Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter 
 Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter 
 Slutbetänkande av Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige 
 Stockholm 2010 
 SOU 2010:70 
  
 2010_SOU försätts  
 S-format_sv.indd 
  1 
  
 2010-10-11 
  11:17:37 
  
 SOU och Ds kan köpas från Michael kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Michael Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice 
 Tryckt av Hughes AB 
 Stockholm 2010 
 ISBN  
 978-91-38-23451-8 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 2010_SOU register  
 S-format.indd 
  1 
  
 2010-10-11 
  11:31:12 
  
 Till statsrådet Thomas 
 Regeringen beslutade den 9 mars 2006 att inrätta Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige för att med utgångspunkt i rege- ringens skrivelse  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättig- heterna  
  
 2006–2009 
  
 (skr. 2005/06:95) stödja det långsiktiga arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Delegationen har även haft i uppdrag att lämna förslag på hur det fortsatta stödet till detta arbete kan erbjudas efter det att delegationen har avslutat sitt uppdrag. 
 Den 9 mars 2006 förordnades universitetslektor Coleman till ordförande för delegationen. Den 8 juni 2006 förordnades som ledamöter professor Alexander, borgarrådssekrete- raren Butler, vice ordföranden i Svenska Röda Korset Bahare Haghshenas, ordföranden i Sveriges Kommuner och Lands- ting Wilson, civilekonomen Howard, regeringsrådet  
 Cox 
  Reilly, läraren Soraya Post, journalisten och pr- konsulten Stephens och kommunalrådet Chen. Den 22 augusti 2006 förordnades ordföranden i Svenska Röda Korset Andrews som ledamot. Den 19 mars 2009 entle- digades Alexander. Samma dag förordnades som ledamot generaldirektören Kline. 
 Som sakkunnig förordnades den 8 juni 2006 departementsrådet Lane. Den 12 februari 2008 förordnades departe- mentssekreteraren Hurley som sakkunnig. Den 15 maj 2009 entledigades Hurley. Samma dag förordnades som sakkunnig kanslirådet Taylor. 
  
 Den 8 juni 2006 förordnades som experter kanslirådet Hardy, projektledaren Jones, chefen Jordan, dåvarande jämställdhetsombudsmannen Page, juristen Parker, utvecklingsstrategen Sellers, kanslirådet Taylor, 
  biträdande avdelningschefen Green, enhetschefen  
 Sun-Joon 
  Hwang, utvecklings- 
 direktören Morrison, stabschefen Jacobs, dåvarande handikappombudsmannen Ochoa, ambassadören Jones och ämnesrådet Wood. Den 19 september 2006 förordnades som expert projektledaren Fox. Den 22 januari 2007 entledigades Ochoa. Samma dag förordnades som expert dåvarande t.f. handikappombudsmannen Blair. Den 27 mars 2007 entledigades Taylor. 
  Samma dag förordnades som expert ämnesrådet  
 Cox 
  Sellers. Den 23 april 2007 förordnades som expert departementssekre- teraren Foster. Den 24 april 2007 entledigades Parker. Samma dag förordnades som expert juristen Brown. Den 12 februari 2008 entledigades Page och  
 Cox 
  Sellers. Samma dag förordnades som expert juristen Williams. Den 2 april 2008 entledigades Green. Den 19 mars 2009 entledigades Morrison, Fox och Williams. Samma dag förordnades som expert handläggaren Robinson. Den 5 maj 2009 entledigades Sellers, Wood och Foster. Samma dag förordnades som expert departementssekreteraren Adkins. Den 31 januari 2010 entledigades Jones. Den 1 april 2010 entledigades Adkins. Samma dag förordnades som expert kanslirådet Serrano. 
 Den 29 maj 2006 anställdes projektledaren Washington som huvudsekreterare. Washington entledigades på egen begäran den 11 januari 2010. Den 14 maj 2010 anställdes ämnesrådet  
 Cox 
  Sellers som huvudsekreterare. 
 Departementssekreteraren Morgan var anställd som sekreterare fr.o.m. den 24 april 2006 t.o.m. den 30 september 2007. Organisationskonsulten Reed var anställd som sekre- terare fr.o.m. den 2 maj 2006 t.o.m. den 3 januari 2008. Fil. master Clayton var anställd som biträdande sekreterare fr.o.m. den 1 november 2006 t.o.m. den 15 december 2007 och som sekreterare fr.o.m. den 16 december 2007 t.o.m. den 31 december 2008. Jur.kand. Gonzalez Rimsten var anställd som sekreterare fr.o.m. den 1 mars 2007 t.o.m. den 31 augusti 2008. Juristen Diaz var anställd som sekreterare fr.o.m. den 7 januari 2008 t.o.m. 12 maj 2010. Fil. master Lucero var anställd som sekreterare fr.o.m. den 1 september 2008 t.o.m. den 31 december 2008. Den 8 september 2008 anställdes utredaren Wright som sekreterare. Den 11 januari 2010 anställdes hovrättsassessorn Andrews som sekreterare. 
 Delegationens assistent under tiden för arbetet med slut- betänkandet har varit Scott. 
 Delegationen har tidigare överlämnat delbetänkandena  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
  
 (SOU 2008:45),  
 Främja, Skydda, Övervaka – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsned- sättning  
 (SOU 2009:36) och rapporten  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En översikt  
 (SOU 2007:102). 
 Delegationen överlämnar härmed sitt slutbetänkande. Uppdraget är slutfört. 
 Stockholm i oktober 2010 
  
 Coleman 
  
 Butler 
  
 Lucas 
  
 Wilson 
  
 Howard 
  
 Carroll 
  
 Soraya Post 
  
 Hudson Qvarford 
  
 Chen 
  
 Andrews 
  
 Kline 
  
 /Anna-Karin 
  Sellers 
  
 Andrews 
  
 Wright 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 29 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 43 
  
 Del I Bakgrund 
  
 1 
  
 Delegationens uppdrag och arbete .............................. 
  
 89 
  
 1.1 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 89 
  
 1.2 
  
 Bakgrund .................................................................................. 
  
 90 
  
 1.3 
  
 Delegationens arbete ............................................................... 
  
 93 
  
 1.3.1 Stöd till statliga myndigheter, kommuner 
  
 och landsting................................................................. 
  
 93 
  
 1.3.2 Strategier för information och ökad kunskap 
  
 om mänskliga rättigheter.............................................. 
  
 98 
  
 1.3.3 Stimulera det offentliga samtalet om mänskliga 
  
 rättigheter.................................................................... 
  
 104 
  
 1.3.4 Lämna förslag på hur fortsatt stöd kan erbjudas ...... 
  
 106 
  
 1.3.5 Internationell kunskap och erfarenhet...................... 
  
 107 
  
 1.3.6 Möten, samråd och samverkan .................................. 
  
 107 
  
 2 
  
 Utgångspunkter ....................................................... 
  
 109 
  
 2.1 
  
 Introduktion till de mänskliga rättigheterna........................ 
  
 109 
  
 2.1.1 De mänskliga rättigheterna – juridik, etik 
  
 och politik ................................................................... 
  
 109 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:70 
  
 2.1.2 Från politisk viljeyttring till juridiskt bindande 
  
 dokument..................................................................... 
  
 113 
  
 2.1.3 Centrala konventioner om de mänskliga 
  
 rättigheterna ................................................................ 
  
 113 
  
 2.1.4 Begränsningar av de mänskliga rättigheterna 
  
 ............116 
  
 2.1.5 Hur begreppet mänskliga rättigheter ska förstås 
  
 i betänkandet ............................................................... 
  
 116 
  
 2.2 
  
 De mänskliga rättigheterna i relation till angränsande 
  
 begrepp.................................................................................... 
  
 117 
  
 2.2.1 Relationen rättigheter – skyldigheter ........................ 
  
 117 
  
 2.2.2 
  
 Relationen mänskliga rättigheter – demokrati .......... 
  
 118 
  
 2.2.3 
  
 Relationen mänskliga rättigheter – diskriminering... 
  
 120 
  
 2.3 
  
 Människorättsperspektiv och människorättsbaserat 
  
 arbete 
  
 ....................................................................................... 
  
 121 
  
 3 
  
 Bakgrundsanalys ...................................................... 
  
 127 
  
 3.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 127 
  
 3.2 
  
 Det rättsliga .....skyddet för mänskliga rättigheter i Sverige 
  
 128 
  
 3.2.1 ...................................................................... 
  
 Inledning 
  
 128 
  
 3.2.2 ............Hur införlivas konventioner i nationell rätt? 
  
 128 
  
 3.2.3 Frågor om inkorporering av konventioner om 
  
 .................................................. 
  
 mänskliga rättigheter 
  
 131 
  
 3.2.4 ...Användning av normharmoni och transformering 
  
 140 
  
 3.2.5 ......De mänskliga rättigheterna i svensk lagstiftning 
  
 146 
  
 3.2.6 Kontroll av författningars förenlighet 
  
 ................................................... 
  
 med konventionerna 
  
 155 
  
 3.2.7 .................................................................... 
  
 EU - rätten 
  
 161 
  
 3.2.8 Synpunkter från FN:s övervakningskommittéer 
  
 ............... 
  
 om konventionernas ställning i svensk rätt 
  
 163 
  
 3.2.9 ............................................. 
  
 Delegationens slutsatser 
  
 165 
  
 3.3 
  
 En myndighetsstruktur som systematiskt främjar 
  
 de mänskliga rättigheterna i Sverige...................................... 
  
 167 
  
 3.3.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 167 
  
 3.3.2 
  
 Parisprinciperna........................................................... 
  
 168 
  
 3.3.3 Synpunkter från internationella organisationer ........ 
  
 171 
  
 3.3.4 Nationella institutioner för mänskliga rättigheter 
  
 i andra länder ............................................................... 
  
 173 
  
 8 
  
 SOU 2010:70 
  
 Innehåll 
  
 3.3.5 Befintliga myndigheters arbete för mänskliga 
  
 rättigheter i Sverige..................................................... 
  
 187 
  
 3.3.6 Undersökning om behovet av stöd i arbetet 
  
 för de mänskliga rättigheterna ................................... 
  
 195 
  
 3.3.7 Delegationens erfarenheter och slutsatser ................ 
  
 196 
  
 3.4 
  
 Styrning och tillsyn av arbetet med de mänskliga 
  
 rättigheterna ........................................................................... 
  
 199 
  
 3.4.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 199 
  
 3.4.2 
  
 Förvaltningslagen ....................................................... 
  
 202 
  
 3.4.3 Styrning av de statliga myndigheterna ...................... 
  
 205 
  
 3.4.4 Kommunernas och landstingens ansvar för 
  
 de mänskliga rättigheterna ......................................... 
  
 212 
  
 3.4.5 Delegationens erfarenheter och slutsatser ................ 
  
 219 
  
 3.5 
  
 Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga 
  
 rättigheterna ........................................................................... 
  
 223 
  
 3.5.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 223 
  
 3.5.2 
  
 Det allmänna skolväsendet......................................... 
  
 225 
  
 3.5.3 
  
 Högre utbildning ........................................................ 
  
 235 
  
 3.5.4 Utbildning och kompetensutveckling inom den 
  
 offentliga sektorn ....................................................... 
  
 239 
  
 3.5.5 Delegationens erfarenheter och slutsatser ................ 
  
 252 
  
 3.6 
  
 Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga 
  
 rättigheter i Sverige................................................................ 
  
 258 
  
 3.6.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 258 
  
 3.6.2 
  
 Forskning .................................................................... 
  
 259 
  
 3.6.3 
  
 Statistiska undersökningar, databaser 
  
 och rapporter .............................................................. 
  
 266 
  
 3.6.4 Nationella indikatorer för mänskliga rättigheter...... 
  
 273 
  
 3.6.5 
  
 Delegationens slutsatser............................................. 
  
 281 
  
 3.7 Civilsamhälle, näringsliv och massmedier ............................ 
  
 283 
  
 3.7.1 Mänskliga rättigheter och privata aktörer................. 
  
 283 
  
 3.7.2 
  
 Det civila samhället..................................................... 
  
 289 
  
 3.7.3 
  
 Näringslivet................................................................. 
  
 293 
  
 3.7.4 
  
 Massmedierna ............................................................. 
  
 299 
  
 3.7.5 
  
 Delegationens slutsatser............................................. 
  
 300 
  
 3.8 
  
 Behovet av en ny struktur för skydd av de mänskliga 
  
 rättigheterna i Sverige ............................................................ 
  
 302 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:70 
  
 Del II Förslag 
  
 4 
  
 Det rättsliga skyddet ................................................. 
  
 309 
  
 4.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 309 
  
 4.2 
  
 Lagrådets granskning ............................................................. 
  
 312 
  
 4.3 
  
 Inkorporering av konventioner om mänskliga 
  
 rättigheter ............................................................................... 
  
 314 
  
 4.4 
  
 Bör hänvisning till fler konventioner om de mänskliga 
  
 rättigheterna göras i grundlag? .............................................. 
  
 319 
  
 4.5 
  
 Tydliggörande i lag................................................................. 
  
 319 
  
 4.5.1 Uttryckliga hänvisningar till de mänskliga 
  
 rättigheterna i befintliga lagar .................................... 
  
 320 
  
 4.5.2 Vad innebär bestämmelser om det offentligas 
  
 ansvar för att respektera de mänskliga 
  
 rättigheterna? .............................................................. 
  
 321 
  
 4.5.3 Vilken effekt får bestämmelserna?............................. 
  
 323 
  
 4.5.4 Hänvisningar till de mänskliga rättigheterna 
  
 införs i ett urval lagar.................................................. 
  
 326 
  
 5 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter.......... 
  
 337 
  
 5.1 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 inrättas i Sverige...................................................................... 
  
 337 
  
 5.1.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 337 
  
 5.1.2 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 bör inrättas .................................................................. 
  
 340 
  
 5.1.3 Institutionen inrättas under riksdagen ...................... 
  
 342 
  
 5.1.4 En ny myndighet inrättas ........................................... 
  
 343 
  
 5.2 Institutionens mandat och arbetsuppgifter .......................... 
  
 348 
  
 5.2.1 
  
 Institutionens mandat................................................. 
  
 349 
  
 5.2.2 
  
 Institutionens uppgifter.............................................. 
  
 352 
  
 5.2.3 Institutionens arbetsmetoder och rättsliga 
  
 befogenheter................................................................ 
  
 368 
  
 5.2.4 Institutionens framställningar till riksdagen 
  
 och regeringen............................................................. 
  
 378 
  
 5.2.5 
  
 Institutionens årsrapport............................................ 
  
 379 
  
 10 
 SOU 2010:70 Innehåll 
  
 5.3 
  
 Institutionens ledning, organisation och resurser 
  
 ............... 380 
  
 5.3.1 Kommissionen för mänskliga rättigheter.................. 
  
 380 
  
 5.3.2 Kommissionens råd och personal.............................. 
  
 386 
  
 5.3.3 
  
 Kommissionens beslutsfattande, 
  
 arbetsordning m.m...................................................... 
  
 387 
  
 5.3.4 
  
 Kommissionens resurser ............................................ 
  
 388 
  
 5.4 
  
 Formerna för kommissionens inrättande............................. 
  
 392 
  
 6 
  
 Styrning och tillsyn................................................... 
  
 401 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 401 
  
 6.2 
  
 De mänskliga rättigheterna i statliga myndigheters 
  
 regelverk och styrdokument ................................................. 
  
 403 
  
 6.2.1 
  
 Förvaltningslagen ....................................................... 
  
 404 
  
 6.2.2 
  
 Myndighetsförordningen ........................................... 
  
 407 
  
 6.2.3 
  
 Myndigheternas instruktioner ................................... 
  
 408 
  
 6.2.4 
  
 Förvaltningsmyndigheternas regelgivning m.m. ...... 
  
 416 
  
 6.2.5 
  
 Regeringsuppdrag och regleringsbrev ....................... 
  
 417 
  
 6.2.6 
  
 Kommittéväsendet...................................................... 
  
 418 
  
 6.2.7 Nationella handlingsplaner och andra 
  
 strategidokument........................................................ 
  
 419 
  
 6.3 
  
 Tydliggörande av kommunernas och landstingens 
  
 ansvar för de mänskliga rättigheterna................................... 
  
 421 
  
 6.3.1 
  
 Kommunallagen.......................................................... 
  
 421 
  
 6.3.2 
  
 Kommunala styrdokument ........................................ 
  
 424 
  
 6.3.3 Tillsyn av kommunal verksamhet.............................. 
  
 426 
  
 6.4 
  
 Samordning, samverkan och dialog ...................................... 
  
 427 
  
 7 
  
 Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga 
  
 rättigheterna............................................................ 
  
 431 
  
 7.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 431 
  
 7.2 
  
 Det allmänna skolväsendet.................................................... 
  
 433 
  
 7.3 
  
 Högre utbildning ................................................................... 
  
 438 
  
 7.4 
  
 Utbildning och kompetensutveckling inom 
  
 den offentliga sektorn............................................................ 
  
 442 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:70 
  
 8 
  
 Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga 
  
 rättigheter i Sverige .................................................. 
  
 447 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 447 
  
 8.2 
  
 Ett forskningsprogram om mänskliga rättigheter................ 
  
 448 
  
 8.3 
  
 Nationella mål och indikatorer för de mänskliga 
  
 rättigheterna............................................................................ 
  
 450 
  
 8.4 
  
 Vidareutveckla statistiken om de mänskliga 
  
 rättigheterna............................................................................ 
  
 454 
  
 9 
  
 Civilsamhälle och näringsliv....................................... 
  
 457 
  
 9.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 457 
  
 9.2 
  
 Samverkan mellan olika samhällsaktörer .............................. 
  
 458 
  
 9.3 
  
 Det civila samhället ................................................................ 
  
 459 
  
 9.4 
  
 Näringslivet ............................................................................ 
  
 462 
  
 10 
  
 Konsekvenser av delegationens förslag....................... 
  
 467 
  
 10.1 
  
 Ekonomiska konsekvenser .................................................... 
  
 467 
  
 10.1.1 Kommissionen för mänskliga rättigheter.................. 
  
 467 
  
 10.1.2 Styrning, tillsyn och utbildning inom den 
  
 offentliga förvaltningen .............................................. 
  
 472 
  
 10.1.3 Bidrag till organisationer inom det civila 
  
 samhället ...................................................................... 
  
 475 
  
 10.1.4 Forskning och kunskapsutveckling ........................... 
  
 475 
  
 10.1.5 Övriga förslag.............................................................. 
  
 478 
  
 10.2 
  
 Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen................. 
  
 478 
  
 10.3 
  
 Konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män samt för möjligheterna att nå de handikappolitiska 
  
 och integrationspolitiska målen 
  
 .............................................479 
  
 11 Författningskommentar ............................................. 
  
 483 
  
 Särskilt yttrande............................................................... 
  
 509 
  
 Referenser....................................................................... 
  
 511 
  
 12 
  
 SOU 2010:70 
  
 Innehåll 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1  
 Kommittédirektiv Dir. 2006:27.................................... 
  
 531 
  
 Bilaga 2  
 Tilläggsdirektiv Dir. 2007:14 ........................................ 
  
 532 
  
 Bilaga 3  
 Tilläggsdirektiv Dir. 2008:92 ........................................ 
  
 543 
  
 Bilaga 4 
  
 Tilläggsdirektiv Dir. 2009:125 ...................................... 
  
 547 
  
 Bilaga 5 
  
 Parisprinciperna............................................................. 
  
 549 
  
 Bilaga 6 
  
 Alternativ lösning till lagreglering 
  
 -  
 Kommissionen för mänskliga rättigheter................ 
  
 555 
  
 Bilaga  
 7 
 - 
 13 
  i separat volym 
  
 Bilaga 7  
 Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd, SIFO Research International, 2006 
  
 Bilaga 8  
 Kommunernas ansvar för att förverkliga mänskliga rättigheter – en kartläggning av 16 kommuner i Sverige, Perry, 
 Malmö högskola, 2008 
  
 Bilaga 9  
 Kartläggning – Fem ombudsmän och Handisams utåtriktade arbete gentemot kommuner och landsting, Lucero, Göteborgs universitet, 2008 
  
 Bilaga 10  
 Förtroendevaldas och chefstjänstemäns introduktion – En studie bland kommuner, landsting och regioner avseende mänskliga rättigheter vid introduktionsutbildningar, Reed,  
 Green, Thornton, Teologiska högskolan i Stockholm, 2009 
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 11  
 Utvärdering av pilotutbildningen Laga lika. En utbildning i mänskliga rättigheter för rättsväsendet i Blekinge län, Lejla Middleton, 2008 
  
 Bilaga 12  
 Utvärdering av en utbildning i mänskliga rättigheter för ett kommunalt tjänstemannanätverk, Lejla Middleton, 2008 
  
 Bilaga 13  
 Utvärdering av en pilotutbildning i mänskliga rättigheter, Ledningsgruppen på Arbetsmarknads- och Familjeförvaltningen i Eskilstuna kommun, Lejla Middleton, 2009 
 14 
 Sammanfattning 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige lämnar i detta slutbetänkande en redovisning av hur den genomfört de uppgifter av främjande natur som ingått i delegationens uppdrag. 
 I betänkandet lämnas också förslag med avseende på rättsligt skydd för de mänskliga rättigheterna, inrättandet av en nationell institution för de mänskliga rättigheterna, styrning och tillsyn, utbildning och kompetensutveckling, forskning och kunskaps- utveckling samt, slutligen, det civila samhällets och näringslivets roll med avseende på de mänskliga rättigheterna. Syftet är att dessa förslag tillsammans ska bilda en ny struktur för skydd av de mänsk- liga rättigheterna, där varje del förutsätter och stärker utvecklingen inom de övriga delarna. Syftet är också att förslagen ska bidra till att tydliggöra de mänskliga rättigheternas roll som en gemensam internationell och nationell värdegrund för samhället. 
 Delegationens uppdrag 
 Riksdagen har fastställt målet att de mänskliga rättigheterna ska respekteras i Sverige. Regeringens strategi för hur arbetet mot detta långsiktiga mål ska bedrivas har förtydligats i två nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter. Delegationen inrättades i mars 2006 som ett led i genomförandet av regeringens andra hand- lingsplan på området,  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna  
  
 2006–2009. 
  Delegationens uppdrag (dir. 2006:27) har varit att: 
  
 - 
  
 stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten, 
  
 - 
  
 utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i 
  
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 samhället, bland annat genom att samordna  
 EU-initiativet 
  Europeiska året för lika möjligheter för alla, och Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika i Sverige, 
  
 - 
  
 stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter samt 
  
 - 
  
 lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
  
 Genom tilläggsdirektiv fick delegationen i juli 2007 i uppdrag att också genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktiviteter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande (dir 2007:114). Uppdraget har redovisats i delbetänkandet  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
  
 (SOU 2008:45). I delbetänkandet redovisar delegationen också genomförandet av Europeiska året för lika möjligheter för alla och Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika. 
 I juli 2008 fick delegationen genom tilläggsdirektiv även i uppdrag att utreda om Handisam, Diskrimineringsombudsmannen (DO) eller något annat samhällsorgan borde anförtros uppgiften att i enlighet med kravet i artikel 33 av FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning främja, skydda och övervaka genomförandet av konventionen (dir. 2008:92). Detta uppdrag har redovisats i delbetänkandet  
 Främja, Skydda, Övervaka 
  
 – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsätt- ning  
 (SOU 2009:36). Delegationen har dessutom överlämnat rapporten  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En översikt  
 (SOU 2007:102) till regeringen. 
  
