enligt artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet ska Sverige, oavsett vilken lag som gäller för anställningsförhållan- det, se till att utstationerande arbetsgivare garanterar de här ut- stationerade arbetstagarna minimivillkoren, och i enlighet med artikel 5 i samma direktiv ska Sverige vidta lämpliga åtgärder om detta inte följs. 
  
 Enligt många lagar, t.ex. de flesta lagar som det hänvisas till i 5 § utstationeringslagen, kan det, under vissa förutsättningar, genom kollektivavtal göras avvikelser från lagbestämmelser om villkor som ska tillämpas för arbetstagare. En avtalsbunden arbetsgivare är i dessa fall skyldig att tillämpa kollektivavtalets bestämmelser i stället för lagbestämmelserna i förhållande till avtalsbundna arbetstagare. I lagar med möjlighet att göra avvikelser genom kollektivavtal finns det som regel också bestämmelser som gör att den avtalsbundna arbetsgivaren får, men inte behöver, tillämpa de avvikande kollektiv- avtalsbestämmelserna i stället för lagbestämmelserna också i förhåll- ande till arbetstagare som inte är bundna av kollektivavtal men sysselsätts i arbete som avses med avtalet. Av exempelvis 2 a § semesterlagen (1977:480), som det hänvisas till i 5 § utstatione- ringslagen, framgår att avvikelser från vissa bestämmelser i semester- lagen, som det också hänvisas till i 5 § utstationeringslagen, får göras genom kollektivavtal som på arbetstagarsidan har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation. Det framgår också av 2 a § semesterlagen att en arbetsgivare som är bunden av ett sådant kollektivavtal får tillämpa avtalet även på en arbetstagare som inte är medlem av den avtalsslutande arbetstagarorganisationen under förutsättning att arbetstagaren sysselsätts i arbete som avses med avtalet och inte omfattas av något annat tillämpligt kollektiv- avtal. Den situationen att den avtalsbundna arbetsgivaren är skyldig att tillämpa kollektivavtalet i förhållande till avtalsbundna arbets- 
  
 292 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 tagare (i stället för lagbestämmelserna) har nyss berörts och bedömts. Lagbestämmelserna om att arbetsgivaren får tillämpa avvikande kollektivavtal också på arbetstagare som inte är avtalsbundna är för det första inte betungande för arbetsgivaren och för det andra i praktiken satta ur spel genom förslaget att en utstationerad arbets- tagare ska ha rätt att av arbetsgivaren utkräva minimivillkoren enligt utstationeringskollektivavtalet (se avsnitt 14.10.2). Det finns sammanfattningsvis inte anledning att begränsa kollektivavtals- verkningarna enligt nu berörda bestämmelser. 
  
 Enligt 22 § lagen (1982:80) om anställningsskydd har arbets- givarens kollektivavtalsbundenhet betydelse för turordningen vid uppsägning av arbetstagare på grund av arbetsbrist. Bestämmel- serna innebär att den s.k. turordningskretsen med arbetstagare som arbetsgivaren måste turordna vid en inträffad arbetsbrist blir mindre med kollektivavtalsbundenhet eftersom det då ska fastställas en särskild turordning för varje avtalsområde. Motsvarande bestäm- melser finns i fråga om företrädesrätt till återanställning enligt 25 § anställningsskyddslagen. Dessa svenska bestämmelser lär bara undan- tagsvis vara tillämpliga vid utstationering här, t.ex. om den utstatio- nerande arbetsgivaren och de utstationerade arbetstagarna har avtalat om det. Eftersom det dessutom kan anses som betungande för arbetsgivaren att behöva hålla reda på flera avtalsområden, bör det för säkerhets skull föreskrivas att ett kollektivavtal som slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder inte ska beaktas vid tillämpningen av dessa bestämmelser. Det kan också hävdas att turordningsregler är arbets- och anställningsvillkor – med svensk terminologi s.k. kollektiva normativa villkor i ett kollektivavtal – och att krav på att tillämpa sådana villkor som inte faller inom hårda kärnan är otillåtet till följd av den harmonisering av dessa villkor som enligt Lavaldomen skett genom utstationeringsdirektivet. 
  
 Verkningar i förhållande till arbetstagarorganisationer och deras förtroendemän 
  
 Ett giltigt kollektivavtal har för det andra verkningar enligt lag i förhållandet mellan den avtalsbundna arbetsgivaren och arbetstagar- organisationer (främst den avtalsslutande arbetstagarorganisationen och dennes medlemsorganisationer, t.ex. förbund, avdelningar och klubbar) eller deras förtroendemän. 
  
 293 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det kan inte uteslutas att sådana svenska lagregler är tillämpliga i en utstationeringssituation, t.ex. om situationen har en nära anknyt- ning till svenska förhållanden eller om de berörda har avtalat om att svensk lag ska tillämpas, men det är förmodligen generellt sett inte särskilt vanligt. Om de svenska lagreglerna är tillämpliga (på annan grund än ett från den utstationerande arbetsgivarens sida frivilligt lagval) och kan anses hindra den fria rörligheten för tjänster, måste dessa hinder kunna motiveras  
 EU-rättsligt 
  med iakttagande av bl.a. principer om proportionalitet och ömsesidigt erkännande. Det är förmodligen i många fall svårt att på ett  
 EU-rättsligt 
  hållbart sätt motivera dessa hinder. En annan svårighet är att det är svårt att över huvud taget överblicka alla de aktuella lagreglerna som finns utspridda i lagstiftningen. Att göra en grundlig  
 EU-rättslig 
  bedöm- ning avseende varje regel framstår som en om inte övermäktig så i vart fall omfattande uppgift. 
  
 Det är därför enligt kommitténs bedömning lämpligast med en allmän bestämmelse om att ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren som slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder inte enligt annan lagstiftning än utstationerings- lagen innebär skyldigheter för den utstationerande arbetsgivaren i förhållande till arbetstagarorganisationer eller deras förtroendemän. Från den huvudregeln kan sedan föreskrivas undantag när sådana verkningar är i sak befogade och  
 EU-rättsligt 
  tillåtna. Kommittén har emellertid inte kunnat identifiera någon situation där ett undan- tag bör övervägas. 
  
 Som exempel på författningsbestämmelser som avses med huvud- regeln och som alltså inte ska tillämpas på grund av ett utstatio- neringskollektivavtal med minimivillkoren kan följande nämnas: 
  
 –Bestämmelserna i medbestämmandelagen om s.k. medbestäm- mandeförhandlingar  
 (11–14 
  §§), information till arbetstagarorga- nisationen (19 och 20 §§), tolkningsföreträde för arbetstagar- organisationen vid tvist i olika situationer  
 (33–37 
  §§) och s.k. facklig vetorätt  
 (38–40 
  §§). 
  
 –Bestämmelserna i lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen. 
  
 –Bestämmelserna i 4, 5, 11 och 12 §§ lagen (1974:981) om arbets- tagares rätt till ledighet för utbildning. 
  
 294 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 –Bestämmelsen om underrättelse om tidsbegränsad anställning i 28 § lagen (1982:80) om anställningsskydd. 
  
 –Bestämmelsen i 3 kap. 12 § diskrimineringslagen (2008:567). 
  
 –Bestämmelserna i 24 och 39 §§ lagen (2011:427) om europeiska företagsråd. 
  
 –Bestämmelsen i 15 § lagen (2008:9) om arbetstagares medverkan vid gränsöverskridande fusioner. 
  
 –Bestämmelserna i 18 och 42 §§ lagen (2006:477) om arbetstagar- inflytande i europakooperativ. 
  
 –Bestämmelserna i 16 och 39 §§ lagen (204:599) om europabolag. 
  
 –Bestämmelserna i 6 och 7 §§ lagen (1987:1245) om styrelserepre- sentation för de privatanställda. 
  
 –Bestämmelsen i 4 § lagen (1982:1004) om skyldighet för närings- idkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalför- svarsplaneringen. 
  
 Lagstiftning som enligt 5 § utstationeringslagen gäller vid utstatio- nering ska förstås tillämpas, eftersom det bara är skyldigheterna enligt annan lagstiftning än utstationeringslagen som begränsas. Exempelvis ska enligt 6 kap. 2 och 8 §§ arbetsmiljölagen (1977:1160) skyddsombud och arbetstagarsidans företrädare i en skyddskom- mitté utses av en lokal arbetstagarorganisation som är eller brukar vara bunden av kollektivavtal i förhållande till arbetsgivaren. Också de skyldigheter som följer direkt av utstationeringslagen ska givetvis tillämpas, t.ex. bestämmelsen om arbetstagarorganisationens kontroll- befogenheter (se avsnitt 14.10.3). 
  
 Verkningar i förhållande till det allmänna 
  
 Det lär vara bara undantagsvis som ett kollektivavtal innebär be- tungande verkningar för en privat avtalsslutande arbetsgivare i för- hållande till det allmänna. Kommittén har bara kunnat identifiera en sådan bestämmelse, bestämmelsen i 47 § tredje stycket med- bestämmandelagen om att en part som slutit kollektivavtal om löner och allmänna anställningsvillkor på begäran ska ge in en kopia 
  
 295 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 av avtalet till Medlingsinstitutet (jämför 53 § samma lag om möj- lighet att förelägga vite). Det förefaller inte nödvändigt att den bestämmelsen ska gälla i förhållande till en utstationerande arbets- givare som slutit ett utstationeringskollektivavtal med minimivillko- ren. Medlingsinstitutet kan begära en kopia av arbetstagarparten i avtalet eller helt enkelt nöja sig med att ta del av villkoren på Arbetsmiljöverkets hemsida. 
  
 Enligt kommitténs mening är det lämpligast att föreskriva att ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren som slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder inte enligt annan lag- stiftning än utstationeringslagen innebär skyldigheter för den utstatio- nerande arbetsgivaren i förhållande till det allmänna. Om det skulle uppkomma något fall där en sådan skyldighet är nödvändig och  
 EU-rättsligt 
  tillåten, kan det föreskrivas ett undantag från den regeln. 
  
 14.9.3Begränsningen av kollektivavtalsverkningarna bör inte gälla vid tredjelandsutstationering 
  
 Kommittén har i avsnitt 14.6 föreslagit att förbudet mot strids- åtgärder i utstationeringssituationer bara ska gälla när den utstatio- nerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. När det gäller utstationerande arbetsgivare från s.k. tredjeland, behövs det därför inte någon begränsning av kollektivavtalsverkningarna. 
  
 14.10Kollektivavtalsverkningarna 
  
 av ett utstationeringskollektivavtal utvidgas 
  
 14.10.1 Inledning 
  
 I avsnitt 14.9 behandlades de begränsningar av kollektivavtalsverk- ningarna i förhållande till andra kollektivavtal som med hänsyn till  
 EU-rätten 
  bör gälla när ett utstationeringskollektivavtal (med bara minimivillkoren) har slutits efter stridsåtgärder eller hot om sådana åtgärder. I följande avsnitt – avsnitt  
 14.10.2–14.10.4 
  – behandlas de utvidgade kollektivavtalsverkningar i förhållande till andra kollektiv- avtal ett utstationeringskollektivavtal bör ha för att systemet med stridsåtgärder för att uppnå sådana avtal ska kunna anses  
 EU-rätts- 
  ligt tillåtna. 
  
 296 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 De utvidgade verkningar som föreslås bör emellertid gälla såväl när utstationeringskollektivavtalet har slutits efter stridsgärder eller varsel om sådana åtgärder som när det har slutits frivilligt. De ut- vidgade verkningarna är sådana som enligt kommitténs bedömning är både nödvändiga och lämpliga i just utstationeringssituationer, och det finns enligt  
 EU-rätten 
  inte hinder mot att låta frivilligt slutna utstationeringskollektivavtal ha dessa utvidgade verkningar. Det blir också enklare om alla utstationeringskollektivavtal har samma utvidgade rättsverkningar. Av motsvarande skäl bör de ut- vidgade verkningar som föreslås gälla även när utstationerings- kollektivavtalet har slutits av en utstationerande arbetsgivare som inte är etablerad inom EES eller Schweiz. 
  
 14.10.2Utstationerade arbetstagare kan utkräva minimivillkoren enligt utstationeringskollektivavtalet 
  
 Kommitténs förslag: En arbetsgivare som är bunden av ett tillämpligt kollektivavtal som reglerar villkoren för utstatione- rade arbetstagare kan såvitt avser minimivillkoren inte med giltig verkan träffa en överenskommelse som strider mot avtalet med en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det. En så- dan utstationerad arbetstagare har rätt att utkräva dessa villkor av arbetsgivaren. 
  
 Ett kollektivavtal binder förutom avtalsparterna även alla medlem- mar i de avtalsslutande organisationerna (26 § medbestämmande- lagen). Ett kollektivavtal är tvingande på så sätt att kollektivavtals- bundna arbetsgivare och arbetstagare inte med giltig verkan kan träffa överenskommelser som strider mot kollektivavtalet (27 § med- bestämmandelagen). En utstationerad arbetstagare som genom medlemskap i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen är bunden av ett utstationeringskollektivavtal kan alltså av den utstationerande arbetsgivaren utkräva samtliga villkor som följer av avtalet, medan en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av avtalet inte i dag kan utkräva något med stöd av avtalet. 
  
 I SOU 2015:13 har det för att genomföra tillämpningsdirektivet föreslagits att utstationerade arbetstagare ska kunna åberopa minimi- villkoren i ett tillämpligt kollektivavtal som den utstationerande 
  
 297 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivaren är bunden av trots att de inte är medlemmar i den avtalsslutande svenska arbetstagarorganisationen. 
  
 Även kommittén anser att alla utstationerade arbetstagarna bör ha en självständig rätt att av sin utstationerande arbetsgivare för utstationeringstiden här utkräva minimivillkoren enligt utstatione- ringskollektivavtalet. Eftersom de utstationerade arbetstagare som är bundna av utstationeringskollektivavtalet kan göra det redan enligt medbestämmandelagen, behövs i utstationeringslagen bara en kompletterande bestämmelse som ger även de utstationerade arbetstagare som inte är bundna av utstationeringskollektivavtalet en sådan rätt. Rätten bör innebära att var och en av de utstatio- nerade arbetstagarna kan utkräva minimivillkoren för egen del, ytterst genom domstol och exekutiv myndighet. Den föreslagna bestämmelsen bör som nämnts gälla oavsett om utstationerings- kollektivavtalet har slutits frivilligt eller efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. 
  
 Den föreslagna bestämmelsen om att minimivillkoren enligt ett utstationeringskollektivavtal, som såvitt avser minimivillkoren inte får hindra tillämpningen av för arbetstagarna förmånligare villkor (se avsnitt 14.4), kan utkrävas bör inte påverka den utstationerade arbetstagarens eventuella rätt att på annan grund utkräva villkor även utöver de som anges i utstationeringskollektivavtalet, t.ex. den högre lön som kan vara avtalad. Villkoren i den delen regleras nor- malt inte av svensk rätt utan av lagen i den medlemsstat där den utstationerade arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete, och det är inte säkert att det finns svensk domsrätt avseende krav på dessa överskjutande villkor. 
  
 Det vore i och för sig  
 EU-rättsligt 
  möjligt att föreskriva att ut- stationerade arbetstagare som inte är bundna av utstationerings- kollektivavtalet kan utkräva fulla villkor enligt avtalet när den utstationerande arbetsgivaren har slutit detta frivilligt. Att göra det vore emellertid mindre väl förenligt med den svenska arbetsmark- nadsmodellen, där s.k. utanförstående arbetstagare får en sådan rätt först sedan de gått med i den avtalsslutande arbetstagarorganisa- tionen. En sådan utsträckning av regeln skulle också kunna negativt påverka organisationsgraden och de utstationerande arbetsgivarnas benägenhet att frivilligt sluta ett utstationeringskollektivavtal. Arti- kel 11.6 i tillämpningsdirektivet, som föreskriver att medlemsstaterna ska se till att arbetsgivaren för den utstationerade arbetstagaren är 
  
 298 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 ansvarig för alla berättigade förmåner som följer av avtalsförhåll- andet mellan arbetsgivaren och den utstationerade arbetstagaren, kan inte anses innebära en skyldighet att införa bestämmelser – utöver vad avser rätten till minimivillkoren – om att något visst ska följa av avtalsförhållandet.26 Därför lämnar kommittén inte något sådant förslag. 
  
 14.10.3Utstationeringskollektivavtalet 
  
 ger arbetstagarorganisationen kontrollbefogenheter 
  
 Kommitténs förslag: En arbetsgivare som är bunden av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbets- tagare ska på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla dokumentation av anställnings- avtal, lönespecifikationer, tidrapporter och intyg över gjorda löne- utbetalningar i den utsträckning det behövs för att organisa- tionen ska kunna bedöma om kollektivavtalet följts i fråga om minimivillkor. Arbetsgivaren är också skyldig att på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation inom tre veckor till- handahålla en översättning av dokumentationen till svenska språket. Skyldigheterna gäller under den tid den arbetstagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. 
  
 När en svensk arbetsgivare är bunden av ett kollektivavtal i för- hållande till en arbetstagarorganisation, har organisationen goda möjligheter att kontrollera arbetsgivarens tillämpning av kollektiv- avtalet på sina arbetstagare. De flesta arbetstagarna är för det mesta medlemmar i organisationen och kan underrätta den om felaktig avtalstillämpning som de upptäcker. Organisationen har ofta också fackliga förtroendemän bland arbetstagarna som på betald arbetstid kan kontrollera avtalstillämpningen på arbetsplatsen. I kollektiv- avtalet kan det dessutom ha tagits in särskilda bestämmelser som ger organisationen befogenhet att granska avtalstillämpningen. 
  
 Så är det inte när arbetstagarorganisationen har ett utstatione- ringskollektivavtal med minimivillkoren med en utstationerande 
  
 26 Jämför SOU 2015:13 s. 246. 
  
 299 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivare. De utstationerade arbetstagarna är normalt inte med- lemmar i den avtalsslutande organisationen och här bara under en begränsad tid. Förekomsten av ett utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren gör inte att arbetsgivaren blir skyldig att be- kosta fackliga förtroendemän och deras kontroll av arbetsgivarens avtalstillämpning på arbetsplatsen (se avsnitt 14.9). Utstationerande arbetsgivare kan också, på grund av bl.a. ovana och att de normalt inte är medlemmar i en avtalsslutande arbetsgivarorganisation som kan ge råd, antas ha sämre förutsättningar än svenska arbetsgivare normalt har att förstå och riktigt tillämpa minimivillkoren. 
  
 I fråga om arbetstagarorganisationens möjligheter till kontroll av tillämpningen av ett branschavtal kan därför en utstationerande arbetsgivare med utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren inte anses vara i en jämförbar situation med en svensk arbetsgivare med kollektivavtal. Av den anledningen är det befogat med sär- skilda bestämmelser för bara utstationerande arbetsgivare (med ut- stationeringskollektivavtal med minimivillkoren) om skyldigheter som gör att arbetstagarorganisationen kan kontrollera avtalstillämp- ningen och därmed bidra till att de utstationerade arbetstagarna får de minimivillkor de har rätt till. Den särbehandlingen av utländska arbetsgivare får på angivna skäl anses tillåten enligt  
 EU-rätten. 
  De kontroller den utstationerande arbetsgivaren kan vara underkastad utomlands avser av naturliga skäl inte om just minimivillkoren följs. 
  
 De utstationerande arbetsgivarnas skyldigheter, som får anses påverka den fria rörligheten för tjänster, måste emellertid enligt  
 EU-rätten 
  också vara lämpliga och proportionerliga i förhållande till syftet att underlätta arbetstagarorganisationens kontroll för att garantera de utstationerade arbetstagarna minimivillkoren. I fråga om lämpligheten och proportionaliteten kan inspiration hämtas från den bedömning som verkar ligga bakom tillämpningsdirek- tivet. Därigenom blir tillämpningsdirektivet också ännu bättre genom- fört i Sverige.27 
  
 I artikel 9 i tillämpningsdirektivet lämnas exempel på åtgärder som får genomföras för att effektivt kunna övervaka att de ut- stationerande arbetsgivarnas skyldigheter enligt utstationerings- direktivet fullgörs under förutsättning att kraven och åtgärderna är motiverade och proportionerliga i enlighet med  
 EU-rätten. 
  En åt- 
  
 27 Jämför SOU 2015:13 s. 166. 
  
 300 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 gärd som nämns som särskilt exempel är kravet att under utstatio- neringsperioden tillhandahålla anställningsavtal (eller motsvarande information som ska lämnas enligt upplysningsdirektivet28), löne- specifikationer, tidrapporter där den dagliga arbetstidens början, slut och varaktighet anges samt intyg över gjorda löneutbetalningar eller kopior av dokumenten. Tillhandahållandet ska ske på ett till- gängligt och tydligt angivet ställe i värdmedlemsstaten, t.ex. på arbetsplatsen eller byggplatsen. Efter utstationeringsperiodens slut kan kravet gälla att på begäran av myndigheterna i värdmedlems- staten inom en rimlig tid tillhandahålla handlingar. Det kan även krävas tillhandahållande av en översättning av handlingarna till ett av de officiella språken i värdmedlemsstaten eller till något annat språk som godkänns av värdmedlemsstaten. 
  
 Det förefaller lämpligt att begränsa skyldigheten till de hand- lingar som uttryckligen nämns i tillämpningsdirektivet – dokumen- tation av anställningsavtal, lönespecifikationer, tidrapporter och intyg över gjorda löneutbetalningar. En utstationerande arbetsgivare som är bunden av ett utstationeringskollektivavtal bör alltså vara skyldig att på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation tillhanda- hålla dessa handlingar. I kravet på att handlingarna ska tillhanda- hållas organisationen ligger att organisationen ska ges möjlighet att göra en kopia eller avskrift av handlingarna. Skyldigheten medför i praktiken att den utstationerande arbetsgivaren måste se till att handlingarna finns så att han eller hon kan uppfylla skyldigheten att på begäran tillhandahålla dem. 
  
 Handlingarna kan emellertid avslöja företagshemligheter29 hos arbetsgivaren. Av detaljerade tidrapporter för alla arbetstagare vid en enhet lär t.ex. arbetsgivarens system för schemaläggning kunna utläsas, och anställningsavtalen kan innehålla bl.a. information om bonussystem och konkurrensklausuler. Därför bör den utstatione- rande arbetsgivaren bara vara skyldig att tillhandahålla handlingarna i den utsträckning det behövs för att organisationen ska kunna be- 
  
 28Rådets direktiv av den 14 oktober 1991 om arbetsgivares skyldighet att upplysa arbets- tagarna om de regler som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet (91/533/EEG). 
  
 29Jämför 1 § lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter (”information om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse som näringsidkaren håller hemlig och vars röjande är ägnat att medföra skada för honom i konkurrenshänseende”). Ett förslag till EU- direktiv om skydd för  
 know-how 
  och företagsinformation (företagshemligheter) som inte har röjts bereds för närvarande inom EU, se COM(2013) 813 final. 
  
 301 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 döma om minimivillkoren följts. Exempelvis bör anställningsavtalen bara undantagsvis behövas för detta ändamål, eftersom minimi- villkoren enligt utstationeringskollektivavtalet ändå tar över det som står i anställningsavtalen om dessa skulle innehålla för arbets- tagarna mindre förmånliga villkor. I vart fall kan arbetsgivaren i handlingarna maskera sådant som inte rör minimivillkoren enligt utstationeringskollektivavtalet innan dessa tillhandahålls organisa- tionen. 
  
 Begränsningen till vad som behövs för att organisationen ska kunna bedöma om minimivillkoren följts bör också innebära att den utstationerande arbetsgivaren inte är skyldig att tillhandahålla några handlingar alls innan utstationeringen här påbörjats. Minimi- villkoren i utstationeringskollektivavtalet har ju då ännu inte behövt följas. 
  
 Med den nu berörda begränsningen bör det inte i dagsläget be- hövas bestämmelser om tystnadsplikt och förbud mot utnyttjande för den hos arbetstagarorganisationen som har tagit del av infor- mationen. 
  
 Det kan inte rimligen krävas att en utstationerande arbetsgivare i förväg, innan arbetstagarorganisationen har begärt handlingarna, tar ställning till vilken i sammanhanget ovidkommande information som bör döljas och maskeras. Krävdes detta, skulle den utstatio- nerande arbetsgivaren nämligen i många fall behöva utföra åtgär- derna helt i onödan om det sedan inte kommer någon begäran. Därför bör arbetsgivaren ha en rimlig tid för detta efter organisa- tionens begäran. Härtill kommer att en utstationerande arbetsgiv- are kan behöva tid också för att sammanställa handlingarna om de gäller många utstationerade arbetstagare eller avser en längre tids- period med många löneutbetalningar. Kommittén anser med beak- tande av detta att tre veckor efter begäran är en rimlig tid för att tillhandahålla organisationen handlingarna. Det gäller både under utstationeringsperioden i Sverige och därefter. 
  
 För att arbetstagarorganisationen ska kunna tillgodogöra sig inne- hållet i handlingarna bör det föreskrivas att den utstationerande arbetsgivaren också är skyldig att på begäran av organisationen tillhandahålla översättningar av handlingarna. I normalfallet handlar det förmodligen bara om att översätta standardtexter i mallar. Därför förefaller det rimligt att kräva att den utstationerande arbets- givaren tillhandahåller organisationen översättningarna inom tre 
  
 302 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 veckor efter det att organisationen har begärt översättning. En be- gäran om handlingar och översättningar av dessa kan förstås göras samtidigt, och då ska både handlingarna och översättningarna av dem tillhandahållas inom tre veckor. 
  
 Enligt 13 § första stycket språklagen (2009:600) är svenska Sveriges officiella språk i internationella sammanhang. Därför – och då representanterna för arbetstagarorganisationerna i referensgruppen har framhållit att alla berörda funktionärer hos dem inte förstår något annat språk, t.ex. engelska eller franska – bör det föreskrivas att handlingarna ska översättas till svenska. Översättningen måste hålla en viss minsta kvalitet men behöver inte göras av någon som är av myndighet eller annan godkänd eller auktoriserad som över- sättare. Är handlingen redan på svenska, behöver den förstås inte översättas. 
  
 Det kan inte gärna vara proportionerligt att kräva att de aktuella handlingarna och översättningarna ska kunna tillhandahållas för obegränsad tid. Syftet med skyldigheterna är ytterst att garantera de utstationerade arbetstagarna minimivillkoren. Det kan därför inte vara lämpligt eller proportionerligt att föreskriva att skyldig- heterna gäller även sedan preskription inträtt avseende minimi- villkoren för de utstationerade arbetstagarna enligt utstationerings- kollektivavtalet. Preskriptionsreglerna i medbestämmandelagen inne- bär att en preskriptionsavbrytande åtgärd måste vidtas inom fyra månader från kännedom om den omständighet som ett yrkande hänför sig till. Med beaktande av det förefaller det både lämpligt och proportionerligt att skyldigheterna gäller bara under den tid den arbetstagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. Det innebär att en begäran som görs inom den tiden ska efterkommas inom tre veckor även om slut- tidpunkten för fristen skulle infalla därefter. 
  
 Skyldigheten att på begäran tillhandahålla handlingar och över- sättningar bör som nämnts gälla både när utstationeringskollektiv- avtalet slutits frivilligt och när det slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. 
  
 Det vore i och för sig  
 EU-rättsligt 
  möjligt att föreskriva att ett utstationeringskollektivavtal som slutits frivilligt innebär en skyldig- het för den utstationerande arbetsgivaren att på begäran av den avtalsbundna arbetstagarorganisationen tillhandahålla ännu mera. Att göra det vore emellertid mindre väl förenligt med den svenska 
  
 303 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsmarknadsmodellen, där det inte finns någon generell rätt att få dokumentation av en kollektivavtalsmotpart. En sådan utsträck- ning av regeln skulle också kunna negativt påverka de utstatione- rande arbetsgivarnas benägenhet att frivilligt sluta ett utstatione- ringskollektivavtal. Därför lämnar kommittén inte något sådant förslag. 
  
 14.10.4 Skadestånd 
  
 Kommitténs förslag: En arbetsgivare som i fråga om minimi- villkoren bryter mot ett kollektivavtal ska betala skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som har inträffat till den utstationerade arbetstagaren även om arbets- tagaren inte är bunden av kollektivavtalet och, om kollektiv- avtalet slutits efter en stridsåtgärd eller varsel om en sådan åtgärd, till den avtalsslutande arbetstagarorganisationen. En arbetsgivare som bryter mot skyldigheten att på en arbetstagarorganisations begäran tillhandahålla handlingar och översättning ska betala skadestånd till den avtalsbundna arbetstagarorganisationen för den förlust som uppkommit och den kränkning som har in- träffat. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. 
  
 Den normala påföljden för brott mot ett kollektivavtal eller de lag- stadgade skyldigheter ett sådant avtal innebär är skadestånd, inklu- sive allmänt skadestånd för den kränkning avtalsbrottet innebär, som om det är skäligt kan sättas ned eller helt falla bort. En kollektiv- avtalsbunden arbetsgivare som bryter mot ett kollektivavtal i förhåll- ande till en arbetstagare som också är bunden av det får t.ex. betala arbetstagaren och den avtalsslutande arbetstagarorganisationen skadestånd (54, 55 och 60 §§ medbestämmandelagen). 
  
 Det följer alltså redan av medbestämmandelagen att utstatione- rade arbetstagare som är bundna av ett utstationeringskollektivavtal kan få skadestånd av den utstationerande arbetsgivare som bryter mot avtalet och att den avtalsslutande arbetstagarorganisationen i den situationen också har rätt till skadestånd. I avsnitt 14.9.2 har det emellertid föreslagits att ett kollektivavtal som slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder inte ska innebära 
  
 304 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 skyldigheter i förhållande till en arbetstagarorganisation enligt annan lagstiftning än utstationeringslagen. Därför bör utstatione- ringslagen innehålla regler om skadestånd till den avtalsslutande arbetstagarorganisationen vid brott mot ett utstationeringskollektiv- avtal med minimivillkoren motsvarande dem som finns i med- bestämmandelagen. 
  
 Skadestånd till utstationerade arbetstagare som inte är bundna av utstationeringskollektivavtalet 
  
 Det följer av det som föreslagits i avsnitt 14.10.2 att en utstatio- nerad arbetstagare kan av en avtalsbunden utstationerande arbets- givare utkräva minimivillkoren enligt utstationeringskollektivavtalet även om arbetstagaren inte är bunden av det. Frågan är om en ut- stationerad arbetstagare som inte är bunden av ett utstationerings- kollektivavtal vid arbetsgivarens brott mot det dessutom ska ha rätt till skadestånd. 
  
 Det är enligt kommitténs mening rimligt att en utstationerad arbetstagare som lider ekonomisk förlust av att den utstationerande arbetsgivaren bryter mot ett utstationeringskollektivavtal får förlusten ersatt. Även om det inte kan anses vara helt i linje med den svenska arbetsmarknadsmodellen, finner kommittén att en utstationerad arbetstagare som inte ens fått minimivillkoren dessutom bör ha rätt till (s.k. allmänt) skadestånd för den kränkning som skett. 
  
 Den föreslagna skadeståndsbestämmelsen kompletterar de skade- ståndsbestämmelser som finns i medbestämmandelagen. Det kan inte anses nödvändigt att, såsom i 61 § medbestämmandelagen, ha särskilda bestämmelser om skadeståndsansvarets fördelning när det finns flera skadevållare (t.ex. både den kollektivavtalsbundna arbets- givaren och den avtalsslutande arbetsgivarorganisationen som för- anlett arbetsgivarens kollektivavtalsbrott) utan det solidariska skade- ståndsansvaret enligt 6 kap. 4 § skadeståndslagen (1972:207) kan gott få gälla. 
  
 305 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 Skadestånd till den avtalsbundna arbetstagarorganisationen när arbetsgivaren inte följer en begäran om handlingar eller översättning 
  
 Även när det gäller brott mot den föreslagna skyldigheten för den utstationerande arbetsgivaren att på begäran tillhandahålla en avtals- bunden arbetstagarorganisation handlingar och översättning bör enligt kommitténs mening sanktionen vara betalning till arbets- tagarorganisationen av skadestånd, inklusive allmänt skadestånd för den kränkning som inträffat. Det är som sagt nämligen den nor- mala påföljden vid brott mot lagstadgade skyldigheter som ett kollektivavtal innebär. 
  
 14.11 Preskription 
  
 Kommitténs förslag: I fråga om talan om fullgörelse av ett kollektivavtal i förhållande till en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det och talan om skadestånd till en utstatione- rad arbetstagare eller en arbetstagarorganisation enligt utstatione- ringslagen tillämpas 64 § första stycket, 65 och 66 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet när det gäller den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas. Om förhandling inte begärs eller talan inte väcks inom föreskriven tid, är rätten till förhandling respektive talan förlorad. 
  
 En fordran i allmänhet preskriberas normalt 10 år efter tillkomsten så att den berättigade inte längre kan kräva ut sin fordran om det inte dessförinnan skett ett preskriptionsavbrott i form av t.ex. ett skriftligt krav, preskriptionslagen (1981:130). Fordringar som grun- dar sig på kollektivavtal eller brott mot arbetsrättslig lagstiftning preskriberas dock mycket fortare. Fordringar som grundar sig på kollektivavtal eller brott mot ett sådant avtal (eller medbestäm- mandelagen) preskriberas nämligen allra senast två år30 efter det att den omständighet som anspråket hänför sig till har inträffat. Har den berättigade fått kännedom om omständigheten tidigare, pre- skriberas fordran fyra månader därefter. Möjligheterna till preskrip- tionsavbrott är också inskränkta enligt lag men kan sägas ha utvid- 
  
 30 I ett specialfall är fristen två år och en månad. 
  
 306 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 gats genom praxis. Den som inte har rätt att förhandla enligt med- bestämmandelagen måste väcka talan inom preskriptionsfristen, och ett vanligt kravbrev är alltså inte tillräckligt. Den som har sådan förhandlingsrätt måste påkalla förhandling inom preskriptionsfristen och sedan väcka talan inom tre månader efter det att förhandling- arna avslutats. Om parterna faktiskt förhandlar eller annars diskute- rar i sak utan reservation om ett preskriberat anspråk, anses dock enligt praxis anspråket normalt inte preskriberat utan återupplivat och möjligt att kräva ut via domstol. 
  
 Enligt utstationeringslagen ska de kortare arbetsrättsliga pre- skriptionsfristerna i respektive fall tillämpas i fråga om anspråk som grundar sig på de lagbestämmelser inom den hårda kärnan som det hänvisas till (21 §). Arbetstagarorganisationer har enligt utstatio- neringslagen rätt till förhandling enligt 10 § medbestämmandelagen med utstationerande arbetsgivare (7 §). 
  
 Fordringar på skadestånd för brott mot skyldigheten att på be- gäran tillhandahålla handlingar och översättningar (avsnitt 14.10.3) eller brott mot ett utstationeringskollektivavtal i förhållande till en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av avtalet eller den avtalsslutande arbetstagarorganisationen (avsnitt 14.10.4) eller en sådan arbetstagares krav på fullgörelse av ett sådant avtal bör i preskriptionshänseende behandlas på samma sätt som krav avseende kollektivavtal eller brott mot medbestämmandelagen. Detta brukar åstadkommas genom hänvisningar till de aktuella bestämmelserna om preskription i medbestämmandelagen, vilket är lämpligt också i detta fall. Inspiration till utformningen av hänvisningarna har häm- tats från lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare. 
  
 I fråga om fullgörelse av ett utstationeringskollektivavtal i för- hållande till en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det preskriberas enligt den föreslagna bestämmelsen bara rätten enligt utstationeringslagen att med stöd av utstationeringskollektivavtalet utkräva minimivillkoren. De anspråk på villkor den utstationerade arbetstagaren kan ha mot den utstationerande arbetsgivaren på grund avtal eller annan lagstiftning preskriberas enligt andra bestämmelser i det lands lag som är tillämplig. 
  
 307 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 SOU 2015:83 
  
 14.12 Rättegången 
  
 Kommitténs förslag: Tvister om utstationeringskollektivavtal i förhållande till utstationerade arbetstagare som inte är bundna av det och mål om tillämpningen av bestämmelserna om skyl- dighet att på begäran tillhandahålla handlingar och översätt- ningar eller bestämmelserna om skadestånd handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. 
  
 Tvister om kollektivavtal och andra arbetstvister som avses i med- bestämmandelagen handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (arbetstvistlagen) med Arbetsdomstolen som slut- instans. I dessa tvister kan den avtalsslutande arbetstagarorganisa- tionen föra talan direkt i Arbetsdomstolen, liksom en arbetsgivare alltid kan göra det i fråga om tvist om stridsåtgärd. Den avtals- slutande arbetstagarorganisationen har oftast möjlighet att föra talan för sina medlemmar eller före detta medlemmar. En arbetstagare som själv vill föra sin talan kan inte föra talan direkt i Arbets- domstolen utan måste alltid börja vid tingsrätt med möjlighet att överklaga till Arbetsdomstolen, som dock tar upp överklagandet bara om det finns skäl att meddela prövningstillstånd. 
  
 Enligt utstationeringslagen handläggs mål om villkoren i den lagstadgade hårda kärnan och mål om bl.a. förhandlingsrätt för arbetstagarorganisation enligt arbetstvistlagen (21 §). Det finns vid- are en bestämmelse om att talan får föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Utredningen om nya utstationeringsregler har i SOU 2015:13 föreslagit att möjligheten enligt utstationeringslagen att i Sverige väcka talan mot en arbets- givare som inte har sin hemvist i ett land inom EES eller Schweiz ska tas bort. Förslaget är enligt utredningen en följd av att 2012 års Bryssel  
 I-förordning31 
  har trätt i kraft och exklusivt reglerar när svensk domstol är behörig i dessa fall. 
  
 Det är lämpligt att mål om tillämpningen av bestämmelserna om skyldighet att på begäran tillhandahålla handlingar och översätt- ningar och skadestånd vid brott mot skyldigheten och mål om ut- stationeringskollektivavtal i förhållande till utstationerade arbets- 
  
 31 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. 
  
 308 
  
 SOU 2015:83 
  
 Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 tagare – liksom andra mål enligt utstationeringslagen och mål om stridsåtgärder för att uppnå kollektivavtal – handläggs enligt arbets- tvistlagen. 
  
 Om en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av utstatio- neringskollektivavtalet här för talan mot sin arbetsgivare om att få ut minimilön enligt avtalet, bör den rättegången i vart fall inte anses hindra (på grund av s.k. lis pendens) en annan rättegång vid behörig (förmodligen utländsk) domstol om krav utöver minimilönen enligt utstationeringskollektivavtalet med stöd av t.ex. det enskilda anställ- ningsavtalet; grunderna för anspråken är nämligen olika. På mot- svarande sätt bör en svensk dom i ett mål om minimilön enligt utstationeringskollektivavtalet i vart fall inte ha rättskraft beträff- ande krav på annan grund på ytterligare lön. Finns det flera domar om lön för samma arbete lär arbetsgivaren normalt enligt tillämplig lag ha rätt att freda sig mot dubbelbetalning genom att visa att belopp redan är betalda. 
  
 309 
  
 15Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 15.1Inledning 
  
 Frågan om det vid utlännings näringsverksamhet i Sverige får och bör ställas upp krav på att det här finns en företrädare med behörig- het att förhandla om och sluta kollektivavtal har varit föremål för utredning, bedömning och riksdagsbehandling vid ett flertal till- fällen. Detta avsnitt inleds med en redogörelse för detta 
  
 I artikel 9.1 f) i tillämpningsdirektivet finns det en bestämmelse om möjligheten att uppställa krav på kontaktperson i relation till arbetsmarknadens parter (se avsnitt 15.6). Förslag på genomföran- det av artikel 9 i tillämpningsdirektivet omfattades av uppdraget för Utredningen om nya utstationeringsregler (A 2014:04). Den utred- ningen ansåg att nuvarande regler uppfyllde tillämpningsdirektivets krav, men bedömde inte om alternativa åtgärder kunde vara bättre än de nuvarande. 
  
 Kommittén anser att det finns ett behov av att säkerställa den process genom vilken kollektivavtal sluts i utstationeringssitua- tioner. På så sätt kan kollektivavtalens ställning stärkas ytterligare i utstationeringssituationer. Mot den bakgrunden finns det anledning för kommittén att beröra frågan om företrädare för utstationerande arbetsgivare. 
  
 15.2Kravet på föreståndare i filiallagen 
  
 Lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (filiallagen) reglerar formerna för näringsverksamhet som bedrivs i Sverige av utländska företag och utomlands bosatta svenska eller utländska medborgare. Till lagen hör förordningen (1992:308) om utländska filialer m.m. 
  
 311 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 Enligt 2 § i lagens nuvarande lydelse ska ett utländskt företag be- driva sin näringsverksamhet i Sverige genom 1) ett avdelnings- kontor med självständig förvaltning (filial), 2) ett svenskt dotter- företag, eller 3) en agentur med verksamhet i Sverige. Det nu sagda gäller dock inte om näringsverksamheten omfattas av bestämmel- serna om fri rörlighet för varor och tjänster enligt  
 EU-rätten. 
  För näringsverksamhet som bedrivs i Sverige av svenska eller utländska medborgare som är bosatta utanför EES ska det finnas en i Sverige bosatt föreståndare med ansvar för verksamheten som bedrivs här. 
  
 Filiallagen har genomgått flera förändringar till följd av Sveriges åtaganden som medlem i EES, EG och numera EU. 
  