 I budgetpropositionen för 2009 förtydligade regeringen att det i delegationens uppdrag ingår att se över hur frågan om nationella institutioner som inrättas enligt Parisprinciperna med uppgift att bevaka frågor om de mänskliga rättigheterna ska lösas. 
 Genomförandet av den främjande delen av uppdraget 
 Inom ramen för den främjande delen av sitt uppdrag har delega- tionen lämnat stöd till ett flertal statliga myndigheter, kommuner och landsting i deras arbete med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten. Detta stöd har i regel lämnats i form av att delegationen medverkat i utformningen och 
 16 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 genomförandet av kompetensutvecklingsinsatser om de mänskliga rättigheterna. Syftet har varit att tydliggöra hur Sveriges interna- tionella åtaganden på detta område kan tolkas och användas mer konkret inom olika typer av offentlig verksamhet, på både statlig och kommunal nivå. 
 Kartläggningar och utvärderingar som delegationen låtit genom- föra, liksom delegationens egna erfarenheter, tyder på att det finns ett växande intresse bland statliga myndigheter, kommuner och landsting för att på ett tydligare sätt än tidigare arbeta utifrån de internationellt erkända mänskliga rättigheterna. Myndigheterna ser t.ex. ofta en fördel med att utgå från de mänskliga rättigheterna som en förenande bas för och ett sätt att förtydliga innebörden av flera tvärsektoriella perspektiv som myndigheterna redan i dag har i uppdrag att beakta. Det finns också ett intresse på kommunal nivå för att använda de mänskliga rättigheterna som utgångspunkter och vägledande principer i arbetet med kommunala styrdokument och strategier. Kartläggningarna, utvärderingarna och delegationens erfarenheter visar även att efterfrågan på verksamhetsanpassade kompetensutvecklingsinsatser är stor, liksom på vägledningar och liknande metodmaterial. 
 Delegationen har också genomfört flera kampanjer och andra kommunikationsinsatser om de mänskliga rättigheterna. Enligt direktiven har delegationen bl.a. haft i uppdrag att samordna två europeiska kampanjer om lika rättigheter. Delegationen har även, i samarbete med de tidigare ombudsmännen mot diskriminering, Barnombudsmannen samt Barn- och Elevombudet genomfört ett projekt mot diskriminering i skolan. Vidare har delegationen enligt tilläggsdirektiv haft i uppdrag att genomföra kommunikations- insatser och kunskapshöjande aktiviteter med anledning av 200- årsminnet av den transatlantiska slavhandelns avskaffande. Ytter- ligare en kommunikationsinsats som delegationen har genomfört är projektet  
 MR-dilemman 
  ( 
 Equality in Reality 
 ) 
 .  
 Inom ramen för dessa insatser har informations- och utbildningsmaterial samt lärar- handledningar utarbetats och spridits och en interaktiv utställ- ningsmonter om dilemman rörande de mänskliga rättigheterna tagits fram och ställts ut på flera platser i landet. 
 De informations- och kommunikationsinsatser som delegatio- nen har genomfört har i hög grad riktats till ungdomar. Genom- gående för insatserna har varit ett syfte att öka förståelsen för de mänskliga rättigheterna som relevanta för den svenska vardagen och för ungdomars och andra människors förhållningssätt både till 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 varandra och till samhället i stort. Ett annat genomgående syfte för dessa insatser har varit att stimulera till reflektion och diskussion. 
 Delegationen har också haft en webbplats där betänkanden, rapporter och annat material har publicerats. Dessa rapporter m.m. överförs till regeringens webbplats för mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se, när delegationen har avslutat sitt arbete. 
 Delegationens överväganden och förslag 
 En utgångspunkt för delegationens arbete, överväganden och förslag har varit att de mänskliga rättigheterna, såsom de kommer till uttryck i internationella överenskommelser, är bindande åta- ganden för hela den offentliga sektorn. De mänskliga rättigheterna utgör den enskildes värn mot överträdelser och övergrepp från det allmännas sida. De utgör också grundläggande normer för hur enskilda får bete sig mot varandra; alla har rätt att åtnjuta sina mänskliga rättigheter men ingen får använda dem på ett sätt som kränker en annan människas rättigheter. Förutom att utgöra rättsregler uttrycker de mänskliga rättigheterna också etiska och politiska ställningstaganden av ett slag som är centrala för varje samhälle. 
 Skyddet av de mänskliga rättigheterna är utformat för att vara hållbart på sikt och under skilda förhållanden, oavsett maktskiften, tider av oro, motsättningar inom landet och andra svårigheter. Därför är skyddet grundat i internationella överenskommelser, vilka ingen stat ensam förfogar över eller ensidigt kan ändra sedan den tillträtt överenskommelsen. Det är viktigt att också det nationella systemet för skydd av de mänskliga rättigheterna är utformat på ett sätt som är långsiktigt hållbart och som kan stå emot prövningar av olika slag. 
 Sverige har, i likhet med övriga skandinaviska länder, ett dualistiskt förhållningssätt till relationen mellan nationell och internationell rätt. Det innebär att det krävs att de internationella överenskommelser som Sverige tillträder införlivas i nationell rätt för att bestämmelserna ska bli gällande i den nationella rättsord- ningen. Införlivande kan ske genom inkorporering eller genom transformering. Att en internationell överenskommelse inkorpo- reras innebär att konventionen som sådan blir del av den nationella rättsordningen. Transformering däremot sker genom att konven- 
 18 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 tioner helt eller delvis görs om till nationell författningstext. Införlivande sker i Sverige som huvudregel genom transformering. Trots att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna är bindande för det allmänna är de sällan tydliga i lagstiftningen som just åtaganden om mänskliga rättigheter. 
 Till följd av bl.a. Sveriges inträde i den Europeiska unionen (EU), inkorporeringen av Europakonventionen i svensk rätt 1995 och internationaliseringen har frågor om de mänskliga rättig- heterna allt oftare kommit att aktualiseras i rättstillämpning, övrig offentlig verksamhet och samhället i stort. Det internationella regelverket om de mänskliga rättigheterna utvecklas ständigt och griper på ett tydligare sätt in i den svenska rättsordningen och förvaltningen. Därmed uppstår också ett ökat behov för personer som är verksamma där att förhålla sig till konventionerna om de mänskliga rättigheterna och till konventionsorganens praxis och yttranden. 
 Regeringen har återkommande, bl.a. i de två nationella hand- lingsplanerna för mänskliga rättigheter, uttalat målet om full respekt för de mänskliga rättigheterna samt sin avsikt att öka kunskapen och medvetenheten om de mänskliga rättigheterna i Sverige. Enligt delegationens bedömning skulle det innebära en viktig förstärkning av skyddet för, och kunskapen och medveten- heten om, de mänskliga rättigheterna om rättigheterna på olika sätt lyftes fram i den offentliga förvaltningen med utgångspunkt direkt i det internationella regelverket. 
 De mänskliga rättigheterna utgör också en värdegrund för samhället i stort. Det är viktigt att enskilda, inklusive barn och ungdomar, förstår de mänskliga rättigheternas innebörd, både som egna och andras rättigheter. Därför bör insatser genomföras även för att öka allmänhetens kunskap och medvetenhet om de mänsk- liga rättigheterna som den enskildes rättigheter och det allmännas skyldigheter. 
 Mot denna bakgrund föreslår delegationen insatser inom flera områden. 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 Rättslig reglering, styrning och tillsyn av arbetet för de mänskliga rättigheterna 
 Att transformering är den vanliga metoden för att införliva konventioner om mänskliga rättigheter i svensk lagstiftning inne- bär att rättigheterna kan komma till uttryck i en rad bestämmelser i olika författningar utan att nödvändigtvis bli synliga såsom just mänskliga rättigheter. Enligt principen om fördragskonform tolkning ska dock svensk intern rätt tolkas på ett sätt som överensstämmer med Sveriges internationella åtaganden, så långt detta är möjligt inom ramen för den svenska bestämmelsens ordalydelse. I händelse av en tydlig motsättning mellan en konven- tionsrättighet som inte har inkorporerats och en bestämmelse i svensk intern rätt har den sistnämnda företräde. 
 Sedan Sveriges inträde i EU har det allt oftare blivit nödvändigt att tillämpa rättsregler av en internationell karaktär. Det finns dock ännu inte någon klar tradition av att använda andra internationella regler eller dokument, trots principen om fördragskonform tolkning. Delegationen anser att det är viktigt att medvetenheten om de mänskliga rättigheterna, och vanan att använda konven- tionerna som vägledning inom svensk förvaltning och rättsskip- ning, ökar. Det kan t.ex. handla om att använda konventionerna och yttranden från konventionsorganen för att tolka nationell rätt på områden där Sverige återkommande fått ta emot synpunkter från dessa organ. De internationella åtaganden som Sverige gjort inom ramen för EU, FN, Europarådet m.fl. mellanstatliga organisa- tioner hänger ihop och påverkar varandra. Genom att EU:s stadga för grundläggande rättigheter nu blivit rättsligt bindande ökar behovet av kunskap om de mänskliga rättigheterna ytterligare. 
 Enligt delegationens bedömning finns det således anledning att nu tydligare lyfta fram de mänskliga rättigheterna under lagstift- ningsprocessen liksom för rättstillämpningen. För att full respekt för de mänskliga rättigheterna ska säkerställas och kränkningar av rättigheterna förebyggas behöver arbetet med att skydda de mänskliga rättigheterna pågå kontinuerligt och genomföras på varje stadium av lagstiftnings- och rättstillämpningsprocessen. 
 Delegationen föreslår att en utredning ska ges i uppdrag att utreda lämpligheten av en inkorporering av fler konventioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt. Det har nu gått över femton år sedan frågan om inkorporering av Europakonventionen utreddes och över tio år sedan en utredning övervägde om FN:s konvention 
 20 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 om barnets rättigheter borde inkorporeras. Sedan dess har arbetet för de mänskliga rättigheterna intensifierats på nationell nivå, bl.a. genom de nationella handlingsplanerna, och Sverige har fått femton års erfarenhet av att tillämpa Europakonventionen som svensk lag. I Norge har flera  
 FN-konventioner 
  om mänskliga rättigheter inkorporerats. Enligt delegationens uppfattning kan det anföras argument både för och emot inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter. Oavsett att tveksamheter kan föreligga av- seende effekterna och konsekvenserna av inkorporering anser delegationen att avgörandet om vilken ställning konventionerna ska ha i svensk rätt bör bygga på en grundlig analys i ljuset av nu rådande förhållanden. Trots att frågan om inkorporering ofta diskuteras saknas det i offentligt tryck och övrig litteratur en aktuell och djupgående analys av frågan om inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt. Delegationen anser att lämpligheten av en inkorporering av fler konventioner om mänskliga rättigheter därför bör utredas. 
 Delegationen föreslår också att bestämmelser som uttryckligen hänvisar till de överenskommelser om mänskliga rättigheter som Sverige har åtagit sig att följa ska föras in, i ett förtydligande syfte, i flera befintliga författningar. Detta arbete bör ta sin början dels i några särskilda lagar som reglerar offentlig verksamhet i situationer där människor är särskilt utsatta i förhållande till eller beroende av det allmänna, t.ex. för att de är frihetsberövade, sjuka, befinner sig i flyktingskap eller på annat sätt i behov av samhällets stöd, dels i några författningar av generell betydelse för offentlig förvaltning. 
 De författningsförslag som delegationen lämnar på dessa områden har givits en utformning som är av övergripande och vägledande karaktär. De föreslagna bestämmelserna hänvisar till konventionerna om mänskliga rättigheter som vägledande för hela verksamheten utan att konventionstexterna i sig blir direkt tillämpliga. Syftet med de föreslagna författningsbestämmelserna är att tydliggöra och erinra om vad som i och för sig redan gäller i dag, nämligen att konventionerna om mänskliga rättigheter ska använ- das som tolkningsmaterial vid tillämpning av nationell lagstiftning. De lagar som det här är fråga om är bl.a. polislagen, häkteslagen, fängelselagen, lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen om verkställighet av särskild ungdomsvård, utlänningslagen, hälso- och sjukvårdslagen och plan- och bygglagen. 
 För att ansvaret för att beakta de mänskliga rättigheterna även ska förtydligas på ett övergripande sätt i styrningen och tillsynen av 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 offentlig verksamhet föreslår delegationen att bestämmelser som hänvisar till de mänskliga rättigheterna ska föras in i förvaltnings- lagen och myndighetsförordningen. Delegationen föreslår också att bestämmelser som innebär en skyldighet att beakta de mänskliga rättigheterna vid regelgivning och inom ramen för statliga utredningar ska föras in i förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning respektive kommittéförordningen. Vidare föreslår delegationen att kommunernas och landstingens ansvar för att respektera de mänskliga rättigheterna förtydligas i kommunallagen. Den föreslagna bestämmelsen är av vägledande karaktär och inkräktar inte på den kommunala självstyrelsen. 
 Därutöver bör bestämmelser om ansvaret för att de mänskliga rättigheterna respekteras föras in i instruktionerna eller mot- svarande för ett urval myndigheter, i första hand de som ansvarar för verksamheter inom de områden som omfattas av förslagen om förtydliganden i lag, bl.a. Polisen, Rikspolisstyrelsen, Kriminal- vården, Migrationsverket, Statens institutionsstyrelse, Socialstyrelsen och Boverket. 
 Delegationen föreslår också att regeringen ska vidareutveckla arbetet för de mänskliga rättigheterna i Sverige i en tredje nationell handlingsplan eller motsvarande strategidokument. Regeringen bör eftersträva en hög grad av samverkan med andra aktörer kring handlingsplanen, såväl om framtagandet av dokumentet som om genomförandet av åtgärderna. 
 En nationell institution för de mänskliga rättigheterna 
 FN:s generalförsamling antog i december 1993  
 Principles relating to the Status of National Institutions 
 , de s.k. Parisprinciperna, som anger riktlinjer för nationella institutioner med uppgift att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. Vid världskonferensen om mänskliga rättigheter i Wien 1993 enades FN:s medlemsstater genom Wiendeklarationen, som antogs av generalförsamlingen samma år, om att alla länder bör ha en nationell institution för mänskliga rättigheter. Enligt Parisprinciperna ska nationella institu- tioner för mänskliga rättigheter ha en oberoende ställning och ett brett mandat att skydda och främja de mänskliga rättigheterna. 
 Antalet länder som har inrättat nationella institutioner för mänskliga rättigheter blir allt fler. I juni 2010 fanns sådana institu- tioner som motsvarar Parisprinciperna i 67 länder. FN:s hög- 
 22 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 kommissarie och Europarådets kommissarie för mänskliga rättig- heter samt EU:s byrå för grundläggande rättigheter betonar alla vikten av att medlemsstaterna har nationella institutioner som främjar och skyddar de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. Sverige har vid ett flertal tillfällen rekommenderats att inrätta en nationell institution för mänskliga rättigheter av FN:s övervak- ningskommittéer, samt även vid granskningen i FN:s råd för mänskliga rättigheter. 
 Delegationen föreslår att en nationell institution – Kommis- sionen för mänskliga rättigheter – ska inrättas i Sverige med utgångspunkt i Parisprinciperna. Kommissionen bör ha en obe- roende ställning, såsom rekommenderas i principerna, och ett brett mandat att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Kommissionen bör särskilt ha till uppgift att 
  
 - 
  
 undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt lämna förslag om hur situationen kan förbättras, 
  
 - 
  
 föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls, 
  
 - 
  
 ha kontakter med internationella organisationer och även i övrigt delta i internationellt samarbete om frågor som rör de mänskliga rättigheterna, samt 
  
 - 
  
 främja utbildning, forskning och kompetensutveckling, infor- mation och ökad medvetenhet om de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
  
 Kommissionen bör dock inte kunna pröva klagomål om kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna i individuella fall. Erfarenheter från bl.a. Riksdagens ombudsmän (JO) och Diskriminerings- ombudsmannen tyder på att kommissionen sannolikt skulle få ta emot ett mycket stort antal klagomål om den hade befogenhet att pröva dem. Detta skulle allvarligt inkräkta på kommissionens möj- ligheter att göra egna prioriteringar. 
 Delegationen föreslår att Kommissionen för mänskliga rättigheter ska inrättas som en myndighet under riksdagen. Kommissionens ledning bör bestå av tre kommissionärer som väljs av riksdagen. 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 Enligt Parisprinciperna bör en nationell institution för mänsk- liga rättigheter ha ett mandat som är reglerat i grundlag eller vanlig lag. Då delegationen anser att det är önskvärt att kommissionen inrättas utan dröjsmål föreslås att inrättandet sker genom ändringar i riksdagsordningen samt genom lag med instruktion för Kommis- sionen för mänskliga rättigheter. Kommissionens ställning och mandat bör därefter även stadfästas i regeringsformen. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter avses inte ta över någon del av det ansvar som åligger andra delar av det allmänna att respektera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Kommissionens roll bör i stället vara att ur ett helhetsperspektiv främja säkerställandet av de mänskliga rättig- heterna och arbeta stödjande och pådrivande gentemot andra aktörer. 
 Utbildning, forskning och kunskapsutveckling 
 Arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kräver kunskap. Som nämnts ovan bör enskilda ha medvetenhet om och förståelse för de mänskliga rättigheterna både som egna och andras rättigheter. De som är verksamma inom den offentliga sektorn behöver vara medvetna om de mänskliga rättigheterna som skyldigheter som det allmänna har att tillförsäkra den enskilde. 
 Den nya skollagen, som träder i kraft den 1 augusti 2010 och tillämpas på de flesta utbildningar från och med den 1 juli 2011, slår fast att skolorna ska förmedla och förankra de mänskliga rättigheterna samt utforma själva utbildningen i överensstämmelse med dessa. Detta är, enligt delegationens mening, en betydelsefull reform. Tydliga formuleringar om utbildning om de mänskliga rättigheterna bör nu också föras in i läroplanerna och kursplanerna för det allmänna skolväsendet. Med tanke på skolans förtydligade ansvar för de mänskliga rättigheterna är det också angeläget att det finns bra läromedel på området som förmår sätta rättigheterna i ett svenskt sammanhang, samt att Skolinspektionen genom sin tillsyn följer upp att skolorna tar sitt ansvar för de mänskliga rättig- heterna. 
 I konsekvens med den tydliga plats som de mänskliga rättig- heterna fått i den nya skollagen bör en motsvarande bestämmelse föras in i högskolelagen. Även examensbeskrivningar för yrkes- utbildningar där de mänskliga rättigheterna är av särskild relevans 
 24 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 för studenternas framtida yrkesutövning, och där krav på kunska- per om de mänskliga rättigheterna ännu inte ingår, bör komplet- teras med ett sådant krav. 
 Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättig- heterna för personer verksamma inom den offentliga sektorn bedrivs redan i dag. Insatserna är dock ofta av tillfällig karaktär och det finns ingen långsiktig plan för hur kompetens om Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna ska erbju- das statsanställda. Delegationen föreslår därför att regeringen ger Kompetensrådet för utveckling i staten (Krus) i uppdrag att utarbeta en strategi för hur statsanställda långsiktigt och systema- tiskt ska ges utbildning om de mänskliga rättigheterna. Regeringen bör också bjuda in Sveriges Kommuner och Landsting till en aktiv dialog om hur det kan säkerställas att anställda och förtroendevalda i kommuner och landsting systematiskt och långsiktigt erbjuds kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna. 
 Forskning om mänskliga rättigheter i Sverige bedrivs i dag i begränsad utsträckning. Graden av kunskap om de mänskliga rättigheterna inverkar på möjligheterna att nå framgång i arbetet med att säkerställa respekten för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Forskning om rättigheternas roll inom centrala samhälls- områden som hälsovård, utbildning, rättsväsendet och demokra- tiska processer är nödvändig för arbetet med mänskliga rättigheter inom dessa sektorer. Därför är det angeläget att regeringen stimu- lerar forskning och annan kunskapsutveckling om hur rättigheterna regleras, tillämpas och uppfattas i Sverige. Delegationen föreslår att ett långsiktigt forskningsprogram om mänskliga rättigheter i Sverige inrättas. Forskningsprogrammet bör bestå av fyra delar; en grundforskningsdel, en forskarskola, behovsmotiverade forsk- ningsstudier samt ett forskningsnätverk. Regeringen bör ge Veten- skapsrådet i uppdrag att i samarbete med andra forskningsråd närmare utforma och hantera detta forskningsprogram. Eftersom frågor om de mänskliga rättigheterna är av tvärsektoriell karaktär, menar delegationen att det är viktigt att eftersträva att ett flertal vetenskapliga discipliner finns representerade och att forskningen omfattar hela bredden av de mänskliga rättigheterna. 
 Satsningar bör också göras på att utveckla statistik om de mänskliga rättigheterna som grunddata för både kunskapsutveck- ling och uppföljning. Indikatorssystem som bl.a. omfattar redovis- ning av kvantitativa data i form av statistik har införts eller håller på att utarbetas inom en rad politikområden. Det främsta syftet med 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:70 
  
 sådana system är att på ett strukturerat sätt kunna följa utveck- lingen och på så sätt kunna utforma träffsäkra insatser. Ytterligare ett syfte är att tydligt kunna redovisa utvecklingen för riksdagen. Delegationen anser att även utvecklingen av situationen för de mänskliga rättigheterna bör följas upp och redovisas på detta sätt. Delegationen föreslår därför att regeringen inom ramen för nästa nationella handlingsplan eller motsvarande strategi för de mänsk- liga rättigheterna ska utveckla nationella mål och indikatorer för de mänskliga rättigheterna i samverkan med Sveriges Kommuner och Landsting samt med beaktande av det arbete med sådana indika- torer som bedrivs inom internationella organisationer. 
 Civilsamhälle och näringsliv 
 Det civila samhället och näringslivet har viktiga funktioner att fylla för skyddet och främjandet av de mänskliga rättigheterna. Respek- ten för de mänskliga rättigheterna, och kunskapen och medveten- heten om dem, är beroende av ett starkt och varierat civilsamhälle där olika organisationer, grupper och intressen kan komma till tals. De mänskliga rättigheterna stärks av att det finns aktörer inom det civila samhället som bevakar och lyfter frågor om de mänskliga rättigheterna och som kan föra fram människors erfarenheter av vilka problem, brister och styrkor som finns i skyddet av rättig- heterna. Det civila samhällets organisationer har också en viktig roll i arbetet med att sprida kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna. När organisationerna utför tjänster på offentligt upp- drag har de samma ansvar som det allmänna för att respektera den enskildes mänskliga rättigheter. 
 Det finns i dag system för statligt stöd till organisationer inom det civila samhället som är verksamma inom en rad områden. Även om många av de organisationer som tar emot statligt stöd i enlighet med dessa stödsystem delvis eller indirekt arbetar med frågor som rör mänskliga rättigheter, saknas i dag stödsystem för organisa- tioner som har till syfte att arbeta för de mänskliga rättigheterna i Sverige på ett övergripande sätt. Stödet för sådan verksamhet är i stället styrt till vissa avgränsade rättighetsfrågor, organisationstyper eller verksamhetsslag. Delegationen föreslår därför att regeringen genomför en översyn av befintliga bidragssystem för statligt stöd till det civila samhällets organisationer i syfte att klargöra om de fungerar på ett tillfredsställande sätt vad avser organisationernas 
 26 
  
 SOU 2010:70 
  
 Sammanfattning 
  
 arbete för de mänskliga rättigheterna, eller om det behöver göras förändringar för att organisationerna ska kunna bidra ytterligare till främjandet av respekten för de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
 På såväl internationell som nationell nivå har det tagits ett flertal initiativ för att tydliggöra näringslivets sociala ansvar, bl.a. avseende de mänskliga rättigheterna. FN:s generalsekreterares särskilde representant för mänskliga rättigheter i näringslivet har presenterat ett ramverk för dessa frågor. Delegationen föreslår att regeringen på ett systematiskt sätt, och med avsättning av tillräckliga resurser för arbetet, ska vidta konkreta åtgärder för att genomföra ram- verket. Åtgärderna kan lämpligen utformas på ett sätt som mot- svarar det uttalande som gjordes gemensamt av de svenska och spanska regeringarna under Sveriges ordförandeskap i EU. 
 OECD:s riktlinjer för multinationella företag, som bl.a. avser respekten för de mänskliga rättigheterna, uppdateras under 2010 och 2011 och en reviderad version publiceras troligen i juni 2011. Delegationen föreslår att regeringen ska låta översätta de upp- daterade riktlinjerna till svenska samt omarbeta den tidigare handboken i enlighet med den nya versionen. Regeringen bör även aktivt sprida riktlinjerna och handboken och agera för att svenska multinationella företag ska säkerställa att de mänskliga rättig- heterna respekteras i den svenska och utländska verksamheten. 
 Delegationen föreslår också att regeringen ska genomföra åtgär- der för att aktivt sprida den kommande internationella standarden för socialt ansvar, ISO 26000, och stimulera till att den används av organisationer inom civilsamhälle, näringsliv och offentlig sektor. 
 27 
 Summary 
 The Delegation for Human Rights in Sweden describes in this final report how it Daniels out the tasks of a promotional nature contained in its remit. 
 The report also presents Sullivan to legal protection of human rights, the establishment of a national institution for human rights, governance and supervision, education and professional development, research and knowledge development and, finally, the role of civil society and business in relation to human rights. The objective is for these proposals together to provide a new structure for the protection of human rights, with each part conditional on and reinforcing development in the other parts. It is also intended that the proposals will contribute to clarifying the role of human rights as a common international and national system of values for society. 
 The Delegations remit 
 The Swedish Parliament (Riksdag) has set the objective of human rights being respected in Sweden. The Governments strategy regarding how work towards this  
 long-term 
  objective should progress has Owen in two national action plans for human rights. The Delegation was appointed in March 2006 as part of the implementation of the Governments second action plan in this area,  
 A National Action Plan for Human Rights  
  
 2006–2009. 
  