 Regler om näringstillstånd fanns tidigare i lagen (1968:555) om rätt för utlänning och utländskt företag att idka näring här i riket och i förordningen (1968:556) om näringstillstånd m.m. Lagen inne- bar att det krävdes tillstånd för att en utländsk medborgare eller ett utländskt företag skulle få bedriva näringsverksamhet i Sverige. Inför  
 EES-samarbetet 
  och medlemskapet i EG avskaffades kravet på näringstillstånd och ersattes med ett registreringsförfarande. Utländska företag fick också möjlighet att välja etablering genom svenskt dotterföretag eller genom filial. 
  
 I en ny lag om utländska filialer m.m. intogs bestämmelser som främst gällde hur verksamhet genom filial skulle bedrivas i Sverige. Filiallagen trädde ikraft den 1 juli 1992.1 Enligt den lagen i dess ursprungliga lydelse skulle utländska företag bedriva näringsverk- samhet i Sverige genom ett avdelningskontor med självständig för- valtning (filial) och för näringsverksamhet som bedrevs i Sverige av utomlands bosatta svenska eller utländska medborgare skulle det finnas en i Sverige bosatt föreståndare med ansvar för verksam- heten som bedrevs här. Syftet med denna reglering var att ge en verksamhet som bedrivs i Sverige en viss garanterad anknytning till Sverige och göra det möjligt för domstolar och myndigheter att vid behov kunna nå företaget eller utöva viss kontroll.2 
  
 I samband med genomförande av tjänstedirektivet3 ändrades filiallagen på så sätt att kravet på att ha en föreståndare som är bosatt i Sverige endast kom att gälla för näringsverksamhet som 
  
 1Prop. 1991/92:88. 
  
 2Prop. 1991/92:88 s. 20. 
  
 3Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden. 
  
 312 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 bedrevs i Sverige av svenska eller utländska medborgare som var bosatta utanför EES.4 LO, TCO och Garcia hade motsatt sig den nämnda lagändringen och anförde att frånvaron av en behörig före- trädare skulle äventyra arbetstagarorganisationernas rätt att förhandla om, ingå och tillämpa kollektivavtal.5 Arbetstagarsidan föreslog att bosättningskravet skulle ersättas med ett krav på anmälan och regi- strering av en representant med adress i Sverige och som hade be- hörighet att företräda näringsidkaren. Regeringen bedömde att det inte var säkert att ett sådant generellt krav på behörig representant var förenligt med tjänstedirektivet och övriga regler om etablerings- frihet. Regeringen anförde dock att tjänstedirektivet inte skulle påverka medlemsstaternas regler om arbetsrätt och arbetsmiljö och att de fackliga organisationernas möjligheter att få kontakt med näringsidkaren naturligtvis inte borde försvåras i onödan. Regeringen underströk att ändringsförslaget endast berörde krav i förhållande till enskilda näringsidkare och att situationer där sådana enskilda näringsidkare utstationerar arbetstagare till Sverige från ett annat medlemsland eller anställer någon person här inte torde vara sär- skilt vanliga. Regeringen hänvisade dock till det pågående arbetet inom EU i fråga om genomförandet av tjänstedirektivet och tillämp- ningen av utstationeringsdirektivet i fråga om administrativt sam- arbete och utbyte av information mellan behöriga institutioner. Enligt regeringen kunde det arbetet förväntas leda till att eventuella nackdelar från fackliga utgångspunkter av att kravet på en i Sverige bosatt föreståndare tas bort när det gäller näringsverksamhet som bedrivs av personer bosatta i ett annat medlemsland lindras. Rege- ringen bedömde dock att det fanns anledning att närmare under- söka konsekvenserna av förslaget i denna del och möjligheterna att tillgodose organisationernas intressen, och regeringen hade för av- sikt att återkomma till frågan i ett annat sammanhang.6 
  
 4Prop. 2008/09:187. 
  
 5Prop. 2008/09:187 s. 75. 
  
 6Prop. 2008/09:187 s. 76. 
  
 313 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 15.3Överträdelseärende mot Sverige och Filiallagsutredningen 
  
 Innehållet i den svenska filiallagstiftningen uppmärksammades av kommissionen som inledde ett överträdelseärende mot Sverige. Efter inledande kontakter med regeringen skickade kommissionen en formell underrättelse daterad den 29 oktober 2009 till den svenska regeringen och därefter en kompletterande formell underrättelse daterad den 5 maj 2010. I den formella underrättelsen behandlade kommissionen bl.a. skyldigheten för tjänsteleverantörer som är bo- satta utomlands att utse en i Sverige bosatt föreståndare med ansvar för den verksamhet som bedrivs här. Kommissionen behandlade också skyldigheten för tjänsteleverantörer som är etablerade i andra medlemsstater och vars verkställande direktör inte är bosatt i Sverige att bemyndiga en i Sverige bosatt person som delgivningsmottagare. 
  
 Till följd av kommissionens agerande tillkallade regeringen en särskild utredare med uppgift att se över och lämna förslag till sådana ändringar i filiallagen och dess förordning som kunde be- höva vidtas mot bakgrund av kommissionens formella underrätt- else. I utredarens uppdrag ingick också att överväga om det var förenligt med  
 EU-rätten 
  att i filiallagstiftningen införa en bestäm- melse med innebörden att en representant med adress i Sverige och med behörighet att företräda företaget eller näringsidkaren skulle anmälas till registreringsmyndigheten. 
  
 I betänkandet Utländsk näringsverksamhet i Sverige – En över- syn av lagstiftningen om utländska filialer i ett  
 EU-perspektiv 
  (SOU 2010:46) föreslog utredaren att näringsverksamhet som be- drivs i Sverige av utländska företag som är etablerade utanför Sverige och av enskilda näringsidkare som inte är bosatta inom landet skulle anmälas till Bolagsverket. Verksamhet som inte avsågs pågå i mer än sex månader och inte bedrevs med anställd personal skulle undantas från anmälningsskyldigheten. Om det fanns anställd personal i Sverige, skulle det finnas en kontaktperson med adress i Sverige om verksamheten pågick längre än åtta dagar. Kontakt- personen skulle också anmälas till Bolagsverket. 
  
 I betänkandet övervägde utredaren om det går att ställa upp ett krav på att det ska finnas en företrädare på plats i Sverige som har behörighet att förhandla och sluta kollektivavtal samt företräda före- taget i frågor om löner och andra anställningsvillkor. Utredaren 
  
 314 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 bedömde att det inte bör ställas krav på en i Sverige bosatt före- trädare eller något liknande ombud i filiallagen men att sådana reg- ler kunde införas i utstationeringslagen om det bedömdes nödvän- digt att uppställa ytterligare krav än de som utredningen föreslagit ifråga om anmälan och kontaktperson. Med hänvisning till målet Kommissionen mot Luxemburg7 anförde utredaren att det är oklart om det verkligen går att uppställa krav på företrädare i utstatione- ringssituationer. I det målet prövades en bestämmelse som angav att ett företag som utstationerade arbetstagare i Luxemburg skulle ha ett ombud som var bosatt i landet. Skälet var att ombudet skulle förvara handlingar som skulle finnas tillgängliga för kontrollmyndig- heternas inspektion. Enligt domstolen borde det vara tillräckligt att företaget utsåg en arbetstagare som fanns tillgänglig på den plats där arbetet utfördes att ansvara för att förse de behöriga nationella myndigheterna med behövliga handlingar. Enligt domstolen var en sådan åtgärd lika effektiv men innebar en mindre inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster. Utredaren anförde att det svenska systemet för att garantera utstationerade arbetstagare minimilön i enlighet med utstationeringsdirektivet bygger på förhandlingar och kollektivavtal och att det därmed med fog kunde hävdas att den svenska modellen förutsätter att det vid utstationering alltid finns en förhandlingsbehörig person på plats i Sverige för detta ändamål.8 Utredaren framhöll dock att rättsläget var osäkert och att EU- domstolens rättspraxis inte talade för att det skulle vara tillåtet. Utredaren påpekade dock att domstolen ännu inte haft tillfälle att bedöma ett sådant krav mot bakgrund av den särskilda situation som gäller i Sverige till följd av den svenska arbetsmarknadsmodellen.9 
  
 15.4Regeringens proposition 2010/11:87 och riksdagens tillkännagivande 
  
 I regeringens proposition 2010/11:87 Utländsk näringsverksamhet i Sverige föreslogs vissa ändringar i filiallagen i syfte att klargöra att bestämmelserna stod i överensstämmelse med  
 EU-rätten. 
  Närings- verksamhet som omfattas av bestämmelserna om fri rörlighet för 
  
 7Mål  
 C-319/06, 
  dom den 19 juni 2008, Europeiska gemenskapernas kommission mot Stor- hertigdömet Luxemburg. 
  
 8SOU 2010:46 s. 152. 
  
 9SOU 2010:46 s. 153. 
  
 315 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 varor och tjänster i FEUF eller motsvarande bestämmelser i EES- avtalet skulle inte omfattas av ett krav på etablering genom filial. Kravet i 10 § filiallagen på att ha en särskilt utsedd och anmäld delgivningsmottagare föreslogs gälla endast när filialens verkställ- ande direktör var bosatt utanför EES. Regeringen fann att utredarens förslag om en generell anmälningsskyldighet inte skulle införas i filiallagen. Regeringen anförde att den avsåg att i särskild ordning undersöka om frågan om kontaktperson eller representant lämp- ligen kunde lösas inom ramen för den arbetsrättsliga lagstiftningen.10 
  
 Propositionen behandlades i Näringsutskottets betänkande 2010/11:NU19. 
  
 Utskottet ansåg att riksdagen borde uppmana regeringen att återkomma med förslag på åtgärder för att värna den svenska arbets- marknadsmodellen genom krav på behörig representant för företag etablerade i utlandet eller näringsidkare bosatta utomlands med per- sonal utstationerad till Sverige. Utskottet välkomnade den utred- ning som påbörjats inom Regeringskansliet men betonade betydel- sen av att det införs krav på att företag etablerade i utlandet eller näringsidkare bosatta utomlands i samband med utstationering av arbetstagare till Sverige ska ha en representant i landet som är be- hörig att företräda dem i kontakter med myndigheter och vid för- handlingar med arbetstagarorganisationer. 
  
 Utskottet anförde att införandet av ett sådant krav bl.a. är en förutsättning för att den svenska förhandlings- och avtalsmodellen ska fungera och att den svenska arbetsmarknadsmodellen inte kan fungera utan närvaro av en representant med en sådan behörighet. Möjligheten att kontrollera att utstationerade arbetstagare har rim- liga arbets- och avtalsvillkor skulle vidare begränsas kraftigt. Enligt utskottet borde ett sådant krav vara förenligt med  
 EU-rätten 
  under förutsättning att  
 EU-medborgare 
  från andra länder inte diskrimi- neras genom krav på bosättning i Sverige.11 Riksdagen biföll ut- skottets förslag till riksdagsbeslut. 
  
 10Prop. 2010/11:87 s.  
 39–40. 
  
 112010/11:NU19 s. 14. 
  
 316 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 15.5Anmälan och kontaktperson i utstationeringslagen 
  
 Utstationeringslagen kompletterades per den 1 juli 2013 med regler om anmälningsskyldighet för utstationerande arbetsgivare (se när- mare avsnitt 7.3.6). Arbetsgivaren ska numera enligt utstationerings- lagen utse en kontaktperson i Sverige och anmäla honom eller henne till Arbetsmiljöverket. En av de utstationerade arbetstagarna eller någon annan person som vistas i Sverige kan utses till kon- taktperson, och kravet på kontaktperson gäller bara så länge utsta- tioneringen pågår. Anmälan om kontaktpersonen ska göras senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i Sverige. 
  
 Kontaktpersonen ska vara behörig att för arbetsgivarens räkning ta emot delgivningar, men behöver inte ha behörighet att annars kunna företräda arbetsgivaren. Kontaktpersonen behöver alltså inte ha behörighet att förhandla med arbetstagarorganisationer och sluta kollektivavtal för arbetsgivaren. En person med sådan behörighet antogs behöva vara en person i relativt högt uppsatt ställning hos arbetsgivaren. Det skulle, enligt regeringen, medföra inte obetyd- liga kostnader och besvär för arbetsgivaren att ha en sådan repre- sentant på plats i Sverige i samband med all utstationering av arbets- tagare hit. Ett sådant krav skulle därför, enligt regeringen, innebära en relativt stor inskränkning i den fria rörligheten för tjänster, och sådana inskränkningar är tillåtna bara om de kan motiveras av all- mänintresset och är nödvändiga och proportionerliga i förhållande till målet. Reglerna i utstationeringslagen bygger inte på att kollek- tivavtal nödvändigtvis sluts med en utstationerande arbetsgivare, och därför bedömdes det inte som nödvändigt med en representant i Sverige med behörighet att sluta kollektivavtal. 
  
 Behörigheten att ta emot delgivningar ska anses gälla redan genom anmälan av kontaktpersonen. Kontaktpersonen ska även kunna till- handahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationerings- lagen är uppfyllda. 
  
 Enligt 4 § förordningen (2013:352) om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare ska en anmälan om utstationering innehålla uppgifter om namn, personnummer eller, om sådant sak- nas, födelsedatum, postadress, telefonnummer och  
 e-postadress 
  till en behörig ställföreträdare för arbetsgivaren. Enligt 5 § samma för- 
  
 317 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 ordning ska en anmälan om kontaktperson innehålla motsvarande uppgifter om kontaktpersonen. 
  
 Det är Arbetsmiljöverket som ska se till att bestämmelserna om kontaktperson följs. Verket ska spara de anmälda uppgifterna i ett register och lämna ut dem till den som ber om det. 
  
 Arbetsgivare som inte följer bestämmelserna om kontaktperson kan drabbas av en sanktionsavgift på lägst 1 000 kr och högst 100 000 kr. Regeringen har bestämt att sanktionsavgiften för när- varande är 20 000 kr. 
  
 Kompletteringen av utstationeringslagen föregicks av Arbets- marknadsdepartementets promemoria om bl.a. anmälningsskyldighet vid utstationering.12 I promemorian föreslogs bl.a. att det skulle in- föras bestämmelser i utstationeringslagen som innebar att utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige ska anmäla utstationeringen till Arbetsmiljöverket och utse en kontaktperson här. Enligt promemorian skulle kontaktpersonen vara behörig att ta emot delgivningar för arbetsgivarens räkning och kunna tillhanda- hålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. I promemorian gjordes bedömningen att det inte var nödvändigt att det finns en representant i Sverige som är behörig att ingå kollektivavtal så länge kollektivavtalsförhandlingar inte på- kallats utan att det är tillräckligt att arbetsgivaren har en kontakt- person här.13 
  
 I den efterföljande propositionen14 lade regeringen fram det för- slag om kontaktperson som föreslagits i departementspromemorian. Av propositionen framgår bl.a. att kontaktpersonen är avsedd att vara myndigheters och arbetstagarorganisationers möjlighet att få kontakt med arbetsgivaren. Kontaktpersonen bör också vara be- hörig att ta emot delgivningar för arbetsgivarens räkning, vilket är nödvändigt t.ex. för att arbetstagarorganisationerna ska kunna del- ge arbetsgivaren en förhandlingsframställan. Enligt regeringen bör kontaktpersonen vid behov kunna förmedla uppgift till och ta kon- takt med någon som är behörig att företräda arbetsgivaren. Om arbetstagarnas villkor inte skulle nå upp till minimistandarden enligt ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen 
  
 12Ds 2011:22 Anmälningsskyldighet vid utstationering samt förtydligande avseende miss- bruk av visstidsanställningar enligt anställningsskyddslagen. 
  
 13Ds 2011:22 s. 55. 
  
 14Prop. 2012/13:71 Anmälningsskyldighet vid utstationering. 
  
 318 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 och arbetsgivaren inte ändrar arbetstagarnas villkor så att de uppnår en sådan standard, kan arbetstagarorganisationerna delge kontakt- personen en förhandlingsframställan. När så har skett ligger det, enligt regeringen, i arbetsgivarens intresse att delta i kollektiv- avtalsförhandlingar genom en behörig företrädare eller att ge kon- taktpersonen fullmakt att göra det för att hindra att arbetstagar- organisationerna vidtar stridsåtgärder. Detsamma gäller om arbets- givaren annars, utan att stridsåtgärder aktualiseras, väljer att ingå kollektivavtal i Sverige.15 
  
 Med anledning av de synpunkter som framförts av bl.a. LO, TCO, Saco under remissbehandlingen och riksdagens tillkännagivande på- pekade regeringen att det inte har prövats av  
 EU-domstolen 
  om ett krav på en sådan behörig representant är tillåtet enligt  
 EU-rätten. 
  Enligt regeringen skulle ett sådant krav innebära en relativt stor inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Regeringen be- dömde att den inskränkning som ett sådant krav skulle innebära inte kunde motiveras, eftersom ett krav på kontaktperson innebär att man därigenom uppnår samma resultat som det som efterfrågats av arbetstagarorganisationerna och riksdagen, dvs. att reglerna i utstationeringslagen kan fungera i praktiken.16 
  
 15.6Tillämpningsdirektivet 
  
 Frågan om kontaktperson för den utstationerande arbetsgivaren behandlas i artikel 9 i tillämpningsdirektivet som gäller ”Admini- strativa krav och kontrollåtgärder”. I artikelns inledning anges att medlemsstaterna endast får införa de administrativa krav och kon- trollåtgärder som är nödvändiga för att man effektivt ska kunna övervaka att de skyldigheter som fastställs i tillämpningsdirektivet och utstationeringsdirektivet fullgörs, förutsatt att kraven och åt- gärderna är motiverade och proportionella i enlighet med unions- rätten. För dessa ändamål får medlemsstaterna särskilt införa vissa åtgärder som räknas upp i artikel 9.1  
 a–f). 
  Enligt artikel 9.1 e) får medlemsstaterna ställa krav på att utse en person som ska stå i för- bindelse med de behöriga myndigheterna i den värdmedlemsstat 
  
 15Prop. 2012/13:71 s.  
 34–35. 
  
 16Prop. 2012/13:71 s. 36. 
  
 319 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 där tjänsterna tillhandahålls och sända och ta emot handlingar och/eller delgivningar. Enligt artikel 9.1 f) får medlemsstaterna ställa krav på att vid behov utse en kontaktperson som ska vara en företrädare genom vilken de av arbetsmarknadens parter som är berörda kan försöka utverka att tjänsteleverantören inleder kollek- tiva förhandlingar inom värdmedlemsstaten, i enlighet med nationell rätt och/eller praxis, under den period tjänsterna tillhandahålls. Den personen får vara en annan person än den som avses i 9.1 e) och behöver inte vara närvarande i värdmedlemsstaten, men ska på en skälig och motiverad begäran stå till förfogande. 
  
 Enligt artikel 9.2 får medlemsstaterna påföra andra administra- tiva krav och kontrollåtgärder om situationerna eller händelseutveck- lingen tyder på att befintliga administrativa krav och kontrollåtgär- der inte är tillräckliga eller verkningsfulla nog för att efterlevnaden av de krav som fastställs i utstationeringsdirektivet och tillämp- ningsdirektivet effektivt ska kunna kontrolleras. Även sådana krav och åtgärder måste dock vara motiverade och proportionella. 
  
 Förslag på genomförande av artikel 9 i tillämpningsdirektivet omfattades av uppdraget för Utredningen om nya utstationerings- regler (A 2014:04). Utredningen bedömde emellertid att det inte ingick i uppdraget att föreslå införandet av ytterligare åtgärder en- ligt artikel 9.17 
  
 17 SOU 2015:13 s.  
 164–166. 
  
 320 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 15.7På begäran ska arbetsgivaren utse en företrädare med behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal 
  
 Kommitténs förslag: På begäran av en arbetstagarorganisation ska arbetsgivaren inom tio dagar utse en företrädare som har behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollek- tivavtal och meddela organisationen vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Arbetstagarorganisationens begäran ska inne- hålla uppgift om att organisationen önskar sluta kollektivavtal och upplysning om organisationen har medlemmar hos arbets- givaren eller inte och minimivillkoren i den aktuella branschen samt kontaktuppgifter till en företrädare som har behörighet att för organisationen förhandla om och sluta kollektivavtal. Arbets- givarens företrädare ska inom sju dagar efter utgången av fristen för att utse företrädare ta kontakt med arbetstagarorganisa- tionens företrädare och redogöra för arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta kollektivavtal. Om arbetsgivaren eller dennes företrädare bryter mot sina skyldigheter, ska arbets- givaren betala skadestånd till den arbetstagarorganisation som gjort begäran. Skadeståndet ska innefatta ersättning för den för- lust som uppkommit och den kränkning som har inträffat. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. I fråga om talan om skadestånd tillämpas 64 § första stycket och 65 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet när det gäller den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas. Om förhandling inte begärs eller talan inte väcks inom föreskriven tid, är rätten till förhandling respektive talan för- lorad. 
  
 Arbetstagarorganisationerna har påtalat att det ibland finns problem med att komma i kontakt med en person som har behörighet att för en utstationerande arbetsgivare förhandla om och sluta kollek- tivavtal. Arbetstagarorganisationerna har i flera lagstiftningsären- den, och så även i detta, begärt att det ska införas krav på att en utländsk arbetsgivare med verksamhet i Sverige utser en sådan behörig person som de kan inleda förhandlingar om kollektivavtal med. Arbetsgivarsidan har ifrågasatt behovet av en sådan reglering. 
  
 321 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 Enligt kommitténs mening bör arbetstagarorganisationernas erfarenheter tas på allvar. En förutsättning för att kollektivavtal ska ingås är att den process som föregår ingåendet av kollektivavtal faktiskt fungerar. Den processen fungerar inte om det saknas upp- gift om en behörig person som kan förhandla om och ingå kollek- tivavtal med en svensk arbetstagarorganisation. För att den svenska arbetsmarknadsmodellen ska kunna fungera så att kollektivavtalens ställning stärks i utstationeringssituationer bör denna typ av problem om möjligt åtgärdas. 
  
 I dag har utstationerande arbetsgivare skyldighet att anmäla en behörig ställföreträdare och dennes kontaktuppgifter till Arbets- miljöverket. Den ställföreträdaren behöver inte finnas i Sverige. Däremot är den utstationerande arbetsgivaren också skyldig att utse en kontaktperson som finns i Sverige och anmäla personen och dennes kontaktuppgifter till Arbetsmiljöverket. Men den kontakt- personen behöver inte ha behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollektivavtal. Uppgifterna om ställföreträdaren och kontaktpersonen är offentliga hos Arbetsmiljöverket så att arbets- tagarorganisationerna kan ta del av dem där. Detta har tydligen inte varit tillräckligt för att lösa de problem arbetstagarorganisationerna upplever. 
  
 Redan ett krav på att i utstationeringssituationer utse en person med behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal innebär en inskränkning av den fria rörligheten för tjänster. Den inskränk- ningen måste därför kunna motiveras  
 EU-rättsligt 
  för att vara tillåten. Kravet skulle i Sverige motiveras med skyddet för de utstationerade arbetstagarnas villkor. Utan att det sluts ett utstationeringskollektiv- avtal finns det nämligen i Sverige inte någon minimilön alls som garanteras de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Det har ännu inte prövats av  
 EU-domstolen 
  i vilken utsträck- ning det kan vara tillåtet enligt  
 EU-rätten 
  att uppställa ett sådant krav. I tillämpningsdirektivet finns det dock exempel på åtgärder som medlemsstaterna får införa för att effektivt kunna övervaka att skyldigheterna enligt det direktivet och utstationeringsdirektivet fullgörs. Ett exempel (artikel 9.1 f) är kravet att vid behov utse en kontaktperson som ska vara en företrädare genom vilken de av arbetsmarknadens parter som är berörda kan försöka utverka att den utstationerande arbetsgivaren inleder kollektiva förhandlingar inom värdmedlemsstaten, i enlighet med nationell rätt och/eller 
  
 322 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 praxis, under den period tjänsterna tillhandahålls. Den personen behöver enligt vad som uttryckligen anges inte vara närvarande i värdmedlemsstaten, men ska på en skälig och motiverad begäran stå till förfogande. 
  
 En reglering som motsvarar tillämpningsdirektivets krav får i princip anses  
 EU-rättsligt 
  tillåten. Enligt kommitténs bedömning är en sådan reglering att föredra framför en reglering som går längre än vad som framgår av tillämpningsdirektivet. Nu när det genom tillämpningsdirektivet uttryckligen gjorts bedömningen att den ut- sedda personen inte behöver vara närvarande i värdmedlemsstaten, kan det t.ex. framstå som utmanande att införa just ett krav på att personen ska komma till Sverige. Slutsatsen av det sagda är att ett krav på person med behörighet att förhandla om och sluta kollektiv- avtal bör utformas så långt möjligt i enlighet med vad som framgår av tillämpningsdirektivet och inte gå nämnvärt längre än så. 
  
 Det framgår inte uttryckligen av tillämpningsdirektivet att den utsedda kontaktpersonen som företräder den utstationerande arbets- givaren själv ska ha behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollektivavtal. Det får emellertid anses framgå att syftet med att utse personen är att arbetstagarorganisationen genom denne ska kunna försöka utverka att den utstationerande arbets- givaren inleder kollektiva förhandlingar. Därav följer att den ut- sedda ska ha sådan behörighet. I artikel 9.1 e) i tillämpningsdirek- tivet finns det dessutom redan en bestämmelse om krav på att utse en person som vid behov kan sända och ta emot handlingar samt delges. Den person som avses i nästföljande punkt i artikeln bör då rimligen, med hänsyn till syftet med den punkten, ha större be- hörighet för den utstationerande arbetsgivaren än att bara sköta postgången. 
  
 Såvitt framkommit sluter de flesta utstationerande arbetsgivare redan med nuvarande bestämmelser faktiskt ett kollektivavtal. Det bör därför inte uppställas ett generellt krav på att alla utstatione- rande arbetsgivare ska utse en person med behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal. Ett sådant krav vore inte proportioner- ligt i förhållande till de problem arbetstagarorganisationerna upp- levt i vissa fall. Det borde räcka med en möjlighet för arbetstagar- organisationen att vid problem begära att en sådan person utses. 
  
 Det är också enligt tillämpningsdirektivet bara ”vid behov” som man kan kräva att en person utses. Den redan anmälda kontaktpersonen 
  
 323 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 i Sverige har på grund av lag behörighet att för den utstationerande arbetsgivaren ta emot en delgivning av begäran. 
  
 Av tillämpningsdirektivet får anses framgå att syftet med att utse personen är att arbetstagarorganisationen genom denne ska kunna försöka utverka att den utstationerande arbetsgivaren inleder kollektiva förhandlingar. Personen ska på en skälig och motiverad begäran stå till förfogande. Med hänsyn till dessa element enligt tillämpningsdirektivet bör det föreskrivas att arbetstagarorganisa- tionens begäran ska innehålla, förutom uppgift om att organisa- tionen önskar sluta kollektivavtal, upplysning om organisationen har medlemmar hos arbetsgivaren eller inte och upplysning om minimivillkoren i den aktuella branschen. Organisationen bör också vara skyldig att för sin del utse en företrädare som har behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal och att i begäran uppge vem organisationen utsett. Innehåller inte begäran det som nu sagts, bör den inte ha verkan som en begäran enligt den föreslagna be- stämmelsen. 
  
 Begäran kan i tillämpliga fall också innehålla en framställan om förhandling enligt 10 § medbestämmandelagen, som enligt 7 § första stycket utstationeringslagen gäller vid utstationering här. 
  
 Det bör inte föreskrivas något krav på översättning av begäran. Begäran kan därför vara avfattad på svenska språket. Den utlänning som bedriver näringsverksamhet i Sverige får räkna med och för- bereda sig för att få handlingar på svenska. 
  
 Från arbetstagarorganisationernas representanter i referensgruppen har det framförts farhågor om att det kan skapa problem för be- rörda utstationerade arbetstagare om arbetstagarorganisationen i sin begäran upplyser att den har medlemmar hos arbetsgivaren. Det har vidare anförts att vilka villkor som bör gälla för de utstatione- rade arbetstagarna bäst diskuteras i förhandlingar med arbetsgiva- rens företrädare och att det därför inte finns behov av att minimi- villkoren anges i begäran. 
  
 Enligt tillämpningsdirektivet ska begäran vara motiverad. Något förutom själva begäran måste alltså anges. 
  
 Upplysningen om organisationen har medlemmar hos arbets- givaren eller inte ger arbetsgivaren ett underlag för att bedöma legi- timiteten hos arbetstagarorganisationens önskemål om kollektiv- avtal. Arbetstagarorganisationens medlemmar hos den utstatione- rande arbetsgivaren skyddas mot negativa åtgärder från arbetsgivaren 
  
 324 
  
 SOU 2015:83 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 på grund av medlemskapet genom att bestämmelserna om förenings- rätt i 7 och 8 §§ medbestämmandelagen gäller vid utstationering enligt 7 § utstationeringslagen. 
  
 Upplysningen om minimivillkoren i den aktuella branschen ger arbetsgivaren ett underlag för att bedöma om förhandlingar om kollektivavtal bör inledas och vad som efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder kan behöva uppfyllas. 
  
 Det förefaller rimligt att kräva att den utstationerande arbets- givaren inom tio kalenderdagar från mottagandet av begäran utser en företrädare som har behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal och meddela arbetstagarorganisationen vem som ut- setts och dennes kontaktuppgifter. Den utstationerande arbets- givaren får själv bestämma vem som ska ha sådan behörighet. Den utstationerande arbetsgivaren kan t.ex. utse någon anställd, en per- son på en arbetsgivarorganisation eller något annat ombud. Det bör inte finnas något hinder mot att den utstationerande arbetsgivaren utser flera företrädare som bara gemensamt har behörigheten. Före- trädaren bör som nämnts inte behöva finnas i eller komma till Sverige. 
  
 Enligt den nu gällande bestämmelsen i 4 § andra punkten för- ordningen (2013:352) om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare ska en anmälan om utstationering innehålla upp- gifter om kontaktuppgifter till en behörig ställföreträdare för arbets- givaren. Det bör inte finnas något hinder mot att den ställföre- trädare som anmäls också har behörighet att förhandla om och ingå kollektivavtal. Det bör dock noteras att den reglering som nu före- slås inte innebär något krav på att den ställföreträdare som ska anmälas enligt 4 § förordningen om anmälningsskyldighet vid ut- stationering av arbetstagare ska ha sådan behörighet. 
  
 Med hänsyn till syftet med att den utstationerande arbetsgivaren ska utse en företrädare – att arbetstagarorganisationen ska kunna försöka utverka att den utstationerande arbetsgivaren inleder kollek- tiva förhandlingar – bör arbetsgivarens företrädare vidare vara skyl- dig att inom en kortare tid kontakta arbetstagarorganisationens företrädare och redogöra för arbetsgivarens inställning till önske- målet om att sluta kollektivavtal. Arbetsgivarens företrädare bör som nämnts inte behöva infinna sig i Sverige utan kontakten kan tas från utlandet. Det bör inte finnas något krav på att redogörelsen är på svenska. 
  
 325 
  
 Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den föreslagna regleringen kan ses som ett sätt att i enlighet med internationella förpliktelser18 främja frivilliga kollektiva för- handlingar med sikte på en reglering i kollektivavtal av villkoren för utstationerade arbetstagare. Det finns dock inte någon skyldighet att sluta ett kollektivavtal ens om den utstationerande arbetsgiva- rens inställning innebär att denne i sak godtar minimivillkoren.19 
  
 Den normala sanktionen enligt medbestämmandelagen för brott mot lagstadgade förpliktelser som har samband med kollektiva för- handlingar är skadestånd, inklusive s.k. allmänt skadestånd för den kränkning som lagbrottet innebär, till motparten. Den sanktionen förefaller lämplig även vid brott mot de nu aktuella skyldigheterna. Den utstationerande arbetsgivaren bör få svara även för försum- melser som dennes företrädare gör sig skyldig till. Ett brott mot skyldigheterna lär bara undantagsvis föra med sig en adekvat ekono- misk skada för arbetstagarorganisationen. Det kan gälla t.ex. kost- nad för portot när en resultatlös begäran sänts eller för översätt- ning av en redogörelse som visar sig inte innehålla något besked om den utstationerande arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta kollektivavtal. Den utstationerande arbetsgivaren bör vara skyldig att betala ersättning både för den förlust som uppkommit och för den kränkning som inträffat. 
  
 Också i fråga om preskription av arbetstagarorganisationens skadeståndsanspråk bör motsvarande bestämmelser som enligt med- bestämmandelagen gälla. Mål om tillämpningen av bestämmelserna bör handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbets- tvister. 
  
 18Artikel 4 i ILO:s konvention nr 98, artikel 5.2 d i ILO:s konvention nr 154 och artikel 5 i Europarådets sociala stadga. 
  
 19Jämför AD 1972 nr 5 och Europadomstolens dom den 6 februari 1976 i målet Svenska Lokmannaförbundet mot Sverige. 
  
 326 
  
 16Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 16.1Inledning 
  
 Det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet innebär att staten inte har möjlighet att uppställa några krav alls på vilken lön en utstationerad arbetstagare ska ha och inte heller har möjlighet att kräva bättre villkor än vad som följer av den lagstiftning det hänvisas till i utstationeringslagen. Däremot har arbetstagarorga- nisationerna, enligt lex Laval, en möjlighet, men inte någon skyl- dighet, att vidta stridsåtgärder för att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare som avser minimilön och bättre minimivillkor än vad som gäller enligt utstationeringslagen. Detta gäller under förutsättning att minimi- villkoren har sin motsvarighet i ett tillämpligt centralt kollektiv- avtal och att de utstationerade arbetstagarna inte redan har i allt väsentligt minst lika förmånliga villkor. För utstationerade uthyrda arbetstagare gäller att organisationen får med stöd av stridsåtgärder kräva ”villkor” enligt ett centralt kollektivavtal för uthyrda (och inte bara ”minimivillkor”). Enligt utstationeringslagen ska en arbets- tagarorganisation ge in sådana kollektivavtalsvillkor till Arbets- miljöverket som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder enligt den lagen. Utredningen om nya utstatione- ringsregler har i SOU 2015:38 föreslagit att bestämmelsen om den skyldigheten ska förtydligas så att det framgår att arbetstagarorga- nisationer är skyldiga att ge in sådana villkor som avses i lex Laval oavsett om det är aktuellt att vidta stridsåtgärder. Dessutom har utredningen bedömt att regeringen bör överväga medling, tillsätt- ande av en arbetsgrupp eller liknande åtgärd i syfte att försöka få arbetsmarknadens parter att nå överenskommelse om villkoren i 
  
 327 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 hårda kärnan i relevanta branscher. I avsnitt 14 har kommittén före- slagit utvidgade möjligheter till stridsåtgärder. 
  
 Enligt tilläggsdirektiven ska kommittén inte lämna förslag som avser förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering. Tilläggsdirektiven beslutades innan Utredningen om nya utstationeringsregler hade lämnat sina förslag. Kommittén har med motivering bl.a. att det behövs tid för att analysera om det är önskvärt att gå längre än vad utredningen föreslagit begärt och fått förlängd utredningstid genom tilläggsdirektiv. Kommittén har vidare enligt kommittédirektiven ett allmänt uppdrag att överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. Den otillfredsställande situationen avseende förutsebarheten som beskrivs senare i detta avsnitt innebär enligt kommitténs bedömning ett hot mot den svenska arbetsmark- nadsmodellen. Situationen kan nämligen leda till att det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirek- tivet, som baserats på den svenska arbetsmarknadsmodellen, ifråga- sätts.1 Mot den bakgrunden anser kommittén sig ha mandat att överväga och föreslå mer kraftfulla åtgärder i fråga om förutsebar- heten än vad Utredningen om nya utstationeringsregler föreslagit. 
  
 I följande avsnitt kommer kommittén, efter att ha redogjort för vad  
 EU-rätten 
  kräver, att undersöka tillämpningen av bestämmel- serna i utstationeringslagen utifrån vad  
 EU-rätten 
  kräver. Därefter analyseras olika möjligheter att förbättra situationen. 
  
 16.2 
 EU-rättens 
  krav på information om villkoren vid utstationering 
  
 16.2.1Krav på arbetsgivares information om villkoren vid utstationering 
  
 I det s.k. upplysningsdirektivet2 finns det bestämmelser om arbets- givares skyldighet att upplysa arbetstagarna om de regler som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet. 
  
 1Jämför SOU 2008:123, s. 329 och SOU 2015:38 s. 70. 
  
 2Rådets direktiv av den 14 oktober 1991 om arbetsgivares skyldighet att upplysa arbets- tagarna om de regler som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet (91/533/EEG). 
  
 328 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Upplysningsdirektivet har genomförts i svensk rätt genom bestäm- melser i 6  
 c–6 
  e §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd. Enligt rapporter gjorda av eller på uppdrag av kommissionen har direk- tivet genomförts också i de andra medlemsstaterna.3 Direktivet ska också ha genomförts i  
 EES-staterna. 
  
 Det har ansetts nödvändigt att på gemenskapsnivå fastslå ett generellt krav på att varje arbetstagare ska förses med en handling som ger besked om de väsentliga punkterna i anställningsavtalet eller anställningsförhållandet. Direktivet syftar således till att ge arbetstagare ett bättre skydd mot eventuella kränkningar av sina rättigheter och att skapa en större öppenhet på arbetsmarknaden. Det bör noteras att upplysningsdirektivets bestämmelser är minimi- regler till förmån för arbetstagaren. Enligt artikel 7 finns det inget hinder för medlemsstaterna att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar, alternativt att främja eller tillåta avtal, vilka är gynnsammare för arbetstagare jämfört med bestämmelserna i direk- tivet. 
  
 Enligt artikel 1 är direktivet tillämpligt på varje arbetstagare som har ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som reg- leras genom eller omfattas av gällande lagstiftning i en medlems- stat. Medlemsstaterna får dock föreskriva att direktivet inte ska tillämpas för arbetstagare vars anställningsavtal eller anställnings- förhållande gäller högst en månad eller med en arbetsvecka om högst åtta timmar, alternativt om arbetet är av tillfällig eller särskild beskaffenhet om sakliga skäl motiverar att dessa fall undantas från tillämpningen av direktivet. 
  
 Enligt artikel 2 i direktivet ska en arbetsgivare underrätta varje arbetstagare om de väsentliga dragen i anställningsavtalet eller anställ- ningsförhållandet. Upplysningarna ska omfatta bl.a. följande: 
  
 1.Längden på den betalda semester som arbetstagaren har rätt till eller vilka regler som gäller för rätten till och längden på sådan semester. 
  
 2.Begynnelselön och andra avlöningsförmåner som arbetstagaren har rätt till och hur ofta utbetalning ska ske. 
  
 3 Commission Staff Report on the Implementation of Directive 91/533/EEC och Studies on the implementation of Labour Law Directives in the enlarged European Union: Directive 91/533/EC on an employer’s obligation to inform employees of the conditions applicable to the contract or employment relationship – Synthesis Report. 
  
 329 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 3.Längden på arbetstagarens normala arbetsdag eller arbetsvecka. 
  
 4.I förekommande fall även de kollektivavtal som reglerar arbets- tagarens arbetsvillkor, och vid kollektivavtal slutna av speciella gemensamma organ utanför företaget, namnet på det behöriga organ med vilket kollektivavtal slutits. 
  
 Uppgifterna ovan får i lämpliga fall lämnas i form av hänvisningar till lagar, andra författningar eller kollektivavtal. 
  
 Enligt artikel 3 ska upplysningarna enligt huvudregeln lämnas till arbetstagaren senast två månader efter anställningens början i form av ett skriftligt anställningsavtal, eller ett anställningsbesked. Om så inte sker inom den föreskrivna tiden, är arbetsgivaren skyl- dig att inom två månader från anställningens början ge arbetstag- aren en skriftlig underrättelse som är undertecknad av arbets- givaren och som innehåller bl.a. de upplysningar som avses ovan. Om anställningsavtalet eller anställningsförhållandet upphör att gälla inom två månader från anställningens början, måste bl.a. de upp- gifter som avses ovan göras tillgängliga för arbetstagaren inom denna tidsrymd. 
  
 I artikel 4 finns det en särskild bestämmelse som gäller för ut- landsstationerade arbetstagare, dvs. arbetstagare som ska utföra arbete i ett annat land eller i andra medlemsstater än den medlemsstat vars lagstiftning eller praxis gäller för anställningsavtalet eller anställ- ningsförhållandet. Enligt artikeln ska de handlingar som anges i artikel 3 vara arbetstagaren till handa före avresan och innehålla åt- minstone följande ytterligare upplysningar: 
  
 1.Anställningstiden utomlands. 
  
 2.Den valuta i vilken lönen betalas. 
  
 3.I förekommande fall, de kontantersättningar och de naturaför- måner som följer av utlandsstationeringen. 
  
 4.I förekommande fall, villkoren för arbetstagarens hemresa. 
  
 De särskilda bestämmelserna i artikel 4 gäller dock inte om anställ- ningstiden utanför det land vars lagstiftning eller praxis gäller för anställningsavtalet eller anställningsförhållandet, är högst en månad. Om villkoren förändras, gäller som huvudregel enligt artikel 5 att arbetsgivaren måste lämna nya upplysningar till arbetstagaren. 
  
 330 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Om arbetsgivaren har lämnat skriftlig information i enlighet med nationella bestämmelser som genomför upplysningsdirektivet, kan handlingen utgöra ett bevis för innehållet i anställningsavtalet. I målet Kampelmann4 uttalade  
 EU-domstolen 
  att den skriftliga infor- mationen enligt upplysningsdirektivet innebär en presumtion för att uppgifterna är riktiga jämförbar med den som i den nationella rättsordningen gäller en liknande handling som upprättas av arbets- givaren och som meddelas arbetstagaren. Domstolen uttalade vidare att arbetsgivaren får inkomma med vilken motbevisning som helst och därmed visa antingen att upplysningarna i meddelandet var fel- aktiga i sig eller att de kommer att motsägas av fakta. 
  
 En här utstationerad arbetstagare bör alltså som regel före resan hit ha fått skriftlig information om villkoren för det aktuella arbetet av den utstationerande arbetsgivaren, om denne är etablerad någon annanstans i  
 EES-området. 
  Upplysningsdirektivet innebär dock inte någon skyldighet för arbetstagaren att ta med sig informatio- nen eller för arbetsgivaren att ens spara en kopia av informationen eller för någon av dem att lämna ut den till t.ex. en arbetstagar- organisation eller en myndighet. 
  
 16.2.2Krav på information om de villkor medlemsstaten uppställer 
  
 Kommitténs bedömning: Sverige uppfyller  
 EU-rättens 
  krav på förutsebarhet och information i fråga om de minimivillkor Sverige som stat uppställer vid utstationering här. 
  
 Utstationeringsdirektivet 
  
 Enligt artikel 4 i utstationeringsdirektivet ska medlemsstaterna utse ett eller flera förbindelsekontor eller en eller flera nationella be- höriga instanser i syfte att genomföra direktivet. Varje medlemsstat ska också vidta åtgärder för att informationen om arbets- och anställningsvillkor i den hårda kärnan ska vara allmänt tillgänglig. 
  
 4 Mål  
 C-253/96 
  och  
 C-258/96, 
  dom den 4 december 1997, Sanchez m.fl. Jämför också Eftadomstolens dom den 25 mars 2013 i mål  
 E-10/12. 
  
 331 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 Informationen ska vara tillgänglig både för de utstationerande arbets- givarna och för de utstationerade arbetstagarna. Det finns inte någon särskild sanktion angiven i utstationeringsdirektivet för det fall en medlemsstat brister i sin informationsskyldighet. 
  
 Tillämpningsdirektivet 
  
 I artikel 5 i tillämpningsdirektivet finns det följande bestämmelser om förbättrad tillgång till information. 
  
 Enligt punkt 1 ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att det finns information om arbets- och anställ- ningsvillkoren i den hårda kärnan enligt villkoren i artikel 3 i utstationeringsdirektivet som ska tillämpas och uppfyllas av tjänste- leverantörerna. Informationen ska finnas allmänt tillgänglig utan kostnad och på ett tydligt, öppet, fullständigt och lättillgängligt sätt på distans och på elektronisk väg. Formaten och webbstandarderna ska vara sådana att personer med funktionsnedsättning kan ta del av informationen och att förbindelsekontoren eller andra behöriga nationella instanser kan utföra sina arbetsuppgifter på ett effektivt sätt. 
  
 Enligt punkt 2 ska de arbets- och anställningsvillkor eller de delar av medlemsstatens nationella eller regionala rätt som ska gälla för utstationerade arbetstagare i en medlemsstat finnas tillgängliga på en enda officiell nationell webbplats och på andra lämpliga sätt. Informationen ska vara tydlig, detaljerad och användarvänlig. På webbplatsen och på andra lämpliga sätt ska det finnas allmänt till- gänglig information om vilka kollektivavtal som är tillämpliga, på vilka de är tillämpliga och vilka arbets- och anställningsvillkor inom den hårda kärnan som tjänsteleverantörer från andra medlemsstater ska tillämpa i enlighet med utstationeringsdirektivet. Om det är lämpligt, ska det också finnas länkar till befintliga webbsidor och andra kontaktpunkter, särskilt för de berörda parterna på arbets- marknaden. Informationen ska göras tillgänglig och kostnadsfri för arbetstagare och tjänsteleverantörer på det eller de officiella språken i värdstaten och på de mest relevanta språken med beaktande av behoven på arbetsmarknaden. Informationen ska om möjligt göras tillgänglig i en broschyr med en sammanfattning av de viktigaste tillämpliga arbetsvillkoren, inklusive en beskrivning av förfarandena 
  
 332 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 för inlämning av klagomål. På begäran ska informationen också finnas i format som är tillgängliga för personer med funktions- nedsättning. Informationen ska uppdateras fortlöpande. Mer detalje- rad information om arbetsvillkor och sociala villkor (inklusive arbets- miljö) ska kostnadsfritt göras lätt att tillgå. Framför allt den rele- vanta informationen på den enda nationella officiella webbplatsen ska göras mer tillgänglig och tydlig. Medlemsstaterna ska också ange en kontaktperson vid förbindelsekontoret som är ansvarig för informationsförfrågningar. 
  
 Det finns en särskild bestämmelse för de medlemsstater vars villkor i den hårda kärnan anges i kollektivavtal enligt artikel 3.1 och 3.8 i utstationeringsdirektivet. Enligt punkt 4 ska dessa villkor på ett tillgängligt och öppet sätt tillhandahållas tjänsteleverantörer från andra medlemsstater och utstationerade arbetstagare. Arbets- marknadens parter ska involveras för detta ändamål. Den relevanta informationen bör framför allt omfatta de olika minimilönerna och de komponenter som ingår i dessa. Informationen ska också om- fatta metoden för att beräkna den lön som ska betalas ut och, i rele- vanta fall, kriterierna för att ingå i olika lönekategorier. 
  
 Enligt punkt 5 ska medlemsstaterna ange organ eller myndig- heter som arbetstagare och företag kan vända sig till för att få all- män information om nationell rätt och praxis i fråga om sina rättig- heter och skyldigheter på medlemsstaternas territorium. 
  
 Utredningen om nya utstationeringsregler har lämnat förslag till hur artikel 5 i tillämpningsdirektivet ska genomföras, se SOU 2015:13 s. 103 ff. och SOU 2015:38 s. 62 ff. 
  
 Kommitténs bedömning 
  
 Kommitténs slutsats är att  
 EU-rätten 
  kräver att en arbetsgivare som är etablerad i en annan medlemsstat på ett enkelt sätt ska kunna få information om vad som ska gälla vid en utstationering i Sverige, dvs. de villkor som är tillämpliga vid en utstationering här måste vara förutsebara. På motsvarande sätt måste en arbetstagare som överväger att acceptera en utstationering i Sverige kunna förutse vilka villkor som gäller vid arbete här. Enligt kommittén kan EU- rättens krav i detta avseende sammanfattningsvis beskrivas på så sätt att villkoren inom den hårda kärnan ska vara tillgängliga och 
  
 333 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 tydliga för både den utstationerande arbetsgivaren och den utstatio- nerade arbetstagaren. 
  
 I 5, 6 och 7 §§ utstationeringslagen anges genom i huvudsak hän- visningar till paragrafer i annan lagstiftning vilka minsta arbets- och anställningsvillkor (inom den s.k. hårda kärnan enligt utstatione- ringsdirektivet) som Sverige som stat kräver att utstationerande arbetsgivare tillämpar för här utstationerade arbetstagare. Den reg- leringen får i sig anses tydlig. Där framgår bl.a. motsatsvis att Sverige inte kräver att en viss minsta lön betalas vid utstationering här. 
  
 I Sverige har Arbetsmiljöverket utsetts till förbindelsekontor. Arbetsmiljöverket informerar i skrifter och på sin webbplats på olika språk om de villkor som avses i dessa bestämmelser i utstatione- ringslagen. En närmare beskrivning av hur det går till finns i SOU 2015:13 s. 101 f. 
  
 Det är kommitténs bedömning att Sverige härigenom uppfyller  
 EU-rättens 
  allmänna krav på förutsebarhet och information i fråga om de minimivillkor Sverige som stat uppställer vid utstationering här. Utredningen om nya utstationeringsregler har som sagt sett över om artikel 5 i tillämpningsdirektivet i alla detaljer uppfylls i svensk rätt och lämnat förslag till ett genomförande (SOU 2015:13 s. 103 ff. och SOU 2015:38 s. 62 ff.). 
  
 16.2.3Krav på information om de villkor medlemsstaten tillåter arbetstagarorganisationer genomdriva med stridsåtgärder 
  
 Kommitténs bedömning: Det får enligt den primära  
 EU-rätten 
  inte vara omöjligt eller orimligt svårt för en utstationerande arbetsgivare att få kännedom om vad som krävs för att utstatio- neringen inte ska kunna hindras genom sådana stridsåtgärder av arbetstagarorganisationer som Sverige tillåter. 
  
 Som tidigare har redogjorts för i avsnitt 3.3 är det utmärkande för den svenska arbetsmarknadsmodellen att staten avhåller sig från att lagstifta om de centrala anställningsvillkoren som t.ex. lön och att den lagstiftning som ändå finns ofta kan frångås genom kollektiv- avtal. I svenska centrala kollektivavtal finns det bestämmelser om lön och bestämmelser om bättre villkor inom den hårda kärnan än vad som följer av utstationeringslagen. Sverige som stat kräver i enlig- 
  
 334 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 het med den avhållsamhet i fråga om lagstiftning som kännetecknar den svenska arbetsmarknadsmodellen inte att dessa bestämmelser tillämpas ens vid utstationering här. Däremot tillåter Sverige som stat genom lex Laval (5 a och 5 b § utstationeringslagen) uttryck- ligen att arbetstagarorganisationer vidtar stridsåtgärder i syfte att med en utstationerande arbetsgivare sluta ett kollektivavtal med minimivillkoren (eller, i fråga om uthyrda, villkoren) enligt dessa bestämmelser för här utstationerade arbetstagare. 
  
 Informationen om de minimivillkor Sverige som stat uppställer vid utstationering här ger alltså inte hela bilden i och med att det tillåts att utstationeringen hindras genom stridsåtgärder av arbets- tagarorganisationer om inte en viss lön betalas och vissa bättre villkor än vad som följer av utstationeringslagen tillämpas. Detta förhållande framgår av lag, och Arbetsmiljöverket informerar också om detta. Informationen om att utstationeringen kan hindras om inte bättre villkor än enligt utstationeringslagen tillämpas får i och för sig anses vara tydlig. 
  
 För att Sverige enligt  
 EU-rätten 
  med hänvisning till allmän- intresset ska få tillåta stridsåtgärder som hindrar den fria rörlig- heten för tjänster i samband med utstationering krävs det emeller- tid att, enligt den bedömning som regeringen gjorde i samband med lex Laval5, det är förutsebart för de utstationerande arbets- givarna vilka villkor som måste följas för att utstationeringen inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder. Krav på att villkor som avses i artikel 3 i utstationeringsdirektivet ska finnas tillgängliga finns också i artikel 4.5 i utstationeringsdirektivet och i artikel 5 i tillämpningsdirektivet. 
  
 Kommittén har i avsnitt 14 föreslagit lagregler som innebär att en utstationering här kan hindras oavsett vilka villkor den utstatio- nerande arbetsgivaren tillämpar och att det med stöd av stridsåtgär- der får krävas utstationeringskollektivavtal med minimivillkoren enligt ett centralt branschavtal. Utstationeringen ska alltså enligt förslaget kunna hindras genom stridsåtgärder om inte den utstatio- nerande arbetsgivaren sluter ett utstationeringskollektivavtal med (åtminstone) minimivillkoren. 
  
 Man kan säga att det system för att genomföra kollektivavtals- villkor vid utstationering som valts i Sverige förutsätter att man på 
  
 5 Prop. 2009/10:48 s. 34. 
  
 335 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 förhand kan få reda på vilka villkor det gäller. Annars kan man inte på förhand beräkna kostnader och inkomst eller frivilligt uppfylla villkoren. 
  
 Frågan om förutsebarhet gällande lön behandlades uttryckligen i  
 EU-domstolens 
  avgörande i Laval6. Domstolen uttalade bl.a. (punkt 110) att fackliga stridsåtgärder som de som var aktuella i målet inte kunde anses vara motiverade utifrån ett syfte med allmänintresse när de löneförhandlingar de syftade till avsåg ett nationellt sammanhang som kännetecknas av att det inte finns några bestämmelser av något slag som är tillräckligt preciserade och till- gängliga. Domstolen anförde vidare att det för ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat i praktiken inte får bli omöjligt eller orimligt svårt att få kännedom om de skyldigheter i fråga om minimilön som åligger företaget. 
  
 Det kan noteras att  
 EU-domstolen 
  inte ställde upp något ut- tryckligt krav på att alla villkor måste vara kända på förhand. Det framstår dock som troligt att en situation där det för potentiella utstationerande och utstationerade är omöjligt eller orimligt svårt att före utstationeringen få kännedom om vad som krävs för att utstationeringen inte ska kunna hindras inte skulle tolereras enligt  
 EU-rätten. 
  
 EU-domstolen 
  har senast i Elektrobudowa Spółka Akcyjna (ESA)7 betonat att kravet på öppenhet i fråga om kollektivavtalsvillkor som måste följas vid utstationering innebär bl.a. att villkoren ska vara tillgängliga och klara. 
  
 Förutsebara villkor är också allmänt sett en viktig faktor när det gäller att underlätta den fria rörligheten för tjänster. En utstatio- nerande arbetsgivare behöver kunna förutse och beräkna vilka kost- nader och skyldigheter som i praktiken kan bli aktuella vid en ut- stationering i Sverige och en utstationerad arbetstagare har också ett befogat intresse av att på förhand kunna veta hur pass mycket bättre villkoren kan komma att bli om någon svensk arbetstagar- organisation skulle välja att gripa in. 
  
 6Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 7Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015, Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa 
  
 Spółka Akcyjna. 
  
 336 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 I den svenska regleringen finns det vidare en annan inbyggd brist på förutsebarhet. En utstationerande arbetsgivare och dennes utstationerade arbetstagare kan nämligen inte veta om någon arbets- tagarorganisation över huvud taget kommer att välja att kräva kollek- tivavtal eller vara beredd att gå till strid för ett sådant.  
 EU-dom- 
  stolen har emellertid i Laval8 inte berört denna brist på förutse- barhet och likabehandling av olika utstationerande arbetsgivare. I stället slog domstolen fast att medlemsstaterna är fria att på nationell nivå välja ett annat system för fastställande av arbets- och anställningsvillkoren än de system som uttryckligen anges i utstatio- neringsdirektivet, under förutsättning att det valda systemet inte hindrar tillhandahållandet av tjänster mellan medlemsstaterna. Det tyder på att det enligt  
 EU-rätten 
  räcker med att det är tillräckligt förutsebart vilka villkor som måste följas för att en utstationering inte ska kunna hindras, genom stridsåtgärder av arbetstagarorga- nisationer eller ingripanden av nationella myndigheter. 
  
 I avsnitt 16.3 berörs hur skyldigheterna enligt  
 EU-rätten 
  i fråga om förutsebara villkor för att en utstationering inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder har följts. 
  
 16.3Förutsebarheten i fråga om vad som krävs för att en utstationering i Sverige inte ska kunna hindras 
  
 Kommitténs bedömning: Informationen om de kollektivavtals- villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder är inte hel- täckande, tydlig och lättillgänglig på det sätt som avses i tillämp- ningsdirektivet. I de allra flesta fall är det till och med orimligt svårt för en utstationerande arbetsgivare att få kännedom om vad som krävs för att utstationeringen inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder. Det är minst sagt tveksamt om den situa- tionen är förenlig med  
 EU-rätten. 
  Därför bör förutsebarheten förbättras. 
  
 8 Mål  
 C-341/05, 
  dom den 18 december 2007, Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnads- arbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan, och Svenska Elektrikerförbundet. 
  
 337 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetsmiljöverket är förbindelsekontor i Sverige enligt utstatione- ringsdirektivet och ska tillhandahålla information om de anställ- nings- och arbetsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstatione- ring i Sverige. Enligt 9 a § utstationeringslagen ska en arbetstagar- organisation ge in sådana kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket som organisationen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgär- der enligt 5 a eller 5 b § samma lag. Skyldigheten att ge in kollektiv- avtalsvillkoren är en förutsättning för att Arbetsmiljöverket ska kunna lämna information om vilka villkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder enligt 5 a eller 5 b § eller som annars kan komma att bli tillämpliga. Denna informationsskyldig- het följer av 9 § andra stycket utstationeringslagen. 
  
 I samband med att 9 a § utstationeringslagen infördes anförde regeringen att det borde ligga i de fackliga organisationernas intresse att se till att det svenska systemet med kollektivavtal i förhållande till utländska tjänsteutövare blir transparent och förutsebart. Rege- ringen förutsatte att arbetstagarorganisationen skulle ta fram ett standardiserat kollektivavtal med relevanta villkor som var hämtade från det centrala kollektivavtal, eller använda ett hängavtal där av- talet hänvisar till relevanta villkor i det centrala kollektivavtalet. Regeringen gjorde bedömningen att det inte var nödvändigt att koppla någon sanktion till skyldigheten att ge in kollektivavtals- villkoren till Arbetsmiljöverket.9 
  
 Av kartläggningen av utstationeringssituationen framgår att endast sju kollektivavtal har lämnats in till Arbetsmiljöverket och att endast tre av dessa finns tillgängliga i en engelsk version (avsnitt 9.3). Arbetsmiljöverket har uppgett att myndigheten tidigare har haft en diskussion med arbetstagarorganisationerna om att lämna in kollektiv- avtal till myndigheten men att nya diskussioner för närvarande inte är planerade. 
  
 Det har inte framkommit att arbetstagarorganisationerna, eller andra, på något annat sätt skulle informera om vilka minimivillkor som måste följas för att en utstationering inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder. 
  
 Utredningen om nya utstationeringsregler har som nämnts i SOU 2015:38 föreslagit att bestämmelsen om skyldigheten att lämna in avtalsvillkor ska förtydligas så att det framgår att arbetstagar- 
  
 9 Prop. 2009/10:48 s. 48. 
  
 338 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 organisationer är skyldiga att ge in sådana villkor som avses i lex Laval oavsett om det är aktuellt att vidta stridsåtgärder. 
  
 En arbetsgivare som är etablerad i en annan medlemsstat och som överväger att utstationera arbetstagare i Sverige och dessa arbets- tagare bör kunna vända sig till myndighet och få information om vilka arbets- och anställningsvillkor som minst måste följas för att en utstationering i Sverige inte ska kunna hindras. Kommitténs slutsats är emellertid att detta för närvarande inte är möjligt i de allra flesta fall och att informationen inte heller annars är tillgäng- lig. Utredningen om nya utstationeringsregler verkar ha kommit till samma slutsats. Man kan alltså i praktiken inte genom att vända sig till det svenska förbindelsekontoret eller annars få reda på vilka minimivillkor som måste tillämpas för de utstationerade arbets- tagarna för att den utstationerande arbetsgivaren inte ska kunna hindras av stridsåtgärder. Det beror på att de allra flesta arbets- tagarorganisationerna inte har lämnat in kollektivavtalsvillkor enligt 9 a § utstationeringslagen och inte har gjort eller i vart fall inte offentliggjort en analys av vilka villkor i befintliga centrala kollektiv- avtal som får krävas med stöd av stridsåtgärder enligt 5 a och 5 b §§ utstationeringslagen. 
  
 De centrala kollektivavtalen på svenska finns visserligen genom offentlighetsprincipen allmänt tillgängliga även för utlänningar hos Medlingsinstitutet, som har samlat dessa hos sig, och i flera fall gör avtalsparterna dessa kollektivavtal tillgängliga via internet eller genom skrifter som sprids mer eller mindre fritt. Det som saknas är ana- lysen av vilka villkor i dessa ofta omfattande dokument som måste följas för att utstationeringen inte ska kunna hindras genom strids- åtgärder. 
  
 Ett centralt kollektivavtal om lön och allmänna bestämmelser innehåller normalt ett stort antal villkor som avser annat än de om- råden som regleras i den lagstiftning utstationeringslagen hänvisar till (den hårda kärnan). Det kan också vara svårt att utläsa vad som minst krävs enligt ett sådant kollektivavtal eller om det över huvud taget finns något minimikrav fastställt. Detta innebär att det innan en analys har gjorts är oklart vilka villkor som korresponderar med den hårda kärnan och vilka minimivillkoren är. 
  
 339 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 Enligt artikel 3.1 c) utstationeringsdirektivet ingår minimilön i den hårda kärnan. I artikeln anges också att övertidsersättning ingår i begreppet minimilön.10 I artikel 3.7 anges vidare att ersätt- ningar som hör ihop med utstationeringen ska anses utgöra en del av minimilönen, om de inte utbetalas som ersättning för utgifter som i själva verket har uppkommit till följd av utstationeringen, t.ex. utgifter för resa, kost eller logi. 
  
 De centrala kollektivavtalen innehåller normalt bestämmelser om lön, men i Sverige är det numera inte så vanligt att löner fastställs i tariffer på förbundsnivå. För många arbetstagare sker i stället löne- sättningen individuellt på lokal nivå, t.ex. genom fördelning av s.k. lönepotter, vilka fastställs i avtal på förbundsnivå. Det finns därför en tendens till decentralisering genom kollektivavtal vad gäller löner.11 I ett svenskt centralt kollektivavtal kan det därför vara svårt att läsa ut vad som är minimilön. Härtill kommer att det kan finnas oenighet mellan kollektivavtalsparterna om vad som utgör minimi- lön enligt kollektivavtalet.12 
  
 Det finns förstås en teoretisk möjlighet för en utstationerande arbetsgivare att ta del av ett tillämpligt centralt kollektivavtal och själv göra den inte särskilt enkla analysen avseende vilka villkor som måste följas för att utstationeringen inte ska kunna hindras av strids- åtgärder. Trots detta kan det enligt kommitténs bedömning med fog sägas att det i de allra flesta fall är orimligt svårt för en utstatio- nerande arbetsgivare att få kännedom om vad som krävs för att utstationeringen inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder. Infor- mationen om de kollektivavtalsvillkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder är i vart fall inte heltäckande, tydlig och lättillgänglig på det sätt som avses artikel 5 i tillämpningsdirektivet. Det är minst sagt tveksamt om den situationen i sig är förenlig med  
 EU-rätten 
  i dag, även om ingen utstationering här faktiskt har hindrats genom stridsåtgärder eller varsel om sådana sedan  
 EU-domstolens 
  avgör- ande i Laval. 
  
 Bristen på förutsebarhet är också till nackdel för de utstatio- nerade arbetstagarna, eftersom de inte vet vilka villkor de, genom en arbetstagarorganisation, får gå till strid för när de är här. Det 
  
 10I bestämmelsen anges att den aktuella punkten inte gäller yrkesanknutna tilläggspensions- system. 
  
 11Tore Sanders och Mullins, Arbetsrätten, 2013, s. 23. 
  
 12Se SOU 2015:38 s. 64. 
  
 340 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 gäller även om arbetstagarna enligt svensk rätt slipper betala för de skador som kan uppkomma genom att de deltar i arbetstagar- organisationens stridsåtgärd (59 § medbestämmandelagen). 
  
 Artikel 5.4 i tillämpningsdirektivet gäller de villkor som avses i artikel 3 i utstationeringsdirektivet och som anges i kollektivavtal i enlighet med artikel 3.1 och 3.8 i det direktivet. Av förarbetena till lex Laval framgår att artikel 3.8 i utstationeringsdirektivet åbe- ropats när bestämmelserna som tillåter stridsåtgärder som hindrar utstationering för att uppnå ett kollektivavtal med vissa villkor införts i utstationeringslagen, och kommitténs förslag om strids- åtgärder i avsnitt 14 baseras på samma bedömning. I konsekvens med den bedömningen bör de kollektivavtalsvillkor som utpekas i utstationeringslagen betraktas som sådana villkor som avses i artikel 3 i utstationeringsdirektivet och artikel 5.4 i tillämpningsdirektivet. Dessa villkor ska då enligt den sistnämnda artikeln på ett tillgäng- ligt och öppet sätt tillhandahållas tjänsteleverantörer från andra med- lemsstater och utstationerade arbetstagare. 
  
 Kommittén anser mot den redovisade bakgrunden att förutse- barheten bör förbättras så att den uppfyller den standard som avses i artikel 5.4 i tillämpningsdirektivet. Det bästa vore naturligtvis om arbetstagarorganisationerna, i samverkan med sina kollektivavtals- motparter, kunde ta det ansvar för det svenska systemet, vilket bygger på den svenska arbetsmarknadsmodellen, som lagstiftaren förutsatte när lex Laval infördes och tillät arbetstagarorganisation- erna att vidta stridsåtgärder för att uppnå kollektivavtal med de bästa villkor  
 EU-rätten 
  tillåter. Så har emellertid inte skett i nämn- värd utsträckning trots att det funnits gott om tid att analysera kollektivavtalen och lämna in aktuella villkor till Arbetsmiljöverket. Det är i dagsläget tyvärr inte troligt att situationen kommer att förbättras utan tydligare incitament för arbetstagarorganisationerna. Förslaget till förtydligande från Utredningen om nya utstatione- ringsregler framstår som klart otillräckligt. Det gäller som kom- mittén ser det att hitta ett system som säkerställer att förutse- barheten i fråga om villkoren når upp till den nivå som avses i artikel 5.4 i tillämpningsdirektivet samtidigt som arbetstagarorgani- sationerna har kvar möjligheten att ta sitt ansvar och helst får tydligare incitament. 
  
 341 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 I de följande avsnitten berörs olika åtgärder för att öka tillgänglig- heten och tydligheten av de villkor som måste följas för att en utstationering i Sverige inte ska kunna hindras genom stridsåtgärder. 
  
 16.4Förknippa skyldigheten att lämna in kollektivavtalsvillkor med sanktioner 
  
 Kommitténs bedömning: Det bör undvikas att förknippa skyl- digheten att lämna in kollektivavtalsvillkor med sanktioner. 
  
 Kommittén kan inledningsvis konstatera i denna del att Arbets- miljöverket inte på ett effektivt sätt kan informera om de kollek- tivavtalsvillkor om lön och bättre villkor inom den hårda kärnan än enligt utstationeringslagen som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder när så få kollektivavtal finns tillgängliga för myn- digheten. En förutsättning för att Arbetsmiljöverket ska kunna göra detta är att kollektivavtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder enligt 5 a och 5 b § utstationeringslagen ges in till myndigheten i enlighet med 9 a § samma lag. Kommittén anser därför att det på nytt finns skäl att överväga om skyldigheten att ge in kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket ska förenas med någon form av sanktion, t.ex. vite enligt lagen (1985:206) om viten. 
  
 Det är vanligt att juridiska personer som står under tillsyn av en viss myndighet kan åläggas att komma in med vissa handlingar eller uppgifter till myndigheten inom viss tid och att en sådan skyldighet kan förenas med vite. Det gäller t.ex. arbetsgivare enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen (1977:1160). Enligt den bestämmelsen har Arbets- miljöverket i sin roll som tillsynsmyndighet möjlighet att besluta om vissa förelägganden. Ett sådant föreläggande får också förenas med vite. I dessa situationer är möjligheten att använda vite som sanktion således förenad med Arbetsmiljöverkets myndighetsutöv- ning. 
  
 Arbetstagarorganisationerna är i och för sig juridiska personer som kan ha rättigheter och skyldigheter. Även om arbetstagarorga- nisationerna är ålagda att ge in vissa kollektivavtalsvillkor till Arbets- miljöverket står de emellertid inte under tillsyn av Arbetsmiljö- verket. Bestämmelsen i 9 a § utstationeringslagen har mera karak- 
  
 342 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 tären av en ordningsbestämmelse. Denna omständighet talar mot att bestämmelsen ska förenas med en vitesmöjlighet. 
  
 Inom ramen för den svenska arbetsmarknadsmodellen finns det en del bestämmelser som reglerar vilka rättigheter och skyldigheter arbetsmarknadens parter har gentemot varandra. Det är dock ut- märkande för modellen att det i stor utsträckning saknas bestäm- melser som reglerar förhållandet mellan arbetsmarknadens parter och staten. En sådan bestämmelse finns dock i 47 § medbestäm- mandelagen. Enligt den bestämmelsen ska en part som slutit kollektiv- avtal om löner och andra anställningsvillkor på begäran ge in en kopia av avtalet till Medlingsinstitutet. Regeringen gjorde bedöm- ningen att en begäran från Medlingsinstitutet att komma in med kollektivavtal borde kunna sanktioneras med vite.13 Här är det dock fråga om att ett kollektivavtal som faktiskt har slutits ska ges in sådant det är och inte fråga om en skyldighet att göra en analys av avtalet och lämna in analysresultatet. Medlingsinstitutet har i sin avtalsdatabas omkring 670 centrala kollektivavtal.14 Bortsett från bestämmelsen i 47 § medbestämmandelagen finns det få bestäm- melser enligt vilka arbetstagarorganisationerna som sådana har för- pliktelser gentemot staten i fråga om organisationernas kärnverk- samhet. 
  
 Den svenska arbetsmarknadsmodellen bygger på att arbets- marknadens parter är aktiva och medverkar till att synliggöra resul- tatet av sitt arbete, både gentemot enskilda arbetstagare och arbets- givare och i relation till staten. Om denna modell ska kunna värnas i ett internationellt perspektiv, bör det ligga i arbetstagarorganisa- tionernas intresse att medverka till att fler kollektivavtalsvillkor lämnas in till Arbetsmiljöverket. Mot denna bakgrund kan det fram- stå som främmande att förena skyldigheten enligt 9 a § utstatione- ringslagen med en sanktion. 
  
 Det finns flera andra skäl som också talar mot att bestämmelsen förenas med en sanktion. Bestämmelsens utformning i sig är här av intresse. Kommittén noterar för det första att det av bestämmelsen inte framgår när ingivandet ska ske. Enligt 2 § lagen (1985:206) om viten ska det av ett föreläggande framgå vid vilken tidpunkt eller inom vilken tidsfrist en åtgärd ska vidtas. Denna fråga har inte 
  
 13Prop. 1999/2000:32 s. 46. 
  
 14Uppgift från Medlingsinstitutets hemsida  
 2015-06-06. 
  
 343 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 kommenterats i förarbetena till bestämmelsen i 9 a § utstatione- ringslagen. Om bestämmelsen ska förenas med en sanktion, måste den kompletteras med en uppgift om när kollektivavtalsvillkoren senast ska ges in. 
  
 Kommittén noterar för det andra att det kan finnas problem med att avgöra vilka kollektivavtalsvillkor som ska ges in till Arbets- miljöverket. I detta sammanhang ska noteras att bestämmelsen inne- håller ett subjektivt moment, eftersom det är de kollektivavtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder enligt 5 a eller 5 b § utstationeringslagen som ska ges in. Det kan vara svårt för en arbetstagarorganisation att på förhand – före det att strids- åtgärder har vidtagits eller att varsel om sådana åtgärder har lämnats 
  
 – veta vilka villkor i ett centralt kollektivavtal som organisationen vill utkräva. Kartläggningen har dessutom visat att några strids- åtgärder eller varsel om sådana för att uppnå kollektivavtal med ut- stationerande arbetsgivare inte förekommit sedan lex Laval trädde i kraft. För att kunna uppfylla skyldigheten enligt 9 a § utstatione- ringslagen räcker det inte heller med att ge in befintliga gällande centrala kollektivavtal utan det krävs dessutom att dessa analyseras för att fastställa vilka villkor som ingår i den hårda kärnan och vad minimivillkoren är. Sådana överväganden kan ta mycket resurser i anspråk för arbetstagarorganisationerna. 
  
 Det bör vidare noteras att skyldigheten att lämna in kollektiv- avtalsvillkor gäller generellt för samtliga arbetstagarorganisationer trots att de flesta arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i Sverige faktiskt väljer att sluta ett svenskt kollektivavtal och trots att ut- stationering av arbetstagare är vanligast inom vissa branscher, t.ex. byggbranschen. Mot denna bakgrund skulle det innebära en admini- strativ börda att för alla branscher, även i branscher där det inte förekommer utstationering i någon större omfattning, ta fram an- passade avtal som lämnas in till Arbetsmiljöverket. Att i bestäm- melsen närmare ange att endast vissa arbetstagarorganisationer ska omfattas av skyldigheten att ge in kollektivavtalsvillkor är inte en möjlig lösning. En sådan ordning skulle strida mot principen om likabehandling av arbetstagarorganisationerna. 
  
 Det är svårt att veta varför arbetstagarorganisationerna inte i någon nämnvärd utsträckning har gett in kollektivavtalsvillkor enligt 9 a § utstationeringslagen. En förklaring kan vara att stridsåtgärder mot utstationerande arbetsgivare inte har varit aktuella och att det 
  
 344 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 därför framstått som en onödig administrativ omgång att utforma villkoren. En annan förklaring kan vara att arbetstagarorganisa- tionerna inte har intresse av att framhålla vilka minimivillkoren inom den hårda kärnan är i de centrala kollektivavtalen när dessa minimivillkor i praktiken sällan tillämpas av svenska arbetsgivare. Det kan i vart fall konstateras att de allra flesta arbetstagarorganisa- tioner av ett eller annat skäl valt att inte lämna in kollektivavtals- villkor. Möjligheten till en sanktion skulle förmodligen leda till att de flesta väljer annorlunda. Men det finns som framgått flera skäl som talar för att inte införa sanktionsmöjligheter. Kommittén anser sammanfattningsvis att sanktioner bör undvikas om det finns bättre möjligheter att förbättra förutsebarheten. 
  
 16.5Inlämnade kollektivavtalsvillkor 
  
 som förutsättning för stridsåtgärds tillåtlighet 
  
 Kommitténs bedömning: Inlämnade kollektivavtalsvillkor bör inte vara en förutsättning för en stridsåtgärds tillåtlighet om det finns andra sätt att öka förutsebarheten. 
  
 Man kan förstås tänka sig att göra stridsrätten enligt utstatione- ringslagen beroende av att de krävda kollektivavtalsvillkoren, eller för arbetstagarna mer förmånliga villkor, har lämnats in till Arbets- miljöverket enligt 9 a § utstationeringslagen innan den aktuella utstationeringen påbörjades eller anmäldes. Stridsåtgärder vidtagna i strid mot en sådan bestämmelse skulle kunna anges som olovliga med de sanktioner som följer av detta enligt medbestämmande- lagen eller förknippas med någon form av straffavgift att betalas till staten15. Därmed skulle en utstationering i Sverige inte kunna hind- ras genom stridsåtgärder för andra villkor än sådana som är kända på förhand. Det skulle leda till en god förutsebarhet. 
  
 En bestämmelse om att en stridsåtgärd är olovlig om den inte föregåtts av någon form av administrativ åtgärd vore dock en nyhet i svensk rätt. En bestämmelse om att en sådan stridsåtgärd kan föranleda en straffavgift har däremot en förebild i de bestämmelser 
  
 15 Jämför i fråga om varselavgift 62 a § medbestämmandelagen för stridsåtgärder trots myn- dighetsbeslut om att de ska skjutas upp. 
  
 345 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 som finns om varselavgift när den som vidtar en stridsåtgärd har låtit bli att i förväg varsla myndighet. 
  
 En nackdel med en sådan ordning är att en arbetstagarorganisa- tion som inte redan lämnat in kollektivavtalsvillkor skulle sakna möjlighet att utan risk för sanktion snabbt ingripa med stridsåtgär- der när det upptäcks att någon utstationerande arbetsgivare tillämpar för svenska förhållanden helt oacceptabla lönevillkor för sina ut- stationerade arbetstagare. Detta skulle kunna mötas med regler liknande dem som gäller om det finns något giltigt hinder mot att varsla i förväg (45 § tredje stycket medbestämmandelagen). Sådana regler kan emellertid vara svåra att utforma, eftersom det inte är helt självklart i vilka situationer en arbetstagarorganisation som struntat i att lämna in kollektivavtalsvillkor bör kunna få hindra en utstationering med stridsåtgärder. Ska underlåtenheten att lämna in kollektivavtalsvillkoren i förväg vara ursäktlig, t.ex. när det gäller villkor baserade på ett centralt kollektivavtal som nyss slutits, eller är det skillnaden mellan de tillämpade och krävda villkoren som på något sätt bör vara avgörande, eller något annat? Sådana regler om undantag skulle också minska förutsebarheten betydligt. Det gäller förutsebarheten för både den utstationerande arbetsgivaren och den angripande arbetstagarorganisationen. Detta skulle i sin tur kunna leda till att arbetstagarorganisationen undviker att angripa utstationerande arbetsgivare som tillämpar för svenska förhållan- den helt oacceptabla lönevillkor som det vore särskilt önskvärt att snabbt komma till rätta med. Villkoren för uselt betalda utstatio- nerade arbetstagare skulle bli beroende inte bara, som i dag, av arbetstagarorganisationens stridsvilja för stunden utan i praktiken också av att organisationen i förväg lämnat in kollektivavtalsvillkor. 
  
 Det nu sagda leder till att kommittén anser att regler om att inlämnade kollektivavtalsvillkor är en förutsättning för en strids- åtgärds tillåtlighet bör undvikas om förutsebarheten kan förbättras på annat sätt. 
  
 346 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 16.6Arbetsmiljöverket analyserar kollektivavtal 
  
 Kommitténs förslag: Arbetsmiljöverket ska – när en arbets- tagarorganisation inte redan gjort det eller när det finns skäl för det – analysera vilka villkor i centrala kollektivavtal som får krävas med stöd av en stridsåtgärd enligt utstationeringslagen. Verkets bedömning ska inte vara bindande. 
  
 16.6.1Ett särskilt organ gör analysen när ingen arbetstagarorganisation gjort det 
  
 Inledning 
  
 Som kommittén konstaterat tidigare krävs det att arbetstagarorga- nisationerna analyserar de centrala kollektivavtalen för att kunna bedöma vilka villkor som de får kräva med stöd av stridsåtgärder enligt utstationeringslagen. Som nämnts har arbetstagarorganisa- tionerna dock inte i någon nämnvärd utsträckning gjort det, eller i vart fall inte offentliggjort analysresultatet, vilket lett till en dålig förutsebarhet som med största sannolikhet inte är förenlig med  
 EU-rätten. 
  En sådan rent rättslig analys avseende redan slutna kollektivavtal kan emellertid också göras av någon annan instans. Vid tvist om stridsåtgärder enligt utstationeringslagen måste t.ex. en domstol göra den analysen. Det är alltså fråga om en rent rättslig analys av redan slutna kollektivavtal som inte har något att göra med kollektivavtalsparternas frihet att sluta vilka kollektivavtal de önskar. Den instans som gjort analysen, eller någon annan, kan offentliggöra information om vilka minimivillkor som måste upp- fyllas för att en utstationering inte ska kunna hindras av strids- åtgärder så att förutsebarheten och uppfyllandet av  
 EU-rätten 
  för- bättras. 
  
 I  
 Barnes 
  Rymans utredning, Zavala, behandlades bl.a. frågan om förutsebarheten för ett utländskt företag i Sverige. I utredningen framfördes ett förslag om att ett utländskt företag, senast vid ett varsel om stridsåtgärder, borde kunna vända sig till ett särskilt medlingsorgan för att få hjälp med att sluta en rimlig överenskommelse innan en facklig organisation vidtar en strids- 
  
 347 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 åtgärd.16 Enligt utredningen skulle medverkan av ett statligt förlik- ningsorgan öka möjligheterna för den fackliga organisationen att få till stånd en rimlig uppgörelse med det utländska företaget och därmed skulle efterlevnaden av avtalet bli bättre garanterad. Den s.k. tariffnämnden i Norge ansågs kunna tjäna som förebild.17 I utred- ningen gjordes bedömningen att förlikningsinstitutionen exempelvis skulle vara knuten till dåvarande statens förlikningsmannaexpedition och att institutionen skulle kunna anförtros uppgiften att ge erfor- derlig officiell information om ”allmänt tillämpliga kollektivavtal” i relevanta delar.18 
  
 Ett organ som analyserar kollektivavtalsvillkor inom den hårda kärnan när den avtalsslutande arbetstagarorganisationen inte själv har gjort det skulle innebära att den svenska arbetsmarknads- modellen kan bevaras samtidigt som de minimivillkor som behöver uppfyllas för att en utstationering i Sverige inte ska kunna hindras med stridsåtgärder blir mer tillgängliga och tydliga. Ett system där ett fristående organ analyserar kollektivavtalsvillkor inom den hårda kärnan skulle innebära att det blir en bättre balans mellan rätten till stridsåtgärder och  
 EU-rättens 
  krav på tillgängliga och tydliga vill- kor vid utstationering. En utstationerande arbetsgivare som inte följer organets eller en arbetstagarorganisations analys får räkna med att bli utsatt för stridsåtgärder. 
  
 Organets analysverksamhet och offentliggörande av villkoren 
  
 Organets analys av kollektivavtalen skulle innebära att kollektiv- avtalsvillkor inom den hårda kärnan extraheras från de befintliga centrala kollektivavtalen och att i förekommande fall minimivillko- ren i dessa avseenden identifieras. Det bör vara fråga om en ren textanalys, där hänsyn inte tas till vilka avsikter avtalsparterna kan ha haft med villkoren. Någon avtalstolkning i traditionell mening, där avtalsparternas gemensamma avsikt med en bestämmelse och inte bestämmelsens ordalydelse i normalspråklig tolkning är avgör- ande, bör organet alltså inte hålla på med. I enlighet härmed bör organet göra sin analys helt självständigt och inte höra efter vad de avtalsslutande organisationerna tycker om organets analys. 
  
 16Ds 1994:13 s. 367. 
  
 17Ds 1994:13 s. 368. 
  
 18Ds 1994:13 s. 369. 
  
 348 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Organets analysverksamhet bör vara subsidiär i förhållande till arbetstagarorganisationernas egen verksamhet i den meningen att det normalt sett inte bör komma i fråga att organet gör en egen analys när en arbetstagarorganisation redan har gjort det och lämnat in kollektivavtalsvillkor enligt 9 a § utstationeringslagen. Avsikten är bara att organet ska komplettera arbetstagarorganisationernas funktion i den svenska arbetsmarknadsmodellen vid utstationering här när de inte själva gör vad som kan behövas för att Sverige ska uppfylla  
 EU-rätten. 
  På det sättet respekteras självständigheten för arbetsmarknadens parter och involveras arbetstagarorganisationerna på det sätt som krävs enligt tillämpningsdirektivet. 
  