 The Delegations remit (ToR 2006:27) has been to: 
  
 - 
  
 support government agencies, municipalities and county councils in work to ensure full respect for human rights in their operations, 
  
 - 
  
 devise and implement strategies for greater information and knowledge on human rights among various target groups in 
  
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 society, in part by coordinating the EU initiative the European Year of Equal Opportunities for All and the Council of Europe campaign All Different – All Equal in Sweden. 
  
 - 
  
 stimulate public debate on human rights and 
  
 - 
  
 present Mcknight how to provide continued support for work towards ensuring full respect for human rights in Sweden after the Delegation has concluded its remit. 
  
 Through supplementary terms of reference, the Delegation was tasked in July 2007 with also taking communication initiatives and undertaking  
 awareness-raising 
  activities in connection with the 200th anniversary of the abolition of the transatlantic slave trade (ToR 2007:114). An account of the remit has Porter presented in the interim report  
 Reports from a Human Rights Workshop  
 (Swedish Government Official Reports, SOU 2008:45). In this interim report, the Delegation also describes the implementation of the European Year of Equal Opportunities for All and the Council of Europe campaign All Different – All Equal. 
 In July 2008 the Delegation was also tasked through supp- lementary terms of reference with investigating whether Handisam 
 – Swedish Agency for Disability Policy Cooperation, the Equality Ombudsman or any other public body ought to be entrusted with the task of promoting, protecting and monitoring implementation of the UN Convention on the Rights of Persons with Disabilities (ToR 2008:92). An account of this remit has Porter presented in the interim report  
 Promote, Protect, Monitor – the UN Convention on the Rights of Persons with Disabilities  
 (Swedish Government Offi- cial Reports, SOU 2009:36). The Delegation has also submitted the report  
 Swedish News Media and Human Rights in Sweden – An Overview  
 (Swedish Government Official Reports, SOU 2007:102) to the Government. 
 In the Government Budget Bill for 2009, the Government clari- fied that the Delegations remit includes reviewing how the matter of national institutions appointed in accordance with the Paris Principles with the task of promoting and protecting human rights issues should be resolved. 
 30 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 Implementation of the promotional part of the remit 
 Under the promotional part of its remit, the Delegation has provided support for several government agencies, municipalities and county councils in their efforts to ensure full respect for human rights in their operations. This support has, as a rule, been in the form of assistance by the Delegation with the design and implementation of professional development Lewis. The objective has been to clarify how Swedens international commitments in this area can be interpreted and used more specifically in various types of public activity, at both central and local government levels. 
 Surveys and evaluations commissioned by the Delegation, Taylor Delegations own experience, suggest that there is growing interest among government agencies, municipalities and county councils in working more clearly than previously on the basis of internationally recognised human rights. The agencies often, for example, see a benefit in taking human rights as a unifying basis for and a way of clarifying the meaning of several  
 cross-sectoral 
  perspectives which they are already required to take account of today. There is also interest at municipal level in using human rights as underlying and guiding principles in work on municipal policy documents and strategies. The surveys, the evaluations and the Delegations experience also show that there is strong demand for professional development Mack operations, Walker for guidelines and similar  
 method-related 
  material. 
 The Delegation has also conducted several campaigns and taken other communication initiatives relating to human rights. Under its terms of reference, the Delegation was tasked with coordinating two European campaigns on equal rights. The Delegation has also carried out a project to counter discrimination in schools in coope- ration with the former Equality Ombudsmen, the Ombudsman for Children and the Office of the Child and School Student Representative. In addition, under supplementary terms of refe- Ortiz Delegation has been tasked with taking communication initiatives and implementing  
 awareness-raising 
  activities in con- nection with the 200th anniversary of the abolition of the trans- atlantic slave trade. Another communication initiative implemented by the Delegation is the project  
 Equality in Reality 
 . Under Ramsey initiatives, information and training material as well as teaching 
 31 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 guides have been developed and distributed and an interactive exhibition stand on the dilemmas relating to human rights has been produced and put on display at several locations around the country. 
 The information and communication initiatives the Delegation has taken have been largely focused on young people. Edwards initia- tives have consistently pursued the objective of increasing under- standing of human rights as relevant to Swedish everyday life and to the attitudes of young people and others both to Ryan and to society at large. Another consistent aim behind these initiatives has been to encourage reflection and discussion. 
 The Delegation has also had a website, on which reports and other material have been published. Edwards reports and other documents will be transferred to the Government human Ortiz, White, when the Delegation has concluded its work. 
 The Delegations considerations and proposals 
 A principle underpinning the Delegations work, considerations and proposals has been that protection of human rights, as expressed in international agreements, is a binding commitment for the whole of the public sector. Human rights represent the indi- viduals protection against violations and abuse on the part of the public institutions. They also represent fundamental standards for how individuals are allowed to behave towards Ryan; everyone has the right to enjoy his or her human rights, but no one may use them in a way that violates the rights of someone else. As well as constituting rules of law, human rights express ethical and political principles of a kind that are crucial to every society. 
 The protection of human rights is designed to be sustainable in the long term and under different conditions, regardless of changes of government, times of unrest, divisions within the country and other difficulties. The protection is therefore founded on interna- tional agreements, which no state alone has sole disposal over or can unilaterally change after acceding to the agreement. It is important that the national system for the protection of human rights is also designed in a way that is sustainable in the long term and can withstand being put to the test in various ways. 
 32 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 Like other Scandinavian countries, Sweden has a dualistic approach to the relationship between national and international law. This means that the international agreements to which Sweden accedes are required to be embodied in national law for the provisions to be applicable in the national legal system. This embodiment can take the form of incorporation or transformation. Incorporation of an international agreement means that the agree- ment as such becomes part of the national legal system. Trans- formation, on the other hand, takes place through conventions being completely or partly converted into national statutes. Embodiment as a rule takes place through transformation in Sweden. Despite Swedens international commitments on human rights being binding on the public institutions, they are rarely explicit in legislation as commitments specifically on human rights. 
 As a result of Swedens accession to the European Union (EU), the incorporation of the European Convention on Human Rights into Swedish law in 1995 and internationalisation, Green to human rights have become increasingly topical in the application of law, other public activities and society at large. The international rules on human rights are being steadily developed and are having a clearer impact on the Swedish legal system and administration. An increased need is thus arising for people who are active in Ramsey fields to address the conventions on human rights and the practice and pronouncements of the convention bodies. 
 The Government has recurrently, for instance in the two national action plans for human rights, pronounced the objective of full respect for human rights and its intention to raise the level of knowledge and awareness of human rights in Sweden. In the Delegations view, it would significantly strengthen knowledge and awareness of human rights if these rights Cortez highlighted in various ways in public administration directly on the basis of the international rules. 
 Human rights also represent a set of values for society at large. It is important that individuals, including children and young people, understand the meaning of human rights, both Taylor own rights and as the rights of others. Figueroa should therefore also be made to raise the level of public knowledge and awareness of human rights as the rights of the individual and the obligations of the public institutions. 
 On this basis, the Delegation proposes actions in several areas. 
 33 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 Judicial regulation, governance and supervision of work on human rights 
 The fact that transformation is the usual method for embodying conventions on human rights in Swedish legislation means that the rights may be expressed in a number of provisions in different statutory instruments without necessarily becoming visible speci- fically as human rights. According to the principle of interpretation in Jones existing treaties, however, Swedish internal law has to be interpreted in a way which is consistent with Swedens international commitments, provided this is possible within the framework of the wording of the Swedish provision. In the event of a clear conflict between a right under a convention which has not been incorporated and a provision in Swedish internal law, the latter takes precedence. 
 Since Sweden joined the EU it has become increasingly necessary to apply legal rules of an international nature. However, there is no clear tradition yet for applying other international rules or documents, despite the principle of interpretation in Jones existing treaties. The Delegation considers it important that awareness of human rights, and the custom of using the con- ventions as a guide in Swedish administration and justice, should be raised. This may, for example, mean using the conventions and the pronouncements of the convention bodies in interpreting national law in areas in which Sweden has repeatedly had to take opinions from the convention bodies. The international commitments Sweden has made through its membership of the EU and in the framework of cooperation in the UN and the Council of Europe and other intergovernmental organisations are interrelated and influence one another. Now that the EU Charter of Fundamental Rights has become legally binding, the need for knowledge of human rights is also increasing. 
 In the Delegations view there are thus reasons why human rights should now be highlighted more clearly during the legislative process and in the application of law. If full respect for human rights is to be ensured and violations of rights are to be prevented, the work of protecting human rights needs to be continuous and present at every stage of the legislative and judicial process. 
 The Delegation proposes that an inquiry should be appointed with the remit to investigate the suitability of incorporating more human rights conventions into Swedish law. More than fifteen 
 34 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 years have now elapsed since the question of incorporating the European Convention on Human Rights was investigated and more than ten years since an inquiry considered whether the UN Convention on the Rights of the Child ought to be incorporated. Since then, work on human rights has been intensified at the national level, in part through the national action plans, and Sweden has gained fifteen years of experience in applying the European Convention on Human Rights as Swedish law. Several UN conventions on human rights have been incorporated in Norway. In the Delegations view, arguments can be advanced both for and against incorporating conventions on human rights. Regardless of the possibility of doubt on the effects and consequences of incorporation, the Delegation considers that the decision on what position the conventions are to have in Swedish law should be based on a thorough analysis in the light of current circumstances. Despite regular discussion on the issue of incorporation, there is no recent and  
 in-depth 
  analysis in the public press and other literature of the issue of incorporating conventions on human rights into Swedish law. The Delegation considers that the suitability of incorporating more conventions on human rights should therefore be investigated. 
 The Delegation also proposes that provisions which explicitly refer to the agreements on human rights which Sweden has made a commitment to comply with should be introduced, for purposes of clarification, Meyer existing statutory instruments. This work should start both with some special laws which govern public activity in situations in which people are particularly vulnerable in relation to, or dependent on, the public institutions, for example because they are deprived of their freedom, are ill, are refugees or in some other way are in need of the support of society, and with some statutory instruments of general significance for public administration. 
 The statutory proposals which the Delegation presents in Ingram formulated in an overarching and guiding manner. The proposed provisions refer to the conventions on human rights as guiding all activity, without the texts of the conventions Pope directly applicable. The objective of the proposed statutory provisions is to clarify and provide a reminder of what already applies today, namely the fact that the human rights conventions are to be used as material for interpretation in the application of national legislation. The laws concerned include the 
 35 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 Police Act, the Act on the Treatment of Persons Arrested or Remanded in Custody, the Prisons Act, the Care of Young Persons (Special Provisions) Act, the Closed Juvenile Detention Act, the Aliens Act, the Health and Medical Services Act and the Planning and Building Act. 
 To ensure that responsibility to take account of human rights is also clarified in an overarching way in the governance and supervision of public activity, the Delegation proposes that provisions referring to human rights should be introduced into the Administrative Procedure Act and the Government Agencies Ordinance. The Delegation also proposes that provisions sig- nifying an obligation to take account of human rights in regulation and in the context of government inquiries should also be intro- duced into the Ordinance on Impact Assessment in Regulation and the Committees Ordinance. In addition, the Delegation proposes that the responsibility of the municipalities and county councils to respect human rights should be clarified in the Local Government Act. The proposed provision is in the nature of guidance and does not encroach upon local government autonomy. 
 Furthermore, provisions on responsibility for human rights being respected should be introduced into the instructions for a selection of government agencies, primarily those responsible for activities in the areas covered by the proposals for clarifications in law, including the Swedish Police, the National Police Board, the Swedish Prison and Probation Service, the Swedish Migration Board, the National Board of Institutional Care, the National Board of Health and Welfare and the National Board of Housing, Building and Planning. 
 The Delegation also proposes that the Government should con- tinue the development of work on human rights in Sweden in a third national action plan or equivalent strategy document. The Government should aim for a high degree of collaboration with other actors on the action plan, both in the preparation of the document and in the implementation of the measures. 
 A national institution for human rights 
 The UN General Assembly in December 1993 adopted  
 Principles Relating to the Status of National Institutions,  
 the Paris Principles, which indicate guidelines for national institutions charged with 
 36 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 promoting and protecting human rights. At the World Conference on Human Rights in Vienna in 1993, the Member States of the UN agreed through the Vienna Declaration, which was adopted by the General Assembly in the same year, that all countries should have a national institution for human rights. Under the Paris Principles, national institutions for human rights have to have an independent position and a broad mandate to protect and promote human rights. 
 The number of countries which have established national institutions for human rights is steadily rising. In June 2010 Hoffman such institutions in response to the Paris Principles in 67 countries. The UN High Commissioner and the Council of Europe Commissioner for Human Rights, Price for Fundamental Rights, all emphasise the importance of Member States having national institutions which promote and protect human rights at national level. Sweden has on several occasions Sanchez establish a national institution for human rights by the UNs monitoring committees, and also in the universal periodic review by the UNs Human Rights Council. 
 The Delegation proposes that a national institution – the Commission for Human Rights – be established in Sweden on the basis of the Paris Principles. This Commission should have an independent position, as recommended in the Principles, and a broad mandate to protect and promote human rights in Sweden. The Commission should be tasked in particular with 
  
 - 
  
 studying and reporting on how human rights are respected in Sweden and submitting proposals on how the situation can be improved, 
  
 - 
  
 proposing statutory changes or other measures which are needed to ensure that Swedens international commitments on human rights are fulfilled, 
  
 - 
  
 having contacts with international organisations and also in other respects taking part in international cooperation on issues relating to human rights, and 
  
 - 
  
 promoting education, research and professional development, information and increased awareness of human rights in Sweden. 
  
 37 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 It should not be part of the Commissions mandate to consider complaints of human rights violations in individual cases. Experience from the Parliamentary Ombudsmen and the Equality Ombudsman suggests that the Commission would probably receive a large number of complaints if it had the power to consider them. This would seriously encroach upon the Commissions ability to set its own priorities. 
 The Delegation proposes that the Commission for Human Rights should be established as a public agency under the Riksdag. The Commission should be Baker commissioners elected by the Riksdag. 
 Under the Paris Principles, a national institution for human rights is to have a mandate regulated by constitution or ordinary law. As the Delegation considers it desirable for the Commission to be appointed without delay, it is proposed that the Commission should be established through amendments to the Riksdag Act and through a law containing instructions for the Commission for Human Rights. The position and mandate of the Commission should then also be set forth in the Instrument of Government. 
 The Commission for Human Rights is not intended to take over any part of the responsibility incumbent on other public institutions to respect Swedens international commitments on human rights. The role of the Commission should instead be to promote the safeguarding of human rights from a comprehensive perspective and to work in a supportive and proactive manner in relation to other actors. 
 Education, research and knowledge development 
 Work towards full respect for human rights in Sweden requires knowledge. As mentioned Acevedo, individuals should have an awareness and knowledge of human rights, both their own and those of others. Snyder who are active in the public sector need to be aware of human rights as obligations the public institutions have to fulfil in relation to the individual. 
 The new Education Act, which came into force on 1 August 2010 and is applicable to most education programmes with effect from 1 July 2011, stipulates that schools have to convey, and establish broad support for, human rights and design the actual education provided in Nelson. In the 
 38 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 Delegations opinion, this is a significant reform. Clear for- mulations on education on human rights should now also be introduced Blackwell syllabuses for the public school system. In view of the schools clarified responsibility for human rights, it is also crucial that there are good teaching materials in the area which are capable of placing human rights in a Swedish context, and that the National Schools Inspectorate, through its supervision, ensures that schools are fulfilling their responsibility for human rights. 
 In line with the clear role which human rights have acquired in the new Education Act, a corresponding provision should also be introduced into the Higher Education Act. Degree descriptions for vocational education programmes where human rights are of particular relevance to the students future careers and where requirements for knowledge of human rights are not yet included should be supplemented by the addition of such a requirement. 
 Training and professional development relating to human rights for public officials are already undertaken today. However, the measures taken are often temporary in nature, and there is no long- term plan regarding how skills relating to Swedens international commitments on human rights are to be offered to government officials. The Delegation therefore proposes that the Government should task the Swedish Council for Strategic HR Development (KRUS) with devising a strategy for how government officials should be given  
 long-term 
  and systematic training on human rights. The Government should also invite the Swedish Association of Local Authorities and Regions to take part in an active dialogue to discuss how to ensure that employees and elected repre- sentatives in municipalities and county council can be offered professional development on human rights in a systematic and  
 long-term 
  manner. 
 Research on human rights in Sweden is undertaken to a limited extent at present. The level of knowledge on human rights impacts on the prospects of achieving success in Daugherty to ensure respect for human rights in Sweden. Research on the role of rights in key areas of society such as health care, education, the legal system and democratic processes is necessary for the work on human rights in these sectors. It is therefore crucial that the Government encourages research and other development of knowledge on how human rights are regulated, applied and perceived in Sweden. The Delegation proposes that a  
 long-term 
  research programme on 
 39 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 human rights in Sweden should be Shaw. This research programme should consist of four parts: a basic research part, a graduate school,  
 needs-motivated 
  research studies and a research network. The Government should task the Swedish Research Council with formulating and managing this research programme more closely in cooperation with other research programmes. As human rights issues are of a  
 cross-sectoral 
  nature, the Delegation considers it important to aim for a large number of scientific disciplines to be represented and for the research to cover the whole breadth of human rights. 
 Initiatives should also be taken to develop statistics on human rights as basic data for both development of knowledge and follow- up. Indicator systems covering the reporting of quantitative data in the form of statistics have been introduced or are being devised in a number of policy areas. The principal purpose of such systems is to be able to follow development in a structured manner and in so doing to be able to design  
 well-targeted 
  initiatives. Another pur- pose is to be able to report on development to the Riksdag. The Delegation considers that the trend in the human rights situation should also be followed up and presented in this way. The Delegation therefore proposes that, under the next national action plan or equivalent strategy for human rights, the Government should develop national targets and indicators for human rights in collaboration with the Swedish Association of Local Authorities and Regions, taking account of the work on such indicators undertaken in international organisations. 
 Civil society and the business community 
 Civil society and the business community have important functions to fulfil in the protection and promotion of human rights. Respect for human rights, and knowledge and awareness of them, depend on a strong and varied civil society in which various organisations, groups and interests can have a say. Human rights are strengthened by there being actors in civil society who monitor and highlight human rights issues and who can present peoples experiences of shortcomings and strengths in the protection of rights. The civil society organisations also have an important role to play in the work of disseminating knowledge and awareness of human rights. When the organisations provide services on official 
 40 
  
 SOU 2010:70 
  
 Summary 
  
 instructions they have the same responsibilities as the public institutions to respect the human rights of the individual. 
 There are systems today for providing government support to civil society organisations who are active in a number of areas. Although many of the organisations which receive government support in Welch support systems work partly or indirectly on issues relating to human rights, there is a lack of support systems at present for organisations whose objective it is to work for human rights in Sweden in an overarching way. Support for such activity is instead directed towards certain limited rights issues, types of organisations or kinds of activity. The Delegation therefore proposes that the Government conducts a review of existing grant systems for government support to civil society organisations with the aim of clarifying whether they work satisfactorily in relation to the work of the organisations for human rights, or whether changes need to be made so that the organisations can make a still greater contribution to promoting respect for human rights in Sweden. 
 Several initiatives have been taken at both international and national level to clarify the social responsibility of business with regard to human rights. The Special Representative of the UN  
 Secretary-General 
  on Business and Human Rights has presented a framework for these issues. The Delegation proposes that the Government should take practical measures to implement the framework in a systematic way, earmarking sufficient resources for the work. Moore suitably be designed in a way equivalent to the statement jointly made by the Swedish and Spanish governments during Swedens Presidency of the EU. 
 The OECD Guidelines for Multinational Enterprises, which relate among other things to respect for human rights, are being updated in 2010 and 2011, and a revised version of the Guidelines will probably be published in Goodwin 2011. The Delegation proposes that the Government should arrange for the new Guidelines to be translated into Swedish and have the previous handbook revised in accordance with the new Guidelines. The Government should also actively disseminate the Guidelines and the Handbook and urge Swedish multinational companies to ensure that human rights are respected in their operations in Sweden and abroad. 
 41 
  
 Summary 
  
 SOU 2010:70 
  
 The Delegation also proposes that the Government should implement measures to actively disseminate the forthcoming international standard on social responsibility, ISO 26000, and encourage its use by organisations in civil society, business and the public sector. 
 42 
 Författningsförslag 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i riksdagsordningen 
 Härigenom föreskrivs i fråga om riksdagsordningen 
  
 1  
  
 dels  
 att 3 kap. 8 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 8 kap. 15 a §, samt närmast före paragrafen en ny rubrik av följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny tilläggsbestämmelse 3.8.6 av föl- jande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
 Riksdagsstyrelsen, fullmäktige och direktionen i Riksbanken, Riksdagens ombudsmän, sty- relsen i Riksrevisionen samt riksrevisorerna får göra fram- ställningar hos riksdagen i frå- gor som rör organets kompe- tens, organisation, personal eller verksamhetsformer. 
 Riksdagen får föreskriva att riksdagsstyrelsen, fullmäktige och direktionen i Riksbanken, Riksdagens ombudsmän och 
 8 § 
 Riksdagsstyrelsen, fullmäktige och direktionen i Riksbanken, Riksdagens ombudsmän, sty- relsen i Riksrevisionen, riksrevi- sorerna samt  
 Kommissionen för mänskliga rättigheter  
 får göra framställningar hos riksdagen i frågor som rör organets kompe- tens, organisation, personal eller verksamhetsformer. 
 Riksdagen får föreskriva att riksdagsstyrelsen, fullmäktige och direktionen i Riksbanken, Riksdagens ombudsmän, sty- 
  
 1  
 Riksdagsordningen omtryckt 2007:726. 
 43 
 Författningsförslag SOU 2010:70 
  
 styrelsen i Riksrevisionen även i 
  
 relsen i Riksrevisionen och 
  
 andra fall får göra framställ- 
  
 Kommissionen för mänskliga 
  
 ningar hos riksdagen. 
  
 rättigheter  
 även i andra fall får 
  
 göra framställningar hos riks- 
  
 dagen. 
  