 Det finns exempel på att en arbetstagarorganisation till Arbets- miljöverket har gett in hela det vanliga kollektivavtalet med bl.a. kollektivavtalsvillkor på områden som uppenbarligen inte faller inom den hårda kärnan. Ett sådant förfaringssätt ökar inte förutsebar- heten för utstationerande arbetsgivare och utstationerade arbets- tagare. För att stävja sådant beteende bör organets analysverksam- het inte undantagslöst vara subsidiär i förhållande till arbetstagar- organisationernas egen verksamhet. Om organet finner skäl till det, bör organet göra en egen analys trots att en arbetstagarorganisation redan lämnat in kollektivavtalsvillkor. Det finns skäl för organet att göra en egen analys när redan en översiktlig granskning av inläm- nade kollektivavtalsvillkor ger vid handen att de innehåller sådana villkor som inte får krävas med stöd av stridsåtgärder enligt utstatio- neringslagen. I övrigt lär det knappast finnas skäl för organet att göra en egen analys när en arbetstagarorganisation själv har lämnat in kollektivavtalsvillkor. 
  
 Organets analys betyder inte att de identifierade villkoren för- klaras allmängiltiga eller giltiga vid utstationering eller att analysen på något vis är bindande för domstol, arbetstagarorganisationer, kollektivavtalsparter, utstationerande arbetsgivare eller utstatione- rade arbetstagare. Analysresultatet är bara organets egen bedöm- ning av vilka villkor som får krävas på motsvarande sätt som kollektivavtalsvillkor inlämnade enligt 9 a § utstationeringslagen bara är resultatet av en arbetstagarorganisations bedömning. Analysen och offentliggörandet av de villkor som analysen resulterat i bör inte utgöra ett överklagbart beslut19 och lär inte kunna föranleda 
  
 19 Jämför RÅ 2004 ref. 8. 
  
 349 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 skadeståndsskyldighet för staten. Analysen kan dock antas få viss bevisverkan t.ex. vid en prövning i Arbetsdomstolen. Organet bör inte heller ha till särskild uppgift att övervaka vilka villkor som arbetstagarorganisationer kräver i utstationeringssituationer med stöd av stridsåtgärder eller varsel om sådana. 
  
 Enligt artikel 5.4 i tillämpningsdirektivet ska medlemsstaterna se till att kollektivavtalsvillkoren tillhandahålls på ett tillgängligt och öppet sätt. Det finns i andra bestämmelser i tillämpningsdirektivet ytterligare krav på tillgängliggörandet av information, t.ex. att det ska finnas en enda officiell nationell webbplats med information på olika språk. Offentliggörandet av villkoren kan lämpligen ske på webbplatsen så snart analysen är färdig där översättningar till andra språk också skulle kunna tillhandahållas. 
  
 Om organet har offentliggjort sin analys avseende ett centralt kollektivavtal och en arbetstagarorganisation sedan lämnar in kollek- tivavtalsvillkor enligt 9 a § utstationeringslagen som är baserade på samma kollektivavtal, bör organet ta bort sin version av villkoren från hemsidan, om det inte handlar om ett sådant undantagsfall där det finns skäl för organet att vidhålla sin egen analys. 
  
 Organet bör börja med de centrala kollektivavtalen för de branscher där utstationering är vanligast. Det förefaller lämpligt att organet innan det påbörjar sin analys av ett centralt kollektivavtal hör efter om den avtalsslutande arbetstagarorganisationen avser att lämna in kollektivavtalsvillkor enligt 9 a § utstationeringslagen baserade på det avtalet och när så kan ske. Det kan antas att många arbetstagarorganisationer väljer att på det sätt som var tänkt när lex Laval kom till själva analysera sina egna kollektivavtal i stället för att utan direkt möjlighet till inflytande låta organet göra det på egen hand. 
  
 Ganska snart skulle organet ha byggt upp en bank med offent- liggjorda kollektivavtalsvillkor som, enligt organets eller en arbets- tagarorganisations bedömning, får krävas med stöd av stridsåtgär- der enligt utstationeringslagen. Eftersom själva lönesystemen och systemen för fastställande av villkoren inom den hårda kärnan sällan ändras i de centrala kollektivavtalen, förutom vad avser belopp och liknande, bör det vara ganska enkelt att underhålla banken med kollektivavtalsvillkor över tid. 
  
 350 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Effekterna av att ett organ gör analysen 
  
 En fråga är om organets analyser av kollektivavtal kan komma att inverka på antalet kollektivavtal med ”vanliga” villkor som sluts med utstationerande arbetsgivare och om sådana analyser kan komma att inverka negativt på nivån för avtalsvillkoren för de utstatio- nerade arbetstagarna. Det kan inte uteslutas att sådana analyser kan innebära att det med utstationerande arbetsgivare sluts färre kollek- tivavtal med ”vanliga” villkor. Det kan vidare antas att sådana ana- lyser verkar normerande för nivån på de villkor som en utstatio- nerande arbetsgivare är beredd att i förhållande till arbetstagar- organisationen binda sig vid att tillämpa för sina utstationerade arbetstagare, om arbetsgivaren inte redan tillämpar för arbetstag- arna mer förmånliga villkor. Samtidigt skulle analyserna innebära att förutsebarheten ökar. En ökad förutsebarhet kan alltså vara förenad med att de utstationerade arbetstagarna får sämre anställ- nings- och arbetsvillkor samtidigt som Sverige bättre uppfyller EU- rättens krav på att stridsåtgärder som hindrar den fria rörligheten för tjänster bara får avse tillräckligt förutsebara minimivillkor. Detta antagande bygger emellertid på förutsättningen att de utstationerade arbetstagarna faktiskt får de ”vanliga” villkor som anges i de slutna kollektivavtalen. Av den tidigare redogörelsen har framgått att det finns misstankar om att så inte alltid är fallet. 
  
 Att organets analyser i vissa fall sätter fokus på vad som minst krävs enligt centrala kollektivavtal kan å andra sidan inte antas ha någon nämnvärd inverkan på svenska kollektivavtalsbundna arbets- givares tillämpning av villkoren. Däremot är det rimligt att anta att systemet kan leda till att minimivillkoren i de centrala kollektiv- avtalen närmar sig vad svenska avtalsbundna arbetsgivare faktiskt tillämpar om så inte redan skulle vara fallet. Någon generell höj- ning, eller sänkning, av de villkor som faktiskt tillämpas av svenska arbetsgivare kan systemet inte antas leda till. 
  
 I Sverige finns det ett inte försumbart antal arbetsgivare som inte är bundna av kollektivavtal. I viss utsträckning kan organets analyser förväntas bli styrande för vad svenska arbetsgivare utan kollektivavtal är beredda att ge sina arbetstagare. 
  
 351 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 16.6.2En ny uppgift för Arbetsmiljöverket 
  
 När det gäller frågan om vilket organ som bör göra respektive offentliggöra analysen av kollektivavtalsvillkor när ingen arbetstagar- organisation redan gjort det kan följande sägas. 
  
 Ett privaträttsligt organ 
  
 Organets analysverksamhet bör alltså normalt sett vara subsidiär i förhållande till arbetstagarorganisationernas egen sådan verksamhet och är föranledd av att arbetstagarorganisationerna inte som det var tänkt när lex Laval kom till själva har lyckats med den verksam- heten. Därför kan det finnas betänkligheter mot att anförtro den subsidiära arbetsuppgiften åt något organ som inrättats av arbets- marknadens parter eller arbetstagarorganisationerna ensamma. Det finns för närvarande inte heller förutsättningar för att arbetsmark- nadens parter ska tillhandahålla ett sådant organ. Något annat befint- ligt privaträttsligt organ som skulle kunna anförtros arbetsupp- giften har kommittén inte kunnat finna. Att staten skulle tillskapa ett nytt privaträttsligt organ för arbetsuppgiften förefaller inte ända- målsenligt. Därför bör det undersökas vilken myndighet som bör komma i fråga. 
  
 Arbetsmiljöverket eller Medlingsinstitutet 
  
 Först kan det konstateras att det inte rimligen kan finnas behov av att inrätta en särskild myndighet för den ändå ganska begränsade arbetsuppgiften. Frågan är alltså vilken befintlig myndighet som bör väljas. 
  
 Arbetsuppgiftens natur gör att myndigheten bör ha erfarenhet av och tillgång till kollektivavtal. Däremot förutsätter arbetsupp- giften inte i sig att myndigheten är verksam ute på arbetsplatser även om det är bra med kännedom om i vilka branscher utstatio- nering oftast förekommer. Myndigheten bör dock ha kompetens i fråga om bestämmelserna om den hårda kärnan i utstationerings- lagen och utstationeringsdirektivet. 
  
 Enligt kommitténs bedömning finns det bara två befintliga myn- digheter som i praktiken kan komma i fråga, Arbetsmiljöverket och Medlingsinstitutet. 
  
 352 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 Arbetsmiljöverket, som är förbindelsekontor enligt utstatione- ringsdirektivet, har erfarenhet av bestämmelserna i den hårda kärnan enligt utstationeringslagen och är insatt i utstationeringsdirektivet samt kan genom sin sitt register och sin inspektionsverksamhet bedöma i vilka branscher utstationering oftast förekommer. Där- emot har verket inte erfarenhet av kollektivavtal annat än som mot- tagare av de sju uppsättningar kollektivavtalsvillkor som lämnats in till myndigheten enligt 9 a § utstationeringslagen. Verket har t.ex. inte tillsyn över bestämmelser i kollektivavtal som ersatt bestämmel- serna i arbetstidslagen. Verket har vidare trots försök inte lyckats förmå arbetstagarorganisationerna att lämna in flera kollektivavtals- villkor enligt 9 a § utstationeringslagen. 
  
 Medlingsinstitutet inrättades år 2000 och är en central myndig- het för den statliga medlingsverksamheten. Enligt myndighets- instruktionen20 ansvarar Medlingsinstitutet för den statliga medlings- verksamheten och har till uppgift att verka för en väl fungerande lönebildning (1 §). Myndigheten ska ha god överblick över för- hållandena på arbetsmarknaden och följa utvecklingen i Sverige och i omvärlden, särskilt i Europa, när det gäller löner, avtalsförhand- lingar och arbetsmarknadslagstiftning (3 §). I myndighetens upp- gifter ingår vidare bl.a. att inhämta, sammanställa och analysera så- dana slutna kollektivavtal som är av intresse för verksamheten samt utvärdera avtalsförhandlingarna mellan parterna (2 § 5 p.). Som tidi- gare har nämnts ska enligt 47 § medbestämmandelagen en part som slutit kollektivavtal om löner och andra anställningsvillkor på begä- ran ge in en kopia av avtalet till Medlingsinstitutet. 
  
 Medlingsinstitutet har alltså redan tillgång till alla centrala kollek- tivavtal och följer utvecklingen när det gäller bl.a. löner. Institutet har också omfattande och goda kontakter med arbetsmarknadens parter samt blir inblandat när det vidtas lovliga stridsåtgärder. 
  
 Medlingsinstitutet har emellertid under hand framfört att arbets- uppgiften inte stämmer överens med institutets nuvarande uppdrag och att det skulle kunna riskera det för huvuduppdraget nödvän- diga förtroendet hos arbetsmarknadens parter om myndigheten skulle ta ställning till detaljer om tolkning av kollektivavtal, särskilt om tolkningen är tvistig mellan avtalsparterna. 
  
 20 Förordning (2007:912) med instruktion för Medlingsinstitutet. 
  
 353 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det är viktigt att inte äventyra möjligheterna för Medlings- institutet att fullgöra sitt huvuduppdrag, som är av samhällsintresse, och de farhågor institutet uttalat och som fått stöd av represen- tanter för arbetsmarknadens parter i referensgruppen bör enligt kommitténs mening beaktas. Kommittén föreslår därför att Arbets- miljöverket ska – när en arbetstagarorganisation inte redan gjort det 
  
 – analysera centrala kollektivavtal och medverka till att offentlig- göra vilka villkor som, enligt verkets icke bindande bedömning, får krävas med stöd av stridsåtgärder enligt utstationeringslagen. 
  
 Medlingsinstitutet samlar redan in de centrala kollektivavtal som det kan bli fråga om att analysera och Arbetsmiljöverket kan därför få dem därifrån. Enligt Arbetsmiljöverkets instruktion finns det redan en skyldighet för verket att samråda med arbetsmarknadens parter i den utsträckning som behövs för verksamheten.21 Verket bör som nämnts innan en analys påbörjas samråda med den avtals- slutande arbetstagarorganisationen för att höra efter om och när organisationen själv avser att göra analysen och lämna in analys- resultatet. Däremot behövs det inte något samråd när verket gör själva analysen, eftersom den, som också tidigare nämnts, bör basera sig på en ren textanalys utan diskussioner med kollektivavtals- parterna. 
  
 Arbetsmiljöverket har redan enligt 9 § utstationeringslagen till uppgift att hjälpa till med information om sådana kollektivavtals- villkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder i ut- stationeringssituationer, och Utredningen om nya utstationerings- regler har föreslagit ytterligare författningsbestämmelser om infor- mationsgivningen för att genomföra tillämpningsdirektivets bestäm- melser om bl.a. en enda officiell nationell webbplats med informa- tion på olika språk. Någon ytterligare särskild reglering av Arbets- miljöverkets offentliggörande av sina analyser av kollektivavtals- villkor behövs inte. 
  
 Författningsregleringen 
  
 Det krävs inte en av riksdagen stiftad lag för att regeringen ska kunna bestämma vad regeringens egna myndigheter ska göra på egen hand. Inte heller krävs det att en myndighet till vilken en- 
  
 21 5 § förordningen (2007:913) med instruktion för Arbetsmiljöverket. 
  
 354 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 skilda ska lämna in handlingar utpekas genom lag utan det är till- räckligt att i lagen om skyldigheten för enskilda ange att handling- arna ska lämnas in till den myndighet regeringen bestämmer. 
  
 I utstationeringslagen regleras det emellertid redan vad Arbets- miljöverket ska göra i fråga om utstationering. Utredningen om nya utstationeringsregler har fortsatt på den inslagna vägen och föreslagit ytterligare bestämmelser i utstationeringslagen om Arbets- miljöverkets arbetsuppgifter. 
  
 Frågan är om man bör fortsätta att i lagen ange Arbetsmiljö- verkets arbetsuppgifter och namn eller om man i stället bör låta detta framgå bara av en av regeringen beslutad förordning eller av regleringsbrev eller andra regeringsbeslut. 
  
 Det finns uppenbara nackdelar med att i en av riksdagen be- slutad lag ange namn på regeringens myndigheter och vilka arbets- uppgifter de ska ha, eftersom det inte är riksdagen utan regeringen som ger regeringens myndigheter deras namn och som – i avsaknad av lagreglering – bestämmer om deras arbetsuppgifter. Det blir då nämligen mer resurskrävande att göra okontroversiella namnbyten eller överföringar av arbetsuppgifter mellan myndigheter, som inte med fog kan sägas vara av den digniteten att riksdagen ska behöva vara inblandad. 
  
 Kommittén har emellertid inte funnit tillräckliga skäl för att frångå den ordning som redan etablerats i utstationeringslagen. Det föreslås därför att den tillkommande arbetsuppgiften för Arbets- miljöverket regleras i lagen. 
  
 I instruktionen för Arbetsmiljöverket nämns i dag inte särskilt de arbetsuppgifter verket redan har enligt utstationeringslagen. Utredningen om nya utstationeringsregler har dock föreslagit att detta ska framgå av verkets instruktion, och kommittén anser att den nu aktuella arbetsuppgiften också bör framgå av instruktionen om den kompletteras i enlighet med vad den utredningen har före- slagit. Det skulle stämma överens med de förvaltningspolitiska strävandena på senare år.22 
  
 22 Skr. 2013/14:155 s. 70 f. och bet. 2012/13:Bowers. 
  
 355 
  
 17Ikraftträdande 
  
 och övergångsbestämmelser 
  
 Kommitténs förslag: Lagändringarna träder i kraft den 1 januari 2017. Bestämmelserna om att utstationeringskollektivavtal har nya rättsverkningar i förhållande till kollektivavtal i övrigt ska bara tillämpas på kollektivavtal som har slutits efter ikraftträd- andet. 
  
 Kommitténs bedömning: Det behövs i övrigt inte några över- gångsbestämmelser. 
  
 De föreslagna lagändringarna bör efter remissförfarande, lagråds- remiss, proposition och behandling och beslut i riksdagen samt ut– färdande kunna träda i kraft den 1 januari 2017. 
  
 Förslaget i avsnitt 13.3 om kostnadsersättningar innebär förtyd- liganden av vad som redan gäller. Förslagen i avsnitt 14.6 om tredje- landsutstationering innebär att förbudet mot stridsåtgärder i utstatio- neringssituationer inte ska gälla när den utstationerande arbets- givaren inte är etablerad inom EES eller Schweiz. 
  
 Det behövs enligt kommitténs bedömning inte några övergångs- bestämmelser till de nu nämnda föreslagna lagändringarna. 
  
 Förslagen i avsnitt 14 om utstationeringskollektivavtal innebär att stridsåtgärder tillåts för att sluta utstationeringskollektivavtal med vissa villkor och att rättsverkningarna för sådana kollektivavtal anpassas i förhållande till rättsverkningarna av kollektivavtal i övrigt. 
  
 Till bestämmelserna om stridsåtgärder behövs inte några över- gångsbestämmelser. Det innebär att bestämmelserna bara tillämpas på stridsåtgärder som vidtas eller fortsätts efter ikraftträdandet. 
  
 Bestämmelsen om att utstationeringskollektivavtal har begränsade rättsverkningar i förhållande till kollektivavtal i övrigt (avsnitt 14.9) 
  
 357 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2015:83 
  
 gäller bara för utstationeringskollektivavtal som slutits efter strids- åtgärder eller varsel om sådana åtgärder enligt de nya bestämmel- serna om stridsåtgärder. Det innebär att bestämmelsen bara blir tillämplig om de stridsåtgärder eller det varsel om sådana åtgärder som föregått avtalet har vidtagits, eller fortsatts, efter ikraftträdandet. Någon särskild övergångsbestämmelse kan inte anses nödvändig. 
  
 Bestämmelserna om att utstationeringskollektivavtal har utvid- gade rättsverkningar i förhållande till kollektivavtal i övrigt (av- snitt 14.10) innebär att rättigheterna och skyldigheterna för avtals- parterna och tredje man (de utstationerade arbetstagare som inte är medlemmar i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen) ändras i förhållande till vad som gäller för kollektivavtal i dag i utstatione- ringssituationer. Av svenska allmänna principer1 och Sveriges inter- nationella förpliktelser2, bl.a. i fråga om skyldigheten att främja kollektiva förhandlingar, lär följa att man bör undvika att genom lag ändra rättsverkningarna för redan slutna avtal, även om det finns exempel på undantag från den huvudregeln. I vart fall bör man und- vika att en vid ikraftträdandet redan instämd talan om ett avtal på- verkas.3 Därför bör bestämmelserna om att utstationeringskollektiv- avtal har utvidgade rättsverkningar bara tillämpas på kollektivavtal som har slutits efter ikraftträdandet. Några övriga övergångsbestäm- melser behövs inte. 
  
 Kommittén föreslår i avsnitt 16.6 att Arbetsmiljöverket ska få en ny arbetsuppgift med att analysera centrala kollektivavtal. Lag- ändringen om detta föreslås träda i kraft den 1 januari 2017 och verket behöver således inte börja göra analyser före det datumet, men det finns naturligtvis inget hinder mot att myndigheten för- bereder sig för arbetsuppgiften inför ikraftträdandet. 
  
 1Se t.ex. prop. 1975/76:105 Bilaga 1 s. 520 ff. och 540 f. och InU 1975/76:45 s. 53 samt prop. 1978/79:175 s. 156 f. 
  
 2Jämför ILO:s expertkommitté, rapport 294 om ärende nr 1760 (1994) och rapport 330 om ärende nr 2171 (2003). 
  
 3Se prop. 1975/76:81 s. 170 och 174. 
  
 358 
  
 18 Konsekvenser 
  
 18.1Inledning 
  
 Kommittén ska enligt kommittédirektiven analysera kostnader och konsekvenser i enlighet med kommittéförordningen (1998:1474) och relevanta internationella regelverk. Enligt tilläggsdirektiven ska kommittén särskilt beakta de kostnadsberäkningar och andra kon- sekvensutredningar som ska göras enligt  
 14–15 
  a §§ kommitté- förordningen. 
  
 I 14 § kommittéförordningen anges att om förslagen i ett betänk- ande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller kostnads- ökningar och intäktsminskningar för det allmänna ska det föreslås en finansiering. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminsk- ningar för staten, kommuner eller landsting, ska kommittén föreslå en finansiering. 
  
 Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommu- nala självstyrelsen, för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integra- tionspolitiska målen, ska enligt 15 § kommittéförordningen konse- kvenserna i det aktuella avseendet anges i betänkandet. 
  
 Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade reg- ler, ska enligt 15 a § kommittéförordningen förslagens kostnads- mässiga och andra konsekvenser anges i betänkandet. Konsekven- serna ska anges på ett sätt som motsvarar de krav på innehållet i kon- 
  
 359 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2015:83 
  
 sekvensutredningar som finns i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. 
  
 Det innebär att vid betänkanden med förslag till nya eller ändrade regler ska konsekvensutredningen innehålla 
  
 1.en beskrivning av vad man vill uppnå, 
  
 2.en beskrivning av vilka alternativa lösningar som finns för det man vill uppnå och vilka effekterna blir om någon reglering inte kommer till stånd, 
  
 3.uppgifter om vilka som berörs av regleringen, 
  
 4.uppgifter om vilka kostnadsmässiga och andra konsekvenser reg- leringen medför och en jämförelse av konsekvenserna för de övervägda regleringsalternativen, 
  
 5.en bedömning av om regleringen överensstämmer med eller går utöver de skyldigheter som följer av Sveriges anslutning till EU, och 
  
 6.en bedömning av om särskilda hänsyn behöver tas när det gäller tidpunkten för ikraftträdande och om det finns behov av speci- ella informationsinsatser. 
  
 Kan regleringen få effekter av betydelse för företags arbetsförut- sättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt ska konsekvens- utredningen också i den omfattning som är möjlig innehålla en be- skrivning av följande: 
  
 1.antalet företag som berörs, vilka branscher företagen är verk- samma i samt storleken på företagen, 
  
 2.vilken tidsåtgång regleringen kan föra med sig för företagen och vad regleringen innebär för företagens administrativa kostnader, 
  
 3.vilka andra kostnader den föreslagna regleringen medför för före- tagen och vilka förändringar i verksamheten som företagen kan behöva vidta till följd av den föreslagna regleringen, 
  
 4.i vilken utsträckning regleringen kan komma att påverka kon- kurrensförhållandena för företagen, 
  
 5.hur regleringen i andra avseenden kan komma att påverka före- tagen, och 
  
 6.om särskilda hänsyn behöver tas till små företag vid reglernas utformning. 
  
 360 
  
 SOU 2015:83 
  
 Konsekvenser 
  
 Kommittén bedömer att kommitténs förslag inte har någon nämn- värd betydelse för den kommunala självstyrelsen, för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsätt- ningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen och lämnar därför dessa aspekter därhän i det följande. 
  
 I fråga om antalet företag som berörs, vilka branscher företagen är verksamma i samt storleken på företagen hänvisas till kartlägg- ningen av utstationeringssituationen i avsnitt 8. Förslagen berör utstationering i Sverige som i dag är en marginell företeelse i för- hållande till den svenska arbetsmarknaden som helhet. Förslagen bedöms därför i ett kort och medellångt perspektiv inte få några beaktansvärda samhällsekonomiska konsekvenser. 
  
 18.2Kostnadsersättningar 
  
 I fråga om förslaget att förtydliga hur minimilönen enligt kollek- tivavtalsvillkor förhåller sig till kostnadsersättningar (se avsnitt 13.3) kan följande sägas. 
  
 Förslaget syftar till att förtydliga vad som redan gäller enligt utstationeringsdirektivet och  
 EU-domstolens 
  praxis och är därmed förenligt med  
 EU-rätten. 
  Det kan inte heller anses strida mot Sveriges övriga internationella åtaganden. Förslaget bedöms inte leda till ökade kostnader för någon eller förändrade konkurrensförhåll- anden. 
  
 18.3Stridsåtgärder för att uppnå utstationeringskollektivavtal 
  
 I fråga om förslaget om utstationeringskollektivavtal som svenska arbetstagarorganisationer kan vidta stridsåtgärder för att uppnå med en utstationerande arbetsgivare (se avsnitt 14) kan följande sägas. 
  
 Förslaget syftar till att skydda här utstationerade arbetstagare och bedöms på det sätt som utvecklas i avsnitt 14 vara förenligt med  
 EU-rätten 
  och Sveriges övriga internationella åtaganden. Utan den föreslagna ändringen kan här utstationerade arbetstagare inte 
  
 361 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2015:83 
  
 skyddas lika bra. Alternativa förslag skulle inte på samma sätt värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv och kollektiv- avtalens ställning i utstationeringssituationer. 
  
 Förslaget berör, förutom svenska arbetstagarorganisationer och deras medlemmar, utstationerande arbetsgivare som är etablerade inom EES eller Schweiz, de arbetstagare dessa arbetsgivare utsta- tionerar här, de svenska och utländska företag som konkurrerar med dessa arbetsgivare och dessa företags arbetstagare, Medlings- institutet, det svenska rättsväsendet och Arbetsmiljöverket samt de som kan delta i eller drabbas av stridsåtgärder, inklusive sympati- åtgärder. 
  
 Förslaget bedöms leda till att berörda utstationerande arbets- givare sluter ett utstationeringskollektivavtal när en svensk arbets- tagarorganisation begär det eller slutar med utstationeringen här. Antalet stridsåtgärder som faktiskt utlöses och omfattningen av dessa bedöms bli ringa, eftersom redan möjligheten till sådana åtgär- der kan antas vara ett tillräckligt effektivt påtryckningsmedel mot de utstationerande arbetsgivarna. Kostnaderna för medling i Medlings- institutets regi och institutets övriga hantering bedöms också bli ringa och kunna klaras av inom ramen för befintliga anslag. 
  
 Med förslaget väntas inte kostnaderna för de utstationerande arbetsgivarna för anställningsvillkoren öka nämnvärt i förhållande till vad arbetsgivarna redan är skyldiga att ge de utstationerade arbets- tagarna eller redan kan, enligt lex Laval, tvingas att ge dem. Att de faktiska kostnaderna för anställningsvillkoren kan förväntas öka generellt sett till följd av förbättrad tillsyn och kontroll samt effek- tivare sanktioner är en åsyftad följd av förslaget och kommer de utstationerade arbetstagarna tillgodo. Att arbetsgivare som inte följer utstationeringskollektivavtalet med de verkningar det har enligt förslaget kan få kännbara kostnader i form av bl.a. allmänt skade- stånd är också en avsedd verkan av förslaget för att säkerställa vill- koren för de utstationerade arbetstagarna, liksom att det är arbets- tagarorganisationerna respektive de utstationerade arbetstagarna som kan få en motsvarande intäktsökning och därmed ett extra incitament att utkräva sin rätt. 
  
 Kostnaderna för arbetstagarorganisationerna och berörda utstatio- nerande arbetsgivare för att uppnå ett utstationeringskollektivavtal bedöms bli låga, liksom tidsåtgången, eftersom förhandlingsutrym- met i det enskilda fallet kan antas vara litet och då arbetstagar- 
  
 362 
  
 SOU 2015:83 
  
 Konsekvenser 
  
 organisationerna med förslaget får tillgång till ett så effektivt påtryck- ningsmedel. 
  
 Den skyldighet att på begäran tillhandahålla viss dokumentation och en översättning som ett utstationeringskollektivavtal innebär enligt förslaget kan förväntas öka kostnaderna för utstationerande arbetsgivare och ta lite tid. På motsvarande sätt ökar kostnaderna för den avtalsslutande arbetstagarorganisationen och organisatio- nens medlemmar. De ökade kostnaderna och tidsåtgången har vägts mot de fördelar för de utstationerade arbetstagarna den tillsynen och kontrollen har. Skyldigheterna har begränsats till bara det som bedömts nödvändigt. 
  
 Svenska företag bedöms med förslaget få något förbättrad kon- kurrensförmåga i förhållande till utstationerande arbetsgivare som får en på motsvarande sätt försämrad konkurrensförmåga. 
  
 Arbetsmiljöverket berörs bl.a. eftersom verket enligt 9 § utstatio- neringslagen ska tillhandahålla information om de arbets- och anställ- ningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i Sverige. Kostnaden för den ytterligare information som förslaget gör nöd- vändig bedöms bli ringa. Sluts det med berörda utstationerande arbetsgivare utstationeringskollektivavtal med tillåtna avvikelser från den lagstiftning Arbetsmiljöverket har tillsyn över, minskar verkets arbete med och kostnader för tillsynen i motsvarande mån. Sammantaget bedöms förslaget i vart fall inte leda till att Arbets- miljöverket behöver mera pengar än i dag. 
  
 Kostnaderna för rättsväsendet kan med förslaget förväntas öka något. Mål om tillåtligheten av stridsåtgärder i samband med ut- stationering av arbetstagare i Sverige är i och för sig mycket ovanliga i Arbetsdomstolen och kan inte med förslaget förväntas bli så mycket vanligare. Men förslaget innebär också svensk domsrätt i tvister om utstationeringskollektivavtal och en del sådana tvister kan det förmodligen bli, även om det inte är möjligt att uppskatta tvisternas antal eller komplexitet. Det är dock kommitténs sam- mantagna bedömning bl.a. mot bakgrund av den nuvarande omfatt- ningen av utstationering i Sverige att de ökade kostnaderna för rätts- väsendet blir så begränsade att de kan klaras av inom ramen för befintliga anslag. 
  
 363 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2015:83 
  
 18.4Tredjelandsutstationering undantas 
  
 I fråga om förslaget att låta förbudet mot stridsåtgärder i utstatio- neringssituationer gälla bara när den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz (se avsnitt 14.6) kan följande sägas. 
  
 Förslaget syftar till att värna den svenska modellen i ett inter- nationellt perspektiv och kollektivavtalens ställning i utstatione- ringssituationer. Utan den föreslagna ändringen kan detta inte vär- nas lika bra. Förslaget är förenligt med  
 EU-rätten 
  och innebär att andra internationella åtaganden enligt den tolkning internationella expertkommittéer gjort kan uppfyllas bättre. 
  
 Förslaget berör, förutom svenska arbetstagarorganisationer och deras medlemmar, utstationerande arbetsgivare som inte är etable- rade inom EES eller Schweiz, de arbetstagare dessa arbetsgivare utstationerar här, de svenska och utländska företag som konkurrerar med dessa arbetsgivare och dessa företags arbetstagare, Medlings- institutet, det svenska rättsväsendet och Arbetsmiljöverket samt de som kan delta i eller drabbas av stridsåtgärder, inklusive sympati- åtgärder. 
  
 Arbetsmiljöverket berörs eftersom verket enligt 9 § utstatio- neringslagen ska tillhandahålla information om de arbets- och anställ- ningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i Sverige. Den ytterligare information som förslaget gör nödvändig kan enligt kommitténs bedömning begränsa sig till information om att be- rörda arbetsgivare kan komma att bli utsatta för stridsåtgärder för uppnå kollektivavtal med de villkor den angripande arbetstagar- organisationen önskar uppställa, jämte information om vilka cen- trala arbetstagarorganisationer som finns på olika områden. Sluts det med berörda utstationerande arbetsgivare kollektivavtal med tillåtna avvikelser från den lagstiftning Arbetsmiljöverket har till- syn över, minskar verkets arbete med och kostnader för tillsynen i motsvarande mån. Sammantaget bedöms förslaget i vart fall inte leda till att Arbetsmiljöverket behöver mera pengar än i dag. 
  
 Förslaget bedöms leda till att berörda utstationerande arbets- givare sluter det kollektivavtal en svensk arbetstagarorganisation begär eller slutar med utstationeringen här. Antalet stridsåtgärder som faktiskt utlöses och omfattningen av dessa bedöms bli ringa, eftersom redan möjligheten till sådana åtgärder kan antas vara ett 
  
 364 
  
 SOU 2015:83 
  
 Konsekvenser 
  
 tillräckligt effektivt påtryckningsmedel mot de utländska företagen. Kostnaderna för medling i Medlingsinstitutets regi och institutets övriga hantering bedöms också bli ringa och kunna klaras av inom ramen för befintliga anslag. 
  
 Regleringen i utlänningslagen (se avsnitt 7.4) medför att de flesta berörda utstationerade arbetstagare redan har anställningsvillkor i nivå med aktuellt svenskt kollektivavtal. De berörda utländska före- tagens kostnader för anställningsvillkoren bedöms därför inte öka nämnvärt, liksom det inte heller blir särskilt mycket bättre för be- rörda utstationerade arbetstagare som bara undantagsvis lär vara eller bli medlemmar i den kollektivavtalsslutande arbetstagarorgani- sationen. 
  
 Kostnaderna för arbetstagarorganisationerna och berörda utstatio- nerande arbetsgivare för att uppnå ett kollektivavtal bedöms bli låga, liksom tidsåtgången, eftersom förhandlingsutrymmet i det enskilda fallet kan antas vara litet och då arbetstagarorganisation- erna med förslaget får tillgång till ett så effektivt påtrycknings- medel. 
  
 Det tillkommer med förslaget kostnader – och tidsåtgång – för berörda utstationerande arbetsgivare för att uppfylla de skyldig- heter som enligt lag följer med ett kollektivavtal och de skyldig- heter utöver anställningsvillkoren som slutna kollektivavtal kan innehålla. Det är svårt att uppskatta storleken av dessa tillkom- mande kostnader och tidsåtgången, eftersom de är beroende av bl.a. kollektivavtalets innehåll och om den kollektivavtalsslutande arbets- tagarorganisationen har någon medlem bland de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Svenska företag bedöms med förslaget få något förbättrad kon- kurrensförmåga i förhållande till berörda utländska företag som får en på motsvarande sätt försämrad konkurrensförmåga i förhållande till företag inom EES och Schweiz. 
  
 Kostnaderna för rättsväsendet till följd av förslaget har inte kunnat uppskattas, men de bedöms bli begränsade och kunna klaras av inom befintliga anslag. Mål om tillåtligheten av stridsåtgärder i samband med utstationering av arbetstagare i Sverige är i vart fall mycket ovanliga i Arbetsdomstolen och kan inte med förslaget förväntas bli så mycket vanligare. 
  
 365 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2015:83 
  
 18.5Företrädare för utstationerande arbetsgivare 
  
 I fråga om förslaget om företrädare för utstationerande arbetsgivare (avsnitt 15) kan följande sägas. 
  
 Förslaget syftar till att skydda utstationerade arbetstagare genom att göra det lättare för arbetstagarorganisationer att komma i kon- takt med utstationerande arbetsgivare för att förmå dem att sluta kollektivavtal om anställningsvillkoren för utstationerade arbetstagare. Som beskrivs i det angivna avsnittet har arbetstagarorganisationer upplevt problem med att komma i kontakt med företrädare för utstationerande arbetsgivare som har behörighet att förhandla om och sluta kollektivavtal. Nuvarande regler om anmälan av kontakt- person för utstationerande arbetsgivare bedöms därför inte vara tillräckliga. Eftersom det är en företrädare med behörighet att för- handla om och sluta kollektivavtal som arbetstagarorganisationerna behöver komma i kontakt med, är det svårt att finna ett alternativ till en skyldighet att utse en sådan företrädare. Förslaget har utfor- mats så att det ska lägga så liten börda på utstationerande arbets- givare som möjligt samtidigt som det ger arbetstagarorganisation- erna en möjlighet att på begäran komma i kontakt med en behörig företrädare för att om möjligt inleda förhandlingar om kollektiv- avtal. Förslaget bedöms vara förenligt med  
 EU-rätten 
  i enlighet med vad som anförs i det angivna avsnittet, och det bedöms också vara förenligt med Sveriges övriga internationella åtaganden. 
  
 Förslaget berör, förutom svenska arbetstagarorganisationer och deras medlemmar, utstationerande arbetsgivare, de arbetstagare dessa arbetsgivare utstationerar här, de svenska och utländska före- tag som konkurrerar med dessa arbetsgivare och dessa företags arbetstagare samt det svenska rättsväsendet. 
  
 Skyldigheten att på begäran utse och informera om en behörig företrädare samt skyldigheten att lämna ett svar på önskemålet om kollektivavtal som förslaget innebär kan förväntas öka kostnaderna något för utstationerande arbetsgivare och ta lite tid. Den arbets- tagarorganisation som gör en begäran får också vissa kostnader, men det får förutsättas att begäran bara görs om organisationen bedömer att det är mer kostnadseffektivt än att använda andra medel för att om möjligt uppnå kollektivavtal. De ökade kostnaderna och tidsåtgången har vägts mot de fördelar för de utstationerade arbetstagarna som ett svenskt kollektivavtal om anställningsvill- 
  
 366 
  
 SOU 2015:83 
  
 Konsekvenser 
  
 koren skulle ha. Skyldigheterna har begränsats till bara det som bedömts nödvändigt. 
  
 Att arbetsgivare som inte fullgör de föreslagna skyldigheterna kan få kännbara kostnader i form av bl.a. allmänt skadestånd och arbetstagarorganisationerna motsvarande inkomstökning är avsedda verkningar av förslaget i syfte att ge förutsättningar för en kollektiv- avtalsreglering av anställningsvillkoren för utstationerade arbets- tagare. 
  
 Kostnaderna för rättsväsendet kan med förslaget förväntas öka något, men hur mycket har inte kunnat uppskattas. Med hänsyn till att det bara är på en arbetstagarorganisations begäran som utstatio- nerande arbetsgivare har de föreslagna skyldigheterna, att de flesta utstationerande arbetsgivare bedöms fullgöra sina skyldigheter och det förhållandevis ringa antalet utstationerande arbetsgivare bedöms eventuella kostnadsökningar för rättsväsendet kunna klaras av inom ramen för befintliga anslag. 
  
 18.6Förutsebara villkor vid utstationering 
  
 I fråga om förslaget om förutsebara villkor vid utstationering, som innebär att Arbetsmiljöverket ska analysera kollektivavtalsvillkor (avsnitt 16.6), kan följande sägas. 
  
 Förslaget syftar till att göra det förutsebart för potentiella ut- stationerande arbetsgivare, som är etablerade inom EES eller Schweiz, och deras arbetstagare vilka anställningsvillkor, inklusive lön, som kan behöva tillämpas vid utstationering här på det sätt som krävs enligt  
 EU-rätten. 
  Förslaget är därmed på det sätt som utvecklas i avsnitt 16 både förenligt med och nödvändigt enligt  
 EU-rätten 
  för att i utstationeringssituationer värna den svenska arbetsmarknads- modellen och stärka kollektivavtalens ställning. I SOU 2015:38 finns alternativa förslag, som kommittén bedömt som otillräckliga för att uppnå önskat resultat. 
  
 Förslaget berör, förutom svenska arbetstagarorganisationer, poten- tiella utstationerande arbetsgivare som är etablerade inom EES eller Schweiz och deras arbetstagare och Arbetsmiljöverket. I avsnitt 16.6.1 berörs vilka effekter förslaget kan antas få för svensk arbetsmark- nad och svenska kollektivavtal. 
  
 367 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2015:83 
  
 Förslaget bedöms leda till att arbetstagarorganisationer på cen- tral nivå i betydligt större utsträckning än i dag själva analyserar sina branschavtal och lämnar in kollektivavtalsvillkor för att und- vika att Arbetsmiljöverket gör och låter offentliggöra en egen ana- lys. Det får förutsättas att arbetstagarorganisationerna frivilligt gör detta för att värna den svenska arbetsmarknadsmodellen vid utstatio- nering. 
  
 I viss begränsad utsträckning kan Arbetsmiljöverket komma att behöva göra analysen. Sammantaget bedöms det vara fråga om en begränsad utökning av Arbetsmiljöverkets arbetsuppgifter, som kan ta uppskattningsvis högst en fjärdedels årsarbetskraft i anspråk. Eftersom arbetsuppgiften är ny och har annan karaktär än myndig- hetens nuvarande uppdrag kan dock t.ex. kostnad för rekrytering tillkomma. 
  
 Arbetsmiljöverket får således något ökade kostnader med anled- ning av den nya arbetsuppgiften. Däremot bedöms kommitténs förslag i andra delar innebära att det sluts flera kollektivavtal i utstationeringssituationer med tillåtna avvikelser från den lagstift- ning Arbetsmiljöverket har tillsyn över. Verkets arbete med och kostnader för tillsynen bedöms därmed minska något. De samman- tagna kostnaderna för Arbetsmiljöverkets verksamhet bedöms med kommitténs förslag inte öka, trots att verket får en helt ny arbets- uppgift. 
  
 Med förslaget blir det lättare och billigare för utlänningar att få veta vad som kan behöva uppfyllas vid utstationering här. 
  
 368 
  
 19 Författningskommentar 
  
 19.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare 
  
 Det har nyligen lämnats flera andra utredningsförslag om ändringar i utstationeringslagen (SOU 2015:13 och SOU 2015:38), och lagen innehåller redan i dag paragrafer med bokstavsbeteckningar (5 a och 5 b §§). Det förefaller lämpligt att paragraferna i lagen numre- ras om när eventuella samlade ändringar i lagen genomförs. De för- slag som kommittén lämnar bygger emellertid på sedvanligt sätt på den lagtext och paragrafnumrering som gäller i dag. 
  
 I samband med den senaste ändringen i utstationeringslagen 
  
 (SFS 2013:351) hamnade en rubrik fel (rubriken ”Talans väckande”). 
  
 Det föreslås att den rubriken flyttas till sin rätta plats, närmast före 21 §. 
  
 1 § 
  
 Denna lag gäller när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än Sverige utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna. 
  
 Dessutom finns i 8 § bestämmelser om arbetsgivare som har sitt hemvist eller säte i Sverige och utstationerar arbetstagare till ett annat medlemsland inom Europeiska ekonomiska samarbetsområ- det (EES) eller Schweiz. 
  
 Det som sägs i 5 a och 5 b §§ gäller bara om arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. 
  
 Paragrafen reglerar tillämpningsområdet för utstationeringslagen. Det sista, tredje stycket är nytt och innebär att begränsningarna enligt 5 a § i möjligheten att vidta stridsåtgärder och att begräns- 
  
 369 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 ningarna enligt 5 b § av kollektivavtalsverkningarna när ett kollek- tivavtal har slutits efter stridsåtgärder eller hot om sådana åtgärder bara gäller om arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz. Är den utstationerande arbetsgivaren bara etablerad utanför det området gäller alltså inte de nämnda begränsningarna. Förslaget har berörts i avsnitt 14.6 och avsnitt 14.9.3. 
  
 Begreppet etablerad i tredje stycket är avsett att ha samma innebörd som i första stycket (se prop. 1998/99:90 s. 38). Om arbets- givaren väl är etablerad inom EES eller Schweiz, ska 5 a och 5 b §§ tillämpas även om arbetsgivaren också skulle vara etablerad utanför det området. 
  
 4 a § 
  
 Med minimilön avses minimilön enligt kollektivavtalet utan av- drag för ersättning för utgifter som uppkommit till följd av utstatione- ringen. 
  
 Paragrafen innehåller en definition av begreppet minimilön, som används i 5 a §, och klargör att ersättning för utgifter som upp- kommit till följd av utstationeringen som den utstationerande arbetsgivaren kan ha betalat till den utstationerade arbetstagaren inte ingår i minimilönen enligt kollektivavtalet. Förslaget har behandlats i avsnitt 13.3. 
  
 5 a § 
  
 En stridsåtgärd mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektiv- avtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbets- tagare får vidtas endast om de villkor som krävs 
  
 1.motsvarar villkoren i ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i den aktuella branschen, 
  
 2.bara avser minimilön eller andra minimivillkor på de områden som avses i 5 § och inte hindrar tillämpningen av för arbetstagarna förmånligare villkor, och 
  
 3.är förmånligare för arbetstagarna än det som följer av 5 §. 
  
 370 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 Avser den åsyftade regleringen villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare, gäller i stället att stridsåtgärden får vidtas endast om de villkor som krävs 
  
 1.motsvarar villkoren i ett sådant centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på motsvarande arbetstagare i uthyrnings- branschen och som respekterar det övergripande skydd för arbetstagare som avses i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/104/EG om arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag, 
  
 2.bara avser lön eller villkor på de områden som avses i 5 § och inte hindrar tillämpningen av för arbetstagarna förmånligare villkor, och 
  
 3.är förmånligare för arbetstagarna än det som följer av 5 §. 
  
 Finns det i den aktuella branschen flera tillämpliga centrala kollek- tivavtal, avses villkoren i det kollektivavtal som har de för arbets- givarsidan mest förmånliga villkoren. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om under vilka förutsättningar stridsåtgärder mot en utstationerande arbetsgivare får vidtas i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstationerade arbetstagare. Stridsåtgärder i strid mot paragrafen är olovliga enligt 41 c § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.4. 
  
 Den s.k. bevisregeln i nuvarande 5 a § andra stycket har ingen motsvarighet i det lämnade förslaget. 
  
 Paragrafen gäller bara om den angripne arbetsgivaren är etable- rad inom EES eller Schweiz, se 1 §. 
  
 Första stycket motsvarar helt nuvarande 5 a § första stycket med det förtydligandet att de krävda villkoren inte får innefatta ett hinder för den utstationerande arbetsgivaren att tillämpa för de ut- stationerade arbetstagarna förmånligare villkor, t.ex. om det följer av anställningsavtalet, tillämpligt utländskt kollektivavtal eller tillämplig utländsk lagstiftning. De krävda avtalsvillkoren får alltså inte vara tvingande till arbetstagarnas nackdel. 
  
 Andra stycket motsvarar i sak helt nuvarande 5 b § första stycket med samma förtydligande som nyss sagts. Avser den åsyftade reg- leringen villkoren för både utstationerade uthyrda arbetstagare och andra utstationerade arbetstagare, ska andra stycket tillämpas endast avseende villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare och första stycket tillämpas endast avseende villkoren för andra utstationerade arbetstagare. 
  
 371 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bedömningen av de krävda villkoren ska i princip hänföra sig till den tidpunkt då stridsåtgärden inleds. Det är alltså villkoren i det då gällande centrala kollektivavtalet som avses. Det finns emellertid inte något hinder mot att arbetstagarorganisationen framställer sina krav enligt en hängavtalsmodell där det krävda avtalet innehåller tydliga hänvisningar till villkoren i vid var tid gällande tillämpligt branschavtal (jämför prop. 2009/10:48 s. 48). 
  
 De krävda villkoren får inte innefatta krav på retroaktiv tillämp- ning för tiden före avtalsslutandet. Det följer av att bestämmelsen bara gäller för en stridsåtgärd som vidtas i syfte att ”få till stånd” en avtalsreglering. Att den krävda regleringen som längst får avse den tid arbetstagarna är utstationerade här följer av att utstationerings- lagen, förutom 8 §, bara gäller när arbetstagarna är utstationerade här (1 § första stycket). Inget hindrar dock att arbetstagarorganisa- tionen kräver en reglering som (för framtiden) ska tillämpas vid varje utstationering här som den utstationerande arbetsgivaren vid- tar. 
  
 Det har inte någon betydelse för stridsåtgärdens tillåtlighet vilka villkor den utstationerande arbetsgivaren redan tillämpar för de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Tredje stycket berör den situationen att det i en bransch finns fler än ett centralt kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige på mot- svarande arbetstagare. Vilket kollektivavtal som har de för arbets- givarsidan mest förmånliga villkoren får avgöras efter en samlad helhetsbedömning. Det är bara villkor om lön och på de områden som avses i 5 § som ska beaktas vid den bedömningen. 
  
 5 b § 
  
 Ett kollektivavtal som slutits efter en stridsåtgärd enligt 5 a § eller varsel om en sådan åtgärd enligt 45 § lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet innebär inte skyldigheter för arbetsgivaren i förhållande till en arbetstagarorganisation, dennes förtroendemän eller det allmänna enligt annan lagstiftning än denna lag. 
  
 Ett sådant kollektivavtal som avses i första stycket ska inte beaktas vid tillämpningen av 22 och 25 §§ lagen (1982:80) om anställnings- skydd. 
  
 372 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om begränsningar av verkning- arna enligt lagstiftning av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare och som har slutits efter stridsåtgär- der eller hot om sådana åtgärder. Förslaget har behandlats i av- snitt 14.9. 
  
 Bestämmelserna i nuvarande 5 b § första stycket har i sak oför- ändrade flyttats till 5 a § andra stycket. 
  
 Den s.k. bevisregeln i nuvarande 5 b § andra stycket har ingen motsvarighet i det lämnade förslaget. 
  
 Paragrafen gäller bara om den kollektivavtalsbundna arbets- givaren är etablerad inom EES eller Schweiz, se 1 §. 
  
 Paragrafen – både första stycket och andra stycket – reglerar bara sådana kollektivavtal som har slutits efter stridsåtgärder enligt 5 a §, dvs. stridsåtgärder mot en arbetsgivare i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av villkoren för utstatione- rade arbetstagare, eller varsel enligt 45 § lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet. Enligt det sistnämnda lagrummet ska varsel lämnas till både motparten och Medlingsinstitutet. Paragrafen är tillämplig på kollektivavtal som slutits efter det att den första mottagaren har fått varslet. Har en stridsåtgärd inte föregåtts av varsel, är den avgörande tidpunkten när stridsåtgärden inleds. 
  
 Det har för paragrafens tillämpning ingen betydelse om strids- åtgärden avbrutits eller en varslad stridsåtgärd ställts in före avtals- slutandet. 
  
 Det behöver inte vara samma arbetstagarorganisation som vid- tagit stridsåtgärden, eller varslat, som sluter kollektivavtalet. 
  
 Paragrafen gäller även kollektivavtal som på arbetsgivarsidan slutits av en arbetsgivarorganisation. 
  
 Första stycket gäller skyldigheter enligt annan författning än utstationeringslagen för den kollektivavtalsbundna arbetsgivaren i förhållande till arbetstagarorganisationer och deras förtroendemän samt det allmänna. I avsnitt 14.9.2 finns det exempel på lagstiftning som avses. 
  
 Andra stycket gäller bestämmelserna om turordning vid uppsäg- ning av arbetstagare på grund av arbetsbrist och företrädesrätt till återanställning enligt 22 och 25 §§ lagen (1982:80) om anställnings- skydd. 
  
 373 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 5 c § 
  
 En arbetsgivare som är bunden av ett tillämpligt kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare kan i den utsträck- ning villkoren är sådana som avses i 5 a § inte med giltig verkan träffa en överenskommelse som strider mot avtalet med en utstationerad arbetstagare som inte är bunden av det. En sådan utstationerad arbets- tagare har rätt att utkräva dessa villkor av arbetsgivaren. 
  
 Paragrafen, som är ny, kompletterar bestämmelserna om kollektiv- avtalsbundenhet i 26 och 27 §§ lagen (1976:580) om medbestäm- mande i arbetslivet. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.10.2. 
  
 Paragrafen gäller både kollektivavtal som slutits frivilligt och kollektivavtal som slutits efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. Paragrafen gäller även om arbetsgivaren inte är etablerad inom EES och Schweiz. 
  
 Paragrafen gäller bara i fråga om utstationerade arbetstagare som inte är bundna av kollektivavtalet. För utstationerade arbetstagare som genom medlemskap i den avtalsslutande arbetstagarorga- nisationen är bundna av kollektivavtalet gäller enligt 26 och 27 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet motsvarande bestämmelser som i paragrafen. 
  
 Paragrafen gäller bara sådana kollektivavtalsvillkor som avses i 5 a §, dvs. sådana villkor som avser minimilön och andra minimi- villkor på de områden som avses i 5 § eller, i fråga om utstatio- nerade uthyrda arbetstagare, lön och villkor på de områden som av- ses i 5 §. Paragrafen berör och påverkar inte den utstationerade arbetstagarens eventuella rätt till förmåner på andra områden än avseende lön och de områden som avses i 5 § eller rätt till förmåner utöver det minimum som avses i 5 a § första stycket 2. 
  
 Mål om tillämpning av paragrafen handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (21 § tredje stycket). 
  
 374 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 5 d § 
  
 En arbetsgivare som är bunden av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare ska på begäran av en avtals- bunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla doku- mentation av anställningsavtal, lönespecifikationer, tidrapporter och intyg över gjorda löneutbetalningar i den utsträckning det behövs för att organisationen ska kunna bedöma om kollektivavtalet följts i fråga om de villkor som avses i 5 a §. Arbetsgivaren är också skyldig att på begäran av en avtalsbunden arbetstagarorganisation inom tre veckor tillhandahålla en översättning av dokumentationen till svenska språket. 
  
 Skyldigheterna enligt första stycket gäller under den tid den arbets- tagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om den avtals- slutande arbetstagarorganisationens kontrollbefogenheter i förhåll- ande till en arbetsgivare som är bunden av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare. Förslaget har be- handlats i avsnitt 14.10.3. 
  
 På grund av 1 § första stycket och hänvisningen till de villkor som avses i 5 a § samt andra stycket gäller paragrafen bara doku- mentation om arbetstagare som är eller har varit utstationerade här och förhållandena under deras utstationeringstid. Paragrafen gäller även om arbetsgivaren inte är etablerad inom EES och Schweiz. 
  
 Det kollektivavtal som arbetsgivaren är bunden av kan ha slutits frivilligt eller efter stridsåtgärder eller varsel om sådana åtgärder. 
  
 Paragrafen ger kontrollbefogenheter åt både den avtalsslutande arbetstagarorganisationen och de förbund, avdelningar, klubbar och andra juridiska personer som på grund av medlemskap i den avtalsslutande arbetstagarorganisationen är bundna av kollektiv- avtalet enligt 26 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbets- livet. 
  
 Skyldigheten enligt första stycket att tillhandahålla dokumenta- tion och översättning gäller bara i den utsträckning det behövs för att arbetstagarorganisationen som framställt begäran ska kunna bedöma om kollektivavtalet följts i fråga om de villkor som avses i 5 a §, dvs. sådana villkor som avser minimilön och andra minimi- villkor på de områden som avses i 5 § eller, i fråga om utstatione- 
  
 375 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 rade uthyrda arbetstagare, lön och villkor på de områden som avses i 5 §. Den utstationerande arbetsgivaren kan före tillhandahållandet maskera sådan information i handlingarna som inte behövs för detta syfte. 
  
 Skyldigheten att på begäran tillhandahålla dokumentationen med- för att en kollektivavtalsbunden utstationerande arbetsgivare måste se till att handlingarna finns så att han eller hon kan uppfylla skyl- digheten. 
  
 En begäran om dokumentation och en begäran om översättning av dokumentationen kan framställas samtidigt. Görs framställning- arna vid olika tidpunkter har den utstationerande arbetsgivaren att uppfylla respektive begäran inom tre veckor. 
  
 I kravet på att dokumentationen ska tillhandahållas arbetstagar- organisationen ligger att organisationen ska ges möjlighet att göra en kopia eller avskrift av handlingarna. Handlingarna behöver inte tillhandahållas i original. 
  
 Den översättning till svenska språket som tillhandahålls måste hålla en viss minsta kvalitet genom att vara begriplig, men översätt- ningen behöver inte ha gjorts av någon som är av myndighet eller annan godkänd eller auktoriserad som översättare. Är handlingen i original redan på svenska, behöver den inte översättas. 
  
 Andra stycket reglerar hur länge skyldigheten att på begäran tillhandahålla dokumentation och översättning gäller. Skyldigheten gäller bara under den tid den arbetstagare dokumentationen rör är utstationerad här i landet och fyra månader därefter. Det innebär att en begäran som görs inom den tiden ska efterkommas inom tre veckor även om sluttidpunkten för fristen skulle infalla därefter. I stycket avses tid då den berörde arbetstagaren är utstationerad här av just den utstationerande arbetsgivare som fått begäran. 
  
 Sanktionen för brott mot paragrafen är enligt 20 a § andra stycket skadestånd till den avtalsbundna arbetstagarorganisationen för den kränkning som har inträffat. 
  
 Mål om tillämpning av paragrafen handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (21 § tredje stycket). 
  
 376 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 Behörig företrädare vid kollektivavtalsförhandlingar 
  
 7 a § 
  
 På begäran av en arbetstagarorganisation ska arbetsgivaren inom tio dagar utse en företrädare som har behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollektivavtal och meddela organisationen vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Arbetstagarorganisationens be- gäran ska innehålla 
  
 1.uppgift om att organisationen önskar sluta kollektivavtal, 
  
 2.upplysning om organisationen har medlemmar hos arbetsgivaren eller inte 
  
 3.upplysning om de villkor i den aktuella branschen som avses i 5 a §, och 
  
 4.kontaktuppgifter till en företrädare som har behörighet att för organisationen förhandla om och sluta kollektivavtal. 
  
 Arbetsgivarens företrädare ska inom sju dagar efter utgången av fristen för att utse företrädare ta kontakt med arbetstagarorganisa- tionens företrädare och redogöra för arbetsgivarens inställning till önskemålet om att sluta kollektivavtal. 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om utseende av en företrädare för en utstationerande arbetsgivare med behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollektivavtal. Rubriken närmast före paragrafen är ny. Förslaget har behandlats i av- snitt 15.7. 
  
 Skyldigheterna enligt paragrafen för den utstationerande arbets- givaren och dennes företrädare gäller oberoende av om arbetsgiva- ren redan har slutit ett svenskt kollektivavtal. Paragrafen gäller även om arbetsgivaren inte är etablerad inom EES och Schweiz. 
  
 Skyldigheterna för den utstationerande arbetsgivaren enligt paragrafen gäller bara under den tid arbetsgivaren utstationerar arbetstagare här. Det följer av tillämpningsområdet för lagen enligt 1 §. Skulle den utstationerande arbetsgivaren upphöra med sin utstationering av arbetstagare här sedan en begäran enligt första stycket mottagits men innan fristen i första eller andra stycket löpt ut, behöver den aktuella skyldigheten enligt paragrafen alltså inte fullgöras. 
  
 Med dagar avses i paragrafen kalenderdagar. 
  
 377 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 Det finns inget särskilt formkrav för en arbetstagarorganisations begäran enligt första stycket. Begäran kan alltså göras skriftligen eller muntligen, men begäran måste innehålla det som anges i stycket. Begäran kan göras på svenska. 
  
 I fråga om punkt 2 finns det inget krav på att arbetstagarorga- nisationen anger vilka eller hur många utstationerade arbetstagare hos arbetsgivaren arbetstagarorganisationen har. 
  
 När det gäller punkt 3 ska begäran innehålla upplysning om innehållet i de konkreta villkor som avses i punkten. Finns det i fråga om minimilön eller andra minimivillkor på de områden som avses i 5 § på någon eller några punkter inte några kollektivavtals- villkor som kan genomdrivas med stridsåtgärd enligt 5 a § ska det anges. 
  
 Begäran kan förutom den information som anges i punktupp- ställningen innehålla även annat, t.ex. upplysning om arbetstagar- organisationens möjlighet att vidta en stridsåtgärd enligt 5 a § eller en framställan om förhandling enligt 10 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. 
  
 Innehåller en begäran inte all den information som anges i punkt- uppställningen eller är lämnad information till någon del felaktig, har begäran inte rättsverkan enligt paragrafen. 
  
 Den utstationerande arbetsgivaren ska inom tio dagar från arbets- tagarorganisationens begäran utse en företrädare som har behörig- het att för arbetsgivaren förhandla om och sluta kollektivavtal och meddela den arbetstagarorganisation som framställt begäran vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Wood räknas från den tidpunkt arbetstagarorganisationens begäran kommit någon som kan anses företräda den utstationerande arbetsgivaren – t.ex. en anmäld behörig ställföreträdare för arbetsgivaren som avses i 4 § andra punkten förordningen (2013:352) om anmälningsskyldighet vid utstationering av arbetstagare – tillhanda. 
  
 Den utstationerande arbetsgivaren får utse vem som helst som sin företrädare, dock att personen ska enligt tillämplig lag ha rätts- lig handlingsförmåga att såsom fullmäktig företräda arbetsgivaren vid förhandlingar om och slutande av kollektivavtal. Företrädaren ska vara en fysisk person. Den utstationerande arbetsgivaren kan utse flera företrädare som bara gemensamt har behörigheten att företräda arbetsgivaren vid förhandlingar om och slutande av kollek- 
  
 378 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 tivavtal. Företrädaren behöver inte finnas i Sverige. Den kontakt- person som anmälts enligt 11 § kan utses till företrädare. 
  
 Den utstationerande arbetsgivarens meddelande till arbetstagar- organisationen kan lämnas till den företrädare organisationen an- gett i sin begäran eller till någon annan som kan anses företräda organisationen. Meddelandet kan vara skriftligt eller muntligt och det behöver inte vara på svenska. 
  
 Företrädarens redogörelse enligt andra stycket ska som mini- mum innehålla ett bestämt besked om den utstationerande arbets- givaren kan tänka sig att sluta ett kollektivavtal med den arbets- tagarorganisation som framställt begäran eller inte. Redogörelsen kan innehålla även annan information, t.ex. om den utstationerande arbetsgivarens önskemål om innehållet i ett eventuellt kollektiv- avtal eller om att arbetsgivaren redan är bunden av kollektivavtal i förhållande till en svensk arbetstagarorganisation. Redogörelsen kan vara skriftlig eller muntlig och den behöver inte vara på svenska. Företrädaren behöver inte komma till Sverige för att lämna redo- görelsen. 
  
 Sanktionen för brott mot paragrafen är enligt 20 a § tredje stycket skadestånd för den förlust som uppkommit och kränkning som har inträffat till den arbetstagarorganisation som gjort begä- ran. Arbetsgivaren får därvid betala skadestånd även vid företräda- rens brott mot paragrafen. 
  
 Mål om tillämpning av paragrafen handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (21 § tredje stycket). 
  
 9 § 
  
 Arbetsmiljöverket ska vara förbindelsekontor och tillhandahålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämp- liga vid en utstationering i Sverige. 
  
 Arbetsmiljöverket ska även hjälpa till med information om så- dana kollektivavtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av en stridsåtgärd enligt 5 a § eller som annars kan komma att bli tillämpliga. 
  
 Arbetsmiljöverket ska samarbeta med motsvarande förbindelse- kontor i andra länder inom EES och i Schweiz. 
  
 379 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 I andra stycket har en paragrafhänvisning justerats till följd av att bestämmelserna i nuvarande 5 a § första stycket och 5 b § första stycket samlats i 5 a §. Också en språklig justering har gjorts för att uppnå kongruens med uttryckssättet i 5 a §. 
  
 9 a § 
  
 En arbetstagarorganisation ska ge in sådana kollektivavtalsvill- kor till Arbetsmiljöverket som organisationen kan komma att kräva med stöd av en stridsåtgärd enligt 5 a §. 
  
 Arbetsmiljöverket ska i den utsträckning en arbetstagarorganisation inte redan har lämnat in kollektivavtalsvillkor enligt första stycket analysera vilka villkor i centrala kollektivavtal som tillämpas i hela Sverige som en arbetstagarorganisation får kräva med stöd av en strids- åtgärd enligt 5 a §. Om Arbetsmiljöverket finner skäl till det, ska verket göra en sådan analys även i andra fall. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om inlämnande av kollektiv- avtalsvillkor till myndighet och analys av sådana villkor. Andra stycket är nytt. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.8 och avsnitt 16.6. 
  
 I första stycket har en paragrafhänvisning justerats till följd av att bestämmelserna i nuvarande 5 a § första stycket och 5 b § första stycket samlats i 5 a §. Vidare har en språklig justering gjorts för att uppnå kongruens med uttryckssättet i 5 a §. 
  
 I avsnitt 16.6.1 har redogjorts för vilken analysverksamhet Arbets- miljöverket bör bedriva enligt andra stycket och hur den bör gå till. Regeringen kan, inom den ram stycket ställer upp, i förordning, regleringsbrev eller annat beslut meddela närmare anvisningar om vad och hur Arbetsmiljöverket ska göra. Skäl för verket att göra en egen analys enligt andra meningen finns när redan en översiktlig granskning av inlämnade kollektivavtalsvillkor ger vid handen att de innehåller sådana villkor som inte får krävas med stöd av strids- åtgärder enligt 5 a §. I övrigt lär det knappast finnas skäl för verket att göra en egen analys. 
  
 380 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 Skadestånd 
  
 20 a § 
  
 En arbetsgivare som i fråga om de villkor som avses i 5 a § bryter mot ett kollektivavtal ska betala skadestånd för den förlust som upp- kommer och för den kränkning som har inträffat till 
  
 1.den utstationerade arbetstagaren även om arbetstagaren inte är bunden av kollektivavtalet, och 
  
 2.den avtalsslutande arbetstagarorganisationen, om kollektivavtalet har slutits efter en stridsåtgärd enligt 5 a § eller varsel enligt 45 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet om en sådan åtgärd. 
  
 En arbetsgivare som bryter mot 5 d § ska betala skadestånd för den förlust som uppkommit och den kränkning som har inträffat till den arbetstagarorganisation som gjort begäran. 
  
 Om arbetsgivaren eller dennes företrädare bryter mot 7 a §, ska arbetsgivaren betala skadestånd till den arbetstagarorganisation som gjort begäran. Skadeståndet ska innefatta ersättning för den förlust som uppkommit och den kränkning som har inträffat. 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om skadestånd. Bestämmelserna motsvarar 54 och 55 §§ lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet. Rubriken närmast före paragrafen är ny. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.10.4 och avsnitt 15.7. 
  
 Bestämmelserna i första stycket kompletterar bestämmelserna i 54 och 55 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Förutsättningen i punkt 2 att kollektivavtalet ska ha slutits efter stridsåtgärd eller varsel om sådan åtgärd gäller bara den punkten och inte punkt 1. Den förutsättningen har samma innebörd som enligt 5 b §, se författningskommentaren till den paragrafen. 
  
 Mål om tillämpning av paragrafen handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (21 § tredje stycket). 
  
 381 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 20 b § 
  
 Om det är skäligt, kan skadestånd enligt 20 a § sättas ned eller helt falla bort. 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om s.k. jämkning av skadestånd enligt 20 a §. Bestämmelsen motsvarar 60 § första stycket lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. 
  
 Preskription 
  
 20 c § 
  
 I fråga om talan om fullgörelse enligt 5 c § andra meningen, 5 d § första stycket och 7 a § eller skadestånd enligt 20 a § tillämpas 64 § första stycket, 65 och 66 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet när det gäller den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas. 
  
 Om förhandling inte begärs eller talan inte väcks inom föreskriven tid, är rätten till förhandling respektive talan förlorad. 
  
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om preskription, dvs. förlust av rätten till förhandling eller att föra talan. Rubriken närmast före paragrafen är ny. Inspiration till utformningen av hän- visningarna till lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet har hämtats från lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.11 och avsnitt 15.7. 
  
 Paragrafen berör inte sanktionsavgifter enligt 14 §, föreläggan- den om rättelse enligt 19 § eller den utstationerande arbetsgivarens anmälningsskyldighet och skyldighet att utse kontaktperson enligt 10 och 11 §§. Inte heller skyldigheterna enligt 5, 7, 8, 9 och 9 a §§ för utstationerande arbetsgivare att tillämpa vissa författnings- bestämmelser, för svenska arbetsgivare som utstationerar, för arbets- tagarorganisation att ge in kollektivavtalsvillkor eller för Arbets- miljöverket berörs av paragrafen. Den fullgörelse som avses i andra stycket är bara fullgörelse av skyldigheter som följer av 5 c § andra meningen, 5 d § första stycket och 7 a §. 
  
 382 
  
 SOU 2015:83 
  
 Författningskommentar 
  
 Talans väckande 
  
 21 § 
  
 Mål om tillämpningen av 5 § första eller tredje stycket samt 7 § handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I dessa mål tillämpas 
  
 –33 § semesterlagen (1977:480) om preskription, 
  
 –23 § andra stycket föräldraledighetslagen (1995:584) om rätte- gången, 
  
 –9 § lagen (2002:293) om förbud mot diskriminering av del- tidsarbetande arbetstagare och arbetstagare med tidsbegränsad an- ställning om preskription m.m., och 
  
 –6 kap.  
 2–5, 
  8, 10 och 11 §§ diskrimineringslagen (2008:567) om bevisbörda, rätt att föra talan och preskription m.m. 
  
 Vid utstationering av uthyrda arbetstagare tillämpas även 16 § tredje och fjärde styckena lagen (2012:854) om uthyrning av arbets- tagare. 
  
 Mål om tillämpningen av 5 c, 5 d, 7 a och 20 a §§ handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. 
  
 Talan får föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. 
  
 I paragrafen har det infogats ett nytt tredje stycke om att mål om de nya skyldigheter som föreslås ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Rubriken närmast före paragrafen har flyttats. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.12 och avsnitt 15.7. 
  
 383 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2015:83 
  
 19.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet 
  
 41 c § 
  
 En stridsåtgärd som vidtas i strid mot 5 a § lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare är olovlig. 
  
 I paragrafen har en paragrafhänvisning justerats till följd av att bestämmelserna i nuvarande 5 a § första stycket och 5 b § första stycket utstationeringslagen samlats i 5 a § utstationeringslagen. Förslaget har behandlats i avsnitt 14.5. 
  
 42 a § 
  
 Bestämmelserna i 42 § första stycket ska inte tillämpas när en organisation vidtar åtgärder med anledning av arbetsförhållanden som denna lag inte är direkt tillämplig på. 
  
 Trots första stycket ska 42 § första stycket tillämpas när åtgär- der vidtas mot en arbetsgivare som är etablerad inom Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet eller Schweiz och som utstationerar arbetstagare i Sverige enligt lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare. 
  
 I andra stycket har en följdändring gjorts med hänsyn till att be- stämmelserna i utstationeringslagen om när en stridsåtgärd får vid- tas mot en utstationerande arbetsgivare begränsats till att gälla bara om den utstationerande arbetsgivaren är etablerad inom EES eller Schweiz (1 § tredje stycket utstationeringslagen). Förslaget har be- handlats i avsnitt 14.6.2. 
  
 384 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 Reservation 
  
 av Anti Avsan (M), Freeman (M), Gonzalez (C), Sanchez Metso (FP) och Gardner (KD) 
  
 Sammanfattning 
  
 –Skyldigheten att ge in kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket ska förenas med en sanktion om skyldigheten inte fullgörs 
  
 –Möjligheterna att vidta stridsåtgärder ska inte utökas i förhåll- ande till vad som är möjligt redan i dag 
  
 –Bevisregeln ska behållas i sin nuvarande utformning 
  
 –Förslaget om utstationeringskollektivavtal ska inte införas 
  
 – 
 EU-rätten 
  ska inte utmanas med förslag som bedöms kunna strida mot  
 EU-rättsliga 
  principer eller  
 EU-rätten 
  i övrigt 
  
 –Den svenska arbetsmarknadsmodellen ska värnas 
  
 –Den fria rörligheten inom EU ska ges möjligheter att kunna fungera på avsett sätt 
  
 Allmänt 
  
 Samförstånd och stabilitet på arbetsmarknaden är viktigt för jobben och produktiviteten och därmed för god ekonomisk tillväxt i Sverige. Förutsättningarna för god ekonomisk tillväxt främjas också av de möjligheter som den gemensamma marknaden inom EU erbjuder. En väsentlig och grundläggande förutsättning för den gemensamma 
  
 385 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 SOU 2015:83 
  
 marknadens funktion utgörs av fri rörlighet, bland annat av arbets- kraft. 
  
 Det är viktigt att respektera förutsättningarna för den fria rör- ligheten och att slå vakt om den. Samtidigt är det vår bestämda uppfattning att den svenska arbetsmarknadsmodellen ska värnas och att konflikter på arbetsmarknaden så långt som möjligt ska lösas av arbetsmarknadens parter i samförstånd. Väsentligt är – för det fall samförståndslösningar inte kan åstadkommas – att det före- ligger proportionalitet när stridsåtgärder i ett enskilt fall vidtas. Ingen part på arbetsmarknaden ska ha ett företräde framför andra i detta hänseende. 
  
 För att uppnå det övergripande syftet om stabilitet på arbets- marknaden är det viktigt att regelsystemen utformas på ett sådant sätt som innebär att de håller över tiden och även i förekommande fall vid en rättslig prövning, exempelvis i  
 EU-domstolen. 
  För vid- lyftiga och extensiva regler – satta i relation till  
 EU-rätten 
  – skapar osäkerhet genom att utmana  
 EU-rätten 
  och kan därigenom också – i vart fall indirekt – hota den svenska arbetsmarknadsmodellen. 
  
 För kommitténs vidkommande betyder det att de svenska reglerna på arbetsrättens område rimligen ska utformas med en tillräcklig grad av säkerhet för att kunna klara en prövning i den  
 EU-rättsliga 
  kontexten. I vissa delar har kommitténs majoritet diskuterat regler som endast har burits upp av utomordentligt svaga motiveringar. I någon del uttalas i linje med detta – såvitt avser arbetsskade- och livförsäkringar – att en arbetstagarorganisation bedöms kunna vidta stridsåtgärder för att åstadkomma sådant som enligt vår mening ligger utanför den hårda kärnan av villkor som är möjliga att kräva enligt  
 EU-rätten. 
  Vi menar att ett sådant förhållningssätt till EU- rätten i förlängningen riskerar leda till att arbetstagarorganisation- ernas möjlighet att hävda sina fackliga rättigheter förringas och att osäkerhet kan uppkomma om vad som är möjligt att kräva även i andra avseenden. 
  
 Transparens 
  
 Utgångspunkten för lagstiftaren bör vara att utstationerande arbets- givare och deras arbetstagare ska ges förutsättningar att veta vad som gäller på svensk arbetsmarknad. Det ska vara lätt att göra rätt, det vill säga lätt att ge utstationerade arbetstagare de minimivillkor 
  
 386 
  
 SOU 2015:83 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 som kan krävas på svensk arbetsmarknad. För att detta ska vara möjligt måste svenska kollektivavtalsvillkor finnas lätt tillgängliga. 
  
 Regler om detta har funnits sedan ”lex Laval” infördes innebärande att svenska kollektivavtalsvillkor ska ges in till Arbetsmiljöverket. Detta har dock skett endast i helt obetydlig omfattning, vilket inte är acceptabelt. 
  
 Det behöver finnas förutsättningar för utländska företag och utstationerade arbetstagare att få veta vad som är den hårda kärnan i svenska kollektivavtal, inom olika avtalsområden. Sådan informa- tion måste utländska företag och utstationerade arbetstagare kunna ta del av innan de kommer till Sverige. Det alla bästa vore om arbets- marknadens parter själva tydligt klargör att de framöver kommer att följa den redan gällande bestämmelsen. Denna utgångspunkt är central och enligt vår mening borde arbetsmarknadens parter ha slutit upp kring detta inte minst av det skälet att vi helst hade velat lösa problemet på frivillig väg utan att sanktionsreglera ingivandet av kollektivavtalsvillkor eller kollektivavtal. Vi ser dock inte någon annan möjlighet, mot bakgrund av vad majoriteten i kommittén kommit fram till och att viljan att ge in kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket inte tycks ha ökat på något avgörande sätt, än att bestämmelsen måste sanktioneras, antingen med en sanktions- avgift eller någonting motsvarande. 
  
 Bevisregeln 
  
 Inom ramen för kommitténs arbete har kritik riktats mot den så kallade bevisregeln. Det har framställts som ett misslyckande att inga stridsåtgärder har vidtagits med stöd av regeln och det har på- ståtts att den är oklar. Inledningsvis måste framhållas att strids- åtgärder på arbetsmarknaden knappast kan vara någonting lagstifta- ren eftersträvar. Att undvika konflikter både på arbetsmarknaden och i samhället i övrigt är således i allra högsta grad eftersträvans- värt. Detta är – exempelvis – också ett bärande skäl till hur reglerna i 18 kap. rättegångsbalken har utformats vilket innebär att det inte ska blåsas till strid eller konflikt eller väckas talan vid domstol om det inte finns hyggligt goda skäl för det. 
  
 Bevisregeln är utformad på ett sätt som står i överensstämmelse med andra liknande civilprocessuella regler och är enligt vår mening 
  
 387 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 SOU 2015:83 
  
 inte oklar. Dessutom är den generös på så sätt att den ger långt- gående möjligheter för en arbetstagarorganisation att vidta strids- åtgärder så länge en utstationerande arbetsgivare inte visar att de utstationerade arbetstagarna åtnjuter i allt väsentligt lika goda vill- kor som svenska arbetstagare inom aktuellt avtalsområde. Ordet visar får i detta sammanhang förstås som att den utstationerande arbetsgivaren ska ha styrkt att så är fallet eller med andra ord att det är ställt utom rimligt tvivel att så är förhållandet. Ordet visar brukar användas för att beteckna det som är det normala bevis- kravet i tvistemål. 
  
 Utstationeringskollektivavtal 
  
 Tidigare har i vart fall Moderaterna, Folkpartiet och Kristdemo- kraterna varit försiktigt positiva till att det borde finnas rätt att vidta stridsåtgärder för att få till stånd kollektivavtal genom så kallade bekräftelseavtal med utstationerande företag som inte är bundna av utländska kollektivavtal som når upp till vad som krävs enligt den hårda kärnan i Sverige, det vill säga villkor som är minst lika för- månliga som minimivillkoren i ett centralt kollektivavtal som tilläm- pas i hela landet på motsvarande arbetstagare i branschen. Denna rätt att vidta stridsåtgärder skulle i så fall ha satts i ett sammanhang där det – å andra sidan – med tillräcklig säkerhet kunnat säkerställas att ökad transparens uppnås genom att svenska kollektivavtals- villkor inom den hårda kärnan inom olika avtalsområden blir till- gängliga hos Arbetsmiljöverket. Under kommitténs fortsatta arbete har diskussionerna om bekräftelseavtal övergått till att handla om så kallade utstationeringskollektivavtal. 
  
 Rätten att vidta stridsåtgärder enligt svensk rätt är långtgående men måste i förekommande fall också vara förenlig med  
 EU-rättens 
  proportionalitetsprincip och principen om ömsesidigt erkännande. Vi anser att de föreslagna möjligheterna att kräva utstationerings- kollektivavtal är för långtgående. Detta eftersom förslaget innebär att stridsåtgärder kan vidtas även om minivillkoren är uppfyllda i enlighet med vad som omfattas av den hårda kärnan och enbart för att uppnå just ett utstationeringskollektivavtal. En utstationerande arbetsgivare kommer inte heller att kunna freda sig mot strids- åtgärder, vilket är möjligt i dag med stöd av bevisregeln som kom- 
  
 388 
  
 SOU 2015:83 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 mitténs majoritet avser att utmönstra utan att föreslå någon ny motsvarande regel. 
  
 I denna del uttalar kommitténs majoritet också att inlämnade kollektivavtalsvillkor inte bör vara en förutsättning för en strids- åtgärds tillåtlighet om det finns andra sätt att öka förutsebarheten. Samtidigt vill kommitténs majoritet inte heller sanktionera ingiv- andet av kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket trots att systemet i praktiken har saboterats genom att sådana villkor har getts in i endast mycket begränsad omfattning. 
  
 Majoriteten i kommittén har vidare ansett att det inom ramen för den hårda kärnan kan krävas att den utstationerande arbets- givaren tecknar arbetsskade- och livförsäkringar. I sak är det – främst ur ett arbetstagarperspektiv – angeläget att arbetsgivare tecknar arbetsskade- och livförsäkringar för sina anställda. Sådana försäk- ringar borde vara en naturlig del av den hårda kärnan som kan krävas utan att hamna i konflikt med  
 EU-rätten. 
  Vår bedömning är dock att detta inte är möjligt enligt artikel 3.1 e) i utstationerings- direktivet. I vart fall är osäkerheten för stor. Sådana försäkringar kan knappast omfattas av ”Säkerhet, hälsa och hygien på arbets- platsen” eftersom  
 EU-rätten 
  ska tolkas med utgångspunkt i en så kallad lexikalisk metod. Extensiva tolkningar stridande mot orda- lydelsen är typiskt sett inte möjliga. Det saknas också stöd i EU- rättslig praxis för att anse att arbetsskade- och livförsäkringar skulle omfattas av den aktuella artikeln i utstationeringsdirektivet. Såvitt avser den nu aktuella artikeln finns det såvitt känt ett avgörande från Eftadomstolen som talar emot majoritetens ställningstagande. 
  
 Sammantaget är kommitténs förslag att slopa bevisregeln med stor sannolikhet oförenlig med  
 EU-rättens 
  principer om proportio- nalitet och ömsesidigt erkännande. Förslaget om utstationerings- kollektivavtal bör därför inte genomföras. Bevisregeln bör finnas kvar och möjligheterna att vidta stridsåtgärder bör inte utvidgas i förhållande till vad som redan är möjligt i dag. 
  
 389 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 SOU 2015:83 
  
 Särskilt yttrande 
  
 av Thomas (V) 
  
 Alla som arbetar i Sverige ska garanteras rimliga löne- och arbets- villkor. Kollektivavtalet är det viktigaste instrumentet för att uppnå detta. Dess funktion är att hindra osund konkurrens. Arbetstagare ska inte tvingas tävla om arbetstillfällen genom att bjuda under varandra ifråga om lön och arbetsvillkor och seriösa företag ska inte konkurreras ut av företag som pressar priser genom oacceptabla villkor för arbetstagarna. Förhandlingsrätten, rätten att fritt teckna kollektivavtal och konflikträtten utgör grundläggande mänskliga rättigheter och är en förutsättning för att det svenska kollektiv- avtalssystemet ska kunna fungera och stärkas. 
  
 EU-domstolens 
  Lavaldom år 2007 innebar ett hårt slag mot nämnda grundläggande rättigheter och därmed även mot det svenska kollektivavtalssystemet. De ändringar som därefter infördes i svensk lag, lex Laval, gick dessutom längre i inskränkningarna av de grund- läggande rättigheterna än vad  
 EU-rätten 
  krävde. 
  
 I tilläggsdirektivet till Utstationeringskommittén anges att lex Laval inte värnar kollektivavtalens ställning i tillräcklig omfattning, vilket riskerar att leda till snedvriden konkurrens genom dumpning av löner och villkor. Kommittén fick därför i uppdrag, att inom ramen för vad  
 EU-rätten 
  tillåter, överväga lagändringar och eventuella andra åtgärder för att stärka kollektivavtalets ställning i utstatione- ringssituationer. 
  
 I detta betänkande presenteras förslag på lagändringar som, om de genomförs, skulle innebära verkliga framsteg jämfört med nu- varande lagstiftning. Lagförslagen ligger inom ramen för  
 EU-rätten 
  och tar bort vissa av de alltför långtgående inskränkningarna av de grundläggande fackliga rättigheterna som nuvarande lagstiftning innebär. Det gäller förslaget om att den så kallade bevisregeln ska tas bort och ersättas med ett system med utstationeringskollektiv- avtal med minimivillkor. Om det genomförs innebär det att ett i lex Laval infört förbud mot att vidta stridsåtgärder tas bort vilket kommer att öka möjligheterna att teckna kollektivavtal i syfte att garantera utstationerade arbetstagares löner och arbetsvillkor. Bevis- regeln i lex Laval har inte bara kritiserats i Sverige utan även av organ inom ILO och Europarådet. 
  