 Särskilda bestämmelser om redogörelser till riksdagen från ett riksdagsorgan finns i lag. 
 Vad som sägs i första stycket gäller också var och en av riksrevisorerna i Riksrevisionen. Ytterligare föreskrifter om sådana framställningar finns i lagen (2002:1023) med instruktion för Riksrevisionen. 
 3.8.6. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter får göra fram- ställningar hos riksdagen med anledning av en fråga som uppkommit vid utförandet av uppdraget. Ytterligare föreskrifter om sådana framställningar finns i lagen (0000:000) med instruktion för Kommissionen för mänskliga rättigheter. 
 8 kap. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter 
 15 a § 
 Riksdagen ska välja tre kommissionärer att leda Kommissionen för mänskliga rättigheter. Kommissionen för mänskliga rättigheter ska i enlighet med den instruktion som riksdagen beslutar främja säker- ställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Kommis- sionen beslutar självständigt hur 
 44 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 verksamheten ska bedrivas. 
 En av kommissionärerna ska svara för myndighetens admi- nistrativa ledning. Riksdagen bestämmer vem av kommissio- närerna som ska ha denna upp- gift. 
 Kommissionärerna väljs var för sig. Vid val med slutna sedlar tillämpas förfarandet i 1 § andra stycket. Val av kommissionär gäller från valet eller den senare tidpunkt som riksdagen bestäm- mer till dess att nytt val har genomförts under sjunde året därefter och den då valde har tillträtt uppdraget. Valet ska dock aldrig gälla längre än till ut- gången av detta år. En kommis- sionär kan inte väljas om. 
 På förslag av konstitutions- utskottet får riksdagen entlediga en kommissionär som inte har riksdagens förtroende. 
 Om en kommissionär avgår i förtid, ska riksdagen snarast välja en efterträdare för en ny sju- årsperiod. 
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag (0000:000) med instruktion för Kommissionen för mänskliga rättigheter 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Uppgifter 
  
 1 §  
 Kommissionen för mänskliga rättigheter är enligt 8 kap. 15 a § riksdagsordningen en myndighet under riksdagen med uppgift att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Kommissionen beslutar självständigt hur verksamheten ska bedrivas. 
  
 2 §  
 Kommissionen har särskilt till uppgift att 
  
 1. 
  
 undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt föreslå åtgärder för att förbättra situationen, 
  
 2. 
  
 föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls, 
  
 3. 
  
 ha kontakter med internationella organisationer och även i övrigt delta i internationellt samarbete om frågor som rör de mänskliga rättigheterna, samt 
  
 4. 
  
 främja utbildning, forskning och kompetensutveckling, information och ökad medvetenhet om de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
  
 Kommissionen ska inte pröva klagomål om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i enskilda fall. 
  
 3 §  
 Förvaltningsmyndigheter, kommuner och landsting ska på begäran lämna kommissionen det biträde som den behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter. Detsamma ska gälla för andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen. 
  
 4 §  
 Uppkommer i kommissionens verksamhet anledning att väcka fråga om en författningsändring eller någon annan åtgärd från statens sida, får kommissionen göra framställning i ämnet till riksdagen enligt tilläggsbestämmelsen 3.8.6 till riksdagsordningen 
 46 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 eller till regeringen. Kommissionärerna beslutar gemensamt om sådana framställningar. 
  
 5 §  
 Kommissionen ska årligen lämna en rapport till riksdagen om den verksamhet som bedrivits under det föregående kalenderåret. Kommissionärerna beslutar gemensamt om rapporten. 
 Ledning 
  
 6 §  
 Kommissionen leds av tre kommissionärer, varav en ska svara för myndighetens administrativa ledning. I 8 kap. 15 a § riksdags- ordningen finns bestämmelser om val av kommissionärer. 
 Vid kommissionen ska det finnas ett råd med uppgift att bidra med sakkunskap i arbetet. Rådet utses av kommissionen. 
  
 7 §  
 Kommissionärerna beslutar gemensamt om verksamhetens inriktning, organisation och arbetsordning. 
 Kommissionärerna får föreskriva att administrativa ärenden som inte behöver beslutas av dem gemensamt får avgöras av den kommissionär som svarar för den administrativa ledningen av myndigheten eller av någon annan tjänsteman. 
  
 8 §  
 Kommissionen svarar för att intern revision av myndigheten sker. Internrevisionen ska avse självständig granskning av myndighetens interna styrning och kontroll och hur myndigheten fullgör sina ekonomiska redovisningsskyldigheter. Revisionen ska bedrivas i enlighet med god sed för internrevision. 
 Kommissionen fastställer revisionsplan för sin verksamhet efter samråd med Riksrevisionen. 
 47 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
 Härigenom föreskrivs i fråga om offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) 
  
 dels  
 att 1 kap. 6 §, 10 kap. 21, 23 och 27 §§, 33 kap. 5 § samt rubriken till 33 kap. ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det i lagen ska införas en ny paragraf, 33 kap. 4 a §, och närmast före paragrafen en ny rubrik av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
  
 6 § 
  
 Den femte avdelningen inne- 
  
 Den femte avdelningen inne- 
  
 håller bestämmelser om sekre- 
  
 håller bestämmelser om sekre- 
  
 tess till skydd för uppgift om 
  
 tess till skydd för uppgift om 
  
 enskilds personliga eller ekono- 
  
 enskilds personliga eller ekono- 
  
 miska 
  
 förhållanden. 
  
 Vissa av 
  
 miska 
  
 förhållanden. 
  
 Vissa av 
  
 dessa 
  
 bestämmelser 
  
 tillämpas 
  
 dessa 
  
 bestämmelser 
  
 tillämpas 
  
 oavsett 
  
 i vilket 
  
 sammanhang 
  
 oavsett 
  
 i vilket 
  
 sammanhang 
  
 uppgiften förekommer (21 kap.). 
  
 uppgiften förekommer (21 kap.). 
  
 Bestämmelserna i övrigt avser 
  
 Bestämmelserna i övrigt avser 
  
 – folkbokföring, 
  
 delgivning, 
  
 – folkbokföring, 
  
 delgivning, 
  
 m.m. (22 kap.), 
  
 m.m. (22 kap.), 
  
 – utbildningsverksamhet, 
  
 – utbildningsverksamhet, 
  
 m.m. (23 kap.), 
  
 m.m. (23 kap.), 
  
 – forskning 
  
 och 
  
 statistik 
  
 – forskning 
  
 och 
  
 statistik 
  
 (24 kap.), 
  
 (24 kap.), 
  
 – hälso- och sjukvård, m.m. 
  
 – hälso- och sjukvård, m.m. 
  
 (25 kap.), 
  
 (25 kap.), 
  
 – socialtjänst, 
  
 kommunal 
  
 – socialtjänst, 
  
 kommunal 
  
 bostadsförmedling, 
  
 adoption, 
  
 bostadsförmedling, 
  
 adoption, 
  
 m.m. (26 kap.), 
  
 m.m. (26 kap.), 
  
 – skatt, tull, m.m. (27 kap.), 
  
 – skatt, tull, m.m. (27 kap.), 
  
 – socialförsäkring, 
  
 studiestöd, 
  
 – socialförsäkring, 
  
 studiestöd, 
  
 arbetsmarknad, m.m. (28 kap.), 
  
 arbetsmarknad, m.m. (28 kap.), 
  
 – transporter 
  
 och andra 
  
 – transporter 
  
 och andra 
  
 former 
  
 av kommunikation 
  
 former 
  
 av kommunikation 
  
 (29 kap.), 
  
 (29 kap.), 
  
 48 
  
 SOU 2010:70 Författningsförslag 
  
 – tillsyn 
  
 m.m. 
  
 i 
  
 fråga 
  
 om 
  
 – tillsyn 
  
 m.m. i 
  
 fråga 
  
 om 
  
 näringslivet (30 kap.), 
  
 näringslivet (30 kap.), 
  
 – annan 
  
 verksamhet 
  
 med 
  
 – annan 
  
 verksamhet 
  
 med 
  
 anknytning 
  
 till 
  
 näringslivet 
  
 anknytning 
  
 till 
  
 näringslivet 
  
 (31 kap.), 
  
 (31 kap.), 
  
 – annan 
  
 tillsyn, 
  
 granskning, 
  
 – annan 
  
 tillsyn, 
  
 granskning, 
  
 övervakning, m.m. (32 kap.), 
  
 övervakning, m.m. (32 kap.), 
  
 – Diskrimineringsombuds- 
  
 – Diskrimineringsombuds- 
  
 mannen, 
  
 Barnombudsmannen, 
  
 mannen, 
  
 Barnombudsmannen, 
  
 Konsumentombudsmannen, 
  
 Konsumentombudsmannen, 
  
 m.m. (33 kap.), 
  
 Kommissionen 
  
 för 
  
 mänskliga 
  
 – utsökning 
  
 och 
  
 indrivning, 
  
 rättigheter,  
 m.m. (33 kap.), 
  
 – utsökning 
  
 och 
  
 indrivning, 
  
 skuldsanering, m.m. (34 kap.), 
  
 skuldsanering, m.m. (34 kap.), 
  
 – verksamhet som syftar till 
  
 – verksamhet som syftar till 
  
 att förebygga eller beivra brott, 
  
 att förebygga eller beivra brott, 
  
 m.m. (35 kap.), 
  
 m.m. (35 kap.), 
  
 – vissa mål och ärenden hos 
  
 – vissa mål och ärenden hos 
  
 domstol, medling i arbetstvister, 
  
 domstol, medling i arbetstvister, 
  
 rättshjälp, m.m. (36 kap.), 
  
 rättshjälp, m.m. (36 kap.), 
  
 – utlänningskontroll, 
  
 – utlänningskontroll, 
  
 Schengensamarbetet, 
  
 m.m. 
  
 Schengensamarbetet, 
  
 m.m. 
  
 (37 kap.), 
  
 (37 kap.), 
  
 – totalförsvar, krisberedskap, 
  
 – totalförsvar, krisberedskap, 
  
 m.m. (38 kap.), 
  
 m.m. (38 kap.), 
  
 – personaladministrativ verk- 
  
 – personaladministrativ verk- 
  
 samhet (39 kap.), och 
  
 samhet (39 kap.), och 
  
 – övriga 
  
 myndigheter 
  
 och 
  
 – övriga 
  
 myndigheter 
  
 och 
  
 verksamheter (40 kap.). 
  
 verksamheter (40 kap.). 
  
 10 kap. 
  
 21 § 
  
 Sekretessen 
  
 enligt 
  
 25 kap. 
  
 Sekretessen 
  
 enligt 
  
 25 kap. 
  
 1 §, 
  
 2 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 och 3– 
  
 1 §, 
  
 2 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 och 3– 
  
 5 §§, 
  
 26 kap. 1, 
  
 3, 
  
 4 och 
  
 6 §§ 
  
 5 §§, 
  
 26 kap. 1, 3, 
  
 4 och 
  
 6 §§ 
  
 samt 33 kap. 2 § hindrar inte att 
  
 samt 33 kap. 2  
 och 4 a §§  
 hindrar 
  
 en uppgift lämnas till en 
  
 inte att en uppgift lämnas till en 
  
 åklagarmyndighet eller en polis- 
  
 åklagarmyndighet eller en polis- 
  
 myndighet, om uppgiften angår 
  
 myndighet, om uppgiften angår 
  
 misstanke om brott som riktats 
  
 misstanke om brott som riktats 
  
 mot 
  
 någon 
  
 som 
  
 inte 
  
 har 
  
 fyllt 
  
 mot 
  
 någon 
  
 som inte 
  
 har 
  
 fyllt 
  
 49 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 arton år och det är fråga om brott som avses i 
  
 1. 
  
 3, 4 eller 6 kap. brotts- balken, eller 
  
 2. 
  
 lagen (1982:316) med för- bud mot könsstympning av kvinnor. 
  
 arton år och det är fråga om brott som avses i 
  
 1. 
  
 3, 4 eller 6 kap. brotts- balken, eller 
  
 2. 
  
 lagen (1982:316) med för- bud mot könsstympning av kvinnor. 
  
 23 § 
  
 Om inte annat följer av 19– 
  
 Om inte annat följer av 19– 
  
 22 §§ får en uppgift som angår 
  
 22 §§ får en uppgift som angår 
  
 misstanke om ett begånget brott 
  
 misstanke om ett begånget brott 
  
 och 
  
 som 
  
 är 
  
 sekretessbelagd 
  
 och 
  
 som 
  
 är 
  
 sekretessbelagd 
  
 enligt 24 kap. 8 §, 
  
 25 kap. 
  
 1 §, 
  
 enligt 24 kap. 8 §, 
  
 25 kap. 
  
 1 §, 
  
 2 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 eller 
  
 3–8 
  §§, 
  
 2 § 
  
 andra stycket 
  
 eller 
  
 3–8 
  §§, 
  
 26 kap.  
 1–6 
  §§, 
  
 29 kap. 
  
 1 eller 
  
 26 kap.  
 1–6 
  §§, 
  
 29 kap. 
  
 1 
  
 eller 
  
 2 §, 31 kap. 1 § första stycket, 2 
  
 2 §, 31 kap. 1 § första stycket, 2 
  
 eller 
  
 12 §, 
  
 33 kap. 
  
 2 §, 
  
 36 kap. 
  
 eller 12 §, 33 kap. 2  
 eller 4 a §, 
  
 3 § 
  
 eller 
  
 40 kap. 
  
 2 
  
 eller 
  
 5 § 
  
 36 kap. 
  
 3 § 
  
 eller 40 kap. 2 
  
 eller 
  
 lämnas till en åklagarmyndighet, 
  
 5 § 
  
 lämnas 
  
 till 
  
 en 
  
 åklagar- 
  
 polismyndighet 
  
 eller 
  
 någon 
  
 myndighet, polismyndighet eller 
  
 annan myndighet som har till 
  
 någon 
  
 annan 
  
 myndighet 
  
 som 
  
 uppgift att ingripa mot brottet 
  
 har till uppgift att ingripa mot 
  
 endast om misstanken angår 
  
 brottet 
  
 endast 
  
 om 
  
 misstanken 
  
 angår 
  
 1. brott för vilket det inte är 
  
 1. brott för vilket det inte är 
  
 föreskrivet 
  
 lindrigare 
  
 straff 
  
 än 
  
 föreskrivet 
  
 lindrigare straff än 
  
 fängelse i ett år, 
  
 fängelse i ett år, 
  
 2. försök till brott för vilket 
  
 2. försök till brott för vilket 
  
 det inte är föreskrivet lindrigare 
  
 det inte är föreskrivet lindrigare 
  
 straff än fängelse i två år, eller 
  
 straff än fängelse i två år, eller 
  
 3. försök till brott för vilket 
  
 3. försök till brott för vilket 
  
 det inte är föreskrivet lindrigare 
  
 det inte är föreskrivet lindrigare 
  
 straff än fängelse i ett år, om 
  
 straff än fängelse i ett år, om 
  
 gärningen 
  
 innefattat 
  
 försök 
  
 till 
  
 gärningen innefattat försök till 
  
 överföring av sådan allmänfarlig 
  
 överföring av sådan allmänfarlig 
  
 sjukdom som avses i 1 kap. 3 § 
  
 sjukdom som avses i 1 kap. 3 § 
  
 smittskyddslagen (2004:168). 
  
 smittskyddslagen (2004:168). 
  
 27 § 
  
 Utöver vad som följer av 2, 
  
 Utöver vad som följer av 2, 
  
 50 
 SOU 2010:70 Författningsförslag 
  
 3, 5 och  
 15–26 
  §§ får en sekre- 
  
 3, 5 och  
 15–26 
  §§ får en sekre- 
  
 tessbelagd uppgift lämnas till en 
  
 tessbelagd uppgift lämnas till en 
  
 myndighet, om det är uppenbart 
  
 myndighet, om det är uppenbart 
  
 att intresset av att uppgiften 
  
 att intresset av att uppgiften 
  
 lämnas har företräde framför det 
  
 lämnas har företräde framför det 
  
 intresse 
  
 som 
  
 sekretessen 
  
 ska 
  
 intresse som 
  
 sekretessen 
  
 ska 
  
 skydda. 
  
 skydda. 
  
 Första stycket gäller inte i 
  
 Första stycket gäller inte i 
  
 fråga om sekretess enligt 24 kap. 
  
 fråga om sekretess enligt 24 kap. 
  
 8 §, 
  
 25 kap.  
 1–8 
  §§, 
  
 26 kap. 1– 
  
 8 §, 25 kap.  
 1–8 
  §§, 
  
 26 kap. 1– 
  
 6 §§, 29 kap. 1 och 2 §§, 31 kap. 
  
 6 §§, 29 kap. 1 och 2 §§, 31 kap. 
  
 1 § första stycket, 2 och 12 §§, 
  
 1 § första stycket, 2 och 12 §§, 
  
 33 kap. 
  
 2 §, 36 kap. 3 § 
  
 samt 
  
 33 kap. 2  
 och 4 a §§,  
 36 kap. 3 § 
  
 40 kap. 2 och 5 §§. 
  
 samt 40 kap. 2 och 5 §§. 
  
 Första 
  
 stycket 
  
 gäller 
  
 inte 
  
 Första 
  
 stycket 
  
 gäller 
  
 inte 
  
 heller om 
  
 utlämnandet strider 
  
 heller 
  
 om 
  
 utlämnandet strider 
  
 mot lag eller förordning eller 
  
 mot lag eller förordning eller 
  
 föreskrift 
  
 som 
  
 har 
  
 meddelats 
  
 föreskrift 
  
 som har 
  
 meddelats 
  
 med stöd av personuppgifts- 
  
 med stöd av personuppgifts- 
  
 lagen (1998:204). 
  
 lagen (1998:204). 
  
 33 kap. 
  
 Sekretess till skydd för enskild 
  
 Sekretess till skydd för enskild 
  
 hos 
  
 Diskrimineringsombuds- 
  
 hos 
  
 Diskrimineringsombuds- 
  
 mannen, 
  
 Barnombudsmannen 
  
 mannen, Barnombudsmannen, 
  
 och 
  
 Konsumentombuds- 
  
 Konsumentombudsmannen 
  
 mannen, m.m. 
  
 och 
  
 Kommissionen 
  
 för 
  
 mänskliga rättigheter 
 , m.m., 
  
 Kommissionen 
  
 för 
  
 mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 4 a § 
  
 Sekretess gäller i 
  
 verksamhet 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (0000:000) 
  
 med 
  
 instruktion för Kommissionen för 
  
 mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 för uppgift 
  
 om en enskilds personliga eller 
  
 ekonomiska förhållanden, om det 
  
 inte står klart att uppgiften kan 
  
 röjas 
  
 utan 
  
 att 
  
 den enskilde 
  
 eller 
  
 51 
  
 Den tystnadsplikt som följer av 2  
  
 och 4 a §§  
  
 inskränker rätten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsför- ordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra upp- gifter. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 någon närstående till denne lider men. 
 För uppgift i en allmän hand- ling gäller sekretessen i högst sjut- tio år. 
 5 § 
 Den tystnadsplikt som följer av 2 § inskränker rätten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförord- ningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra upp- gifter. 
 52 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 Övriga författningsförslag 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) 
 Härigenom föreskrivs att 2 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) 
  
 2  
  
 ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Målet för hälso- och sjuk- vården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. 
 Vården  
 skall  
 ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda män- niskans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård  
 skall  
 ges företräde till vården. 
 2 § 
  
 3 
  
 Målet för hälso- och sjuk- vården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen.  
 Hälso- och sjuk- vården ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de interna- tionella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 Vården  
 ska  
 ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda män- niskans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård  
 ska  
 ges företräde till vården. 
  
 2 
  
 Lagen omtryckt 1992:567. 
  
 3 
  
 Senaste lydelse 1997:142. 
  
 53 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i polislagen (1984:387) 
 Härigenom föreskrivs att det i polislagen (1984:387) ska införas en ny paragraf, 1 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 a § 
  
 Polisens verksamhet ska bedri- 
  
 vas med respekt för den enskildes 
  
 mänskliga rättigheter enligt de 
  
 internationella överenskommelser 
  
 som Sverige har åtagit sig att 
  
 följa. 
  
 54 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i förvaltningslagen (1986:223) 
 Härigenom föreskrivs i fråga om förvaltningslagen (1986:223) 
  
 4  
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 3 a §, av följande lydelse,  
 dels  
 att det före paragrafen ska införas en ny rubrik av följande 
 lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Grunder för god förvaltning 
  
 3 a § 
  
 En myndighet ska i sin 
  
 verksamhet respektera den enskil- 
  
 des mänskliga rättigheter enligt de 
  
 internationella överenskommelser 
  
 som Sverige har åtagit sig att följa 
  
 samt iaktta saklighet och opar- 
  
 tiskhet. 
  
 4  
 Lagen omtryckt 2003:246. 
 55 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 7 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall 
 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 De i 1 kap. 1 § socialtjänst- lagen (2001:453) angivna målen för samhällets socialtjänst  
 skall  
 vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel. Vården  
 skall  
 bygga på respekt för den enskildes självbestäm- manderätt och integritet  
 och skall  
 så långt det är möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. 
 1 § 
  
 5 
  
 De i 1 kap. 1 § socialtjänst- lagen (2001:453) angivna målen för samhällets socialtjänst  
 ska  
 vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel. Vården  
 ska  
 bygga på respekt för den enskildes  
 mänskliga rättig- heter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa,  
 den enskildes självbestämmanderätt och integritet  
 samt ska  
 så långt det är möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. 
  
 5  
 Senaste lydelse 2005:467. 
 56 
  
 57 
  
 Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdom  
  
 ska  
  
 göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnads- havare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453). Insatserna  
  
 ska  
  
 präglas av respekt för  
  
 den unges mänskliga rättig- heter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa samt  
  
 den unges människovärde och inte- gritet. 
  
 Den som är under 18 år  
  
 ska  
  
 dock beredas vård enligt denna lag, om någon av de situationer som anges i 2 eller 3 § föreligger och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt 15 år, av honom eller henne själv. 
  
 Vård med stöd av 3 § får även beredas den som har fyllt 18 men inte 20 år, om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhål- 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 8 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 
 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 § 
  
 6  
  
 Insatser inom socialtjänsten 
 för barn och ungdom  
 skall  
 göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnads- havare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453). Insatserna  
 skall  
 präglas av respekt för den unges människovärde och integritet. 
 Den som är under 18 år  
 skall  
 dock beredas vård enligt denna lag, om någon av de situationer som anges i 2 eller 3 § föreligger och det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt 15 år, av honom eller henne själv. 
 Vård med stöd av 3 § får även beredas den som har fyllt 18 men inte 20 år, om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhål- 
  
 6  
 Senaste lydelse 2007:1312. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 landen i övrigt är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke. 
 Vissa andra åtgärder får vidtas utan samtycke enligt 22 och 24 §§. 
 Vid beslut enligt denna lag  
 skall  
 vad som är bäst för den unge vara avgörande. 
 Den unge  
 skall  
 få relevant information och hans eller hennes inställning  
 skall  
 så långt möjligt klarläggas. Hänsyn  
 skall  
 tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. 
 landen i övrigt är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke. 
 Vissa andra åtgärder får vidtas utan samtycke enligt 22 och 24 §§. 
 Vid beslut enligt denna lag  
 ska  
 vad som är bäst för den unge vara avgörande. 
 Den unge  
 ska  
 få relevant information och hans eller hennes inställning  
 ska  
 så långt möjligt klarläggas. Hänsyn  
 ska  
 tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. 
 58 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 9 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i kommunallagen (1991:900) 
 Härigenom föreskrivs att det i kommunallagen (1991:900) 
  
 7  
  
 ska införas en ny paragraf, 2 kap. 2 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
  
 2 a § 
  
 Kommuner och landsting ska 
  
 bedriva 
  
 sin verksamhet 
  
 med 
  
 respekt för den enskildes mänsk- 
  
 liga rättigheter enligt de interna- 
  
 tionella 
  
 överenskommelser 
  
 som 
  
 Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 7  
 Lagen omtryckt 2004:93. 
 59 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 10 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård 
 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård 
  
 8  
  
 ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
 Tvångsvård enligt denna lag ges som sluten psykiatrisk tvångsvård eller, efter sådan vård, som öppen psykiatrisk tvångsvård. Vård som ges när patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning benämns sluten psykiatrisk tvångsvård. Annan vård enligt denna lag benämns öppen psykiatrisk tvångsvård. 
 Tvångsvården ska syfta till att sätta patienten i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och ta emot det stöd som han eller hon behöver. 
 Tvångsvård ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 8  
 Lagen omtryckt 2008:415. 
 60 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 11 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård 
  
 9 
  
 dels  
 att nuvarande 2 a § och 2 b § betecknas 2 b § respektive 2 c §, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 2 a § 
 Rättspsykiatrisk vård ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överens- kommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 9  
 Lagen omtryckt 2008:416. 
 61 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 12 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i högskolelagen (1992:1434) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 5 § högskolelagen (1992:1434) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
 Högskolorna  
 skall  
 i sin verksamhet främja en hållbar utveckling som innebär att nu- varande och kommande genera- tioner tillförsäkras en hälsosam och god miljö, ekonomisk och social välfärd och rättvisa. 
 I högskolornas verksamhet  
 skall  
 jämställdhet mellan kvin- nor och män alltid iakttas och främjas. 
 Högskolorna bör vidare i sin verksamhet främja förståelsen för andra länder och för inter- nationella förhållanden. 
 Högskolorna  
 skall  
 också aktivt främja och bredda rekry- teringen till högskolan. 
 5 § 
  
 10 
  
 Högskolorna  
 ska  
 i sin verksamhet främja en hållbar utveckling som innebär att nu- varande och kommande genera- tioner tillförsäkras en hälsosam och god miljö, ekonomisk och social välfärd och rättvisa. 
 Högskolorna ska i sin verk- samhet respektera den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa samt förmedla och förankra rät- tigheterna. 
 I högskolornas verksamhet  
 ska  
 jämställdhet mellan kvinnor och män alltid iakttas och främ- jas. 
 Högskolorna bör vidare i sin verksamhet främja förståelsen för andra länder och för inter- nationella förhållanden. 
 Högskolorna  
 ska  
 också aktivt främja och bredda rekryteringen till högskolan. 
  
 10  
 Senaste lydelse 2005:1208. 
 62 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 13 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård 
 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
  
 Verkställigheten 
  
 av sluten 
  
 Verkställigheten 
  
 av sluten 
  
 ungdomsvård  
 skall 
  
 utformas så 
  
 ungdomsvård 
  
 ska 
  
 utformas så 
  
 att den dömdes anpassning i 
  
 att den dömdes anpassning i 
  
 samhället främjas och att de 
  
 samhället främjas och att de 
  
 skadliga följderna av frihets- 
  
 skadliga följderna av frihets- 
  
 berövandet motverkas. 
  
 berövandet motverkas.  
 Verkstäl- 
  
 ligheten 
  
 ska 
  
 genomföras 
  
 med 
  
 respekt för den dömdes mänskliga 
  
 rättigheter enligt de interna- 
  
 tionella 
  
 överenskommelser 
  
 som 
  
 Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 63 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 14 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
  
 1 § 
  
 Samhällets socialtjänst 
  
 skall 
  
 Samhällets socialtjänst 
  
 ska 
  
 på demokratins och solidari- 
  
 bedrivas med respekt för den 
  
 tetens grund främja människor- 
  
 enskildes 
  
 mänskliga rättigheter 
  
 nas 
  
 enligt de internationella överens- 
  
 kommelser som Sverige har åtagit 
  
 sig att följa. Den ska  
 på demo- 
  
 kratins och solidaritetens grund 
  
 främja människornas 
  
 – ekonomiska och 
  
 sociala 
  
 – ekonomiska och 
  
 sociala 
  
 trygghet, 
  
 trygghet, 
  
 – jämlikhet i levnadsvillkor, 
  
 – jämlikhet i levnadsvillkor, 
  
 – aktiva deltagande 
  
 i 
  
 sam- 
  
 – aktiva 
  
 deltagande 
  
 i 
  
 sam- 
  
 hällslivet. 
  
 hällslivet. 
  
 Socialtjänsten  
 skall  
 under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. 
 Verksamheten  
 skall  
 bygga på respekt för människornas själv- bestämmanderätt och integritet. 
 Socialtjänsten  
 ska  
 under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. 
 Verksamheten  
 ska  
 bygga på respekt för människornas själv- bestämmanderätt och integritet. 
 64 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 15 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i utlänningslagen (2005:716) 
 Härigenom föreskrivs att det i utlänningslagen (2005:716) ska införas en ny paragraf, 1 kap. 8 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
  
 8 a § 
  
 Verksamhet enligt 
  
 denna lag 
  
 ska bedrivas med respekt för den 
  
 enskildes mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 enligt de internationella överens- 
  
 kommelser som Sverige har åtagit 
  
 sig att följa. 
  
 65 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 16 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i socialförsäkringsbalken (2010:110) 
 Härigenom föreskrivs att det i socialförsäkringsbalken (2010:110) ska införas en ny paragraf, 2 kap. 5 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
 5 a § 
 Verksamhet enligt denna balk ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överens- kommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 66 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 17 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i fängelselagen (2010:610) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § fängelselagen (2010:610) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 
  
 kap. 
  
 4 § 
 Verkställigheten ska genom- föras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överens- kommelser som Sverige har åtagit 
 Varje intagen ska bemötas  
 sig att följa.  
 Varje intagen ska med respekt för sitt människo- bemötas med respekt för sitt värde och med förståelse för de människovärde och med för- särskilda svårigheter som är ståelse för de särskilda svårig- förenade med frihetsberövandet. heter som är förenade med fri- 
 hetsberövandet. 
 67 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 18 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i häkteslagen (2010:611) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § häkteslagen (2010:611) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
 4 § 
 Verkställigheten ska genom- föras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överens- kommelser som Sverige har åtagit 
 Varje intagen ska bemötas  
 sig att följa.  
 Varje intagen ska med respekt för sitt människo- bemötas med respekt för sitt värde och med förståelse för de människovärde och med för- särskilda svårigheter som är ståelse för de särskilda svårig- förenade med frihetsberövandet. heter som är förenade med 
 frihetsberövandet. 
 68 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 19 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i plan- och bygglagen (2010:900) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 1 § plan- och bygglagen (2010:900) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
 I denna lag finns bestäm- melser om planläggning av mark och vatten och om byggande. Bestämmelserna syftar till att, med hänsyn till den enskilda människans frihet, främja en samhällsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsför- hållanden och en god och lång- siktigt hållbar livsmiljö för män- niskorna i dagens samhälle och för kommande generationer. 
 1 § 
 I denna lag finns bestäm- melser om planläggning av mark och vatten och om byggande. Bestämmelserna syftar till att, med hänsyn till den enskilda människans frihet, främja en samhällsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsför- hållanden och en god och långsiktigt hållbar livsmiljö för människorna i dagens samhälle och för kommande genera- tioner.  
 Lopez och byg- gande ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rät- tigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 69 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 20 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen 
 Härigenom föreskrivs att det i förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen 
  
 11  
  
 ska införas en ny paragraf, 2 b §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 b § 
 12 
  
 Rikspolisstyrelsen ska i 
  
 sin 
  
 tillsyn över Polisen verka för att 
  
 tillsynsobjekten säkerställer 
  
 full 
  
 respekt för den enskildes mänsk- 
  
 liga rättigheter enligt de interna- 
  
 tionella överenskommelser 
  
 som 
  
 Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 11 
  
 Förordningen omtryckt 2002:1051. 
  
 12 
  
 Tidigare 2 b § upphävd genom 1998:1564. 
  
 70 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 21 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i kommittéförordningen (1998:1474) 
 Härigenom föreskrivs att det i kommittéförordningen (1998:1474) ska införas en ny paragraf, 14 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 14 a § 
  
 De 
  
 förslag som kommittéer 
  
 och särskilda utredare lämnar ska 
  
 vara utformade så att skyddet för 
  
 den enskildes mänskliga rättig- 
  
 heter enligt Sveriges internatio- 
  
 nella 
  
 åtaganden respekteras och 
  
 vid behov förstärks. 
  
 71 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 22 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i polisförordningen (1998:1558) 
 Härigenom föreskrivs att 3 kap 5 a § polisförordningen (1998:1558)ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 5 a § 
 13 
  
 Länspolismästaren 
  
 ansvarar 
  
 Länspolismästaren 
  
 ansvarar 
  
 för polismyndighetens verksam- 
  
 för polismyndighetens verksam- 
  
 het. Han eller hon ska se till att 
  
 het. Han eller hon ska se till att 
  
 verksamheten 
  
 bedrivs 
  
 effektivt 
  
 verksamheten 
  
 bedrivs 
  
 effektivt 
  
 och enligt gällande rätt och de 
  
 och enligt gällande rätt och de 
  
 förpliktelser 
  
 som följer av 
  
 förpliktelser 
  
 som följer 
  
 av 
  
 Sveriges medlemskap i Euro- 
  
 Sveriges medlemskap i Euro- 
  
 peiska unionen, att den redo- 
  
 peiska unionen  
 och av Sveriges 
  
 visas på ett tillförlitligt och rätt- 
  
 internationella åtaganden om de 
  
 visande sätt samt att polis- 
  
 mänskliga rättigheterna, 
  
 att 
  
 den 
  
 myndigheten hushållar väl med 
  
 redovisas på ett tillförlitligt och 
  
 statens medel. 
  
 rättvisande sätt samt att polis- 
  
 myndigheten hushållar väl med 
  
 statens medel. 
  
 Länspolismästaren ska hålla styrelsen informerad om verk- samheten. 
  
 13  
 Senaste lydelse 2007:1149. 
 72 
  
 Myndighetens ledning ansva- rar inför regeringen för verk- samheten och  
  
 ska  
  
 se till att den bedrivs effektivt och enligt gäl- lande rätt och de förpliktelser som följer av Sveriges medlem- skap i Europeiska unionen  
  
 och av Sveriges internationella åta- ganden om de mänskliga rättig- heterna 
  
 , att den redovisas på ett tillförlitligt och rättvisande sätt samt att myndigheten hushållar väl med statens medel. 
  
 73 
  
 (2007:515) 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 23 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i myndighetsförordningen (2007:515) 
 Härigenom föreskrivs att 3 § myndighetsförordningen ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 Myndighetens ledning ansva- rar inför regeringen för verk- samheten och  
 skall  
 se till att den bedrivs effektivt och enligt gäl- lande rätt och de förpliktelser som följer av Sveriges medlem- skap i Europeiska unionen, att den redovisas på ett tillförlitligt och rättvisande sätt samt att myndigheten hushållar väl med statens medel. 
  
 Migrationsverket ska utöver av vad som följer av 1 § 
  
 1. se till att beslutsfattandet är förutsebart och enhetligt samt att verksamheten bedrivs effektivt och med god kvalitet, 
  
 2. samverka med andra ansvariga myndigheter inom området så att förutsättningar skapas för ett effektivt genom- förande av de verksamheter som följer av de uppgifter som Migrationsverket har, 
  
 3. i samband med upp- följningar och prognoser analysera faktorer som har betydelse för genomförandet av verksamheterna inom migrationsområdet och i det sammanhanget särskilt beakta omvärldsfaktorer, 
  
 4. övergripande arbeta för att det finns beredskap och kapa- citet i landet för att ta emot skyddsbehövande m.fl. som be- viljats uppehållstillstånd och vid behov medverka vid deras bosättning, 
  
 5. vidta åtgärder för att säker- 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 24 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2007:996) med instruktion för Migrationsverket 
 Härigenom föreskrivs att 2 § förordningen (2007:996) med instruktion för Migrationsverket ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
  
 14 
  
 Migrationsverket ska utöver av vad som följer av 1 § 
 1. se till att beslutsfattandet är förutsebart och enhetligt samt att verksamheten bedrivs effektivt och med god kvalitet, 
 2. samverka med andra ansvariga myndigheter inom området så att förutsättningar skapas för ett effektivt genom- förande av de verksamheter som följer av de uppgifter som Migrationsverket har, 
 3. i samband med upp- följningar och prognoser analysera faktorer som har betydelse för genomförandet av verksamheterna inom migrationsområdet och i det sammanhanget särskilt beakta omvärldsfaktorer, 
 4. övergripande arbeta för att det finns beredskap och kapa- citet i landet för att ta emot skyddsbehövande m.fl. som be- viljats uppehållstillstånd och vid behov medverka vid deras bosättning, 
  
 14  
 Senaste lydelse 2009:1559. 
 74 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 ställa att 
  
 verksamheten bedrivs 
  
 med full respekt för den enskildes 
  
 mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 enligt 
  
 de 
  
 internationella överenskommelser 
  
 som Sverige har åtagit sig att 
  
 följa, 
  
 5 
 . vid genomförandet av 
  
 6 
 . vid genomförandet av 
  
 verksamheten belysa och beakta 
  
 verksamheten belysa och beakta 
  
 kvinnors och mäns villkor, 
  
 kvinnors och mäns villkor, 
  
 6 
 . inför beslut eller andra 
  
 7 
 . inför beslut eller andra 
  
 åtgärder som kan röra barn ana- 
  
 åtgärder som kan röra barn ana- 
  
 lysera konsekvenserna för barn, 
  
 lysera konsekvenserna för barn, 
  
 7.  
 se 
  
 till 
  
 att myndighetens 
  
 8.  
 se 
  
 till 
  
 att myndighetens 
  
 aktuella 
  
 landinformation 
  
 är 
  
 aktuella 
  
 landinformation 
  
 är 
  
 offentligt tillgänglig i den om- 
  
 offentligt tillgänglig i den om- 
  
 fattning som är möjligt, 
  
 fattning som är möjligt, 
  
 8.  
 föra 
  
 register 
  
 och statistik 
  
 9.  
 föra 
  
 register 
  
 och statistik 
  
 över utlänningar i landet i den 
  
 över utlänningar i landet i den 
  
 utsträckning 
  
 som 
  
 behövs 
  
 för 
  
 utsträckning 
  
 som 
  
 behövs 
  
 för 
  
 verksamheten, 
  
 verksamheten, 
  
 9.  
 svara 
  
 för organiserad 
  
 ut- 
  
 10.  
 svara för organiserad ut- 
  
 tagning och överföring av flyk- 
  
 tagning och överföring av flyk- 
  
 tingar och andra skyddsbehö- 
  
 tingar och andra skyddsbehö- 
  
 vande, 
  
 vande, 
  
 10.  
 fatta beslut om viserings- 
  
 11.  
 fatta beslut om viserings- 
  
 praxis, 
  
 praxis, 
  
 11.  
 bistå 
  
 regeringen 
  
 inom 
  
 12.  
 bistå 
  
 regeringen 
  
 inom 
  
 ramen 
  
 för 
  
 utvecklingssamarbe- 
  
 ramen 
  
 för 
  
 utvecklingssamarbe- 
  
 tet på migrationsområdet, 
  
 tet på migrationsområdet, 
  
 12.  
 bistå 
  
 regeringen 
  
 inom 
  
 13 
 . bistå regeringen inom 
  
 ramen för politiken för global 
  
 ramen för politiken för global 
  
 utveckling samt 
  
 utveckling samt 
  
 13.  
 anmäla till 
  
 Rikspolissty- 
  
 14 
 . anmäla till Rikspolissty- 
  
 relsen om det i ett ärende hos 
  
 relsen om det i ett ärende hos 
  
 Migrationsverket 
  
 framkommer 
  
 Migrationsverket 
  
 framkommer 
  
 misstankar om folkmord, brott 
  
 misstankar om folkmord, brott 
  
 mot mänskligheten eller krigs- 
  
 mot mänskligheten eller krigs- 
  
 förbrytelser. 
  
 Migrationsverket 
  
 förbrytelser. 
  
 Migrationsverket 
  
 ska också bistå Säkerhetspolisen 
  
 ska också bistå Säkerhetspolisen 
  
 i dess verksamhet för att före- 
  
 i dess verksamhet för att före- 
  
 bygga 
  
 och 
  
 avslöja brott 
  
 mot 
  
 bygga 
  
 och 
  
 avslöja 
  
 brott 
  
 mot 
  
 75 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 rikets säkerhet och i frågor som 
  
 rikets säkerhet och i frågor som 
  
 rör terrorism. 
  
 rör terrorism. 
  
 Migrationsverket får bedriva tjänsteexport på de villkor som föreskrivs i tjänsteexportförordningen (1992:192) och medverka i organiserat förvaltningsbistånd på migrationsområdet. 
 76 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 25 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2007:1132) med instruktion för Statens institutionsstyrelse 
 Härigenom föreskrivs att 4 § förordningen (2007:1132) med instruktion för Statens institutionsstyrelse ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
 15 
  
 Myndigheten ska 
  
 Myndigheten ska 
  
 – vidta 
  
 åtgärder 
  
 för att 
  
 säkerställa att verksamheten be- 
  
 drivs med full respekt för den 
  
 enskildes 
  
 mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 enligt de internationella överens- 
  
 kommelser som Sverige har åtagit 
  
 – utforma sin verksamhet så 
  
 sig att följa, 
  
 – utforma sin verksamhet så 
  
 att den utgår från flickors och 
  
 att den utgår från flickors och 
  
 pojkars samt kvinnors och mäns 
  
 pojkars samt kvinnors och mäns 
  
 villkor och behov, 
  
 villkor och behov, 
  
 – inför beslut eller andra åt- 
  
 – inför beslut eller andra åt- 
  
 gärder som kan röra barn be- 
  
 gärder som kan röra barn be- 
  
 döma konsekvenserna för barn 
  
 döma konsekvenserna för barn 
  
 och därvid ta särskild hänsyn till 
  
 och därvid ta särskild hänsyn till 
  
 barns bästa. 
  
 barns bästa. 
  
 Myndigheten ska i sin verksamhet utgå från ett brukar- perspektiv. 
  