 390 
  
 SOU 2015:83 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 Förslaget om att de nuvarande inskränkningarna av konflikt- rätten avseende utstationerande företag från tredjeland ska tas bort skulle, om det genomförs, innebära att Sverige, åtminstone i förhåll- ande till arbetstagare från länder utanför EES och Schweiz, lever upp till de åtaganden om förenings- och förhandlingsrätt samt lika- behandling av migrerande arbetstagare som gäller enligt ILO:s kärn- konventioner och Europarådets sociala stadga. Det visar tecken på vilja att göra framsteg inom de områden som Sverige fått kritik och är dessutom okomplicerat att genomföra eftersom  
 EU-rätten 
  inte är tillämplig i dessa situationer. 
  
 Betänkandet innehåller också förslag om regler som skulle under- lätta förhandling om och tecknande av kollektivavtal med utstatione- rande arbetsgivare samt regler som gör det enklare att kontrollera efterlevnaden av slutna kollektivavtal. Det gäller förslagen om att arbetsgivare på begäran av en arbetstagarorganisation inom tio dagar ska utse en företrädare som har behörighet att för arbetsgivaren förhandla om och teckna kollektivavtal samt meddela arbetstagar- organisationen vem som utsetts och dennes kontaktuppgifter. Förslagen om att utstationerande arbetsgivare på begäran ska till- handahålla handlingar, och översättning av dessa till svenska, i den utsträckning som behövs för att den avtalsbundna arbetstagar- organisationen ska kunna bedöma om avtalet följs bidrar till att underlätta kontrollen av tillämpningen av de kollektivavtal som sluts. 
  
 Med tanke på utstationerade arbetstagares utsatta situation är det rimligt med den särreglering som föreslås i betänkandet angå- ende att utanförstående utstationerade arbetstagare ska kunna kräva kollektivavtalsvillkoren av arbetsgivaren. 
  
 De förslag som nämnts i det föregående innebär sammantaget klara framsteg men tyvärr har det handlingsutrymme som finns inom  
 EU-rätten 
  inte utnyttjats till fullo av kommittén. En brist är att betänkandet inte innehåller förslag om att införa likabehandling av arbetstagare som är både uthyrda och utstationerade. En svensk arbetstagarorganisation borde ha samma rätt att teckna ett fullstän- digt kollektivavtal med ett utländskt uthyrningsföretag som utstatio- nerar till Sverige som med ett svenskt uthyrningsföretag, om så behövs med stöd av konfliktåtgärder. 
  
 Jag delar inte kommitténs bedömning att det i de allra flesta fall är orimligt svårt för en utstationerande arbetsgivare att få känne- dom om vad som krävs för att utstationeringen inte ska kunna 
  
 391 
  
 Reservation och särskilt yttrande 
  
 SOU 2015:83 
  
 hindras genom stridsåtgärder och inte heller att det är minst sagt tveksamt om situationen är förenlig med  
 EU-rätten. 
  Enligt min bedömning står sig den information som Sverige tillhandahåller utstationerande arbetsgivare väl i jämförelse med den information som andra medlemsstater tillhandahåller. I inget av de länder som, liksom Sverige, saknar minimilön i lag ställs krav om att arbets- tagarorganisationerna till myndighet ska inge kollektivavtalskrav som de kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder. Jag är också skeptisk till att Arbetsmiljöverket föreslås analysera kollek- tivavtalsvillkor. Det skulle knappast bidra till att stärka kollektiv- avtalssystemet. Förutsebarheten för utstationerande arbetsgivare skulle inte öka om det presenteras analyser på Arbetsmiljöverkets hemsida som visar sig vara felaktiga. Sverige har en benägenhet att tillämpa en överförsiktighetsprincip i förhållande till  
 EU-rätten. 
  Om det i andra länder bedöms som tillräckligt att hänvisa till arbets- marknadens parter så borde det vara tillräckligt även för Sverige. 
  
 I betänkandet finns en tendens i verklighetsbeskrivningen att underskatta omvittnade problem med att garantera utstationerade arbetstagare åtminstone minimivillkor och den snedvridning av konkurrens genom dumpning av löner och villkor som förekom- mer i samband med utstationering på svensk arbetsmarknad. 
  
 Sammanfattningsvis hade jag gärna sett mer offensiva förslag men ställer mig bakom betänkandet då helheten innebär att steg i rätt riktning tas. 
  
 I sammanhanget vill jag påpeka att det grundläggande problemet, motsättningen mellan  
 EU-rätten 
  och Sveriges övriga internatio- nella åtaganden gällande grundläggande rättigheter, inte har kunnat lösas inom ramen för denna kommittés arbete. För att kunna göra det krävs det förändringar på  
 EU-nivå. 
  Utstationeringsdirektivet måste ändras så att det blir ett minimidirektiv, inte som nu ett maximidirektiv. Större hänsyn måste tas till medlemsstaternas olika sätt att organisera arbetsmarknaden. Det är också nödvändigt att Sverige inom EU tar sitt ansvar och verkar för ett juridiskt bind- ande socialt protokoll som innebär att grundläggande mänskliga rättigheter inte får underordnas de ekonomiska friheterna. Det kräver både tydligare intentionsförklaringar och ett resolut agerande från regeringens sida. 
  
 392 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2012:92 
  
 Utstationering på svensk arbetsmarknad 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 27 september 2012 
  
 Sammanfattning 
  
 En parlamentarisk kommitté ska utvärdera de ändringar som gjordes i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, den s.k. lex Laval, med anledning av Lavaldomen. För att utvärderingen ska vara möjlig att genomföra är det nödvändigt att först kartlägga hur ut- stationeringssituationen i Sverige ser ut. Kartläggningen ska bl.a. omfatta antalet utstationerade arbetstagare i Sverige per år, vilka länder arbetstagarna utstationeras ifrån och i vilka branscher ut- stationering vanligen sker. 
  
 Med kartläggningen som utgångspunkt ska kommittén 
  
 utvärdera om tillämpningen av lex Laval fungerar så att skyddet för utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställ- ningsvillkor kan säkerställas, 
  
 utvärdera och bedöma tillämpningen av bestämmelserna om Arbetsmiljöverkets uppgift att tillhandahålla information och arbetstagarorganisationernas skyldighet att lämna in kollektiv- avtalsvillkor till Arbetsmiljöverket ur ett förutsebarhetsperspek- tiv, samt vid behov föreslå lagändringar eller andra åtgärder, och 
  
 överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 31 december 2014. 
  
 393 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2015:83 
  
 Utstationerade arbetstagares villkor i Sverige 
  
 Efter att  
 EG-domstolen 
  meddelat Lavaldomen (mål  
 C-341/05 
  Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan och Svenska Elektrikerförbundet, REG 2007 s.  
 Morton), 
  beslutade riksdagen om de lagändringar som på grund av domen ansågs nödvändiga i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare (utstationerings- lagen). Lagändringarna trädde i kraft i april 2010 (prop. 2009/10:48, bet. 2009/10:AU5, rskr. 2009/10:211). Alltsedan dess har frågan om möjligheterna att säkerställa skyddet för utstationerade arbets- tagares arbets- och anställningsvillkor i Sverige varit omdiskuterad. 
  
 Den s.k. lex Laval innebar att möjligheterna för svenska arbets- tagarorganisationer att vidta stridsåtgärder för att få till stånd ett kollektivavtal begränsades i utstationeringssituationer. 
  
 Regeringen har nyligen föreslagit ändringar i dessa bestäm- melser, som gäller uthyrda utstationerade arbetstagare (se prop. 2011/12:178). Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2013. 
  
 Samtidigt med lex Laval infördes i utstationeringslagen bestäm- melser som gav Arbetsmiljöverket i uppgift att tillhandahålla infor- mation om tillämpliga arbets- och anställningsvillkor och arbets- tagarorganisationerna skyldighet att lämna in kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket. Syftet var att göra utstationeringsreglerna mer förutsebara. Tillämpningen av dessa bestämmelser fungerar dock inte som avsett och endast ett fåtal kollektivavtalsvillkor har lämnats in till Arbetsmiljöverket. 
  
 Informationsskyldigheten är en av de frågor kopplade till utstatio- nering som förhandlas på  
 EU-nivå. 
  Sedan våren 2012 pågår för- handlingar om ett s.k. genomförandedirektiv, förslag till Europa- parlamentets och Rådets direktiv om genomförande av direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med till- handahållande av tjänster (KOM (2012) 131 slutlig). Förslaget inne- håller även bestämmelser om nationella kontrollåtgärder, samarbete mellan myndigheter m.m. 
  
 Även om lex Laval bara har gällt i drygt två år och erfaren- heterna av bestämmelsernas tillämpning därför är relativt begrän- sade, finns det ändå anledning att redan nu utvärdera hur de funge- rar i praktiken. När det gäller bestämmelserna om informations- skyldighet och inlämning av kollektivavtalsvillkor, finns det fort- 
  
 394 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 1 
  
 farande behov av att se till att de leder till förutsebarhet. En utvär- dering av bestämmelserna ur det perspektivet är därför nödvändig. 
  
 I juni 2011 tillkännagav riksdagen som sin mening (bet. 2010/11:AU10) att regeringen ska tillsätta en särskild utredning med uppdrag att göra en översyn av lex Laval. Tillkännagivandet i denna del omfattade bl.a. den s.k. bevisregeln (5 a § andra stycket utstationeringslagen), inlämningen av kollektivavtal till Arbetsmiljö- verket och frågan om huruvida Medlingsinstitutet borde ansvara för uppgiften att tillhandahålla information om kollektivavtal i stället för Arbetsmiljöverket. 
  
 Uppdraget att klarlägga hur lex Laval fungerar i praktiken 
  
 Hur är situationen för utstationerade arbetstagare i Sverige? 
  
  Kommittén ska kartlägga utstationeringssituationen i Sverige 
  
 I dag finns det inte någon samlad kunskap om hur utstationerings- situationen ser ut i Sverige. Vi vet därmed inte hur många arbets- tagare som utstationeras till Sverige, från vilka länder de kommer, hur långa utstationeringsperioderna är eller i vilka branscher som utstationeringar vanligen sker. För att en utvärdering av lex Laval ska vara möjlig att genomföra är det därför nödvändigt att först kartlägga hur utstationeringssituationen i Sverige ser ut. 
  
 Kartläggningen ska omfatta 
  
 –antalet utstationerade arbetstagare i Sverige per år, 
  
 –vilka länder arbetstagarna utstationeras ifrån, 
  
 –vilka branscher utstationering vanligen sker i, 
  
 –hur långa utstationeringsperioderna är, och 
  
 –hur stor del av de utstationerade arbetstagarna som utstationeras inom ramen för arbetsgivarens tillhandahållande av tjänster över gränserna, internt inom en koncern och av arbetsgivare som hyr ut eller ställer arbetskraft till förfogande till ett användarföretag som är etablerat i Sverige eller bedriver verksamhet här. 
  
 395 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2015:83 
  
 Som regeringen har aviserat i budgetpropositionen för 2013 (prop. 2012/13:1, utgiftsområde 14) bör utländska arbetsgivare som utsta- tionerar arbetstagare i Sverige få en skyldighet att göra en anmälan till Arbetsmiljöverket (se Ds 2011:22 Anmälningsskyldighet vid utstationering samt förtydligande avseende missbruk av visstids- anställningar enligt anställningsskyddslagen). Regeringen har före- slagit en förstärkning av Arbetsmiljöverkets anslag för detta ända- mål och avser att återkomma med förslag till nödvändiga lagänd- ringar. 
  
 Nödvändigt faktaunderlag för kartläggningen finns i nuläget sannolikt hos en rad olika aktörer, däribland Arbetsmiljöverket, Migrationsverket, Kommerskollegium, arbetsmarknadens parter, institutioner på  
 EU-nivå 
  och inom den akademiska forskningen. Det är viktigt att kommittén inhämtar faktaunderlaget utifrån en bred ansats. 
  
 Utvärdering av tillämpningen av lex Laval 
  
 Kommittén ska 
  
 undersöka hur arbetstagarorganisationerna arbetar med att säker- ställa utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor, 
  
 undersöka hur den s.k. bevisregeln i lex Laval tillämpas i prakti- Rose, 
  
 bedöma om tillämpningen av lex Laval fungerar så att skyddet för utstationerade arbetstagares grundläggande arbets- och anställ- ningsvillkor kan säkerställas, och 
  
 överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. 
  
 Det övergripande syftet med lex Laval är att ge arbetstagarorga- nisationerna möjlighet att ytterst genom vidtagande av stridsåtgär- der upprätthålla en svensk minimistandard på villkoren, utan att systemet diskriminerar utstationerande arbetsgivare eller hindrar den fria rörligheten för tjänster på ett sätt som strider mot  
 EU-rätten. 
  
 Det är av stor vikt att den svenska arbetsmarknadsmodellen fungerar tillfredsställande i utstationeringssituationer och att tillämp- 
  
 396 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 1 
  
 ningen av de regler som gäller på området leder till att utstatio- nerade arbetstagare får det skydd för arbets- och anställningsvillkor när de arbetar i Sverige som de är berättigade till enligt utstatione- ringsdirektivet (Europaparlamentets och Rådets direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster). 
  
 Det är arbetsmarknadens parter som övervakar och kontrollerar att ingångna kollektivavtal följs. I nationella förhållanden är det i allmänhet tillåtet för en arbetstagarorganisation att vidta strids- åtgärder i avsikt att få till stånd ett kollektivavtal, om något sådant inte gäller hos arbetsgivaren. I utstationeringssituationer har arbets- tagarorganisationerna sitt ansvar för att övervaka och kontrollera att utstationerande arbetsgivare verkligen tillämpar sådana villkor som får krävas enligt utstationeringsdirektivet. Arbetstagarorgani- sationerna har följaktligen en central roll för att säkerställa att det svenska systemet fungerar på ett sätt som uppfyller  
 EU-rättens 
  krav. 
  
 Det är arbetstagarorganisationerna som i första hand har kun- skap om hur övervakningen och kontrollen av utstationerade arbets- tagares villkor samt tillämpningen av bevisregeln går till i praktiken. Det kan dock finnas information även hos andra aktörer, t.ex. Migrationsverket. 
  
 Undersökningen av de faktiska förhållandena ska omfatta 
  
 –antalet kontroller av utstationerade arbetstagares villkor som arbetstagarorganisationer har genomfört, 
  
 –antalet kontroller där utstationerande arbetsgivare har åberopat bevisregeln, 
  
 –vilken typ av dokumentation utstationerande arbetsgivare använt för att styrka de villkor som tillämpas, och 
  
 –om det finns tillfällen då utstationerande arbetsgivare har upp- rättat skenavtal eller det finns anledning att misstänka att så har skett. 
  
 Resultaten av undersökningen ska sättas i relation till kartläggningen av utstationeringssituationen i Sverige. 
  
 Mot bakgrund av den genomförda undersökningen ska kommittén därefter dels göra en bedömning av om tillämpningen av lex Laval 
  
 397 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2015:83 
  
 fungerar på ett sådant sätt att skyddet för utstationerade arbets- tagares grundläggande arbets- och anställningsvillkor kan säker- ställas, dels överväga vilka lagändringar som krävs för att värna den svenska modellen i ett internationellt perspektiv. 
  
 Hur väl går det att förutse tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering? 
  
 Kommittén ska 
  
 utvärdera den faktiska tillämpningen av bestämmelserna om Arbetsmiljöverkets uppgift att tillhandahålla information om tillämpliga arbets- och anställningsvillkor och arbetstagarorgani- sationernas skyldighet att ge in kollektivavtalsvillkor till Arbets- miljöverket, 
  
 bedöma om den faktiska tillämpningen av bestämmelserna till- godoser de krav på förutsebarhet som följer av  
 EU-rätten, 
  och 
  
 föreslå lagändringar eller andra åtgärder som, mot bakgrund av utvärderingen, kan behöva vidtas för att uppnå tillräcklig förut- sebarhet i fråga om kollektivavtalsvillkor i utstationeringssitua- tioner. 
  
 Av  
 EU-rätten 
  följer att det måste vara möjligt för ett företag att förutse vilka arbets- och anställningsvillkor som ska tillämpas på de arbetstagare som utstationeras i samband med att företaget till- handahåller tjänster över gränserna. 
  
 På  
 EU-nivå 
  har man understrukit vikten av att förbindelse- kontoren i de enskilda värdländerna på ett aktivt sätt bistår företag och utstationerade arbetstagare från andra medlemsländer i fråga om information om vad som gäller vid en utstationering till värd- landet. 
  
 I syfte att förbättra förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationeringar till Sverige, förstärktes Arbetsmiljöverkets funktion som förbindelsekontor i samband med ikraftträdandet av lex Laval. Arbetsmiljöverket ska hjälpa till med information om sådana kollektivavtalsvillkor som kan komma att krävas med stöd av stridsåtgärder enligt lex Laval eller som annars kan komma att bli tillämpliga vid utstationering. 
  
 398 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 1 
  
 Samtidigt fick arbetstagarorganisationerna en skyldighet att ge in sådana kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket som organisa- tionen kan komma att kräva med stöd av stridsåtgärder enligt lex Laval. Skyldigheten sanktionerades inte. 
  
 Ingivandet av kollektivavtalsvillkor till Arbetsmiljöverket har dock inte fungerat och endast ett fåtal arbetstagarorganisationer har läm- nat in sådan information. 
  
 Behovet av att se till att tillämpliga kollektivavtalsvillkor är förutsebara för utstationerande arbetsgivare kvarstår, varför kom- mittén ska utvärdera de ifrågavarande bestämmelserna. Utvärde- ringen ska omfatta en undersökning av hur Arbetsmiljöverket och arbetstagarorganisationerna har tillämpat bestämmelserna sedan ikraftträdandet och analysera eventuella alternativ till nuvarande ordning i syfte att åstadkomma förbättringar. 
  
 Uppdragets genomförande och redovisning 
  
 Kommittén ska analysera kostnader och konsekvenser i enlighet med kommittéförordningen (1998:1474) och relevanta internatio- nella regelverk. 
  
 Kommittén ska föra dialog med företrädare för arbetsmark- nadens parter, relevanta myndigheter och organisationer. 
  
 Kommittén ska inhämta relevant information, särskilt om för- hållandena i EU:s övriga medlemsländer och de nordiska länderna. 
  
 Kommittén ska även beakta relevant arbete som pågår inom Regeringskansliet och EU. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 31 december 2014. 
  
 (Arbetsmarknadsdepartementet) 
  
 399 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2014:149 
  
 Tilläggsdirektiv till 
  
 Utstationeringskommittén (A 2012:03) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 27 november 2014 
  
 Utvidgning och begränsning av samt förlängd tid för uppdraget 
  
 Regeringen beslutade den 27 september 2012 att en parlamentariskt sammansatt kommitté skulle utvärdera tillämpningen av vissa bestäm- melser i utstationeringslagen, bl.a. när det gäller skyddet för utsta- tionerade arbetstagares rättigheter och information om kollektiv- avtalsvillkor (dir. 2012:92). Vidare beslutade regeringen i tilläggs- direktiv den 5 juni 2014 om ett utvidgat uppdrag som innebar att föreslå hur vissa bestämmelser i tillämpningsdirektivet ska genom- föras i svensk rätt (dir. 2014:82). 
  
 Kommittén ges nu ett utvidgat uppdrag att 
  
 överväga vilka lagändringar och eventuella andra åtgärder som krävs för att stärka kollektivavtalens ställning i utstationerings- situationer, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Kommitténs uppdrag begränsas också på så sätt att kommittén inte längre ska lämna förslag i de delar som omfattas av tilläggsdirek- tivet (dir. 2014:82). Kommittén ska inte heller lämna förslag i de delar av det ursprungliga uppdraget som avser förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering (dir. 2012:92). 
  
 401 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2015:83 
  
 Enligt kommitténs tilläggsdirektiv skulle uppdraget redovisas senast den 28 februari 2015. Utredningstiden förlängs. Kommittén ska i stället redovisa uppdraget i sin helhet senast den 31 maj 2015. 
  
 De delar som inte längre ska ingå i kommitténs uppdrag kom- mer i stället huvudsakligen att flyttas över till Utredningen om nya utstationeringsregler (A 2014:04) som således får ett utvidgat upp- drag (dir. 2014:150). 
  
 Utvidgning av uppdraget 
  
 Tjänsters fria rörlighet över gränserna är en viktig drivkraft för ekonomisk utveckling, men det krävs också regler för att säker- ställa att rörligheten av tjänster inte missbrukas och leder till social dumpning och konkurrens genom låga löner. Som en följd av EU- domstolens förhandsavgörande i Lavalmålet (mål  
 C-341/05 
  Laval un Partneri Ltd mot Svenska Byggnadsarbetareförbundet, Svenska Byggnadsarbetareförbundets avdelning 1, Byggettan och Svenska Elektrikerförbundet, REG 2007 s.  
 Morton) 
  gjordes ändringar i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare (utstationerings- lagen), den s.k. lex Laval. Lex Laval innebar att de svenska arbets- tagarorganisationernas möjligheter att vidta stridsåtgärder för att träffa kollektivavtal begränsades. Lex Laval har brister och värnar inte kollektivavtalens ställning i tillräcklig omfattning. Detta riske- rar leda till en snedvridning av konkurrensen genom dumpning av löner och villkor. Det är därför viktigt att skärpa utstationerings- lagen inom ramen för vad  
 EU-rätten 
  tillåter. 
  
 I budgetpropositionen för 2015 (prop. 2014/15:1, utg.omr. 14) anför regeringen att det är viktigt att se över och skärpa utstatio- neringslagen. Regeringen anser att kollektivavtalens ställning måste värnas och att den svenska arbetsmarknadsmodellen måste stärkas och utvecklas. Vidare anser regeringen att lagstiftningen ska utfor- mas så att den främjar tillämpningen av sådana villkor som arbets- marknadens parter kommit överens om i kollektivavtal. Svenska löner och villkor ska gälla för alla som arbetar i Sverige. 
  
 I maj 2014 tillkännagav riksdagen bl.a. som sin mening (bet. 2013/14:UU10, rskr. 2013/14:256) att regelverket som omger kollektivavtalen måste bli starkare eftersom lex Laval innehåller en 
  
 402 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 2 
  
 rad allvarliga brister som öppnar för konkurrens genom dumpning av löner och villkor. 
  
 Ett exempel på en förstärkning av regelverket skulle kunna vara det som i debatten kallats för bekräftelseavtal. Bekräftelseavtal skulle kunna ge en möjlighet för arbetstagarorganisationer att agera när utstationerande företag påstår sig tillämpa lika bra eller bättre villkor än de som organisationen kräver med stöd av ett svensk nationellt kollektivavtal för den aktuella branschen. Organisationen skulle då ytterst genom stridsåtgärder kunna förmå företaget att genom ett avtal med organisationen bekräfta att dessa villkor ska tillämpas. 
  
 Kommittén ska därför utöver det uppdrag som tidigare lämnats 
  
 överväga vilka lagändringar och eventuella andra åtgärder som krävs för att stärka kollektivavtalens ställning i utstationerings- situationer, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Kommittén ska ha den svenska arbetsmarknadsmodellen och EU- rätten som utgångspunkt för sina överväganden och förslag. 
  
 Begränsning av uppdraget 
  
 Kommitténs uppdrag begränsas på så sätt att kommittén inte längre ska lämna förslag enligt tilläggsdirektivet (dir. 2014:82). Förslag ska således inte lämnas om genomförande av Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/67/EU av den 15 maj 2014 om tillämpning av direktiv 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och om ändring av förordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informa- tionssystemet för den inre marknaden  
 (IMI-förordningen), 
  tillämp- ningsdirektivet, i de delar som rör tillgång till information om kollektivavtalsvillkor (artikel 5.4) och entreprenörsansvar (artikel 12). 
  
 Kommittén ska inte heller lämna förslag i de delar av det ur- sprungliga uppdraget som avser förutsebarheten av tillämpliga arbets- och anställningsvillkor vid utstationering (dir. 2012:92). 
  
 403 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2015:83 
  
 Uppdragets genomförande och redovisning 
  
 Det som anges i kommittédirektiv 2012:92 om uppdragets genom- förande och redovisning ska gälla också för detta uppdrag. 
  
 Utredningen ska särskilt beakta de kostnadsberäkningar och andra konsekvensutredningar som ska göras enligt  
 14–15 
  a §§ kom- mittéförordningen (1998:1474). 
  
 Kommittén ska föra en dialog med Utredningen om nya utsta- tioneringsregler (A 2014:04). 
  
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska redovisas senast den 31 maj 2015. 
  
 (Arbetsmarknadsdepartementet) 
  
 404 
  
 Bilaga 3 
  
 Rättsfall från  
 EU-domstolen 
  
 Inledning 
  
 I denna bilaga finns det en sammanställning med korta referat av domar från  
 EU-domstolen1 
  som berör frågor som kan vara rele- vanta för utredningsarbetet. Sammanställningen av domsreferaten har ordnats kronologiskt efter domsdatum. Sammanställningen kompletteras av ett sakregister över de aspekter som domstolen yttrar sig över i respektive dom. 
  
 Lavaldomen finns inte med i denna sammanställning utan refereras i avsnitt 5.10. 
  
 Eftadomstolen har meddelat två domar om utstationerings- direktivet2, som inte finns med i sammanställningen. 
  
 Sakregister 
  
 Administrativt samarbete: Arblade  
 Daniel 
  och  
 C-376/96 
  
 (1999-11-23), 
  Kommissionen mot Tyskland  
 C-490/04 
  
 (2007-07-18), 
  Kommissionen mot Luxemburg  
 C-319/06 
  
 (2008-06-19), 
  
 Santos Palhota m.fl.  
 C-515/08 
  
 (2010-10-07) 
  
 Anmälningsplikt/administrativa krav/ombud: Arblade  
 Daniel 
  och  
 C-376/96 
  
 (1999-11-23), 
  Finalarte m.fl.  
 C-49/98 
  m.fl.  
 (2001-10-25), 
  Kommissionen mot Luxemburg  
 C-445/03 
  
 (2004-10-21), 
  Kommis- sionen mot Tyskland  
 C-490/04 
  
 (2007-07-18), 
  Kommissionen mot Luxemburg  
 C-319/06 
  
 (2008-06-19), 
  Santos Palhota m.fl.  
 C-515/08 
  
 (2010-10-07), 
  Mills m.fl.  
 C-315/13 
  
 (2014-12-03) 
  
 1 
 EU-domstolen 
  hette tidigare  
 EG-domstolen. 
  När det i denna bilaga och betänkandet i övrigt talas om  
 EU-domstolen 
  avses i förekommande fall  
 EG-domstolen. 
  
 2Eftas övervakningsorgan och Island, dom den 28 juni 2011, mål  
 E-12/10, 
  och Larson Offshore AS m.fl. och Norge, dom den 23 januari 2012, mål  
 E-2/11. 
  
 405 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 Arbetstagare från tredjeland: Davis  
 C-113/89 
  
 (1990-03-27), 
  Wheeler Elst  
 C-43/93 
  
 (1994-08-09), 
  Kommissionen mot Luxem- burg  
 C-445/03 
  
 (2004-10-21) 
  
 Avgifter/försäkringar: Seco  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81 
  
 (1982-02-03), 
  Finalarte m.fl.  
 C-49/98 
  m.fl.  
 (2001-10-25) 
  
 Diskriminering: Webb 279/80  
 (1981-12-17), 
  Seco  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81 
  
 (1982-02-03), 
  Davis  
 C-113/89 
  
 (1990-03-27), 
  Säger  
 C-76/90 
  
 (1991-07-25), 
  Finalarte m.fl.  
 C-49/98 
  m.fl. 
  
 (2001-10-25), 
  Portugaia Construções  
 C-164/99 
  
 (2002-01-24), 
  Kommissionen mot Tyskland  
 C-490/04 
  
 (2007-07-18) 
  
 Fri rörlighet för arbetstagare: Davis  
 C-113/89 
  
 (1990-03-27), 
  Wheeler Elst  
 C-43/93 
  
 (1994-08-09), 
  Finalarte m.fl.  
 C-49/98 
  m.fl.  
 (2001-10-25) 
  
 Grundläggande rättigheter: Mendez  
 Costa 
  
 (2003-06-12), 
  Viking Line  
 C-438/05 
  
 (2007-12-11) 
  
 Illojal konkurrens: Portugaia Construções  
 C-164/99 
  
 (2002-01-24), 
  Martin  
 C-60/03 
  
 (2004-10-12), 
  Kommissionen mot Luxem- burg  
 C-445/03 
  
 (2004-10-21) 
  
 Minimilön/kollektivavtal: Seco  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81 
  
 (1982-02-03), 
  Davis  
 C-113/89 
  
 (1990-03-27), 
  Guiot C272/94  
 (1996-03-28), 
  Arblade  
 Daniel 
  och  
 C-376/96 
  
 (1999-11-23), 
  Stephenson  
 C-165/98 
  
 (2001-03-15), 
  Finalarte m.fl.  
 C-49/98 
  m.fl.  
 (2001-10-25), 
  Portugaia Construções 164/99  
 (2002-01-24), 
  
 Martin  
 C-60/03 
  
 (2004-10-12), 
  Kommissionen mot Tysk- land  
 C-341/02 
  
 (2005-04-14), 
  Miller  
 C-346/06 
  
 (2008-04-03), 
  Viking Line  
 C-438/05 
  
 (2007-12-11), 
  Tevfik Isbir  
 C-522/12 
  
 (2013-11-07), 
  Sähköalojen Simpson  
 C-396/13 
  
 (2015-02-12) 
  
 Tillstånd: Wheeler Elst  
 C-43/93 
  
 (1994-08-09), 
  Kommissionen mot Luxemburg  
 C-445/03 
  
 (2004-10-21) 
  
 Tolkning av utstationeringsdirektivet: HendrixRose  
 C-60/03 
  
 (2004-10-12), 
  Kommissionen mot Tyskland  
 C-490/04 
  
 (2007-07-18), 
  Miller  
 C-346/06 
  
 (2008-04-03), 
  Kommissionen mot Luxemburg  
 C-319/06 
  
 (2008-06-19), 
  Santos Palhota m.fl.  
 C-515/08 
  
 (2010-10-07), 
  Meyer  
 C-307–309/09 
  
 (2011-02-10), 
  Tevfik Isbir  
 C-522/12 
  
 (2013-11-07), 
  Sähköalojen Simpson  
 C-396/13 
  
 (2015-02-12), 
  Hoffman  
 C-586/13 
  
 (2015-06-18) 
  
 406 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Rättsfall 
  
 Webb (Mål 279/80, dom den 17 december 1981)3 
  
 I Nederländerna var det förbjudet att hyra ut arbetskraft om man inte hade ett speciellt tillstånd från socialministern. Trots det hyrde en brittisk arbetsgivare ut arbetstagare till företag i Nederländerna utan att ha fått ett tillstånd från Nederländernas socialminister. Arbetsgivaren hade dock ett tillstånd att bedriva uthyrningsverk- samhet i Storbritannien. Den nederländska domstolen frågade där- för  
 EU-domstolen 
  om artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) förhindrade att Nederländerna krävde att även utländska arbetsgivare som hyr ut arbetstagare ska ha ett tillstånd i Neder- länderna. 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  innebar artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) avskaffandet av all diskriminering av den som tillhandahåller tjänster på grund av dennes nationalitet eller den omständigheten att han är etablerad i en annan medlemsstat än den i vilken tjänsten ska utföras. Detta innebär dock inte att alla de nationella regler som tillämpas på företag som är etablerade i värd- staten också kan tillämpas på företag från andra medlemsstater som endast tillfälligt levererar tjänster. Enligt  
 EU-domstolen 
  begränsar gemenskapsrätten vilka krav mottagarlandet kan ställa på en tjänste- tillhandahållare från en annan medlemsstat. ”Friheten att tillhanda- hålla tjänster, som är en av de grundläggande principerna i fördraget, kan dock endast inskränkas genom bestämmelser som är berättigade av hänsyn till allmänintresset och som omfattar varje person eller företag som utövar en verksamhet inom den statens territorium, i den mån detta allmänintresse inte redan skyddas genom de bestämmelser som den som tillhandahåller en tjänst omfattas av i den medlemsstat där han är etablerad” (punkt 17). 
  
 I det aktuella målet ansåg  
 EU-domstolen 
  att artikel 59 i för- draget (nuvarande artikel 56 FEUF) inte förhindrade att Neder- länderna krävde att även uthyrningsföretag etablerade i andra medlemsstater var tvungna att ha ett nederländskt tillstånd. En förutsättning för detta var dock att alla ansökningar om tillstånd behandlades lika oavsett om företaget var etablerat i Nederländerna 
  
 3 Mål 279/80, Newman. 
  
 407 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 eller i ett annat medlemsland samt att hänsyn togs till de krav på dokumentation och säkerhet som den som tillhandahåller tjänsten redan har uppfyllt för att få utöva sin verksamhet i den medlems- stat i vilken han är etablerad. 
  
 Seco (Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982)4 
  
 Två franska arbetsgivare hade utstationerat sina arbetstagare i Luxemburg för att utföra anläggningsarbeten. I Luxemburg om- fattades i princip alla arbetstagare som utförde tjänster där obliga- toriskt av en försäkring vid ålderdom eller invaliditet. Avgifterna för försäkringen betalades till hälften av arbetstagaren och till hälften av arbetsgivaren. Det fanns dock ett undantag för arbetstagare som endast tillfälligt utförde tjänster i Luxemburg som medförde att utstationerade arbetstagare inte behövde betala sin del. Den ut- stationerande arbetsgivaren var dock alltid tvungen att betala sin del, trots att denna avgift inte gav de utstationerande arbetstagarna någon rätt till sociala förmåner. De två franska arbetsgivarna, som redan betalade sociala avgifter i Frankrike, ansåg att kraven var diskriminerande och att de kunde hindra den fria rörligheten för tjänster. 
  
 I sin begäran om förhandsavgörande ställde den luxemburgska domstolen två frågor till  
 EU-domstolen. 
  Strider socialförsäkrings- lagen mot artikel 60 i fördraget (nuvarande artikel 57 FEUF) och har det någon betydelse att den dubbla avgift som drabbar utstatio- nerande arbetsgivare kan ses som en kompensation för att utländ- ska arbetsgivare kan betala sina arbetstagare en lön som understiger den fastställda minimilönen i värdlandet, eller en lön som är lägre än den som gäller enligt statens kollektivavtal? 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  innebär artikel 59 och 60 i fördraget (nu- varande artikel 56 och 57 FEUF) att den som vill tillhandahålla en tjänst tillfälligt får utöva sin verksamhet i det land där tjänsten till- handahålls på samma villkor som landet uppställer för sina egna medborgare. Med hänvisning till tidigare praxis påtalade domstolen 
  
 4 Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  Seco SA och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan BrewerGiral SA och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 408 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 att detta innebär att all diskriminering, såväl direkt som indirekt, som grundar sig på tjänstetillhandahållarens nationalitet eller etable- ringsort är förbjuden. Eftersom utstationerande arbetsgivare tvinga- des betala dubbla sociala avgifter, ansåg domstolen att den luxem- burgska lagen var diskriminerande samt att den inte kunde rätt- färdigas med hänvisning till skyddet för arbetstagare. Det senare eftersom de utstationerade arbetstagarna omfattades av sitt hem- lands socialförsäkring samt att de avgifter som arbetsgivaren beta- lade in inte motsvarades av några sociala förmåner. 
  
 När det gäller frågan om inte avgiften kan anses vara berättigad eftersom den utjämnar de ekonomiska fördelar en utstationerande arbetsgivare kan ha eftersom det inte behöver betala en lön som motsvarar den minimilön som inhemska arbetsgivare är tvingade att betala, fastslog domstolen att ”Det är klarlagt att gemenskaps- rätten inte förhindrar att medlemsstaterna utvidgar sin lagstiftning om minimilöner, eller de kollektivavtal som ingåtts av arbetsmarknadens parter om detta, till att omfatta alla personer som utför ett avlönat arbete, även om detta bara är tillfälligt, på deras territorium oavsett i vilket land arbetsgivaren är etablerad. Gemenskapsrätten förhindrar inte heller att medlemsstaterna med lämpliga medel säkerställer att dessa bestämmelser iakttas” (punkt 14). Domstolen underkände dock den luxemburgska lagstiftningen eftersom den tvingade alla utstatione- rande arbetsgivare, oavsett hur hög lön de betalade sina anställda, att betala dubbla sociala avgifter samtidigt som den inte på något sätt bidrog till skyddet av de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Davis (Mål  
 C-113/89, 
  dom den 27 mars 1990)5 
  
 Enligt anslutningsakten som reglerade Portugals medlemskap i dåvarande EG gällde under en period ett undantag från den fria rörligheten för arbetstagare som reglerades i artikel 48 i fördraget (nuvarande artikel 45 FEUF). En portugisisk arbetsgivare som åtagit sig att utföra en entreprenad i Frankrike utstationerade sina arbetstagare för att fullgöra uppdraget. Enligt den franska lagstift- ningen var det dock bara Office national d’immigration som hade rätt att anställa medborgare från tredjeland och den portugisiska 
  
 5 Mål  
 C-113/89, 
  Keller och Office national d’immigration. 
  
 409 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivaren ålades därför att betala en avgift för att i strid med reglerna ha anställt utländska medborgare. 
  
 EU-domstolen 
  fastställde att arbetsgivare enligt artikel 59 och 60 i fördraget (nuvarande artikel 56 och 57 FEUF) har rätt att för- flytta sig fritt med alla sina arbetstagare i andra länder. Eftersom arbetsgivare som var etablerade i Frankrike obehindrat kunde an- vända alla sina arbetstagare, innebar det franska kravet att utstatio- nerande arbetsgivare diskriminerades och det ansågs därför strida mot gemenskapsrätten. 
  
 När det gäller undantaget från den fria rörligheten för arbets- tagare påtalade domstolen att detta undantag syftade till att under en övergångsperiod undvika störningar på arbetsmarknaden i värd- medlemsstaten genom att tillåta att de nationella bestämmelser som rör tillstånd till invandring och tillträde till avlönad anställning, får fortsätta att gälla under den period då undantaget är tillämpligt. Arbetstagare som för sin arbetsgivares räkning tillfälligt skickas till ett annat land för att utföra tjänster omfattas dock inte av detta undantag. ”Sådana arbetstagare återvänder nämligen till sitt hemland när arbetet är slutfört och de kommer inte vid någon tidpunkt in på värdmedlemsstatens arbetsmarknad” (punkt 15). 
  
 Med hänvisning till domen i Seco6 påtalade domstolen på nytt att gemenskapsrätten inte hindrade medlemsländerna att utsträcka 
  
 ”sin lagstiftning eller de kollektivavtal som ingåtts av arbetsmarknadens parter” till att även gälla utstationerande arbetsgivare (punkt 18).  
 EU-domstolen 
  talade här alltså om lagstiftning och kollektivavtal generellt och inte bara om krav på minimilön enligt lagstiftning eller kollektivavtal, vilket ju gjordes i Seco7. 
  
 6Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982, Seco SA och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan BrewerGiral SA och Miller ment d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 7Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982, Seco SA och Miller ment d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan Mora och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 410 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Säger (Mål  
 C-76/90, 
  dom den 25 juli 1991)8 
  
 Denna dom rör visserligen inte utstationering, men i flera av de domar som följer nedan hänvisar  
 EU-domstolen 
  till de principer som fastställdes i denna dom. 
  
 Tvisten rörde en tysk regel som angav att endast patentagenter som uppfyllde vissa kompetenskrav hade rätt att bevaka och betala premier för patent. Ett företag från Storbritannien erbjöd dessa tjänster till tyska företag trots att det inte uppfyllde de tyska kraven och frågan var om dessa krav som inte var direkt diskriminerande trots det stod i strid med friheten att tillhandahålla tjänster. EU- domstolen underkände det tyska kravet och lade fast följande två principer. 
  
 Enligt nuvarande artikel 56 FEUF ”skall inte endast all diskrimi- nering på grund av nationalitet avskaffas gentemot personer som till- handahåller tjänster utan detsamma gäller för varje inskränkning som är ägnad att förbjuda eller på annat sätt störa verksamheten för den som tillhandahåller tjänster och är etablerad i en annan medlemsstat” 
  
 (punkt 12). 
  
 ”En medlemsstat kan inte göra tillhandahållandet av tjänster inom dess territorium avhängigt av att alla de villkor som krävs för etable- ring har uppfyllts, eftersom de bestämmelser i fördraget som just är avsedda att säkerställa friheten att tillhandahålla tjänster då skulle förlora sin ändamålsenliga verkan” (punkt 13). 
  
 Wheeler Elst (Mål  
 C-43/93, 
  dom den 9 augusti 1994)9 
  
 Wheeler Elst drev en rivningsfirma etablerad i Belgien som hade flera marockanska medborgare anställda. När Wheeler Elst tog ett uppdrag i Frankrike utstationerade Wheeler Elst några av dessa tredjelandsmedborgare i Frankrike. Enligt den franska lagstift- ningen var det dock förbjudet att anställa tredjelandsmedborgare som inte fått ett tillstånd från den franska immigrationsmyndig- heten. Wheeler Elst ålades därför att betala ett bötesbelopp för att ha brutit mot dessa regler. 
  
 8Mål  
 C-76/90, 
  Wilson Säger mot Watson. Ltd. 
  