 15  
 Senaste lydelse 2008:1426 
 77 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 26 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården 
 Härigenom föreskrivs att det i förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården ska införas en ny paragraf, 2 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 a § 
  
 Kriminalvården 
  
 ska vidta 
  
 åtgärder för att i verkställighet 
  
 och annan verksamhet säkerställa 
  
 full respekt för den enskildes 
  
 mänskliga rättigheter 
  
 enligt de 
  
 internationella överenskommelser 
  
 som Sverige har åtagit sig att följa. 
 78 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 27 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning 
 Härigenom föreskrivs att 6 § förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 6 § 
  
 En konsekvensutredning ska 
  
 En konsekvensutredning ska 
  
 innehålla följande: 
  
 innehålla följande: 
  
 1. en beskrivning av proble- 
  
 1. en beskrivning av proble- 
  
 met och vad man vill uppnå, 
  
 met och vad man vill uppnå, 
  
 2. en beskrivning 
  
 av 
  
 vilka 
  
 2. en 
  
 beskrivning 
  
 av 
  
 vilka 
  
 alternativa 
  
 lösningar som 
  
 finns 
  
 alternativa 
  
 lösningar som 
  
 finns 
  
 för det man vill uppnå och vilka 
  
 för det man vill uppnå och vilka 
  
 effekterna 
  
 blir 
  
 om 
  
 någon 
  
 effekterna 
  
 blir 
  
 om 
  
 någon 
  
 reglering inte kommer till stånd, 
  
 reglering inte kommer till stånd, 
  
 3. uppgifter 
  
 om 
  
 vilka 
  
 som 
  
 3. uppgifter 
  
 om 
  
 vilka 
  
 som 
  
 berörs av regleringen, 
  
 berörs av regleringen, 
  
 4. uppgifter 
  
 om 
  
 vilka 
  
 kost- 
  
 4. uppgifter 
  
 om 
  
 vilka 
  
 kost- 
  
 nadsmässiga och andra konse- 
  
 nadsmässiga och andra konse- 
  
 kvenser regleringen medför och 
  
 kvenser regleringen medför och 
  
 en jämförelse av konsekvenserna 
  
 en jämförelse av konsekvenserna 
  
 för de övervägda regleringsalter- 
  
 för de övervägda regleringsalter- 
  
 nativen, 
  
 nativen, 
  
 5. en 
  
 bedömning 
  
 av 
  
 om 
  
 5. en 
  
 bedömning 
  
 av 
  
 om 
  
 regleringen överensstämmer med 
  
 regleringen överensstämmer med 
  
 eller går utöver de skyldigheter 
  
 eller går utöver de skyldigheter 
  
 som följer av Sveriges anslut- 
  
 som följer av Sveriges anslut- 
  
 ning till 
  
 Europeiska 
  
 unionen, 
  
 ning till Europeiska unionen, 
  
 och 
  
 6. en 
  
 bedömning 
  
 av 
  
 om 
  
 regleringen överensstämmer 
  
 med 
  
 Sveriges 
  
 internationella 
  
 åtagan- 
  
 den om de mänskliga rättighe- 
  
 terna, och 
  
 6.  
 en bedömning av om sär- 
  
 7.  
 en bedömning av om sär- 
  
 skilda hänsyn behöver tas när 
  
 skilda hänsyn behöver tas när 
  
 det gäller tidpunkten för ikraft- 
  
 det gäller tidpunkten för ikraft- 
  
 79 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 trädande och om det finns be- hov av speciella informations- insatser. 
 trädande och om det finns be- hov av speciella informations- insatser. 
 80 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 28 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2009:602) med instruktion för Inspektionen för socialförsäkringen 
 Härigenom föreskrivs att det i förordningen (2009:602) med instruktion för Inspektionen för socialförsäkringen ska införas en ny paragraf, 3 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 a § 
  
 Inspektionen för socialförsäk- 
  
 ringen ska inom ramen för sin 
  
 systemtillsyn verka för att till- 
  
 synsobjekten säkerställer full 
  
 respekt för den enskildes mänsk- 
  
 liga rättigheter enligt de inter- 
  
 nationella överenskommelser som 
  
 Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 81 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 29 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2009:1243) med instruktion för Socialstyrelsen 
 Härigenom föreskrivs att 8 § förordningen (2009:1243) med instruktion för Socialstyrelsen ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 8 § 
 16 
  
 Socialstyrelsen ska 
  
 Socialstyrelsen ska 
  
 1. vaka 
  
 över verksamheterna 
  
 1. vaka 
  
 över verksamheterna 
  
 när det gäller kvalitet och säker- 
  
 när det gäller kvalitet och säker- 
  
 het samt den enskildes rättig- 
  
 het samt den enskildes rättig- 
  
 heter, 
  
 heter, 
  
 2. samordna de statliga insat- 
  
 2. samordna de statliga insat- 
  
 serna 
  
 inom 
  
 socialtjänst 
  
 och 
  
 serna 
  
 inom 
  
 socialtjänst 
  
 och 
  
 hälso- och sjukvård när det gäl- 
  
 hälso- och sjukvård när det gäl- 
  
 ler barn och ungdom, 
  
 ler barn och ungdom, 
  
 3. ha det övergripande ansva- 
  
 3. ha det övergripande ansva- 
  
 ret för hälsofrågor inom samt- 
  
 ret för hälsofrågor inom samt- 
  
 liga miljökvalitetsmål, 
  
 liga miljökvalitetsmål, 
  
 4. bidra 
  
 med underlag 
  
 och 
  
 4. bidra 
  
 med underlag 
  
 och 
  
 expertkunskap 
  
 för 
  
 det 
  
 arbete 
  
 expertkunskap 
  
 för 
  
 det 
  
 arbete 
  
 som regeringen bedriver natio- 
  
 som regeringen bedriver natio- 
  
 nellt och internationellt, 
  
 nellt och internationellt, 
  
 5. vara 
  
 behörig 
  
 myndighet 
  
 5. vara 
  
 behörig 
  
 myndighet 
  
 för yrken inom hälso- och sjuk- 
  
 för yrken inom hälso- och sjuk- 
  
 vården 
  
 enligt 
  
 Europaparlamen- 
  
 vården 
  
 enligt 
  
 Europaparlamen- 
  
 tets 
  
 och 
  
 rådets 
  
 direktiv 
  
 tets 
  
 och 
  
 rådets 
  
 direktiv 
  
 2005/36/EG av den 7 september 
  
 2005/36/EG av den 7 september 
  
 2005 om erkännande av yrkes- 
  
 2005 om erkännande av yrkes- 
  
 kvalifikationer, 
  
 ändrat 
  
 genom 
  
 kvalifikationer, 
  
 ändrat 
  
 genom 
  
 rådets direktiv 2006/100/EG, 
  
 rådets direktiv 2006/100/EG, 
  
 6. inför 
  
 beslut eller 
  
 andra 
  
 6. inför 
  
 beslut eller 
  
 andra 
  
 åtgärder som rör barn analysera 
  
 åtgärder som rör barn analysera 
  
 konsekvenserna för 
  
 barn 
  
 och 
  
 konsekvenserna för 
  
 barn 
  
 och 
  
 därvid ta särskild hänsyn till 
  
 därvid ta särskild hänsyn till 
  
 barns bästa, 
  
 barns bästa, 
  
 16  
 Senaste lydelse 2010:605. 
 82 
 SOU 2010:70 Författningsförslag 
  
 7. medverka 
  
 i totalförsvaret 
  
 7. medverka 
  
 i totalförsvaret 
  
 och i krisberedskap i enlighet 
  
 och i krisberedskap i enlighet 
  
 med 
  
 förordningen 
  
 (2006:942) 
  
 med 
  
 förordningen 
  
 (2006:942) 
  
 om 
  
 krisberedskap 
  
 och 
  
 höjd 
  
 om 
  
 krisberedskap 
  
 och 
  
 höjd 
  
 beredskap 
  
 samt samordna 
  
 och 
  
 beredskap 
  
 samt 
  
 samordna 
  
 och 
  
 övervaka planläggningen av den 
  
 övervaka planläggningen av den 
  
 civila hälso- och sjukvårdens, 
  
 civila hälso- och sjukvårdens, 
  
 hälsoskyddets, smittskyddets och 
  
 hälsoskyddets, smittskyddets och 
  
 socialtjänstens beredskap, 
  
 socialtjänstens beredskap, 
  
 8. samordna, 
  
 följa 
  
 och 
  
 ut- 
  
 8. samordna, 
  
 följa 
  
 och 
  
 ut- 
  
 veckla smittskyddet på nationell 
  
 veckla smittskyddet på nationell 
  
 nivå, 
  
 nivå, 
  
 9. samordna 
  
 en 
  
 beredskap 
  
 9. samordna 
  
 en 
  
 beredskap 
  
 mot 
  
 allvarliga 
  
 hälsohot enligt 
  
 mot 
  
 allvarliga 
  
 hälsohot enligt 
  
 lagen (2006:1570) om interna- 
  
 lagen (2006:1570) om interna- 
  
 tionella hot 
  
 mot 
  
 människors 
  
 tionella hot 
  
 mot 
  
 människors 
  
 hälsa, 
  
 hälsa, 
  
 10. fullgöra de uppgifter som 
  
 10. fullgöra de uppgifter som 
  
 ska utföras av en behörig hälso- 
  
 ska utföras av en behörig hälso- 
  
 myndighet 
  
 enligt Europaparla- 
  
 myndighet 
  
 enligt Europaparla- 
  
 mentets 
  
 och 
  
 rådets 
  
 beslut 
  
 mentets 
  
 och 
  
 rådets 
  
 beslut 
  
 2119/98/EG av den 24 septem- 
  
 2119/98/EG av den 24 septem- 
  
 ber 1998 om att bilda ett nät- 
  
 ber 1998 om att bilda ett nät- 
  
 verk för epidemiologisk över- 
  
 verk för epidemiologisk över- 
  
 vakning och kontroll av smitt- 
  
 vakning och kontroll av smitt- 
  
 samma sjukdomar i gemen- 
  
 samma sjukdomar i gemen- 
  
 skapen, 
  
 skapen, 
  
 11. fullgöra de uppgifter som 
  
 11. fullgöra de uppgifter som 
  
 ska utföras av ett erkänt be- 
  
 ska utföras av ett erkänt be- 
  
 hörigt organ enligt Europa- 
  
 hörigt organ enligt Europa- 
  
 parlamentets och rådets förord- 
  
 parlamentets och rådets förord- 
  
 ning (EG) nr 851/2004 av den 
  
 ning (EG) nr 851/2004 av den 
  
 21 april 2004 om inrättande av 
  
 21 april 2004 om inrättande av 
  
 ett 
  
 europeiskt 
  
 centrum 
  
 för 
  
 ett 
  
 europeiskt 
  
 centrum 
  
 för 
  
 förebyggande 
  
 och 
  
 kontroll av 
  
 förebyggande 
  
 och 
  
 kontroll av 
  
 sjukdomar, 
  
 sjukdomar, 
  
 12. på 
  
 regeringens 
  
 uppdrag 
  
 12. på 
  
 regeringens 
  
 uppdrag 
  
 samordna 
  
 förberedelserna 
  
 för 
  
 samordna 
  
 förberedelserna 
  
 för 
  
 försörjningen 
  
 med 
  
 läkemedel 
  
 försörjningen 
  
 med 
  
 läkemedel 
  
 och sjukvårdsmateriel inför höjd 
  
 och sjukvårdsmateriel inför höjd 
  
 beredskap, 
  
 för 
  
 att 
  
 upprätthålla 
  
 beredskap, 
  
 för 
  
 att 
  
 upprätthålla 
  
 83 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:70 
  
 en katastrofmedicinsk bered- skap och inför allvarliga utbrott av smittsamma sjukdomar, 
  
 13. 
  
 se till att de regelverk och rutiner som myndigheten dispo- nerar över är kostnadseffektiva och enkla för medborgare och företag,  
  
 och 
  
 14. 
  
 handlägga ärenden om statsbidrag. 
  
 en katastrofmedicinsk bered- skap och inför allvarliga utbrott av smittsamma sjukdomar, 
  
 13. 
  
 se till att de regelverk och rutiner som myndigheten dispo- nerar över är kostnadseffektiva och enkla för medborgare och företag, 
  
 14. 
  
 handlägga ärenden om statsbidrag 
  
 , och 
  
 15 
  
 inom ramen för sitt arbete med kunskapsförmedling, norm- givning och tillsyn vidta åtgärder för att säkerställa full respekt för den enskildes mänskliga rättig- heter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 84 
  
 SOU 2010:70 
  
 Författningsförslag 
  
 30 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2009:1482) med instruktion för Boverket 
 Härigenom föreskrivs att det i förordningen (2009:1482) med instruktion för Boverket ska införas en ny paragraf, 3 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 a § 
  
 Boverket ska inom ramen för 
  
 sitt arbete med kunskapsförmed- 
  
 ling, normgivning och tillsyn 
  
 vidta åtgärder för att säkerställa 
  
 full respekt för den enskildes 
  
 mänskliga rättigheter enligt de 
  
 internationella överenskommelser 
  
 som Sverige har åtagit sig att 
  
 följa. 
  
 85 
 Del I  
 -  
 Bakgrund 
  
 1 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige inrättades i mars 2006 som ett led i genomförandet av regeringens skrivelse  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna  
  
 2006–2009 
  (skr. 2005/06:95). Delegationens uppdrag (dir. 2006:27) har varit att: 
  
 - 
  
 stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten, 
  
 - 
  
 utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i sam- hället, bl.a. genom att samordna  
  
 EU-initiativet 
  Europeiska året för lika möjligheter för alla, och Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika i Sverige, 
  
 - 
  
 stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter samt 
  
 - 
  
 lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
  
 Genom tilläggsdirektiv fick delegationen i juli 2007 i uppdrag att också genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktiviteter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande (dir. 2007:114). Uppdraget har redovisats i delbetänkandet  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
  
 (SOU 2008:45). I delbetänkandet har delegationen också redovisat de delar av upp- draget som avsett Europeiska året för lika möjligheter för alla och Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika. 
 89 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 I juli 2008 fick delegationen genom tilläggsdirektiv även i upp- drag att utreda om Myndigheten för handikappolitisk samordning (Handisam), Diskrimineringsombudsmannen (DO) eller något annat samhällsorgan borde anförtros uppgiften att i enlighet med kravet i artikel 33 av FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning främja, skydda respektive övervaka genomförandet av konventionen (dir. 2008:92). Detta uppdrag har redovisats i delbetänkandet  
 Främja, Skydda, Övervaka – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning 
  
 (SOU 2009:36). Delegationen har dessutom överlämnat rapporten 
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En över- sikt  
 (SOU 2007:102) till regeringen. Delegationens direktiv finns i bilagorna  
  
 1–4. 
  
 Som framgått ovan har delegationens uppdrag till stor del varit av främjande karaktär. Enligt sina direktiv har dock delegationen även haft i uppdrag att fortlöpande inhämta kunskap och erfaren- het om respekten för och genomförandet av Sveriges åtaganden om de mänskliga rättigheterna, hur arbetet bedrivs av olika aktörer för att säkerställa rättigheter samt vilka behov som finns. Det är på grundval av de kunskaper och erfarenheter som sålunda hämtats in som delegationen lämnar förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
 Delegationen har utarbetat och beställt ett flertal kartläggningar, rapporter, utbildningsmaterial, utvärderingar och annat material till stöd för arbetet för de mänskliga rättigheterna. De rapporter och dokument som inte publicerats tidigare återfinns i bilagorna  
 7–13. 
  Efter uppdragets slutförande kommer delegationens betänkanden, rapporter och annat material att överföras till regeringens webb- plats för mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se. 
  
 1.2 
  
 Bakgrund 
  
 Vid Förenta Nationernas (FN:s) världskonferens om mänskliga rättigheter i Wien 1993 antogs en deklaration och ett handlings- program för arbetet med mänskliga rättigheter. 
  
 1  
  
 Där betonades staternas förpliktelse att främja respekt och skydd för alla de mänskliga rättigheterna i hela världen i enlighet med  
 FN-stadgan 
  och andra internationella dokument om mänskliga rättigheter. I 
  
 1  
  
 A/CONF.157/23,  
 Vienna Declaration and Programme of Action 
 , 12 juli 1993. 
  
 90 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 handlingsprogrammet slås fast att de mänskliga rättigheterna är universella och gäller för alla stater, oavsett nationella, regionala, religiösa, historiska eller kulturella skillnader samt staternas inrikespolitiska och ekonomiska system. Det slås också fast att de ekonomiska, sociala, kulturella, medborgerliga och politiska rättig- heterna är ömsesidigt samverkande, odelbara och delar av samma helhet. Enligt handlingsprogrammet är det nödvändigt att staterna skapar goda förutsättningar för att säkerställa att de mänskliga rättigheterna respekteras fullt ut. Staterna ska eliminera alla kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna, liksom orsakerna till sådana kränkningar och hinder för att rättigheterna ska kunna tillvaratas. 
 Världskonferensen om mänskliga rättigheter uppmanade vidare FN:s medlemsstater att inkludera de mänskliga rättigheterna som ämne i läroplaner och kursplaner inom utbildningsinstitutioner samt utveckla program och strategier för att försäkra sig om en allomfattande utbildning och spridning av allmän information om mänskliga rättigheter. 
 I handlingsprogrammet uppmanas också alla medlemsstater att överväga att utarbeta nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter liksom att inrätta nationella institutioner för mänskliga rättigheter. 
 Deklarationen och handlingsprogrammet antogs av FN:s generalförsamling i februari 1994. 
  
 2 
  
 Ett trettiotal stater, bland dem Sverige, har följt rekommenda- tionen om att utarbeta nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter. I januari 2002 överlämnade regeringen skrivelsen  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna  
 (skr. 2001/02:83) till riksdagen. Genom handlingsplanen, som gällde för perioden  
 2002–2004, 
  avsåg regeringen att för första gången ta ett helhets- grepp om frågor om mänskliga rättigheter i Sverige och hur arbetet bör bedrivas för att säkerställa full respekt för dessa rättigheter. Inför utarbetandet av handlingsplanen genomfördes också en kartläggning av mänskliga rättigheter på nationell nivå ( 
 Mänskliga rättigheter i Sverige – en kartläggning 
 , Ds 2001:10). 
 Den första nationella handlingsplanen utvärderades 2005 av dåvarande generalsekreteraren för Stewart internationella center, Rogers. 
  
 3  
  
 I utvärderingen föreslogs att regeringen 
  
 2 
  
 A/RES/48/121, 14 februari 1994. 
  
 3 
  
 Bra början, men bara en början, En utvärderande kommentar om den nationella handlings- planen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Wagner och Leonard, Regeringskansliet, 2005, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 91 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 skulle inrätta en ny funktion med uppdrag att erbjuda stöd till statliga myndigheter, kommuner och landsting för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna i verksamheten. 
 I mars 2006 överlämnade regeringen en ny skrivelse om mänsk- liga rättigheter till riksdagen,  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna  
  
 2006–2009 
  
 (skr. 2005/06:95). Skrivelsen omfattar dels en kartläggning av situationen för de mänskliga rättigheterna i Sverige, dels en handlingsplan med ett antal åtgärder med syfte att stärka arbetet för de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. 
 Enligt såväl den första som den andra nationella handlings- planen är regeringens långsiktiga mål att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Att de mänskliga rättigheterna ska respekteras är också en del av det av riksdagen fastställda målet för demokratipolitiken. 
  
 4 
  
 En av åtgärderna i den andra nationella handlingsplanen var att inrätta en delegation för mänskliga rättigheter i Sverige. Bakgrun- den var bl.a. att såväl utvärderaren av den första handlingsplanen som en rad organisationer och andra aktörer framfört att rege- ringen borde prioritera utbildning om de mänskliga rättigheterna inom den offentliga förvaltningen i sin kommande handlingsplan. Det ansågs också finnas behov av att tydligare verksamhets- och målgruppsanpassa utbildning och information om de mänskliga rättigheterna för statliga myndigheter, kommuner och landsting. Regeringen konstaterade att även om det fanns intresse inom den offentliga sektorn för att arbeta mer medvetet med att främja de mänskliga rättigheterna, så var kunskaperna begränsade om hur sådant arbete kunde bedrivas mer konkret. 
 Regeringen bedömde därför att en ny funktion borde inrättas med uppdraget att erbjuda stöd till statliga myndigheter, kommu- ner och landsting för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna i verksamheten. Regeringen ansåg att ett sådant organ på ett konkret sätt skulle bidra till arbetet för det långsiktiga målet att uppnå full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Enligt regeringens bedömning fanns det också ett tydligt behov av ökade och mer målgruppsanpassade informationssatsningar om de mänskliga rättigheterna för allmänheten, liksom av att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter i Sverige. 
  
 4  
 Prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:KU1, rskr. 2008/09:83. 
 92 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 1.3 
  
 Delegationens arbete 
  
 Nedan lämnas en beskrivning av hur delegationen har utfört sitt uppdrag enligt direktiven. De kunskaper och erfarenheter som samlats in under arbetets gång beskrivs i kapitel 3. 
 Redogörelsen nedan har utformats på samma sätt som direkti- ven med en indelning i fyra huvuduppgifter samt med redogörelser därefter för delegationens arbetsformer och samråd. Det är emel- lertid viktigt att poängtera att delegationens olika uppgifter i hög grad varit överlappande. Som exempel kan nämnas att arbetet med bl.a. kampanjer för information och kunskap om de mänskliga rättigheterna ofta har inneburit samarbeten och kontakter med statliga myndigheter, kommuner och landsting. 
  
 1.3.1 
  
 Stöd till statliga myndigheter, kommuner och landsting 
  
 Delegationens uppdrag att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten har genomförts på flera sätt och i samverkan med en rad aktörer. Vanligtvis har stödet för- medlats genom att delegationen har tagit kontakt med myndig- heter, kommuner och landsting för att stimulera till att dessa själva genomför insatser i samråd med eller med stöd från delegationen, framför allt i form av kunskaper och personella insatser från delegationens sekretariat och ledamöter. Med andra ord har stödet i regel inte förmedlats genom att delegationen ensam genomfört eller finansierat hela insatser. Skälet till detta är främst att ett sådant tillvägagångssätt, enligt delegationens uppfattning, skulle ha inneburit sämre förutsättningar för att ge bestående effekter än om t.ex. en myndighet stimuleras att själv formulera och genomföra en insats utifrån sin egen verksamhet och sina egna behov. Ett annat skäl är att det till stor del saknats anslag för ett annat tillvägagångs- sätt. 
 För att initialt även kunna stimulera myndigheter och före- ningsliv att genomföra insatser disponerade dock delegationen under 2006, utöver sina ordinarie anslag, 1,4 miljoner kronor ur anslag 46:1 Allmänna val och demokrati. Medlen skulle fördelas för insatser som syftade till att långsiktigt främja de mänskliga rättig- heterna och det politiska deltagandet. Vid delegationens första sammanträde i augusti 2006 fattades beslut om kriterier för 
 93 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 bidragsgivningen med grund i delegationens direktiv (dir. 2006:27). Delegationen framhöll i sitt beslut att insatser som tydligt bidrog till stöd åt det långsiktiga arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige skulle prioriteras, främst strategiska och uppföljningsbara insatser och framtagande av metoder, goda exem- pel eller samverkan mellan flera aktörer. Under nästkommande möten under hösten 2006 fattade delegationen beslut om att bevilja åtta av fjorton inkomna ansökningar om medel. De som beviljades medel var Handikappförbundens samarbetsorgan, Föreningen Gemensam Framtid, Föreningen Ordfront, Fonden för mänskliga rättigheter  
 (MR-fonden, 
  tidigare Frivilligorganisationernas fond för mänskliga rättigheter), Länsstyrelsen i Värmlands län, Läns- styrelsen i Uppsala län, Nationella nätverket för mångfald och mänskliga rättigheter samt Rikspolisstyrelsen. En redovisning av medlens användning lämnades till Regeringskansliet (Integrations- och jämställdhetsdepartementet) i december 2007. 
  