 9Mål  
 C-43/93, 
  Simpson Elst och Office des migrations internationales (OMI). 
  
 411 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 Den franska domstol, som skulle döma i tvisten mellan Wheeler Elst och den franska immigrationsmyndigheten, frågade  
 EU-dom- 
  stolen om det stred mot artiklarna 59 och 60 i fördraget (nuvarande artiklarna 56 och 57 FEUF) att kräva att tredjelandsmedborgare som utstationeras från ett annat medlemsland först ska få, och betala en administrativ avgift för, ett tillstånd från en myndighet i värdlandet. 
  
 I enlighet med tidigare praxis konstaterade domstolen att även om den franska lagen gällde också för arbetsgivare etablerade i Frankrike så kan såväl avgiften som tillståndsförfarandet utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster som strider mot artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). En sådan in- skränkning kan vara berättigad om de nationella kraven syftar till att skydda ett tvingande krav av allmänintresse. 
  
 Syftet med det franska kravet var att reglera tillträdet till den franska arbetsmarknaden för arbetstagare från tredjeland. EU- domstolen ansåg inte att detta skäl kunde motivera att den fria rörligheten för tjänster inskränktes och underkände det franska kravet. I enlighet med domen i Rush Portuguesa10 påtalade dom- stolen att utstationerade arbetstagare som endast tillfälligt skickas till ett annat land för att utföra tjänster på intet sätt gör anspråk på att få tillträde till värdlandets arbetsmarknad, eftersom de efter utfört arbete återvänder till sitt ursprungsland. 
  
 Guiot (Mål  
 C-272/94, 
  dom den 28 mars 1996)11 
  
 I ett belgiskt kollektivavtal föreskrevs det att alla arbetsgivare som omfattades av avtalet skulle betala in avgifter för att finansiera två typer av bonusar. En allmän lojalitetsbonus och en bonus som betalades ut vid ledighet på grund av otjänlig väderlek. En arbets- givare från Luxemburg, som utstationerat fyra arbetstagare i Belgien, betalade redan liknande avgifter enligt det kollektivavtal som gällde i Luxemburg och hade därför inte betalat in de belgiska avgifterna. Den belgiska domstolen frågade därför  
 EU-domstolen 
  om det stred mot artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) att 
  
 10Mål  
 C-113/89, 
  dom den 27 mars 1990, Keller och Office national d’immigration. 
  
 11Mål  
 C-272/94, 
  Skinner Climatec SA. 
  
 412 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 kräva att även arbetsgivare från andra länder ska betala avgifterna enligt det belgiska kollektivavtalet. 
  
 EU-domstolen 
  konstaterade att arbetsgivare från andra länder som betalar liknande avgifter i sitt hemland inte kan konkurrera på lika villkor med belgiska arbetsgivare, och att de belgiska avgifterna därför utgjorde en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster i strid med artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Det sociala skyddet av arbetstagare kan dock i princip utgöra ett sådant skäl av allmänintresse som kan motivera en sådan inskränkning. Så var emellertid inte fallet om arbetstagarna åtnjöt samma eller till stor del liknande skydd genom arbetsgivaravgifter som arbetsgiva- ren redan betalat i den medlemsstat där han är etablerad. 
  
 Arblade (Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999)12 
  
 Detta fall rörde två franska arbetsgivare som utstationerat bygg- nadsarbetare i Belgien. Enligt ett allmängiltigförklarat kollektiv- avtal för byggbranschen var alla arbetsgivare i Belgien tvungna att betala en i avtalet fastställd minimilön samt avgifter för en allmän lojalitetsbonus och en bonus som betalades ut vid ledighet på grund av otjänlig väderlek. För varje arbetstagare skulle även ett registerkort utfärdas. Registerkortet utfärdades dock endast om arbetsgivaren betalat in avgifter för nämnda bonusar. Därutöver var arbetsgivare enligt lag skyldiga att upprätta en arbetsordning och ett personligt konto för varje arbetstagare samt föra ett personal- register. Dessa handlingar skulle förvaras på arbetsplatsen, hos arbetsgivaren om denne hade sitt hemvist eller säte i Belgien eller hos en fysisk person med hemvist i Belgien som var ombud eller företrädare för arbetsgivaren. Arbetsgivarna var tvungna att i förväg underrätta myndigheterna om vem som var ombud eller företrädare och om att denne utsetts att föra eller förvara handlingarna. Efter utstationeringens slut skulle ombudet eller företrädaren under fem års tid förvara handlingarna i Belgien. 
  
 Vid en inspektion av den belgiska yrkesinspektionen framgick det att de franska arbetsgivarna inte hade upprättat de handlingar 
  
 12 Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 413 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 som föreskrevs i den belgiska lagstiftningen och de båda arbets- givarna åtalades därför. De franska arbetsgivarna ansåg att de belgiska kraven stred mot friheten att tillhandahålla tjänster och den belgiska domstolen bad därför  
 EU-domstolen 
  att avgöra om de aktuella reglerna stod i strid med artiklarna 59 och 60 i fördraget (nu- varande artiklarna 56 och 57 FEUF). 
  
 EU-domstolen 
  delade upp de belgiska kraven i fyra delar och undersökte sedan om varje krav för sig utgjorde en inskränkning i friheten att tillhandhålla tjänster och om den i så fall kunde rätt- färdigas med hänvisning till ett tvingande skäl av allmänintresse. Vidare undersökte domstolen om allmänintresset inte redan skydda- des genom krav i etableringslandet eller kunde uppnås med mindre ingripande regler. 
  
 När det gäller minimilönen hänvisade domstolen till tidigare praxis och konstaterade att gemenskapsrätten inte hindrade att medlemsstater, med avseende på minimilön, utsträckte sin lagstift- ning eller ett kollektivavtal till att även gälla för utstationerande arbetsgivare.  
 EU-domstolen 
  lade dock till att för att det ska vara befogat att åtala någon för brott mot dessa bestämmelser krävs det att bestämmelserna är ”tillräckligt preciserade och tillgängliga, så att det inte för en sådan arbetsgivare i praktiken blir omöjligt eller orim- ligt svårt att få kännedom om vilka skyldigheter som åligger honom” 
  
 (punkt 43). När det gäller beräkningen av minimilönen konstate- rade domstolen att den allmänna lojalitetsbonusen och bonusen som betalades ut vid ledighet på grund av otjänlig väderlek, inte kunde anses ingå i den belgiska minimilönen eftersom avgiften för dessa bonusar beräknades utifrån en arbetstagares bruttominimilön och därför inte kunde anses utgöra en integrerad del av denna. 
  
 Domstolen övergick sedan till att bedöma om de arbetsgivar- avgifter som krävdes för att finansiera systemet med allmänna lojalitetsbonusen och bonusen som betalades ut vid ledighet på grund av otjänlig väderlek utgjorde ett hinder i strid med EU- rätten. I enlighet med domarna i Guiot13 och Seco14 konstaterade domstolen att sådana avgifter utgjorde en inskränkning av friheten 
  
 13Mål  
 C-272/94, 
  dom den 28 mars 1996, Begäran om förhandsavgörande mot Skinner, Climatec SA. 
  
 14Förenade målen  
 C-62/81 
  och  
 C-63/81, 
  dom den 3 februari 1982, Seco SA och Miller ment d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité och mellan Mora och Établissement d’assurance contre la vieillesse et l’invalidité. 
  
 414 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 att tillhandahålla tjänster. En sådan inskränkning kan dock motive- ras om den leder till att arbetstagarna tillförsäkras en social förmån som de inte redan åtnjuter i etableringsstaten. Eftersom utfärdan- det av registerkorten var kopplat till betalandet av avgifter för dessa bonusar, konstaterade  
 EU-domstolen 
  att det för utstationerade arbetstagare från länder med ett system som var likvärdigt med det belgiska skulle vara tillräckligt om de kunde visa upp handlingar som intygade att alla avgifter betalats i etableringsstaten. 
  
 När det gäller kravet på att upprätta en arbetsordning och ett personligt konto för varje utstationerad arbetstagare fastställde  
 EU-domstolen 
  att detta var ytterligare ett krav som utgjorde en administrativ och ekonomisk börda för utstationerande arbets- givare och således begränsade den fria rörligheten för tjänster. ”En sådan begränsning kan vara berättigad enbart om den är nödvändig för att verkningsfullt och i lämpliga former skydda det tvingande hänsyn av allmänintresse som det sociala skyddet av arbetstagare utgör” (punkt 60). Enligt  
 EU-domstolen 
  kan det sålunda vara moti- verat att kräva att vissa handlingar finns tillgängliga på arbets- platsen, eftersom det utgör den enda lämpliga kontrollåtgärden för att värdlandets myndigheter ska kunna fastställa att skyddet för arbetstagare avseende bl.a. säkerhet, hälsa och arbetstid uppfylls. Samtidigt påtalade domstolen att så kanske inte hade varit fallet om det system för samarbete och informationsutbyte som föreskrivs i artikel 4 i utstationeringsdirektivet funnits på plats.15 Enligt dom- stolen kan dock inte värdstaten kräva att handlingar upprättas i enlighet med bestämmelserna i värdstaten om likvärdiga handlingar redan upprättats i etableringsstaten. ”Det är således viktigt att myndig- heterna […] i värdstaten, innan de kräver att det upprättas och förs anställnings- eller arbetsrelaterade handlingar i denna stat i enlighet med dess egna bestämmelser, fortlöpande kontrollerar om det sociala skyddet av arbetstagare som kan berättiga dessa krav tillgodoses i till- räcklig grad genom att handlingar som förs i etableringsstaten eller kopia av dem företes inom en rimlig frist eller – om detta inte är möjligt – att dessa handlingar hålls till förfogande på byggarbetsplatsen eller på en åtkomlig och klart angiven plats inom värdstaten” (punkt 65). 
  
 15 Bestämmelserna i utstationeringsdirektivet hade inte trätt i kraft vid tidpunkten för om- ständigheterna i målet vid den nationella domstolen. 
  
 415 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 Slutligen uttalade sig  
 EU-domstolen 
  om kraven på hur och av vem de olika dokumenten skulle förvaras. Såsom domstolen redan fastställt ovan kan kraven på en verkningsfull kontroll av myndig- heterna i värdstaten berättiga ett krav på att en utstationerande arbetsgivare håller vissa handlingar tillgängliga på arbetsplatsen eller en klart angiven plats i värdstaten. Däremot ansåg domstolen att kravet på att dessa handlingar skulle förvaras hos en fysisk person med hemvist i Belgien i fem år efter det att utstationeringen upp- hört som ett krav som under inga omständigheter kunde berättigas. Att det generellt sett skulle underlätta de belgiska myndigheternas arbete var inte ett giltigt skäl. Kontrollen av bestämmelser knutna till det sociala skyddet av arbetstagare skulle nämligen kunna säker- ställas genom en mindre ingripande åtgärd. De arbetsgivare som tidigare utstationerat arbetstagare i Belgien skulle t.ex. kunna skicka de aktuella handlingarna till de belgiska myndigheterna. 
  
 Stephenson (Mål  
 C-165/98, 
  dom den 15 mars 2001)16 
  
 Detta fall rörde ett franskt bevakningsföretag som hade sin bas nära gränsen till Belgien. Flera av företagets anställda arbetade enligt ett rullande schema som medförde att de om vartannat ut- förde bevakningsuppdrag i såväl Belgien som Frankrike. I Belgien fanns det ett allmängiltigförklarat kollektivavtal med fastställda minimilöner för väktare. När den belgiska yrkesinspektionen efter en inspektion begärde in lönespecifikationer för de arbetstagare som arbetat i Belgien stod det klart att dessa fått en lön som var cirka 30 procent lägre än den belgiska minimilönen. Den belgiska myndigheten inledde då ett brottmålsförfarande mot Stephenson. 
  
 Stephenson ansåg dock att man inte enbart skulle se till den faktiska lön som arbetstagarna erhöll utan se till helhetssituationen vilken även inbegriper skatter, och sociala förmåner som arbets- tagare i Frankrike åtnjuter. 
  
 Den belgiska domstolen frågade därför  
 EU-domstolen 
  om det endast är lönen som ska beaktas när man avgör om utstationerade arbetstagare befinner sig i en jämförbar och liknande situation eller 
  
 16 Mål  
 C-165/98, 
  Reese och Inter Surveillance Assistance SARL. 
  
 416 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 om man även ska beakta skatter, och sociala förmåner i de båda länderna. 
  
 Med hänvisning till tidigare praxis påtalade  
 EU-domstolen 
  att gemenskapsrätten inte hindrar att värdlandet utsträcker sina krav på minimilön även till utstationerande arbetsgivare som endast tillfälligt utför tjänster i landet.  
 EU-domstolen 
  konstaterade dock att det inte kan ”uteslutas att det kan förekomma situationer då tillämp- ningen av sådana bestämmelser varken är nödvändiga eller står i pro- portion till det mål som eftersträvas, det vill säga att skydda arbets- tagare” (punkt 30). Domstolen överlät denna prövning till myndig- heterna i mottagarlandet men påtalade att det skulle kunna utgöra ett oproportionerligt administrativt krav att tvinga arbetsgivare i gränstrakter, vars arbetstagare endast arbetar deltid i mottagar- landet, att betala olika löner beroende på hur många timmar av arbetstiden som förlagts till respektive land. En sådan ordning skulle även kunna leda till att arbetstagare knutna till samma drift- ställe erhöll olika lön för samma sorts arbete vilket skulle kunna orsaka konflikter bland arbetstagarna och äventyra samstämmig- heten i de kollektivavtal som gäller på etableringsorten. Vid bedöm- ningen av om det skydd arbetstagarna åtnjuter i etableringsstaten är likvärdigt ska de nationella myndigheterna inte bara beakta lönen utan även storleken på de sociala avgifterna och följderna av be- skattningen. 
  
 Finalarte m.fl. (Mål  
 C-49/98 
  m.fl., dom den 25 oktober 2001)17 
  
 Dessa nio mål gällde alla byggföretag som utstationerat arbets- tagare till Tyskland och då ombetts lämna uppgifter och betala avgifter till det tyska systemet med semesterkassor. Eftersom bygg- nadsarbetare ofta byter arbetsgivare, hade man i Tyskland skapat ett 
  
 17 Förenade målen  
 C-49/98, 
  
 C-50/98, 
  
 C-52/98, 
  
 C-54/98, 
  
 C-68/98 
  till  
 C-71/98, 
  Finalarte Sociedade de Construção Civil L.da och Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft  
 (C-49/98),Urlaubs- 
  und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och Johnson Rocha  
 (C-50/98), 
  Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och Tudor Stone Ltd  
 (C-52/98), 
  Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och  
 Tecnamb-Tecnologia 
  do Ambiente L.da  
 (C-53/98), 
  Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och Turiprata Construções Civil L.da  
 (C-54/98), 
  Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och Curry dos Santos Sousa  
 (C-68/98), 
  Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft och WilsonMaxwell L.da  
 (C-69/98), 
  Portugaia Construções L.da och Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft  
 (C-70/98) 
  och Engil Sociedade de Construção Civil SA och Urlaubs- und Lohnausgleichskasse der Bauwirtschaft  
 (C-71/98). 
  
 417 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 system med semesterkassor som alla arbetsgivare som omfattades av ett allmängiltigförklarat kollektivavtal skulle betala in avgifter till. En byggnadsarbetare hade, oavsett var han tjänat in den, rätt att få all semesterersättning från den arbetsgivare där han för tillfället var anställd. Den arbetsgivare som betalat ut semesterersättningen erhöll sedan motsvarande belopp från semesterkassan. Enligt den tyska lagstiftningen omfattades även utstationerande arbetsgivare av systemet med semesterkassor. De var dock tvungna att lämna fler uppgifter till kassorna än arbetsgivare etablerade i Tyskland och till skillnad från vad som gällde för tyska arbetsgivare var det inte de utstationerande arbetsgivarna som kunde få ersättning från semesterkassorna utan de utstationerade arbetstagarna. Dessutom fanns det en skillnad i definitionen av arbetsgivare som medförde att alla utstationerande arbetsgivare omfattades av kravet medan vissa tyska arbetsgivare inte behövde betala in avgifter till semester- kassorna. Den tyska domstol som handlade samtliga nio fall frågade  
 EU-domstolen 
  om de tyska kraven stod i strid med artiklarna 48, 59 och 60 i fördraget (nuvarande artiklarna 45, 56 och 57 FEUF). 
  
 I enlighet med tidigare avgörande, bl.a. Alexander, fast- ställde  
 EU-domstolen 
  till att börja med att artikel 48 (nuvarande artikel 45 FEUF) om fri rörlighet för arbetstagare inte är tillämplig när arbetstagare utstationeras, eftersom en sådan arbetstagare på intet sätt gör anspråk på tillträde till värdlandets arbetsmarknad då denne efter slutfört arbete återvänder till etableringsstaten. EU- domstolen övergick därefter till att bedöma om de tyska kraven stod i strid med fördragets regler om fri rörlighet för tjänster. 
  
 Den hänskjutande domstolen hade påtalat att det uttalade syftet med den tyska lagstiftningen var att skydda tyska företag inom byggsektorn från konkurrens från företag från andra länder inom EU. Enligt  
 EU-domstolen 
  kan emellertid inte lagstiftarens avsikt vara avgörande. I stället åligger det den nationella domstolen att av- göra om de nationella reglerna objektivt sett främjar skyddet av utstationerade arbetstagare. I det aktuella fallet måste man exem- pelvis väga in hur många semesterdagar och hur hög dagersättning de utstationerade arbetstagarna har rätt till enligt bestämmelserna i den medlemsstat i vilken dess arbetsgivare är etablerad. Åtnjuter 
  
 18 Mål  
 C-113/89, 
  dom den 27 mars 1990, Davis Lda och Office national d’immigration. 
  
 418 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 dessa arbetstagare samma eller väsentligen jämförbara förmåner i sitt hemland erbjuder det tyska systemet inget verkligt tilläggs- skydd. Den nationella domstolen bör dessutom bedöma om de utstationerade arbetstagarna verkligen kommer att kunna få sin semesterersättning från Tyskland efter det att utstationeringen slutförts. Skulle den nationella domstolen komma fram till att det tyska systemet ger en utstationerad arbetstagare ett verkligt tilläggs- skydd måste den även bedöma om detta tilläggsskydd står i propor- tion till de ekonomiska och administrativa bördor som drabbar de utstationerande arbetsgivarna. Slutligen bör den nationella dom- stolen överväga om det finns andra åtgärder som har mindre be- gränsande verkan för den fria rörligheten för tjänster. Enligt EU- domstolen skulle man exempelvis kunna garantera att de utstatio- nerade arbetstagarna erhöll fler semesterdagar och högre dagersätt- ning genom att ålägga de utstationerande arbetsgivarna att betala ut dessa ersättningar direkt till arbetstagarna. 
  
 När det gällde det faktum att tyska arbetsgivare fick ersättning från semesterkassorna medan det i utstationeringssituationen var de enskilda arbetstagarna som hade rätt att få ersättning ansåg EU- domstolen att detta krav var objektivt motiverat och därför inte diskriminerande i strid med artiklarna 59 och 60 i fördraget (nu- varande artiklarna 46 och 47 FEUF). Skälet till detta var att när ut- stationeringen slutförts har tyska myndigheter inte längre möjlig- het att kontrollera att semesterersättning betalats ut och det är då mer effektivt att ersättningen betalas ut direkt till de utstationerade arbetstagarna. 
  
 Även när det gällde frågan om det kunde vara motiverat att kräva att utstationerande företag lämnar flera upplysningar till kassorna än tyska arbetsgivare ansåg  
 EU-domstolen 
  att denna skill- nad kunde vara objektivt motiverad. Domstolen överlät dock till den nationella domstolen att avgöra om det förelåg sådana objektiva skillnader som nödvändiggjorde detta krav och om de extra admi- nistrativa kostnader som uppstod var proportionerliga mot syftet. 
  
 Vissa tyska arbetsgivare som endast delvis sysslade med bygg- verksamhet omfattades inte av det allmängiltigförklarade kollektiv- avtalet och därmed inte heller av kravet på att betala avgifter till semesterkassorna. För utstationerande arbetsgivare fanns det dock inget sådant undantag. Utstationerades en byggnadsarbetare till Tyskland gällde kollektivavtalet oavsett om den utstationerande 
  
 419 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 arbetsgivaren även var verksam i andra branscher. Eftersom Tucker land inte hade anfört något skäl som kunde rättfärdiga en sådan särbehandling av utländska arbetsgivare, stred detta, enligt EU- domstolen, mot artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 46 FEUF). 
  
 Portugaia Construções (Mål  
 C-164/99, 
  dom den 24 januari 2002)19 
  
 Portugaia, en portugisisk arbetsgivare, utförde byggnadsarbeten i Tyskland men betalade inte sina utstationerade arbetstagare den minimilön som fastställts i ett i Tyskland allmängiltigförklarat kollektivavtal. När detta upptäcktes av den tyska arbetsförmed- lingen restes krav på mellanskillnaden mellan den tyska minimi- lönen och den lön som faktiskt utbetalats. 
  
 EU-domstolen 
  inledde med att konstatera att det enligt fast praxis är förbjudet att tillämpa nationella krav på utländska företag om det innebär att leveransen av tjänster från dessa företag för- bjuds, hindras eller blir mindre tilltalande. För att en nationell åtgärd ska kunna undantas från detta förbud krävs det att den är avsedd att skydda ett tvingande skäl av allmänintresse. Skyddet av arbetstagare är ett av de tvingande skäl av allmänintresse som dom- stolen erkänt. Vidare hade domstolen tidigare slagit fast att gemen- skapsrätten inte hindrar att medlemsländerna föreskriver att ut- stationerande arbetsgivare ska betala den minimilön som fastställts i värdstaten. Mot denna bakgrund, fastslog  
 EU-domstolen, 
  ”kan det i princip medges att det är motiverat av ett mål av allmänt intresse, nämligen skyddet för arbetstagarna, att värdmedlemsstaten tillämpar sina bestämmelser om minimilön på tjänstetillhandahållare som är etablerade i en annan medlemsstat” (punkt 22).  
 EU-dom- 
  stolen överlät sedan till den nationella domstolen att avgöra om de tyska bestämmelserna om minimilön faktiskt syftar till att uppnå ett mål av allmänt intresse och att detta sker med lämpliga medel innan de tillämpar dessa krav på tjänstetillhandahållare i andra medlemsstater. 
  
 Den nationella domstolen hade även frågat vilken betydelse det hade att det av förarbetena till den tyska lagen framgick att syftet med minimilönen var att skydda den nationella byggsektorn och att 
  
 19 Mål  
 C-164/99, 
  Portugaia Construções L.da. 
  
 420 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 minska arbetslösheten i syfte att undvika sociala spänningar. Enligt  
 EU-domstolen 
  framgår det av fast praxis att åtgärder som begrän- sar friheten att tillhandahålla tjänster inte kan motiveras av ekono- miska hänsyn, som till exempel att skydda inhemska företag.20 
  
 Den tyska lagstiftningen möjliggjorde att inhemska arbetsgiv- are, genom att sluta kollektivavtal på företagsnivå, kunde betala lägre löner än de minimilöner som fastställts i det allmängiltig- förklarade kollektivavtalet. Någon sådan möjlighet hade dock inte utstationerande arbetsgivare. Tyskland anförde inte något stöd för att detta skulle vara motiverat utifrån något av de skäl som anges i fördraget och  
 EU-domstolen 
  konstaterade därför att denna sär- behandling av utstationerande arbetsgivare stod i strid med nämnda artikel 59 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). 
  
 Mendez (Mål  
 C-112/00, 
  dom den 12 juni 2003)21 
  
 Detta mål rör inte utstationering, men belyser hur  
 EU-domstolen 
  ser på fördragets regler om fri rörlighet och grundläggande rättig- heter såsom mötesfrihet. 
  
 Österrikiska myndigheter tillät att en miljöorganisation genom- förde en protestaktion som medförde att Brennermotorvägen mellan Österrike och Italien avstängdes för trafik under 28 timmar. Ett tyskt transportföretag begärde skadestånd från Österrike, efter- som det varit förhindrat att frakta sina varor på Brennermotor- vägen. Företaget ansåg att de österrikiska myndigheterna borde förbjudit aktionen eftersom den hindrade den fria rörligheten för varor i strid med fördragets regler samt att den inte kunde rätt- färdigas med hänvisning till yttrande- och mötesfriheten. 
  
 EU-domstolen 
  konstaterade till att börja med att det förelåg ett hinder för den fria rörligheten för varor som strider mot artikel 30 och 34 (nu artiklarna 34 och 35 FEUF) jämförda med artikel 5 i 
  
 20 Se dock den senare domen Martin (mål  
 C-60/03, 
  dom den 12 oktober 2004, 
  
 HendrixMüller GmbH  Co. Holmes och Mckinney Filipe Pereira Félix), som gällde samma tyska lag, där  
 EU-domstolen 
  slog fast att förebyggandet av illojal konkurrens utgör ett tvingande hänsyn av allmänt intresse som kan motivera inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster. 
  
 21 Mål  
 Costa, 
  Johnson, Internationale Transporte und Planzüge och Republiken Österrike. Jämför också dom den 9 december 1997 i mål  
 C-265/95 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot Frankrike. 
  
 421 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 fördraget (nu artikel 4.3 FEU), såvida beslutet att inte förbjuda aktionen kunde motiveras på objektiva grunder. 
  
 Därefter erinrade domstolen om att de grundläggande rättig- heter som fastställs i Europakonventionen om skydd för de mänsk- liga rättigheterna och de grundläggande friheterna utgör en integre- rad del av de allmänna rättsprinciper som domstolen ska säkerställa efterlevnaden av. Därmed utgör skyddet av de mänskliga rättig- heterna ett legitimt intresse som i princip kan motivera inskränk- ningar i de skyldigheter som följer av gemenskapsrätten. Enligt domstolen är vissa rättigheter absoluta, som exempelvis rätten till liv och förbud mot tortyr, och från dessa rättigheter kan undantag därför aldrig göras. Andra rättigheter, såsom yttrandefrihet och mötesfrihet, är inte absoluta och kan därför begränsas ”under för- utsättning att dessa begränsningar faktiskt svarar mot mål av allmän- intresse och att de, med beaktande av det mål som skall förverkligas, inte utgör ett orimligt och oacceptabelt ingripande som kränker själva kärnan i den skyddade rättigheten” (punkt 80). Med beaktande av samtliga omständigheter i det enskilda fallet ska en avvägning så- lunda göras mellan dessa olika intressen. 
  
 Efter en sådan avvägning fastställde domstolen att de inskränk- ningar som gjorts i den fria rörligheten för varor var proportioner- liga i förhållande till syftet att skydda de grundläggande rättig- heterna i Europakonventionen. 
  
 Martin (Mål  
 C-60/03, 
  dom den 12 oktober 2004)22 
  
 I denna dom besvarade domstolen en fråga från en tysk domstol som skulle avgöra en tvist mellan en utstationerad arbetstagare från Portugal och ett tyskt företag, Martin, som anlitat portugi- sens arbetsgivare för att utföra en underentreprenad i Tyskland. Arbetstagaren yrkade att hans arbetsgivare och Brown  Rose skulle förpliktas att solidariskt betala drygt 4 000 euro i utestående lön. Arbetstagaren baserade sin talan dels på ett i Tyskland allmän- giltigförklarat kollektivavtal med bestämmelser om minimilön, dels på den tyska utstationeringslagen som innehöll en bestämmelse om 
  
 22 Mål  
 C-60/03, 
  HendrixMüller GmbH  Co. Holmes och Mckinney Filipe Walters. 
  
 422 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 solidariskt ansvar för minimilön för företag som anlitar underentre- prenörer för att utföra byggtjänster. 
  
 EU-domstolen 
  påtalade att medlemsstaterna enligt artikel 5 i utstationeringsdirektivet är skyldiga att vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i direktivet inte följs samt sörja för att arbetstagare har tillgång till lämpliga förfaranden för att säkerställa de skyldig- heter som följer av direktivet. En av dessa skyldigheter är att säker- ställa att arbetsgivare inom medlemsstatens territorium garanterar utstationerade arbetstagare minimilön. ”Härav följer att medlems- staterna bland annat är skyldiga att sörja för att arbetstagarna har till- gång till lämpliga förfaranden för att de verkligen skall kunna erhålla minimilön” (punkt 29). 
  
 När det sedan gällde frågan om det solidariska ansvaret kunde strida mot den fria rörligheten för tjänster överlät  
 EU-domstolen 
  till den tyska domstolen att bedöma om kravet innebar att utländ- ska arbetsgivare diskriminerades, direkt eller indirekt, eller innebar att utstationering till Tyskland hindrades eller blev mindre tilltal- ande. Skulle den tyska domstolen komma fram till att en inskränk- ning att tillhandahålla tjänster förelåg skulle en sådan inskränkning kunna motiveras av skyddet för arbetstagare. ”Rätten till minimilön utgör en del av arbetstagarskyddet. Förfarandereglerna, som medger att denna rättighet kan göras gällande, såsom till exempel det borgens- ansvar som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen, skall även anses säkerställa ett sådant skydd” (punkt 37). 
  
 Domstolen fastställde även att målsättningen att förebygga illojal konkurrens från arbetsgivare som avlönar sina arbetstagare med en lön lägre än minimilönen utgör ett tvingande skäl av allmän- intresse som kan motivera inskränkningar i friheten att tillhanda- hålla tjänster. ”Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera om den nationella lagstiftarens målsättning är att före- bygga illojal konkurrens från företag som avlönar sina arbetstagare med en lägre lön än minimilönen […] en sådan målsättning [kan] beaktas bland de tvingande hänsyn som kan motivera en inskränk- ning i friheten att tillhandahålla tjänster” (punkt 41). 
  
 423 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 Kommissionen mot Luxemburg (Mål  
 C-445/03, 
  dom den 21 oktober 2004)23 
  
 Luxemburg krävde att medborgare från tredjeland som utstatione- ras i Luxemburg ska ha ett kollektivt eller personligt arbetstillstånd från luxemburgska myndigheter. För att ett sådant tillstånd skulle utfärdas krävdes att arbetstagaren bl.a. innehade en fast anställning i ursprungsstaten sedan minst sex månader. Den utstationerande arbetsgivaren var dessutom skyldig att lämna en bankgaranti på cirka 1 500 euro per arbetstagare. Kommissionen ansåg att dessa krav stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) och väckte därför talan vid  
 EU-domstolen. 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  utgjorde kraven en administrativ och ekonomisk börda som hindrade den fria rörligheten för tjänster. Domstolen påtalade även att den redan i Wheeler Elst24 slagit fast att ett administrativt tillståndsförfarande för att utstationera tredje- landsmedborgare i sig utgör en inskränkning i friheten att till- handahålla tjänster. Luxemburg menade att tillståndsförfarandet var nödvändigt för att skydda arbetstagarna samt värna stabiliteten på arbetsmarknaden genom att undvika social dumpning. Även om båda dessa skäl utgjorde tvingande skäl av allmänintresse, ansåg inte  
 EU-domstolen 
  att tillståndsförfarandet utgjorde en adekvat åtgärd. Samma syfte skulle nämligen kunna uppnås på ett lika effektivt sätt genom ett anmälningsförfarande som skulle utgöra en mindre in- gripande åtgärd. 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  står det visserligen medlemsstaterna fritt att kontrollera så att utstationerande arbetsgivare inte utnyttjar friheten att tillhandhålla tjänster för andra ändamål än fullgörandet av den berörda tjänsten, exempelvis genom att sända ut arbets- tagare för att de ska anställas av andra eller finnas till förfogande av andra. Sådana kontroller måste dock ske inom de gränser gemen- skapsrätten uppställer och får inte bli föremål för myndigheters skönsmässiga bedömning. Eftersom arbetstillstånden beviljades mot bakgrund av en bedömning av situationen på arbetsmarkna- den, avgjordes möjligheten att utstationera tredjelandsmedborgare i Luxemburg av lokala myndigheters skönsmässiga bedömning. 
  
 23Mål  
 C-445/03, 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot Storhertigdömet Luxemburg. 
  
 24Mål  
 C-43/93, 
  9 augusti 1994, Jenkins Vander Elst och Office des migrations internationales (OMI). 
  
 424 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Kravet på att utstationerade arbetstagare skulle inneha en fast anställning sedan minst sex månader samt kravet på en bankgaranti för att täcka eventuella kostnader för hemförlovning efter utstatio- neringens slut ansågs även de vara alltför långtgående. Om ett anmälningsförfarande i stället utformas så att myndigheterna får information om arbetstagarna samt under vilken period de kommer att utstationeras, har myndigheterna den information de behöver för att i förekommande fall vidta de åtgärder som behövs. Uppstår kostnader för hemförlovning, kan den utstationerande arbetsgiva- ren i stället åläggas att betala dessa kostnader när detta blir aktuellt. 
  
 Kommissionen mot Tyskland (Mål  
 C-341/02, 
  dom den 14 april 2005)25 
  
 Tvisten i detta mål rörde vilka av de ersättningar som den utstatio- nerande arbetsgivaren faktiskt betalar till utstationerade arbets- tagare som ska ingå när man fastställer om arbetstagaren har fått en lön som motsvarar den minimilön som fastställts i ett allmängiltig- förklarat kollektivavtal. Kommissionen ansåg att alla ersättningar bör ingå, såsom t.ex. övertidsersättning, ersättning för obekväm arbetstid, tillägg för riskfyllt arbete samt tillägg för en trettonde och fjortonde månadslön. Tyskland ansåg dock att man måste göra en skillnad mellan lönetillägg som baseras på arbetstagarens presta- tion och sådana delar som inte har en sådan koppling. Medan över- trädelseärendet pågick ändrade Tyskland därför sina regler så att exempelvis den ersättning som i vissa länder betalas för en trettonde och fjortonde månadslön togs med i beräkningen när man fast- ställde om utstationerade arbetstagare fått en ersättning i nivå med den tyska minimilönen. Däremot ansåg Tyskland inte att man enligt utstationeringsdirektivet var tvungen att vid beräkningen av minimilönen beakta andra lönetillägg som övertidsersättning och tillägg för riskfyllt arbete. 
  
 EU-domstolen 
  gick helt på Tysklands linje och fastställde att endast de delar av en arbetstagares ersättning som inte förändrar förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det vederlag han eller hon uppbär ska beaktas vid beräkningen av minimilönen. ”Det 
  
 25 Mål  
 C-341/02, 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot Förbundsrepubliken Tyskland. 
  
 425 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 är nämligen helt normalt att, om arbetsgivaren kräver att arbets- tagaren skall fullgöra övertidsarbete eller arbetstimmar under särskilda förhållanden, denne arbetstagare kompenseras för denna ytterligare prestation utan att kompensationen beaktas vid beräkningen av minimi- lönen” (punkt 40). 
  
 Kommissionen mot Tyskland (Mål  
 C-490/04, 
  dom den 18 juli 2007)26 
  
 I Tyskland föreskrevs att utstationerande arbetsgivare inom bygg- sektorn var tvungna att till tyska översätta anställningsavtalet, löne- specifikationen och handlingar som utvisar arbetstid och gjorda löneutbetalningar. Dessa handlingar skulle förvaras i Tyskland och på begäran av tyska myndigheter kunna uppvisas på byggarbets- platsen. Vidare framgick det av den tyska lagen att arbetsgivare som hyrde ut byggnadsarbetare till Tyskland var tvungna att göra en skriftlig anmälan till tullmyndigheten. Denna anmälan skulle inne- hålla information om de arbetstagare som hyrdes ut, under vilken period och till vilken arbetsplats. Om arbetstagaren bytte arbets- plats, skulle en ny anmälan göras. Kommissionen ansåg att dessa krav stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) och inledde ett överträdelseförfarande mot Tyskland. 
  
 Tyskland menade dock att det förelåg ett rättegångshinder eftersom kommissionen grundat sin talan på artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) och inte på utstationeringsdirektivet. Tyskland ansåg att eftersom direktivet specifikt reglerar utstatione- ring skulle kommissionen i stället ha försökt visa att Tyskland in- förlivat direktivet felaktigt eller tillämpat sina nationella bestäm- melser i strid med direktivet.  
 EU-domstolen 
  erinrade om att ut- stationeringsdirektivet endast samordnar medlemsstaternas lag- stiftningar genom att upprätta en förteckning över de nationella bestämmelser som en medlemsstat ska tillämpa på utstationerande arbetsgivare. ”Direktiv 96/71 utgör emellertid inte en harmonisering av dessa nationella bestämmelser […] Medlemsstaterna kan därför fritt bestämma innehållet i dessa bestämmelser under iakttagande av 
  
 26 Mål  
 C-490/04, 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot förbundsrepubliken Tyskland. 
  
 426 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 fördraget och de allmänna gemenskapsrättsliga principerna, vilket i detta mål således omfattar artikel 49 EG” (punkt 19). 
  
 När det gäller kravet på att översätta dokument till tyska hän- visade kommissionen till  
 EU-domstolens 
  uttalande i Arblade27 enligt vilket ett hinder för den fria rörligheten inte kan motiveras med hänsyn till att det generellt blir lättare för de nationella myndig- heterna att utföra sina kontroller. Kommissionen ansåg även att det system för administrativt samarbete som skapats genom artikel 4 i utstationeringsdirektivet gjorde kravet på översättning överflödigt. Tyskland menade dock att kravet på översättning var nödvändigt för att kunna utföra kontroller och därmed för att kunna säker- ställa ett effektivt skydd av arbetstagarna. Enligt Tyskland var det inte språkkunskaperna hos kontrollmyndigheten som skulle vara avgörande för om kontrollen blev effektiv.  
 EU-domstolen 
  gick på Tysklands linje och konstaterade att översättningar visserligen var betungande för de utstationerande arbetsgivarna och därmed in- skränkte den fria rörligheten för tjänster men att kravet syftade till att skydda arbetstagare och därför kunde motiveras av ett tving- ande skäl av allmänintresse. Enligt  
 EU-domstolen 
  skulle de tyska myndigheternas kontroll ”i praktiken bli orimligt svår, eller till och med omöjlig, att genomföra om dessa handlingar kunde företes på det språk som används i den medlemsstat där arbetsgivaren är etablerad, eftersom värdmedlemsstatens tjänstemän inte nödvändigtvis förstår detta språk” (punkt 71). Vidare menade domstolen att kravet på översättning, till skillnad från vad som var fallet i Arblade28, inte syftade till att göra det lättare för tyska myndigheter att utföra kontroller utan till att göra dessa kontroller möjliga i praktiken. Med hänvisning till att det endast var fyra olika dokument som skulle översättas, som generellt sett inte var orimligt långa och ofta standardiserade, kunde  
 EU-domstolen 
  inte se att det tyska kravet gick utöver vad som var nödvändigt för att säkerställa det sociala skyddet av arbetstagarna. Det fanns inte heller någon annan mindre ingripande åtgärd som kunde säkerställa det av Tyskland efter- strävade syftet. Med anledning av kommissionens hänvisning till det administrativa samarbetet som inrättas genom artikel 4 i ut- 
  
 27Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999,  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 28Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999,  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 427 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 stationeringsdirektivet påtalade domstolen att detta system inte medförde att det tyska kravet på översättning blev överflödigt. De myndigheter som ingår i det administrativa nätverket har nämligen inte tillgång till de aktuella handlingarna och kan därför inte vidare- befordra handlingarna, eller en översättning av dessa, inom en rim- lig tidsfrist. 
  
 Däremot ansåg  
 EU-domstolen 
  att kravet på att utländska arbets- givare som hyrde ut arbetskraft skulle anmäla inte bara start- och slutdatum för de arbetstagare som ställdes till förfogande för användarföretag i Tyskland utan också anställningsort och varje ändring av denna stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Motsvarande krav ställdes nämligen inte på tyska arbetsgivare och därmed diskriminerades utländska arbetsgivare. Tyskland hade inte heller hänvisat till något av de skäl som enligt artikel 46 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF) skulle kunna rättfärdiga en direkt diskriminering. 
  
 Viking Line (Mål  
 C-438/05, 
  dom den 11 december 2007)29 
  
 Detta mål rör inte utstationering, men belyser hur  
 EU-domstolen 
  ser på fördragets regler om fri rörlighet och grundläggande rättig- heter. 
  
 Det finländska rederiet Viking Line avsåg att flagga ut sitt fartyg Rosella från Finland till Estland för att på så sätt kunna sluta ett estniskt kollektivavtal och därmed kunna sänka lönerna och nå konkurrensfördelar. Det finländska sjömansfacket kontaktade då 
  
 International Transport Workers’ Federation (ITF) som är en internationell sammanslutning av fackföreningar inom transport- sektorn med huvudkontor i London, Förenade kungariket. ITF skickade ut ett cirkulär till sina medlemmar och uppmanade dem att inte inleda förhandlingar med Viking Line. Det finländska sjö- mansfacket varslade om strejk och krävde att Viking Line skulle överge sina planer på att flagga ut fartyget. Viking Line väckte talan vid en engelsk domstol och krävde att domstolen skulle fastställa att de åtgärder som ITF och det finländska sjömansfacket vidtagit 
  
 29 Mål  
 C-438/05, 
  International Transport Workers’ Federation, Finnish Seamen’s Union mot Viking Line ABP, OÜ Viking Line Eesti. 
  
 428 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 stred mot artikel 43 i fördraget (nuvarande artikel 49 FEUF) samt förplikta ITF att dra tillbaka cirkuläret och förbjuda det finländska sjömansfacket att hindra Viking Lines rättigheter enligt gemen- skapsrätten. 
  
 Den första frågan  
 EU-domstolen 
  tog ställning till var om arti- kel 43 i fördraget (nuvarande artikel 49 FEUF) om etableringsrätt är tillämplig på fackliga stridsåtgärder. Med hänvisning till tidigare praxis konstaterade domstolen att artiklarna 39, 43 och 49 (nu- varande artiklar 45, 49 och 56 FEUF) inte endast gäller gentemot åtgärder vidtagna av offentliga myndigheter utan ska tillämpas även på andra former av regleringar som syftar till att på ett kollektivt sätt reglera förvärvsarbete, egenföretagares verksamhet och till- handahållande av tjänster. Domstolen konstaterade även att ”Efter- som arbetsvillkoren i de olika medlemsstaterna ibland regleras genom lagar och andra författningar och ibland genom kollektivavtal och andra rättshandlingar som ingås eller antas av privatpersoner, skulle en begränsning av förbuden i ovannämnda artiklar till att endast avse offentliga myndigheters åtgärder kunna leda till olikheter vid tillämp- ningen av dessa förbud […]” (punkt 34). Domstolen fastställde därför att de fackliga stridsåtgärder som vidtagits av det finländska sjömansfacket samt ITF omfattades av tillämpningsområdet för artikel 43 (nuvarande artikel 49 FEUF). 
  
 Den danska regeringen hade även invänt att föreningsrätten, strejkrätten och rätten till lockout inte omfattas av artikel 43 (nu- varande artikel 49 FEUF), eftersom gemenskapen enligt artikel 137.5 (nuvarande artikel 153.5 FEUF) inte är behörig att reglera dessa rättigheter.  
 EU-domstolen 
  godtog dock inte detta argument utan fastslog att ”att även om det är riktigt att medlemsstaterna på områ- den som inte omfattas av gemenskapens behörighet har frihet att reglera förekomsten av ifrågavarande rättigheter och villkoren för att utöva dessa, så är medlemsstaterna inte desto mindre skyldiga att iaktta gemen- skapsrätten vid utövandet av denna behörighet […]” (punkt 40). 
  
 De svenska och danska regeringarna ansåg dessutom att rätten att vidta fackliga stridsåtgärder, inklusive strejkrätten, utgör en grundläggande rättighet som i sig inte omfattas av tillämpnings- området för artikel 43 (nuvarande artikel 49 FEUF). Domstolen påpekade att rätten att vidta fackliga stridsåtgärder erkänns i olika internationella rättsakter såsom den europeiska sociala stadgan och ILO:s konvention nr 87 samt i gemenskapsrättsakter som gemen- 
  
 429 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 skapsstadgan om arbetstagares grundläggande sociala rättigheter. 
  
 Domstolen konstaterade därefter att även ”om rätten att vidta fack- liga stridsåtgärder, inklusive strejkrätten, således skall erkännas som en grundläggande rättighet som utgör en integrerad del av de allmänna principerna för gemenskapsrätten, vars efterlevnad säkerställs av dom- stolen, kan det för utövandet av denna rättighet inte desto mindre gälla vissa begränsningar” (punkt 44). Enligt domstolen måste dessa grundläggande rättigheter utövas i samklang med friheterna i för- draget och i överensstämmelse med proportionalitetsprincipen. 
  
 EU-domstolen 
  fastställde dessutom att ett privat företag kan förlita sig på artikel 43 (nuvarande artikel 49 FEUF) direkt gente- mot en facklig organisation som vidtar åtgärder i syfte att kollek- tivt reglera arbete, dvs. i detta avseende har artikeln horisontell direkt effekt. 
  
 EU-domstolen 
  övergick sedan till att fastställa om den fria etableringsrätten hindrats genom agerandet från det finländska sjömansfacket och ITF och konstaterade att så var fallet. Sådana inskränkningar i etableringsfriheten kan enligt domstolen i princip vara motiverade av tvingande hänsyn till allmänintresset, såsom skyddet av arbetstagare, under förutsättning att det visas att dessa inskränkningar är ägnade att säkerställa förverkligandet av det legitima syfte som eftersträvas och att de inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte. 
  
 Miller (Mål  
 C-346/06, 
  dom den 3 april 2008)30 
  
 Enligt lagen om offentlig upphandling i den tyska delstaten Nieder- sachsen fick myndigheter som upphandlade byggentreprenader till ett värde som översteg 10 000 euro endast sluta avtal med arbets- givare som betalade sina arbetstagare samma lön som gällde enligt kollektivavtal för orten där tjänsten utfördes. Syftet med lagen var att förhindra att konkurrensen snedvrids inom byggsektorn genom att lågavlönande arbetstagare utför tjänsterna och att mildra trycket på de sociala trygghetssystemen. Den entreprenör som tilldelades en entreprenad var även tvungen att ålägga eventuella underleveran- törer att betala lön i enlighet med kollektivavtalet. 
  
 30 Mål  
 C-346/06, 
  Dirk Miller mot Land Niedersachsen. 
  
 430 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 När det uppdagades att företaget som tilldelats det aktuella anläggningskontraktet hade anlitat ett polskt företag för att utföra vissa av tjänsterna och att det polska företaget endast betalade löner som motsvarade knappt hälften av den minimilön som fastställdes i det kollektivavtal som skulle tillämpas, hävde delstaten Nieder- sachsen avtalet. 
  
 Den tyska domstol som skulle avgöra tvisten mellan företaget och delstaten begärde ett förhandsavgörande från  
 EU-domstolen 
  för att avgöra om delstatslagen stod i strid med artikel 49 i för- draget (nuvarande artikel 56 FEUF). 
  
 EU-domstolen 
  ansåg dock att, även om den tyska lagstiftningen inte hade som uttalat syfte att reglera utstationering, bestämmel- serna i utstationeringsdirektivet skulle vägas in för att kunna ge den nationella domstolen ett användbart svar. 
  
 EU-domstolen 
  började därför med att fastställa om den aktuella minimilönen hade fastställts på något av de sätt som föreskrivs i utstationeringsdirektivet. Domstolen konstaterade att delstatslagen inte kunde betraktas som en sådan lagbestämmelse som avses i artikel 3.1 första stycket första strecksatsen i utstationeringsdirek- tivet, eftersom lagen inte fastställer en minimilön utan endast hän- visar till kollektivavtalet. Domstolen ansåg inte heller att den minimi- lön som skulle betalas vid offentliga upphandlingar fastställts i ett allmängiltigförklarat kollektivavtal enligt artikel 3.1 första stycket andra strecksatsen jämförd med artikel 3.8 första stycket i utstatio- neringsdirektivet. Tyskland har visserligen ett system för allmän- giltigförklaring av kollektivavtal, men det aktuella kollektivavtalet tillhörde inte dem som allmängiltigförklarats i Tyskland. 
  
 Domstolen påtalade även att det av ordalydelsen av artikel 3.8 andra stycket framgår att denna bestämmelse endast kan användas av länder som saknar ett system för allmängiltigförklaring av kollek- tivavtal. Tyskland kan därför inte utnyttja denna bestämmelse och även om det hade varit möjligt så innebär inte den aktuella delstats- lagen att ett kollektivavtal ”gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området”, eftersom kollektivavtalet endast blir tillämpligt vid offentlig upphandling och inte vid privat upphand- ling. 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  kunde därför den minimilön som del- statslagen gjort tvingande vid offentlig upphandling inte anses ut- 
  
 431 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 göra en sådan minimilön som medlemsstaterna har rätt att kräva av utstationerande arbetsgivare enligt artikel 3.1 första stycket första strecksatsen. Med hänvisning till Lewis upprepade även domstolen att den hårda kärnan, dvs. artikel 3.1 första stycket  
 a–g), 
  utgör såväl ett golv som ett tak för vad medlemsstaterna får kräva i förhållande till utstationerande arbetsgivare. Delstaten Niedersachsen hade därför inte enligt utstationeringsdirektivet rätt att kräva att ut- stationerande arbetsgivare tillämpar lönen i det aktuella kollektiv- avtalet. 
  
 EU-domstolen 
  konstaterade även att ovanstående tolkning av utstationeringsdirektivet bekräftas genom läsning av direktivet mot bakgrund av artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). Syftet med direktivet är att förverkliga friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen konstaterar att arbetsgivare från länder med en lägre lönenivå än den tyska genom delstatslagen åläggs ytterligare en ekonomisk börda som kan medföra att deras tjänster förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiva i värdmedlemsstaten. Därmed kan en sådan lagstiftning som den som var aktuell i målet utgöra en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). En sådan åtgärd kan inte anses vara motiverad av målet att skydda arbetstagare dels eftersom delstatslagen endast gäller vid offentlig upphandling och inte vid privat upphandling, dels eftersom det aktuella kollektivavtalet inte allmängiltigförklarats. 
  
 Kommissionen mot Luxemburg (Mål  
 C-319/06, 
  dom den 19 juni 2008)31 
  
 Luxemburg hade i sin lagstiftning listat totalt 14 områden inom vilka utstationerande arbetsgivare var skyldiga att följa samma regler som inhemska arbetsgivare. Enligt Luxemburg utgjorde samtliga nationella krav i lag, förordning eller allmängiltigförklarat kollektiv- avtal rörande dessa områden tvingande regler som rör grunderna för den nationella rättsordningen (ordre public). Luxemburg ansåg att artikel 3.10 första strecksatsen i utstationeringsdirektivet gav värdmedlemsstaten rätt att ställa krav på utstationerande arbets- 
  
 31 Mål  
 C-319/06, 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot Storhertigdömet Luxemburg. 
  
 432 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 givare på områden vid sidan av de sju som räknas upp i artikel 3.1, dvs. den hårda kärnan, om värdmedlemsstaten definierar dessa om- råden som ordre public. Kommissionen ansåg dock att Luxemburg införlivat utstationeringsdirektivet felaktigt och att utstationerande arbetsgivare ålades skyldigheter som gick utöver vad som är tillåtet enligt direktivet. Enligt kommissionen kunde inte enskilda medlems- stater ensidigt bestämma innebörden av begreppet ordre public i artikel 3.10 i utstationeringsdirektivet. Kommissionen ansåg att krav på ett skriftligt anställningsavtal, på att lönerna automatiskt ska justeras efter levnadskostnadernas utveckling, rörande deltids- arbete och tidsbegränsade anställningsavtal samt sådana krav som finns i ej allmängiltigförklarade kollektivavtal inte kan klassas som ordre public. Kommissionen ansåg därför att dessa krav inte kan göras gällande gentemot utstationerande arbetsgivare. 
  
 Luxemburg hade även infört ett krav på att utstationerande arbetsgivare innan arbetet påbörjades på förfrågan och snarast möj- ligt skulle ställa en rad uppgifter till yrkesinspektionens förfogande. Uppgifterna rörde bl.a. information om arbetstagarna, arbetsplatsen och uppdragets varaktighet. Därutöver var utstationerade arbets- givare skyldiga att utse ett i Luxemburg bosatt ombud som skulle förvara dessa handlingar. En underrättelse om var handlingarna förvarades skulle skickas till yrkesinspektionen senast när arbetet påbörjades. 
  
 EU-domstolen 
  konstaterade till att börja med att undantaget rörande ordre public utgör en avvikelse från den grundläggande principen om fri rörlighet för tjänster och att det därför ska tolkas restriktivt och att räckvidden för vad som innefattas inte ensidigt kan bestämmas av varje medlemsstat. Domstolen fastställde även att artikel 3.1 första stycket i utstationeringsdirektivet i princip innehåller en uttömmande lista över områden där värdmedlems- staten kan göra gällande sin lagstiftning mot arbetsgivare som ut- stationerar arbetstagare till dess territorium. 
  
 Med dessa utgångspunkter underkände sedan domstolen Turner krav på samtliga fyra punkter då Luxemburg inte visat att det förelåg ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkade ett grundläggande samhällsintresse. 
  
 När det gällde kravet att på förfrågan ställa vissa uppgifter till yrkesinspektionens förfogande innan arbetet påbörjades ansåg EU- domstolen att detta krav var alltför oklart. Domstolen ifrågasatte 
  
 433 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 bland annat hur yrkesinspektionen skulle kunna begära in dessa handlingar om inspektionen inte hade kännedom om vilka arbets- givare som avsåg att utstationera arbetstagare i Luxemburg. Dess- utom ansåg domstolen att det var oklart vad uttrycket ”innan arbetet påbörjas” faktiskt innebar. Dessutom framgick det inte klart hur omfattande rättigheter och skyldigheter utstationerande arbetsgivare hade och samtidigt riskerade arbetsgivare som inte följde bestämmelsen långtgående sanktioner. Sammantaget ansåg  
 EU-domstolen 
  därför att de oklarheter som kännetecknade den aktuella bestämmelsen kunde avskräcka arbetsgivare som önskade utstationera arbetstagare i Luxemburg från att utnyttja sin frihet att tillhandahålla tjänster. Bestämmelsen var därför så oklar och tve- tydig att den stod i strid med artikel 49 i fördraget (nuvarande artikel 56 FEUF). 
  
 Även kravet att dokumenten skulle förvaras hos ett i Luxem- burg bosatt ombud underkändes av  
 EU-domstolen. 
  Orsaken var att domstolen ansåg att detta krav medförde en extra administrativ och ekonomisk börda som hindrade den fria rörligheten för tjäns- ter. Med hänvisning till domen i Arblade32 påtalade domstolen att ett verksamt skydd för arbetstagarna kunde kräva att vissa hand- lingar ställs till förfogande på den plats där arbetet utförs eller på en klart angiven plats, men att gemenskapsrätten inte medger att dessa handlingar ska förvaras av en fysisk person med hemvist i värd- medlemsstaten. Att det i allmänhet blir lättare för nationella myndig- heter att utföra kontroller om ett ombud utsetts utgör inte ett giltigt skäl. Att i stället kräva att handlingarna förvaras hos en av de utstationerade arbetstagarna innebär nämligen en mindre inskränk- ning i friheten att tillhandahålla tjänster samtidigt som den är lika effektiv. Med anledning av det system för administrativt samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter som skapats genom artikel 4 i utstationeringsdirektivet finns det inte heller något giltigt skäl att kräva att handlingarna ska förvaras hos ett ombud efter det att ut- stationering upphört. 
  
 32 Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999,  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 434 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Santos Palhota m.fl. (Mål  
 C-515/08, 
  dom den 7 oktober 2010)33 
  
 Efter domen i Arblade34 ändrade Belgien sin lagstiftning och in- förde ett undantag från kravet på att arbetsgivare ska upprätta en arbetsordning och ett personligt konto för varje arbetstagare samt föra ett personalregister. En förutsättning för att undantas från kravet var dock att den utstationerande arbetsgivaren innan ut- stationeringen påbörjades anmälde att man avsåg att utstationera arbetstagare i Belgien. Utstationeringen fick emellertid inte på- börjas förrän den belgiska myndigheten kontrollerat och godkänt anmälan och utfärdat ett registreringsnummer. Ett sådant godkän- nande kunde ta upp till fem arbetsdagar. Undantaget kunde bara utnyttjas för utstationeringar som varade kortare tid än sex måna- der. Anmälan skulle förutom uppgifter om arbetsgivaren och de utstationerade arbetstagarna innehålla information om bl.a. ut- stationeringens längd och uppgifter om arbetstagarnas arbetsvillkor. Därutöver skulle en kopia av de handlingar från etableringslandet som motsvarar de som belgisk lag krävde hållas tillgängliga. Samt- liga handlingar skulle förvaras på arbetsplatsen eller i hemmet hos det ombud som den utstationerade arbetsgivaren utsett. När ut- stationeringen slutförts skulle en kopia av samtliga handlingar över- lämnas till de belgiska myndigheterna och den utstationerande arbets- givaren skulle dessutom själv bevara dessa handlingar under fem år. 
  
 Vid en inspektion upptäckte de belgiska myndigheterna 53 portu- gisiska varvsarbetare hos en portugisisk arbetsgivare som utstatio- nerats i Belgien utan någon föregående anmälan och det fanns inte heller någon kopia av portugisiska lönehandlingar. Eftersom den portugisiska arbetsgivaren således inte utnyttjat möjligheten till undantag skulle det i stället ha upprättat alla de handlingar som krävdes enligt belgisk lag. Den nationella domstolen bad EU- domstolen avgöra om det belgiska systemet med förhandsanmälan stod i strid med artiklarna 56 och 57 FEUF. 
  
 EU-domstolen 
  inledde med att fastslå att utstationeringsdirekti- vet syftar till att samordna nationella materiella bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare men 
  
 33Mål  
 C-515/08, 
  Vítor Manuel dos Santos Palhota, Mário de Moura Ramirez, Williams Neves Palhota, Termiso Limitada. 
  
 34Förenade målen  
 Daniel 
  och  
 C-376/96, 
  dom den 23 november 1999,  
 Tran 
  Arblade, Arblade  fils SARL och Gonzalez, Farmer, Davila. 
  
 435 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 att det står medlemsstaterna fritt att bestämma innehållet i de administrativa bestämmelser som gör det möjligt att kontrollera att dessa villkor iakttas. Dessa administrativa bestämmelser måste dock ta hänsyn till fördraget och de allmänna principerna i  
 EU-rätten. 
  
 Domstolen övergick sedan till att avgöra om anmälningskravet utgjorde en inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. Efter- som en utstationering inte fick påbörjas förrän de belgiska myndig- heterna godkänt anmälan och utfärdat ett registreringsnummer, likställde  
 EU-domstolen 
  anmälningssystemet med ett administra- tivt tillståndsförfarande. Enligt  
 EU-domstolen 
  utgjorde detta ett hinder för den fria rörligheten för tjänster, speciellt i situationer där en utstationerande arbetsgivare behövde agera snabbt. Också skyl- digheten att hålla de aktuella dokumenten tillgängliga på arbets- platsen eller hos ett ombud ansågs hindra den fria rörligheten för tjänster, eftersom det inte kunde uteslutas att dessa krav medförde ytterligare utgifter och ekonomiska och administrativa pålagor som kunde snedvrida konkurrensen. 
  
 Skyddet av arbetstagare utgör dock ett sedan tidigare erkänt skäl av allmänintresse som kan berättiga inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster. Domstolen prövade därför om det belgiska systemet var ägnat att uppnå målet att skydda arbetstagare samt om detta mål inte kunde nås med mindre ingripande åtgärder. Enligt de belgiska myndigheterna möjliggjorde anmälan att de belgiska myndig- heterna kunde utöva faktisk kontroll över löne- och arbetsvillkor när arbetstagare utstationeras i Belgien. I enlighet med tidigare domar konstaterade domstolen att ett anmälningsförfarande kan utgöra en proportionerlig åtgärd för att skydda utstationerade arbetstagare. Däremot ansåg  
 EU-domstolen 
  att det faktum att det belgiska systemet kunde likställas med ett administrativt tillstånds- förfarande gick utöver vad som var nödvändigt för att skydda arbets- tagarna. Det belgiska anmälningssystemet stred därför mot artik- larna 56 och 57 FEUF. 
  
 När det gällde skyldigheten att hålla de aktuella handlingarna tillgängliga för belgiska myndigheter ansåg  
 EU-domstolen 
  att detta krav var ägnat ”att göra det möjligt för myndigheterna att kontrollera att de arbetsvillkor som räknas upp i artikel 3.1 i direktiv 96/71 efter- levs, med avseende på utstationerade arbetstagare, och därmed att säkerställa skyddet av sådana arbetstagare” (punkt 57). Därmed stod detta krav inte i strid med artiklarna 56 och 57 FEUF. 
  
 436 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Vicoplus (Förenade målen  
 C-307/09–C-309/09, 
  dom den 10 februari 2011)35 
  
 När Polen blev medlem i EU utnyttjade Nederländerna möjlig- heten att under en övergångsperiod begränsa den fria rörligheten för polska arbetstagare. De frågor som den nationella domstolen ställde till  
 EU-domstolen 
  rörde förutom tolkning av 2003 års anslut- ningsakt också hur artikel 1.3 c i utstationeringsdirektivet skulle tolkas, dvs. domstolen slog fast vilka kriterier som måste vara upp- fyllda för att det ska vara en uthyrning av arbetskraft enligt den bestämmelsen. 
  
 För det första ska den uthyrda arbetstagaren vara anställd i det uthyrande företaget. För det andra måste man skilja mellan fall då arbetskraften ställs till förfogande och fall då en arbetstagare till- fälligt förflyttas. Endast då förflyttningen av arbetstagaren till en annan medlemsstat utgör själva föremålet för det gränsöverskrid- ande tillhandahållandet av tjänster utgör det en utstationering i den mening som avses i artikel 1.3 c). För det tredje kännetecknas en utstationering som avses i artikel 1.3 c) av det faktum att den ut- hyrda arbetstagaren arbetar under användarföretagets kontroll och ledning. 
  
 Tevfik Isbir mot DB Services GmbH (Mål  
 C-522/12, 
  dom den 7 november 2013)36 
  
 Frågan i målet var om dels två schablonutbetalningar som beslutats under kollektivavtalsförhandlingar och dels ett bidrag till förmögen- hetsbildning skulle ingå i begreppet minimilön enligt utstatione- ringsdirektivet. Syftet med schablonutbetalningarna var att höja lönerna med beaktande av nationell praxis som innebar att tillämp- ningen av nya lönetabeller föregreps genom schablonutbetalningar när ett kollektivavtal förhandlades fram och när det gamla kollektiv- avtalet hade löpt ut. Med hänvisning till tidigare avgöranden an- förde domstolen att det endast är de delar av ersättningen som inte ändrar förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det veder- 
  
 35 Förenade målen Vicoplus SC PUH  
 (C-307/09), 
  BAM Vermeer Contracting sp. zoo  
 (C-308/09) 
  och Olbek Industrial Services sp. zoo  
 (C-309/09) 
  mot Minister van Sociale Zaken en Olson. 
  
 36 Mål  
 C-522/12, 
  dom den 7 november 2013, Tevfik Isbir mot DB Services GmbH. 
  
 437 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 lag han eller hon uppbär som kan beaktas när minimilönen enligt direktivets mening fastställs. Domstolen konstaterade att schablon- utbetalningarna i och för sig utgjorde en motprestation för arbets- tagarnas normala verksamhet i enlighet med ett allmängiltigförkla- rat kollektivavtal (vilket i sig skulle innebära att utbetalningarna kunde kvalificeras som lön) men att det skulle ankomma på den nationella domstolen att kontrollera om en sådan kvalificering verkligen överensstämde med de avsikter som parterna i kollektiv- avtalet hade. Vad gäller bidraget till förmögenhetsbildning anförde domstolen att bidraget ändrade förhållandet mellan arbetstagarens prestation och det vederlag han eller hon uppbär som ersättning för prestationen. Domstolen anförde att ett sådant bidrag i och för sig hade samband med arbetsinsatsen men att det inte utgjorde lön i egentlig mening utan syftade till att genomföra ett socialpolitiskt mål med bland annat ekonomiskt stöd från myndigheterna. Bidraget kunde därför inte anses ingå i det normala förhållandet mellan arbetsinsatsen och arbetsgivarens ekonomiska motprestation för denna. Domstolen överlät emellertid även denna slutliga bedöm- ning till den nationella domstolen. 
  
 Williams De Clercq m.fl. (Mål  
 C-315/13, 
  dom den 3 december 2014)37 
  
 Målet gällde ett straffsanktionerat belgiskt krav på att mottagare av tjänster vid utstationering ska kontrollera att den utstationerande arbetsgivaren på vederbörligt sätt anmält utstationeringen till belgiska myndigheter och, om så inte är fallet, själv anmäla utstationeringen. Domstolen slog fast att nationella kontrollåtgärder avseende ut- stationering i sig inte omfattas av utstationeringsdirektivet utan att medlemsstaterna själva kan bestämma om dessa åtgärder med beak- tande av  
 EU-rätten. 
  
 Det belgiska kravet var, enligt domstolen, ägnat att medföra att de tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etable- rade i andra medlemsstater blir mindre attraktiva för tjänstemottag- are i Belgien och därmed en inskränkning i friheten att tillhanda- hålla tjänster. I enlighet med tidigare domar konstaterade dom- 
  
 37 Mål  
 C-315/13, 
  dom den 3 december 2014, Mills m.fl. 
  
 438 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 stolen att en skyldighet för tjänstetillhandahållaren att anmäla ut- stationering till myndighet kan utgöra en proportionerlig åtgärd för att skydda utstationerade arbetstagare. Skyldigheten för tjänste- mottagaren i detta fall kunde, enligt domstolen, betraktas som en konsekvens av skyldigheten för tjänstetillhandahållaren och anses vara nödvändig för att uppnå de mål som eftersträvas med systemet. 
  
 Sähköalojen Simpson mot Elektrobudowa Spółka Akcyjna (Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015)38 
  
 I målet hade en finländsk domstol ställt en rad frågor om vad som ingår i minimilönen enligt utstationeringsdirektivet. Sähköalojen Guerra var en finländsk fackförening som hade övertagit polska utstationerade arbetstagares krav mot deras polska arbetsgivare 
  
 Elektrobudowa Spółka Akcyjna (ESA) och som i eget namn förde talan mot ESA vid finländsk domstol. ESA hade emellertid invänt att fordringar till följd av ett anställningsförhållande inte kan över- låtas enligt polsk rätt och att fackföreningen således inte hade tale- rätt. Enligt finländsk rätt hade fackföreningen dock rätt att ta över fordringar och föra talan på det sätt som skett. Eftersom fackföre- ningens talerätt regleras av finländsk rätt, var enligt  
 EU-domstolen 
  innehållet i polsk lagstiftning inte relevant. Dessutom följer av ut- stationeringsdirektivet att den minimilön som krävdes i målet regle- ras av lagstiftningen i den medlemsstat där arbetstagarna är utstatio- nerade för att utföra arbetet, oavsett vilket lands lag som är tillämp- lig på anställningsförhållandet. Fackföreningen hade alltså talerätt mot ESA. 
  
 I fråga om tolkningen av begreppet minimilön hänvisade dom- stolen bl.a. till tidigare uttalanden om att medlemsstaternas frihet att definiera vad som ingår i minimilönen gäller bara så länge defini- tionen inte medför att friheten att tillhandahålla tjänster mellan medlemsstaterna hindras. Domstolen slog vidare fast att det är upp till medlemsstaterna att fastställa metoden för att beräkna minimi- lönen och vilka kriterier som då ska beaktas. Metoden och kriteri- erna måste dock vara bindande och tillgängliga och otvetydiga så att kravet på transparens uppfylls. Minimilönen kan t.ex. beräknas 
  
 38 Mål  
 C-396/13, 
  dom den 12 februari 2015, Sähköalojen ammattiliitto ry mot Elektrobudowa 
  
 Spółka Akcyjna. 
  
 439 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 som timlön eller ackordslön utifrån en klassificering av arbetstag- arna i lönegrupper i enlighet med vad som bestämts i medlems- staten. 
  
 Enligt gällande finländska regler ska arbetstagarna få dagtrakta- mente som kompensation för de olägenheter som utstationeringen innebär till följd av att de berörda personerna tvingas flytta iväg från sin vanliga miljö. Dagtraktamentet ersatte alltså inte vissa ut- gifter utan var, enligt domstolen, en ersättning som hör ihop med utstationeringen under förutsättning att samma traktamente ska betalas till lokal arbetskraft som utsänds inom medlemsstaten. Dagtraktamentet ingick alltså i den minimilön som skulle betalas. 
  
 Enligt gällande finländska regler hade arbetstagarna vidare rätt till reseersättning om den dagliga resan till och från arbetet tar mer än en timme. Också här var det enligt domstolen fråga om en ersättning som hör ihop med utstationeringen och som inte är er- sättning för vissa utgifter. Även reseersättningen ingick alltså i minimilönen. 
  
 ESA hade betalat de utstationerade arbetstagarnas boendekost- nader och ville ta med betalningen vid beräkningen av minimilönen. Enligt domstolen var det här dock fråga om sådan kompensation för levnadsomkostnader, som faktiskt uppkommit för arbetstag- arna till följd av utstationeringen, som inte ingår i minimilönen. Domstolen gjorde motsvarande bedömning i fråga om de måltids- kuponger som ESA hade gett de utstationerade arbetstagarna i enlighet med deras polska anställningsavtal. 
  
 I fråga om den föreskrivna semesterlönen så var den enligt dom- stolen en inneboende del av den ersättning som arbetstagaren får som motprestation för sitt arbete. Den lön som de utstationerade arbetstagarna har rätt till under perioden med minsta antal betalda semesterdagar per år motsvarar därför enligt domstolen den minimi- lön som arbetstagarna har rätt till under referensperioden. 
  
 440 
  
 SOU 2015:83 
  
 Bilaga 3 
  
 Hoffman kft mot Delacruz, Jordan, (Mål C 586/13, dom den 18 juni 2015)39 
  
 Ett österrikiskt bolag hade ingått ett avtal med det ungerska bolaget Hoffman innebärande att Hoffman skulle behandla ett visst antal slaktkroppar av nötkreatur per vecka och förpacka köttet för saluföring. Verksamheten ägde rum i Österrike. Lokaler och maskiner hyrde Hoffman av det österrikiska bolaget som åtog sig att stå för driftskostnaderna för lokalerna. Den utrustning som användes i verksamheten t.ex. verktyg och skyddskläder till- hörde Hoffman. Arbetet utfördes av Romero Meats ungerska arbetstagare och det österrikiska bolaget instruerade hur arbetet skulle utföras och genomförde kvalitetskontroller av det utförda arbetet. Ersättningen för de tjänster som tillhandahölls av Hoffman baserades på den behandlade köttvolymen och ersättningen sänktes om köttet inte höll tillräckligt god kvalitet. 
  
 Hoffman ansökte om bekräftelse av utstationeringen hos österrikiska myndigheter som bedömde att det inte förelåg en så- dan utstationering av arbetskraft som är underordnad ett tillhanda- hållande av tjänster utan att avtalsförhållandet innebar att arbets- kraft ställdes till förfogande och att det krävdes arbetstillstånd enligt övergångsbestämmelserna i 2003 års anslutningsakt om till- träde till arbetsmarknaden. Till följd av detta påfördes det öster- rikiska bolaget böter. Enligt avtalet mellan det österrikiska bolaget och Hoffman åvilade betalningsansvaret för böterna Hoffman. Hoffman väckte talan om skadestånd mot sina juridiska rådgivare som hade informerat bolaget om att det inte krävdes något arbetstillstånd för att fullgöra avtalet. 
  
 I begäran om förhandsavgörande från  
 EU-domstolen 
  frågade den nationella domstolen dels om den tjänst som tvisten rörde innebar ”att ställa arbetskraft till förfogande” på det sätt som be- greppet användes i målet Vicoplus, dels om det var tillåtet att begränsa möjligheten att ställa arbetskraft till förfogande genom utstatione- ring trots att övergångsbestämmelserna inte längre gällde. 
  
 Enligt  
 EU-domstolen 
  hade Österrike rätt att införa begräns- ningar för möjligheten att ställa arbetskraft till förfogande inom dess territorium på sätt som skett. Vid bedömningen av om avtals- 
  
 39 Mål  
 C-586/13, 
  dom den 18 juni 2015, Hoffman kft mot Delacruz, Jordan. 
  
 441 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:83 
  
 förhållandet innebar en utstationering enligt artikel 1.3 c) i utstatio- neringsdirektivet anförde  
 EU-domstolen 
  att samtliga omständig- heter som indikerar huruvida arbetstagarens förflyttning till värd- medlemsstaten utgör själva föremålet för det tillhandahållande av tjänster som avtalsförhållandet avser ska beaktas. Att det företag till vilket tillhandhållandet sker kontrollerar att tjänsten utförs på ett avtalsenligt sätt eller att det kan ge allmänna instruktioner till de arbetstagare som är anställda av tjänsteleverantören kunde enligt  
 EU-domstolen 
  inte i sig leda till slutsatsen att det är fråga om att ställa arbetskraft till förfogande. Att tjänsteleverantören får ta kon- sekvenserna av icke avtalsenligt utförande av tjänsten och den om- ständigheten att tjänsteleverantören själv får avgöra hur många arbetstagare som behöver skickas till värdmedlemsstaten utgjorde enligt  
 EU-domstolen 
  indikationer på att en sådan förflyttning inte utgör själva föremålet för det aktuella tillhandahållandet av tjänster. 
  
 442 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.Deltagande med väpnad styrka 
  
 iutbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. Fö. 
  
 2.Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor. Fi. 
  
 3.Med fokus på kärnuppgifterna. En angelägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. Ju. 
  
 4.Ett svenskt tonnageskattesystem. Fi. 
  
 5.En ny svensk tullagstiftning. Fi. 
  
 6.Mer gemensamma tobaksregler. 
  
 Ett genomförande av tobaksprodukt- direktivet. S. 
  
 7.Krav på privata aktörer i välfärden. Fi. 
  
 8.En översyn av årsredovisningslagarna. Ju. 
  
 9.En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. Ju. 
  
 10.Gränser i havet. UD. 
  
 11.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansiering för ökad säkerhet. M. 
  
 12.Överprövning av upphandlingsmål 
  
 m.m.Fi. 
  
 13.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. A. 
  
 14.Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem 
  
 ihälso- och sjukvården. S. 
  
 15.Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. N L. 
  
 16.Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. N. 
  
 17.För kvalitet – Med gemensamt ansvar. S. 
  
 18.Lösöreköp och registerpant. Ju. 
  
 19.En ny ordning för redovisningstillsyn. Fi. 
  
 20.Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. S. 
  
 21.Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. S. 
  
 22. Rektorn och styrkedjan. U. 
  
 23.Informations- och cybersäkerhet 
  
 iSverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. Ju Fö. 
  
 24.En kommunallag för framtiden. Del A + B . Fi. 
  
 25.En ny säkerhetsskyddslag. Ju. 
  
 26.Begravningsclearing. Ku. 
  
 27.Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? Fi. 
  
 28.Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. N. 
  
 29.En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. U. 
  
 30.Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. Fi. 
  
 31.Datalagring och integritet. Ju. 
  
 32.Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  S. 
  
 33.Uppgiftslämnarservice för företagen. N. 
  
 34.Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. Fi. 
  
 35.Service i glesbygd. N. 
  
 36.Systematiska jämförelser. För lärande 
  
 istaten. S. 
  
 37.Översyn av lagen om skiljeförfarande. Ju. 
  
 38.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. A. 
  
 39.Myndighetsdatalag. Ju. 
  
 40.Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. Ju. 
  
 41.Ny patentlag. Ju. 
  
 42.Koll på anläggningen. N. 
  
 43.Vägar till ett effektivare miljöarbete. M. 
  
 44.Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. S 
  
 45.SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. U. 
  
 46. Skapa tilltro. Generell tillsyn, enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. S. 
  
 47.Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. Ju. 
  
 48.Bostadsmarknaden och den ekono- miska utvecklingen. Fi. 
  
 49.Nya regler för revisorer och revision. Ju. 
  
 50.Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. A. 
  
 51.Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. N. 
  
 52.Rapport från Bergwallkommissionen. Ju. 
  
 53.The Welfare State and Economic Performance. Fi. 
  
 54.Europeisk kvarstad på bankmedel. Ju. 
  
 55.Nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. U. 
  
 56.Får vi det bättre? 
  
 Om mått på livskvalitet. Fi. 
  
 57.Tillsyn över polisen och Kriminalvården. Ju. 
  
 58.EU och kommunernas bostadspolitik. N. 
  
 59.En ny regional planering – ökad samordning och bättre bostads- försörjning. N. 
  
 60.Delrapport från Sverigeförhandlingen. Ett författningsförslag om värdeåterföring. N. 
  
 61.Ett stärkt konsumentskydd vid telefon- försäljning. Ju. 
  
 62.UCITS V. En uppdaterad fond- lagstiftning. Fi. 
  
 63.Straffrättsliga åtgärder mot terrorismresor. Ju. 
  
 64.En fondstruktur för innovation och tillväxt. N. 
  
 65.Om Sverige i framtiden – en antologi om digitaliseringens möjligheter. N. 
  
 66. En förvaltning som håller ihop. N. 
  
 67.För att brott inte ska löna sig. Ju. 
  
 68.Tjänstepension – tryggandelagen och skattereglerna. Fi. 
  
 69.Ökad trygghet för hotade och förföljda personer. Fi. 
  
 70.Högre utbildning under tjugo år. U. 
  
 71.Barns och ungas rätt vid tvångsvård. Förslag till ny LVU. S. 
  
 72.Skärpt exportkontroll av krigsmateriel 
  
 – DEL 1 + 2, bilagor. UD. 
  
 73.Personuppgiftsbehandling på utlän-  
 nings-och 
  medborgarskapsområdet. Ju. 
  
 74.Skydd för vuxna i internationella situa- tioner – 2000 års Haagkonvention. Ju. 
  
 Christensen rymdstrategi för nytta och tillväxt. U. 
  
 76.Ett tandvårdsstöd för alla. Fler och starkare patienter. S. 
  
 77.Fakturabedrägerier. Ju. 
  
 78.Upphandling och villkor enligt kol- lektivavtal. S. 
  
 79.Tillsyn och kontroll på hälso- och miljöområdet inom försvaret. Fö. 
  
 80. Stöd och hjälp till vuxna vid ställnings- taganden till vård, omsorg och forsk- ning. S. 
  
 81.Mer tid för kunskap – förskoleklass, förlängd skolplikt och lovskola. U. 
  
 82.Ökad insyn i fristående skolor. U. 
  
 83.Översyn av lex Laval. A. 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. [13] 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. [38] 
  
 Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. [50] 
  
 Översyn av lex Laval. [83] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor [2] Ett svenskt tonnageskattesystem. [4] En ny svensk tullagstiftning. [5] 
  
 Krav på privata aktörer i välfärden. [7] 
  
 Överprövning av upphandlingsmål m.m. [12] 
  
 En ny ordning för redovisningstillsyn. [19] 
  
 En kommunallag för framtiden. Del A + B. [24] 
  
 Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? [27] 
  
 Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. [30] 
  
 Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. [34] 
  
 Bostadsmarknaden och den ekonomiska utvecklingen. [48] 
  
 The Welfare State and Economic Performance. [53] 
  
 Får vi det bättre? 
  
 Om mått på livskvalitet. [56] 
  
 UCITS V. En uppdaterad fondlagstiftning. [62] 
  
 Tjänstepension – tryggandelagen och skattereglerna. [68] 
  
 Ökad trygghet för hotade och förföljda personer. [69] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Deltagande med väpnad styrka 
  
 i utbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. [1] 
  
 Tillsyn och kontroll på hälso- och miljö- området inom försvaret. [79] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Med fokus på kärnuppgifterna. En ange- lägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. [3] 
  
 En översyn av årsredovisningslagarna. [8] 
  
 En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. [9] Dean och registerpant. [18] 
  
 Informations- och cybersäkerhet 
  
 i Sverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. [23] 
  
 En ny säkerhetsskyddslag. [25] Datalagring och integritet. [31] 
  
 Översyn av lagen om skiljeförfarande. [37] Myndighetsdatalag. [39] 
  
 Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. [40] 
  
 Ny patentlag. [41] 
  
 Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. [47] 
  
 Nya regler för revisorer och revision. [49] Rapport från Bergwallkommissionen. [52] Europeisk kvarstad på bankmedel. [54] 
  
 Tillsyn över polisen och Kriminalvården. [57] 
  
 Ett stärkt konsumentskydd vid telefonförsäljning. [61] 
  
 Straffrättsliga åtgärder mot terrorismresor. [63] 
  
 För att brott inte ska löna sig. [67] 
  
 Personuppgiftsbehandling på utlännings- och medborgarskapsområdet. [73] 
  
 Skydd för vuxna i internationella situationer – 2000 års Haagkonvention. [74] 
  
 Fakturabedrägerier. [77] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Begravningsclearing. [26] 
  
 Miljö- och energidepartementet 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansie- ring för ökad säkerhet. [11] 
  
 Vägar till ett effektivare miljöarbete. [43] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. [15] 
  
 Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. [16] 
  
 Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. [28] 
  
 Uppgiftslämnarservice för företagen. [33] Service i glesbygd. [35] 
  
 Koll på anläggningen. [42] 
  
 Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. [51] 
  
 EU och kommunernas bostadspolitik. [58] 
  
 En ny regional planering – ökad samordning och bättre bostads- försörjning. [59] 
  
 Delrapport från Sverigeförhandlingen. Ett författningsförslag om värdeåterföring. [60] 
  
 En fondstruktur för innovation och tillväxt. [64] 
  
 Om Sverige i framtiden – en antologi om digitaliseringens möjligheter. [65] 
  
 En förvaltning som håller ihop. [66] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Mer gemensamma tobaksregler. Ett genomförande av tobaks- produktdirektivet. [6] 
  
 Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem i hälso- och sjukvården. [14] 
  
 För kvalitet – Med gemensamt ansvar. [17] 
  
 Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. [20] 
  
 Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. [21] 
  
 Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  [32] 
  
 Systematiska jämförelser. För lärande i staten. [36] 
  
 Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. [44] 
  
 Skapa tilltro. Generell tillsyn, 
  
 enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. [46] 
  
 Nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor och hedersrelaterat våld och förtryck. [55] 
  
 Barns och ungas rätt vid tvångsvård. Förslag till ny LVU. [71] 
  
 Ett tandvårdsstöd för alla. Fler och starkare patienter. [76] 
  
 Upphandling och villkor enligt kollektiv- avtal. [78] 
  
 Stöd och hjälp till vuxna vid ställningsta- ganden till vård, omsorg och forskning. [80] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Rektorn och styrkedjan. [22] 
  
 En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. [29] 
  
 SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. [45] Högre utbildning under tjugo år. [70] 
  
 En rymdstrategi för nytta och tillväxt. [75] 
  
 Mer tid för kunskap – förskoleklass, för- längd skolplikt och lovskola. [81] 
  
 Ökad insyn i fristående skolor. [82] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Gränser i havet. [10] 
  
 Skärpt exportkontroll av krigsmateriel 
  
 – DEL 1 + 2, bilagor. [72]