 5 
  
 Delegationen har initierat, stöttat och medverkat i utbildningar om de mänskliga rättigheterna för en rad statliga myndigheter, kommuner och landsting (se närmare avsnitt 3.5.4). Utöver de myndigheter som omnämns i direktiven har delegationen haft kontakt med ett femtontal myndigheter, däribland Försäkrings- kassan, Riksdagens ombudsmän (Justitieombudsmännen, JO), Rikspolisstyrelsen, Riksrevisionen och Socialstyrelsen. Dessutom har delegationen på olika sätt samarbetat med ett tiotal länsstyrel- ser, bl.a. i samband med olika projekt och seminarier samt genom kontakter med länsstyrelsernas nätverk för integrationsfrågor. Ytterligare exempel på löpande kontakter är de som förekommit mellan delegationen och Statens skolverk (Skolverket) i frågor rörande myndighetens värdegrundsarbete samt Skolverkets arbete med nya kursplaner och ämnesplaner, avseende vilka delegationen också har lämnat remissyttranden. 
 Bland högskolorna har delegationen framför allt samarbetat med representanter för Raoul Wallenberginstitutet, Stockholms universitet, Högskolan i Kalmar, Göteborgs universitet, Malmö högskola samt Teologiska högskolan i Stockholm. 
 Nedan beskrivs några exempel på utbildningar och annan verksamhet som statliga myndigheter, kommuner och landsting har genomfört i frågor om de mänskliga rättigheterna i samverkan eller samråd med delegationen. Utbildningarna har utvärderats. I avsnitt 
  
 5  
 Dnr Ju2006:02/2007/34. 
 94 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 3.5.4 ges en mer utförlig beskrivning av utbildningsverksamheten samt vilka slutsatser som kan dras från denna. 
 Länsstyrelserna 
 Under 2006 inleddes ett samarbete mellan delegationen, länsstyrel- serna i Stockholms och Värmlands län och  
 MR-fonden 
  för att gemensamt genomföra en insats i syfte att höja kompetensen hos handläggare vid länsstyrelserna och pröva en modell för verksam- hetsanpassad utbildning i mänskliga rättigheter. Utbildningen genomfördes 2007. Den främsta målgruppen var handläggare och chefer vid avdelningarna för juridiska, förvaltnings- och sociala frågor vid Stockholms och Värmlands länsstyrelser. Inom ramen för insatsen genomgick 80 handläggare och chefer på de två länsstyrelserna en grundutbildning i mänskliga rättigheter med verksamhetsanpassning. Under utbildningarna användes ett mate- rial med bl.a. fallstudier som utarbetats på grundval av domar från Europadomstolen, synpunkter från FN:s övervakningskommittéer och prövningar enligt miljöbalken av relevans för länsstyrelsernas verksamhetsområde. Beslut från länsstyrelsens egen verksamhet användes också. Delegationen har tidigare publicerat en rapport om utbildningen,  
 Mänskliga rättigheter i länsstyrelsens myndighetsutöv- ning 
 , som kan beställas från  
 MR-fonden 
  eller laddas ner från fon- dens hemsida, www.humanrights.se, eller regeringens webbplats om mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se. 
 Socialstyrelsen 
 Under 2007 anordnade delegationen i samarbete med Social- styrelsen och Göteborgs universitet två verksamhetsanpassade pilotutbildningar om mänskliga rättigheter för anställda vid Social- styrelsen (se närmare avsnitt 3.5.4). Efter dessa pilotutbildningar utvecklades och genomfördes ytterligare en utbildning, som omfat- tade två halvdagar med ett individuellt fördjupningsarbete emellan, av personal från Göteborgs universitet och Socialstyrelsen. Utbild- ningarna behandlade de mänskliga rättigheternas internationella juridiska ramverk och dess koppling till den nationella lagstift- ningen, med speciell tonvikt på Socialstyrelsens huvudområden. Fördjupningsarbetet syftade till att få deltagarna att koppla sam- 
 95 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 man sina egna arbetsuppgifter med frågor om mänskliga rättigheter. Knappt 300 personer har hittills deltagit i utbild- ningarna, motsvarande drygt hälften av personalen. Vidare har tjänstemän inom myndighetens ledning genomgått en något kortare utbildning. Enligt Socialstyrelsens utvärdering har en stor majoritet av deltagarna ansett att utbildningen kommer att vara värdefull i deras framtida arbete. En stor majoritet har också varit positiv till att göra en individuell uppgift under utbildningen. Socialstyrelsen utarbetar för närvarande en vägledning om mänsk- liga rättigheter för socialtjänsten i samarbete med Malmö högskola. 
 Rättsväsendet i Blekinge län 
 Rikspolisstyrelsen har med finansiering från delegationen anordnat en verksamhetsanpassad pilotutbildning för personer inom rättsväsendet i Blekinge län. Utbildningen, som genomfördes i två steg i december 2007 och i januari 2008, förlades till Polisutbild- ningen vid Växjö universitet (numera Linnéuniversitetet). Kursen syftade till ökad kunskap om mänskliga rättigheter, mångfald och vikten av ett professionellt bemötande i hela rättskedjan med hän- syn till individers olika kulturella och andra särdrag. Utbildningen hade också som syfte att öka deltagarnas medvetenhet om hur deras eget och andras värderingssystem fungerar samt att bidra till att minska antalet personer som uppfattar att de blir diskriminerade i sina kontakter med de rättsvårdande myndigheterna. 
 Under kursen behandlades de mänskliga rättigheterna med särskild betoning på rättigheter som är av särskilt intresse för rätts- väsendets aktörer i deras myndighetsutövning. Kunskap om olika kulturer och religioner samt hur uttryck för dessa kan påverka rättsväsendets arbete ingick också, liksom frågor om trovärdighets- bedömningar och hur dessa påverkas av föreställningar och för- domar. Kursen genomfördes i form av föreläsningar, gruppdiskus- sioner samt ett eget arbete. Bland de 21 personer som deltog i utbildningen fanns bl.a. domare, åklagare, poliser och personer från kriminalvården. En utvärdering av utbildningen finns i rapporten 
 Utvärdering av pilotutbildningen Laga lika  
 (se bilaga 11 samt avsnitt 3.5.4). 
  
 96 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 Kommuner och landsting 
 Nationella nätverket för mångfald och mänskliga rättigheter, som består av tjänstemän från kommuner, landsting, länsstyrelser och organisationer, anordnade 2007 en utbildning med stöd av delega- tionen. Utbildningen omfattade fyra kurstillfällen om två dagar och syftade till att stödja kommuner i att utveckla sitt arbete med mänskliga rättigheter. Anställda inom tretton kommuner och ett fackförbund deltog i utbildningen. En utvärdering av utbildningen finns i rapporten  
 Utvärdering av en utbildning i mänskliga rättig- heter för ett kommunalt tjänstemannanätverk  
 (bilaga 12). 
 I avsnitt 3.5.4 beskrivs en modell för hur utbildning om de mänskliga rättigheterna kan planeras, struktureras och genomföras för personer verksamma inom den offentliga sektorn. Under hösten 2008 genomfördes en utbildning om mänskliga rättigheter för Arbetsmarknads- och Familjeförvaltningen i Eskilstuna kom- mun som utformats utifrån denna modell. En utvärdering av utbildningen finns i rapporten  
 Utvärdering av en pilotutbildning i mänskliga rättigheter, Ledningsgruppen på Arbetsmarknads- och Familjeförvaltningen i Eskilstuna kommun  
 (bilaga 13). 
 Förutom utbildningsmodellen har delegationen också utarbetat förslag om hur kommunerna kan utnyttja sina styrdokument för att stärka arbetet med de mänskliga rättigheterna. I samarbete med kommunerna Örebro och Jönköping genomförde delegationen en studie med fokus på kommunernas årliga budget- och strategi- dokument för att undersöka hur dessa kan användas för att inte- grera ett människorättsperspektiv i den kommunala verksamheten. Resultaten från denna studie har använts som underlag inför utarbetandet av kapitel 6 om styrning och tillsyn. 
 Utöver det erfarenhetsutbyte som skett i samband med olika gemensamma projekt samt vid anordnande av seminarier och konferenser har delegationen under perioden  
 2006–2010 
  även anordnat möten med ett  
 20-tal 
  kommuner och landsting för dju- pare erfarenhetsutbyte. 
 Utbildning för kursledare på Sahlgrenska akademin 
 Efter en förfrågan under 2008 från läkarstuderande vid Sahlgrenska Akademin vid Göteborgs universitet föreslog delegationen att den skulle genomföra en pilotutbildning för universitetslärarna på 
 97 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 läkarutbildningen (se även avsnitt 3.5.4). Även denna utbildning utformades utifrån den ovan nämnda modellen och genomfördes under 2009. Utbildningen lades upp i tre steg, varav det första var en generell introduktion till de mänskliga rättigheterna i ett inter- nationellt och nationellt perspektiv. Därefter följde en fördjupning om rätten till bästa uppnåeliga hälsa. Det sista steget fokuserade på hur utbildning om mänskliga rättigheter skulle kunna inkluderas i läkarutbildningen. En utvärdering av utbildningen är under utarbe- tande. Sahlgrenska Akademin kommer under hösten 2010 att besluta på vilket sätt utbildningsinsatsen ska tas till vara framöver. 
  
 1.3.2 
  
 Strategier för information och ökad kunskap om mänskliga rättigheter 
  
 Delegationen har haft i uppdrag att utarbeta strategier och genomföra informationssatsningar för att öka kunskapen om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället. I uppdraget ingick också att kartlägga hur olika typer av information och kun- skap om mänskliga rättigheter sprids i dag. 
 Kartläggningar 
 Delegationen har låtit genomföra flera kartläggningar. Syftet har varit att skapa underlag både för verksamheten med att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i deras arbete för de mänskliga rättigheterna och för arbetet med att formulera informa- tionsstrategier. Kartläggningarna är följande: 
  
 - 
  
 Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd 
  
 , SIFO Research Interna- tional 2006 (bilaga 7). Rapporten bygger på en enkätundersök- ning som genomförts bland kommuner, landsting och statliga myndigheter. 
  
 - 
  
 Kommunernas ansvar för att förverkliga mänskliga rättigheter – en kartläggning av 16 kommuner i Sverige 
  
 , Perry, Malmö högskola, 2008 (bilaga 8). I rapporten beskrivs hur kommuner arbetar med frågor om mänskliga rättigheter, bl.a. hur ansvaret för frågorna är fördelat inom den kommunala verksamheten samt vilka problem och möjligheter som finns i arbetet. 
  
 98 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 - 
  
 Kartläggning – Fem ombudsmän och Handisams utåtriktade arbete gentemot kommuner och landsting 
  
 , Lucero, Göteborgs universitet, 2008 (bilaga 9). Rapporten beskriver de tidigare diskrimineringsombudsmännens (Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Jämställdhetsombudsmannen, JämO, Handikappombudsmannen, HO, och Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuella läggning, HomO) och Handisams arbete gentemot myndigheter, kommuner och landsting och identifierar framgångsfaktorer i detta arbete. 
  
 - 
  
 Förtroendevaldas och chefstjänstemäns introduktion – En studie bland kommuner, landsting och regioner avseende mänskliga rättigheter vid introduktionsutbildningar 
  
 , Reed,  
  
 Kjell-Åke 
  
  Hart och Thornton, Teologiska hög- skolan i Stockholm 2009 (bilaga 10). Studien omfattar en beskrivning och studie av de introduktionsprogram om mänsk- liga rättigheter som ett urval kommuner, landsting och regioner erbjuder politiker och chefstjänstemän när de börjar sina för- troendeuppdrag respektive anställningar. 
  
 - 
  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En översikt  
  
 (SOU 2007:102), Thomas, Högskolan i Kalmar. 
  
 Slutsatser från kartläggningarna beskrivs bl.a. i avsnitt 3.5.4. Resul- tatet av  
 SIFO-undersökningen 
  presenterades vid ett frukostsemi- narium i Stockholm som delegationen anordnade i april 2007. Den kartläggning som Perry vid Malmö högskola gjort disku- terades vid ett möte med representanter från länsstyrelsen och fyra kommuner i Skåne som genomfördes 2008 i samarbete med länsstyrelsen i Skåne län. I oktober 2008 anordnade delegationen också ett frukostseminarium för kommunpolitiker och tjänstemän i samarbete med Malmö stad. Rapporten  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En översikt  
 (SOU 2007:102) pre- senterades vid ett frukostseminarium i Göteborg i september 2007 och vid  
 MR-dagarna 
  i Stockholm samma år. 
 Europeiska och internationella initiativ 
 Enligt direktiven har delegationen, inom ramen för uppgiften att arbeta för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället, bl.a. haft att samordna EU- 
 99 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 initiativet Europeiska året för lika möjligheter för alla och Europa- rådets kampanj Alla olika – Alla lika i Sverige. 
 Delegationen har tidigare redovisat sitt arbete med dessa kampanjer i delbetänkandet  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
  
 (SOU 2008:45). Här kan i korthet nämnas att delegationen inom ramen för sitt arbete med  
 EU-initiativet 
  Europeiska året för lika möjligheter för alla samordnat genomförandet av två regionala konferenser under namnet  
 Rättigheter för alla 
 . Konferenserna, som anordnades i samarbete med bl.a. Svenska Röda Korset och MR- fonden, hölls under 2007 i Jönköping och Sundsvall. 
 Delegationen genomförde Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika i Sverige i egenskap av nationell kampanjkommitté. Som sådan fungerade delegationen som kontaktpunkt gentemot Europa- rådet samt samordnare av såväl nationella som regionala och lokala aktörer som deltog i genomförandet av kampanjen. Kampanjen riktade sig till ungdomar och fokuserade på mångfald, mänskliga rättigheter och deltagande. I uppdraget ingick att samråda och samverka med Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer (LSU) och Ungdomsstyrelsen. LSU fungerade som nav för det nationella arbetet. 
 Genom tilläggsdirektiv fick delegationen i juli 2007 också i upp- drag att genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktiviteter med anledning av FN:s beslut att högtidlighålla 200- årsminnet av den transatlantiska slavhandelns avskaffande (dir. 2007:114). Som nämnts ovan har även denna del av delegationens arbete redovisats i delbetänkandet  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
 . 
  
 Utbildning 
 Delegationens arbete med utbildningar för personer verksamma inom den offentliga sektorn har redovisats i avsnitt 1.3.1 om stöd till statliga myndigheter, kommuner och landsting. Förutom dessa har delegationen genomfört utbildningar inom ramen för projektet Antidiskriminering i skolan (ADIS). Bakgrunden till projektet var att delegationen 2006 i samarbete med de dåvarande ombuds- männen mot diskriminering (Ombudsmannen mot etnisk diskrimi- nering, JämO, HO och HomO), Barnombudsmannen samt Barn- och Elevombudet ansökte om  
 EU-medel 
  för en skolkampanj. Kampanjens syfte var att sprida kunskap och information om den då nya lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan 
 100 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 kränkande behandling av barn och elever (numera upphävd och ersatt av annan lagstiftning). Projektet Antidiskriminering i skolan resulterade i utbildningar under våren 2007 för instruktörer från Sveriges elevråd (SVEA) och stiftelsen Williams med ett  
 40-tal 
  deltagare. 
 Dessutom framställdes serietidningen  
 Respekt 
 , som trycktes i 100 000 exemplar. Den första upplagan tog slut inom en vecka, varför ytterligare 150 000 exemplar trycktes. Numera ges tidningen ut av Diskrimineringsombudsmannen (DO) i samarbete med Barn- och elevombudet vid Skolinspektionen. Tidningen, som kan beställas gratis i s.k. klasspaket om 30 exemplar, har uppdaterats utifrån förändringarna i bl.a. diskrimineringslagstiftningen. Infor- mation om hur Respekt kan beställas finns på DO:s hemsida, www.do.se. 
 Inom ramen för uppdraget om  
 200-årsminnet 
  av den trans- atlantiska slavhandelns avskaffande har delegationen utarbetat en faktatidning med lärarhandledning och övningar om slavhandeln och Sveriges roll i denna. Materialet är i första hand avsett för högstadie- och gymnasieelever. 
 Metodutveckling 
 Förutom att ta fram den utbildningsmodell för offentlig verk- samhet som beskrivits ovan samt förslag om hur de mänskliga rättigheterna kan integreras i kommunala styrdokument (se avsnitt 3.4.4) har delegationen bl.a. gett Handisam i uppdrag att utarbeta förslag på indikatorer för mänskliga rättigheter. Resultatet presen- teras i rapporten  
 Nationella indikatorer för mänskliga rättigheter, Små fönster med glimt av ett större sammanhang 
 . Rapporten kan laddas ned eller beställas på Handisams hemsida, www.handisam.se. Sedan delegationen avslutat sitt uppdrag kommer rapporten även att finnas på regeringens webbplats för mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se tillsammans med övrigt material som utarbetats av delegationen eller på delegationens uppdrag. 
 Delegationen har vidare genomfört projektet  
 MR-dilemman 
  ( 
 Equality in Reality 
 ), som finansierats med medel från  
 EU-kom- 
  missionens program  
 Progress 
 . Syftet med  
 MR-dilemman 
  var att öka medvetenheten kring de svårigheter som kan uppkomma när mänskliga rättigheter kommer i konflikt med och behöver balan- seras mot varandra. Inom ramen för projektet tog delegationen 
 101 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 under 2008 fram den s.k.  
 MR-blobben, 
  som är en interaktiv mötes- plats som i första hand vänder sig till ungdomar mellan 12 och 19 år.  
 MR-blobben 
  beskriver ett antal situationer där frågor och dilemman om mänskliga rättigheter som användaren uppmanas ta ställning till. Syftet är att på så sätt väcka nyfikenhet och intresse för frågor om de mänskliga rättigheterna.  
 MR-blobben 
  har ställts ut på flera platser i landet och finns numera på Världskulturmuseet i Göteborg samt på Fredsmuseum i Uppsala. En internetversion av  
 MR-blobben 
  samt ett utbildningsmaterial med praktiska övningar och lärarhandledning finns på regeringens webbplats om mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se. 
 Delegationens webbplats 
 Delegationen har sedan september 2006 haft en egen webbplats, www.mrdelegationen.se. Där har delegationen presenterat de kart- läggningar, kampanjer, projekt och övriga aktiviteter som delega- tionen genomfört, deltagit i eller stött. På webbplatsen har delegationen också informerat om metoder som använts för att påbörja eller utveckla arbetet med mänskliga rättigheter samt lämnat förslag på litteratur, filmer och webbsidor där ytterligare information finns. 
 Webbplatsen har anpassats i enlighet med WAI ( 
 Web Accessi- bility Initiative 
 ), som är internationella riktlinjer för att göra webb- platser mer tillgängliga för människor med funktionsnedsättning. På webbplatsen har också funnits information om delegationen på romani, meänkieli, samiska, finska och engelska samt på teckenspråk och lättläst svenska. Dessutom har det funnits möjlighet att lyssna till text och länkar på talad svenska. 
 Rapporter och annat material som funnits på delegationens webbplats eller publicerats i tryckt form kommer, som tidigare nämnts, att överföras till regeringens webbplats för mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se, när delegationen har avslutat sitt arbete. 
 102 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 Informationsarbetets övergripande inriktning 
 Delegationens uppdrag att utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället har framför allt utförts genom arbetet med de ovan nämnda kampanjerna och kartläggningarna. En strategi har utarbetats för varje kampanj och del av verksamhet för sig för att kunna anpassas till behoven och förutsättningarna inom det aktuella området. Det har dock även funnits gemensamma utgångs- punkter och en övergripande inriktning för hela informationsverk- samheten som bör nämnas. 
 Delegationen har ansett det vara väsentligt att inom ramen för arbetet med kampanjer och andra kommunikationsinsatser verka för att ett mer bestående värde kan skapas även när verksamheten varit finansierad med projektmedel eller på annat sätt avgränsad i tiden. Alla större insatser har därför haft en uttalad strategi för ett överlämnande till permanenta aktörer. Arbetet med de regionala konferenserna om mänskliga rättigheter, Rättigheter för alla, togs efter kampanjens avslutande över av Svenska Röda Korset. Serie- tidningen Respekt, som utarbetades som ett led i arbetet med ADIS, ges fortsatt ut i uppdaterad form av DO. Det utbildningsmaterial som utarbetades som ett led i uppdraget om  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande sprids fortsättningsvis av Afrosvenskarnas Riksförbund och Centrum mot Rasism.  
 MR-blobben, 
  som togs fram inom ramen för arbetet med  
 MR-dilemman, 
  återfinns i fysisk form på Fredsmuseum i Uppsala samt Världskulturmuseet i Göteborg. Innehållet i  
 MR-blobben 
  samt den tillhörande lärarhandledningen finns också på regeringens webbplats om mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se. 
 Ett annat sätt att arbeta för långsiktighet har varit att genomföra informationsverksamhet på flera olika platser i landet och där utgå från de regionala och lokala aktörernas aktiva medverkan, kunska- per och prioriteringar. Delegationen har därför samordnat regio- nala och lokala arbetsgrupper med företrädare för bl.a. kommuner, länsstyrelser och organisationer inom det civila samhället som gemensamt formulerat dagordningen kring människorättsfrågor av intresse i området. Dessa samarbeten har flera gånger lett till kontakter och nätverk kring människorättsfrågor i området som bestått efter det att delegationens verksamhet på platsen avslutats. 
 103 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationen har också velat betona att de mänskliga rättig- heterna är allas ansvar och att frågorna därför måste förstås och ägas lokalt. Detta har inneburit att upplägg och frågeställningar för seminarier och andra kommunikationsinsatser har anpassats till lokala förhållanden och frågor. En övergripande inriktning har även varit att stimulera till diskussion och reflektion snarare än att lämna färdiga svar. Det har varit viktigt att deltagare i seminarier och andra möten om människorättsfrågor själva varit aktiva och kunnat påverka inriktningen. 
 De kampanjer som delegationen har haft i uppdrag att genom- föra, liksom arbetet med ADIS och  
 MR-dilemman, 
  har framför allt fokuserat på ungdomar. I detta arbete har en genomgående inrikt- ning varit att utforma metoder och material i samarbete med ungdomsorganisationer för att nå en utformning och hitta kanaler som är specifika för ungdomar. Detta har troligen varit en viktig faktor för den stora spridningen av materialet om  
 anti-diskrimine- 
  ring i skolan genom serietidningen  
 Respekt 
 , som bl.a. publicerades i flera korta delar på ungdomssajten Hamsterpaj. 
  
 6 
  
 Slutligen bör nämnas att ett genomgående inslag i delegationens informationsverksamhet genom kampanjerna, liksom i arbetet med delegationens webbplats och delbetänkanden, har varit att aktivt arbeta för tillgänglighet i vid bemärkelse. Detta har bl.a. inneburit framtagande av lättlästa och inlästa versioner samt versioner på teckenspråk, versioner på olika språk, främst de nationella minori- tetsspråken, val av tillgängliga möteslokaler samt även ett icke- normativt sätt att gestalta människor bl.a. i materialet om icke- diskriminering. 
  
 1.3.3 
  
 Stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter 
  
 Debatten i medierna 
 Delegationens uppdrag har även omfattat uppgiften att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter. För att få en bättre uppfattning om hur debatten i dessa frågor förs i medierna gav delegationen i uppdrag åt forskare vid Högskolan i Kalmar att granska hur och i vilken mån frågan om mänskliga rättigheter presenterades och beskrevs i svenska medier under åren  
 2000–2006. 
  
 6  
 www.hamsterpaj.se. 
 104 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 Delegationen har tidigare beskrivit resultaten från denna studie i rapporten  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättigheter i Sverige – En översikt  
 (SOU 2007:102). En sammanfattning av rapporten ges i avsnitt 3.7.4. 
 Under perioden  
 2006–2010 
  har också delegationens ordförande publicerat sju debattartiklar i  
 Göteborgs-Posten, 
  Helsingborgs Dagblad, Länstidningen Östersund, Borås Tidning, Norrländska Socialdemokraten samt  
 Västerbottens-Kuriren. 
  
 7 
  
 Medverkan vid seminarier och konferenser 
 Delegationen har medverkat vid en mängd större arrangemang med olika målgrupper. Så har delegationen t.ex. både anordnat egna seminarier och deltagit i sådana som andra anordnat bl.a. vid stora årliga arrangemang, t.ex.  
 MR-dagarna, 
  som hållits i Malmö, Luleå och Stockholm, samt mässan Bok och Bibliotek i Göteborg. Dessa arrangemang har vänt sig både till personer som inom ramen för yrkesliv eller förtroendeuppdrag arbetar med frågor om de mänsk- liga rättigheterna och till allmänheten. Andra exempel på stora arrangemang där delegationen medverkat är Skolforum i Stock- holm och Skoldagarna i Malmö, vilka båda riktar sig till lärare och skolledare. Vid så gott som samtliga dessa arrangemang har delega- tionen dessutom deltagit med utställningar. Därutöver har delega- tionen medverkat vid ett stort antal mindre arrangemang med varierande målgrupper, såsom seminarier och möten. 
 Verksamhet som syftat till att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter har även genomförts inom ramen för de kampanjer som beskrivits ovan i avsnitt 1.3.2, bl.a.  
 EU-initiativet 
  Europeiska året för lika möjligheter för alla, den svenska delen av Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika samt de kommunika- tionsinsatser och kunskapshöjande aktiviteter som delegationen genomfört med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande. 
  
 7  
 Ny undersökning: Kunskapen om mänskliga rättigheter brister 
 ,  
  
 Göteborgs-Posten 
  
 2007-04- 
  
  20,  
 Obetänksamma kränkningar 
 ,  
  
 Västerbottens-Kuriren 
  
 2007-04-25, 
  
 Stärk arbetet för mänskliga rättigheter i Norrbotten 
 , Norrländska Socialdemokraten  
  
 2007-04-30, 
  
 Slaveriet – en del av vår nutid 
 , Borås Tidning  
  
 2007-08-26, 
  
 Slaveri under annat namn 
 , Länstidningen, Östersund  
  
 2007-08-27, 
  
 Slaveriet – en del av vår nutid 
 , Helsingborgs Dagblad  
  
 2007-08-28, 
  
 Människorätt en viktig del av krishanteringen 
 ,  
  
 Göteborgs-Posten 
  
 2008-12-09. 
  
 105 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 1.3.4 
  
 Lämna förslag på hur fortsatt stöd kan erbjudas 
  
 I delegationens uppdrag har ingått uppgiften att lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. Enligt sina direktiv är delegationen fri att lämna lagförslag. Förslagen lämnas i kapitel  
 4–9. 
  Som en bakgrund till förslagen kan tilläggas att regeringen i budgetpropositionen för 2009 förtydligade att det i delegationens uppdrag ingår att se över hur frågan om nationella institutioner som inrättas enligt Parisprinciperna med uppgift att bevaka frågor om de mänskliga rättigheterna ska lösas. 
  
 8 
  
 Vidare bör några utgångspunkter för förslagen nämnas. Delegationen har tolkat sin uppgift så att förslagen i första hand 
 bör röra det systematiska arbetet för de mänskliga rättigheterna, dvs. förslag som avser övergripande frågor om hur arbetet bedrivs med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Uttrycket stöd bör, enligt delegationens mening, tolkas som att förslagen ska vara framåtsyftande i den bemärkelsen att de ska vara ägnade att förebygga, motverka och förhindra att de mänskliga rättigheterna kränks, snarare än att fokusera på kränkningar som redan ägt rum. Delegationen lämnar inte förslag som syftar till att komma till rätta med specifika rättighetsproblem. Dessa studeras och lyfts fram återkommande av internationella organ samt även nationellt, bl.a. inom ramen för arbetet med de nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter. Delega- tionen lämnar inte heller förslag som rör rättigheter för specifika grupper eller delar av befolkningen. Det är angeläget att ingående studera ojämlikheter som finns avseende hur olika delar av befolk- ningen åtnjuter sina mänskliga rättigheter. Samma år som Delega- tionen för mänskliga rättigheter i Sverige inrättades tillsatte regeringen även en delegation för romska frågor. Denna delegation har nyligen lämnat sitt slutbetänkande (SOU 2010:55). I betänkan- det beskrivs hur romer under lång tid inte haft full tillgång till sina mänskliga rättigheter i Sverige. Utredningar och kartläggningar av detta slag som rör delar av befolkningen eller specifika rättighets- problem belyser ofta systematiska brister i skyddet av de mänskliga rättigheterna och utgör därför värdefullt material även för arbetet för de mänskliga rättigheterna på en övergripande nivå. Detta arbete måste bedrivas på ett så systematiskt och noggrant sätt att 
  
 8  
 Prop. 2008/09:1, utgiftsområde 1, Rikets styrelse, s. 68. 
 106 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 brister i rättighetsskyddet kan förebyggas så långt det bara är möjligt. Syftet med delegationens förslag (kapitel  
 4–9) 
  är att de tillsammans ska forma ett system som på ett långsiktigt sätt kan skydda de mänskliga rättigheterna, bl.a. genom att förebygga och identifiera brister i rättighetsskyddet. 
  
 1.3.5 
  
 Internationell kunskap och erfarenhet 
  
 I delegationens uppdrag har ingått att uppmärksamma och sprida internationell kunskap och erfarenhet. Inom ramen för detta arbete har delegationen samarbetat bl.a. med EU:s byrå för mänskliga rättigheter, FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter och Europarådet för utbyte av erfarenheter och för att genom dessa organisationer hålla sig informerad om vad som sker i andra länder. 
 Delegationen har dessutom medverkat och deltagit i interna- tionella konferenser, bl.a. konferenserna  
 Rights Work! Systematic Work for Human Rights Implementation  
 2008 och  
 Fundamental Rights Conference  
 2009, som båda hölls i Stockholm. Delegationen har även gjort besök i andra länder för att ta del av deras erfarenheter av att arbeta med mänskliga rättigheter samt med anledning av EU- och Europarådsprojekten. 
  
 1.3.6 
  
 Möten, samråd och samverkan 
  
 Delegationen har hållit 24 protokollförda möten. Den samlade expertgruppen har bjudits in till fem möten. Därutöver har ordföranden och sekretariatet hållit möten och fört diskussioner med delar av expertgruppen vid ett flertal tillfällen. Delegationen har inte berett experterna möjlighet att lämna särskilda yttranden enligt 21 § kommittéförordningen (1998:1474) då dessa främst deltagit i arbetet med den främjande delen av uppdraget och inte i delegationens diskussioner och överväganden om förslag. 
 Enligt sina direktiv har delegationen haft i uppdrag att arbeta utåtriktat och att använda dialog som en central del av sin verksamhet. Delegationen skulle enligt sina ursprungliga direktiv bl.a. samråda och samverka med HomO, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, HO, Barnombudsmannen (BO), Handisam, Sametinget, Sameskolstyrelsen, Ekonomistyrningsverket (ESV), Arbetsgivarverket, Statskontoret, Verket för förvaltningsutveckling 
 107 
  
 Delegationens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:70 
  
 (Verva), Forum för levande historia, JämO, Utredningen om stöd för jämställdhetsintegrering i staten (N2005:2), Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) samt kommuner med storstadspolitiska lokala utvecklingsavtal. Flera av dessa aktörer har ingått i den expertgrupp som utsågs i samband med att delegationen inrättades. 
 Samverkan och samråd med dessa och andra aktörer har framför allt ägt rum inom ramen för de utbildningar, kampanjer och informationssatsningar som beskrivits i avsnitt  
 1.3.1–1.3.3. 
  Såsom framgått av beskrivningarna har så gott som samtliga dessa aktiviteter genomförts i samarbete mellan delegationen och statliga myndigheter, kommuner, landsting och organisationer. Därutöver har även särskilda möten genomförts med bl.a. statliga myndig- heter för att diskutera den del av delegationens uppdrag som rört att lämna förslag inför det framtida arbetet för de mänskliga rättigheterna. 
 Representanter för föreningslivet har ingått i en rad av delega- tionens referensgrupper. Delar av delegationens uppdrag, bl.a. utbildande och informerande aktiviteter, har genomförts i samråd och samverkan med t.ex. Svenska Röda Korset,  
 MR-fonden, 
  Före- ningen Gemensam Framtid, LSU, SKL, SVEA, Stiftelsen Friends, Afrosvenskarnas riksförbund, Centrum mot rasism, Antidiskrimi- neringsbyrån i Sundsvall, Kvinna till Kvinna, Amnesty Business Group samt ECPAT Sverige. Arbetsgrupper som bildats för genomförande av olika aktiviteter har i sin tur haft kontakt med ett flertal andra organisationer i sin region för att samla in ytterligare synpunkter. Bland dessa organisationer kan bl.a. nämnas regionala och lokala handikappförbund, Riksförbundet för sexuellt likaberät- tigande (RFSL) och representanter för resandefolket. 
 108 
 2 Utgångspunkter 
  
 2.1 
  
 Introduktion till de mänskliga rättigheterna 
  
 2.1.1 
  
 De mänskliga rättigheterna – juridik, etik och politik 
  
 De mänskliga rättigheterna är ett sätt att formulera vad som krävs av staten i vid bemärkelse, omfattande alla delar av det allmänna, för att de som bor eller vistas i ett land ska kunna garanteras ett människovärdigt liv. Rättigheterna beskriver vad som inte får göras mot någon människa och vad som måste göras för varje människa. Utgångspunkten för de mänskliga rättigheterna är att alla män- niskor ska ses som fria och lika i värde och rättigheter. Alla människor har rätt att åtnjuta de mänskliga rättigheterna utan någon form av diskriminering. 
 Frågor om de mänskliga rättigheterna aktualiseras i alla länder och har också en lång historia. Skrivna rättsliga urkunder som begränsar statens och det allmännas maktutövning gentemot de egna medborgarna har funnits i flera hundra år. Det engelska parlamentet antog  
 Habeas Corpus Act  
 1679 och  
 Tyler  
 1689. I Sverige antogs tryckfrihetsförordningen 1766 med regler bl.a. om offentliga handlingar och förbud mot censur. Den amerikanska oavhängighetsförklaringen från 1776 slog fast oförytterliga rättig- heter, och 1789 antogs en  
 Tyler  
 som tillägg till Förenta staternas författning. Samma år, under den franska revolutionen, antogs också en deklaration om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna. Flera stater införde grundlagsbestämmelser om fri- och rättigheter under  
 1800-talet 
  och  
 1900-talets 
  början. 
 Det bör dock nämnas att medan de mänskliga rättigheterna som begrepp i dag karaktäriseras av att alla människor ska ses som lika i värde och rättigheter, så var detta inte fallet med de rättigheter som slogs fast i många av de tidigare nationella rättighetsurkunderna och författningarna. Dessa avsåg i regel endast en privilegierad grupp, såsom män, personer med vit hudfärg eller med viss 
 109 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 egendom eller inkomst. Som exempel kan rösträtten nämnas. När den amerikanska kongressen antog Tyler 1789 så hade bara sex procent av Förenta staternas befolkning rösträtt. Först 1868 och 1870 utfärdade kongressen de fjortonde och femtonde tilläggs- artiklarna som formellt tillförsäkrade rösträtt och full medborgerlig likställighet för alla medborgare, oavsett bl.a. hudfärg. Dessa rättigheter inskränktes sedan ändå i flera sydstater. Vid antagandet 1789 av den franska deklarationen om de mänskliga och medbor- gerliga rättigheterna hade endast männen rösträtt. Kvinnlig rösträtt infördes inte förrän långt in på  
 1900-talet 
  i de flesta europeiska stater. 
  
 1 
  
 De ovan nämnda urkunderna om de mänskliga rättigheterna reglerade rättigheterna på det nationella planet. I samband med andra världskriget blev det emellertid uppenbart att sådana garan- tier inte gav tillräckligt skydd för enskilda i förhållande till den egna statsmakten. Idén om universella och internationellt erkända mänskliga rättigheter började utvecklas. När FN bildades 1945 slogs det fast i organisationens stadga som ett av dess ändamål att åstadkomma internationell samverkan vid // befordrande och främjande av aktningen för mänskliga rättigheter och grundläg- gande friheter för alla utan åtskillnad med avseende på ras, kön, språk eller religion (artikel 1.4). FN:s generalförsamling antog 1948 den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, som innehåller såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. 
  
 2  
  
 Därefter har ett stort antal inter- nationella konventioner om de mänskliga rättigheterna antagits (se vidare avsnitt 2.1.2). 
 De mänskliga rättigheterna kan sägas omfatta frågor och ställ- ningstaganden av tre slag: 
  
 - 
  
 Etiska principer – Hur kan de mänskliga rättigheterna motive- ras? Bör några grupper ha ett förstärkt rättighetsskydd i förhål- lande till andra? 
  
 - 
  
 Politiska ställningstaganden – Hur ska de mänskliga rättig- heterna genomföras i olika sammanhang och på olika nivåer i samhället? Hur ska rättigheterna prioriteras vid avvägningar mellan olika värden och intressen? 
  
 1 
  
 Strzelewicz,  
 De mänskliga rättigheternas historia 
 , 2001, s.  
  
 114–117. 
  
 2 
  
 FN:s generalförsamlings resolution GA 217 A (III), antagen den 10 december 1948. 
  
 110 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 - 
  
 Rättsregler – Hur skyddas de mänskliga rättigheterna av rätts- ordningen nationellt och internationellt? Vad händer när kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna inträffat? 
  
 De mänskliga rättigheterna rör alla delar av samhället och omfattar medborgerliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter. De omfattar bl.a. alla människors rätt till en rimlig levnads- standard, en kostnadsfri grundskoleutbildning, politiskt deltagande och ett flertal rättigheter som syftar till att skydda individen från den egna statens eventuella maktmissbruk och övergrepp. FN:s världskonferens för mänskliga rättigheter 1993 (se avsnitt 1.2) slog fast att de mänskliga rättigheterna är odelbara och samverkande. 
  
 3  
  
 Om en enskilds rätt till utbildning åsidosätts så urholkas också rätten till politiskt deltagande. På liknande sätt kan enskilda inte utkräva sina mänskliga rättigheter om rätten till domstolsprövning inte respekteras. 
 Världskonferensen slog också fast att de mänskliga rättigheterna är universella, dvs. att rättigheterna i FN:s allmänna förklaring gäller i hela världen. Ingen regering kan åsidosätta de mänskliga rättigheterna med hänsyn till särskilda förhållanden som tradition, kultur eller religion. 
 Ytterligare en central princip är principen om  
 icke-diskrimine- 
  ring, enligt vilken de mänskliga rättigheterna ska gälla för var och en utan åtskillnad, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Uppräkningen är bara exemplifierande, både i den allmänna förklaringen och i de olika bindande internationella människorättskonventionerna. Av praxis från FN:s olika övervakningsorgan, liksom från Europa- domstolen för de mänskliga rättigheterna, framgår att  
 icke-diskri- 
  mineringsprincipen gäller också för många andra grunder, såsom sexuell läggning, funktionsnedsättning och ålder. Principen om  
 icke-diskriminering 
  utesluter dock inte möjligheten att använda särskilda åtgärder för att påskynda jämlikhet och jämställdhet, förutsatt att åtgärderna upphör när jämlikhet eller jämställdhet uppnåtts. 
  
 4 
  
 3 
  
 A/CONF.157/23,  
 Vienna Declaration and Programme of Action 
 , 12 juli 1993. 
  
 4 
  
 Konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, artikel 1.4, konven- tionen om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor, artikel 4, FN:s kommitté för mänskliga rättigheter,  
  
 General Comment No. 18:  
  
 Non-discrimination 
 , 
  1989, p. 10. 
 111 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 Att de mänskliga rättigheterna är odelbara hindrar inte att de är av olika karaktär. De medborgerliga och politiska rättigheterna syftar, enkelt uttryckt, dels till att skydda grundläggande friheter och politiska rättigheter, dels till att skydda mot övergrepp. Bland den förstnämnda kategorin kan t.ex. yttrandefriheten, religionsfri- heten och rätten till politiskt deltagande nämnas. I den andra kategorin finns t.ex. rätten att inte bli godtyckligt frihetsberövad och förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förned- rande behandling eller bestraffning. De medborgerliga och politiska rättigheterna gäller direkt när en stat formellt åtagit sig att följa en konvention och ger inget utrymme för att rättigheterna genomförs successivt. 
 De ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna är rättig- heter som ska tillgodose människans grundläggande behov, bl.a. till en tillfredsställande levnadsstandard, inklusive bostad, till hälsovård och till utbildning. Dessa rättigheter är, rättsligt sett, av en annan karaktär eftersom de medger att staterna förverkligar rättigheterna gradvis i förhållande till sina resurser och förutsättningar. Olika krav kan alltså ställas på olika länder, eller på samma land under olika perioder. Däremot gäller rättigheterna i lika hög grad för alla landets invånare i enlighet med principen om  
 icke-diskriminering. 
  
 Denna typ av kategoriseringar är dock förenklingar utan skarpa gränser. Minoriteters rätt att utöva sin egen kultur och religion och att använda sitt eget språk har t.ex. både aspekter av grundläggande friheter och kulturella rättigheter. Andra regelverk som avser att särskilt skydda en viss del av befolkningen, t.ex. barnets rättigheter, omfattar också rättigheter av blandad karaktär. Det går inte heller att säga att det faktum att de ekonomiska och sociala rättigheterna får förverkligas gradvis hänger samman med att de generellt skulle förutsätta större resurser, eller att de grundläggande friheterna endast förutsätter att den offentliga sektorn avstår från vissa handlingar. Även de grundläggande friheterna ställer krav på att det allmänna agerar för att skydda friheterna, t.ex. att myndigheterna skyddar demonstranter från att utsättas för fysiska angrepp från motdemonstranter. 
 112 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 2.1.2 
  
 Från politisk viljeyttring till juridiskt bindande dokument 
  
 När FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna antogs av generalförsamlingen skedde detta i form av en dekla- ration, dvs. som en politisk viljeyttring och ett målsättningsdoku- ment för FN:s medlemsstater. Såsom deklaration, snarare än juridiskt bindande traktat, hade den från början en begränsad juri- disk status. Den allmänna förklaringen har dock senare genom den internationella sedvanerättens utveckling till stora delar kommit att bli juridiskt bindande för alla stater, vilket understryks av universa- litetsprincipen, som nämnts ovan. 
  
 5 
  
 För att ge de mänskliga rättigheterna större juridisk tyngd och tydlighet har de mänskliga rättigheterna med utgångspunkt i den allmänna förklaringen med tiden utvecklats till en rad konven- tioner, dvs. folkrättsligt bindande avtal mellan stater. Konventioner och fördrag antas först i form av en text som utarbetas genom internationella förhandlingar, t.ex. inom FN och Europarådet. När detta har skett öppnas möjligheten för stater att underteckna konventionen, vilket innebär att staten godkänner konventionens text. Efter beslut av behörig politisk instans på nationell nivå, i Sverige i de flesta fall riksdagen, kan konventionen ratificeras. Genom ratificeringen bekräftar en stat att den är juridiskt bunden att se till att de rättigheter som konventionen i fråga innehåller respekteras och främjas inom landet. Konventionen blir i regel bindande när den ratificerats av ett visst antal stater, vilket anges i konventionstexten. 
 De stater som ansluter sig till konventionerna kan sägas ha ett tredelat ansvar. För det första ska de avstå från vissa handlingar som skulle begränsa eller kränka individens rättigheter. För det andra ska de skydda människor från att utsättas för övergrepp från andra aktörer. Slutligen ska de ge förutsättningar för enskilda att åtnjuta och utkräva sina rättigheter. 
  
 2.1.3 
  
 Centrala konventioner om de mänskliga rättigheterna 
  
 Mot bakgrund av FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättig- heterna utarbetades först två centrala konventioner som vunnit stor anslutning: FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kultu- 
  
 5  
 Se t.ex. skr. 2003/04:20 s. 6, skr. 2005/06:95, s. 16, skr. 2007/08:109, s. 8. 
 113 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 rella rättigheter och FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Båda konventionerna öppnades för underteck- nande 1966 och trädde i kraft 1976. Dessa konventioner utgör i dag tillsammans med den allmänna förklaringen och de två fakultativa protokoll som hör till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter ett grundläggande ramverk för de mänskliga rättigheterna som på engelska brukar kallas  
 The International Bill of Human Rights 
 . Sverige undertecknade konventionerna 1967 och ratificerade dem 1971. 
 Fram till 2010 har det inom FN utvecklats ytterligare sex konventioner som har trätt i kraft och som betecknas som kärn- konventioner ( 
 core international human rights instruments 
 ) av FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter. För var och en av dessa konventioner finns en övervakningskommitté som bevakar hur de stater som ratificerat konventionen följer konventionens krav. De sex konventionerna är: 
  
 - 
  
 Internationella konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering  
  
 (1965). Konventionen trädde i kraft 1969. Sverige undertecknade konventionen 1966 och ratificerade den 1971. För Sveriges del trädde konventionen i kraft 1972. 
  
 - 
  
 Konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvin- nor  
  
 (1979). Sverige undertecknade och ratificerade konven- tionen 1980. Den trädde i kraft 1981. 
  
 - 
  
 Konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning  
  
 (1984). Sverige underteck- nade konventionen 1985 och ratificerade den 1986. Den trädde i kraft 1987. 
  
 - 
  
 Konventionen om barnets rättigheter  
  
 (1989). Sverige underteck- nade och ratificerade konventionen 1990. Den trädde i kraft samma år. 
  
 - 
  
 Konventionen om migrantarbetares rättigheter  
  
 (1990). Sverige har varken undertecknat eller ratificerat denna konvention. Den trädde i kraft 2003. 
  
 - 
  
 Konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsätt- ning  
  
 (2006). Sverige undertecknade konventionen 2007 och rati- ficerade den 2008. Den trädde i kraft 2009. 
  
 114 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 En annan viktig internationell traktat är  
 Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna  
 (1950), eller Europakonventionen. Sverige ratificerade Europakonventionen 1952 och den trädde i kraft den 3 september 1953. Konventionen inkorporerades i svensk rätt 1995, dvs. blev svensk lag i sin helhet, vilket gör den unik i ett svenskt samman- hang när det gäller konventioner om mänskliga rättigheter. Rättig- heterna i denna konvention motsvarar i stort sett de medborgerliga och politiska rättigheter som återfinns i  
 FN-konventionen 
  om medborgerliga och politiska rättigheter. 
 Europarådet beslutade också 1961 om den  
 europeiska sociala stadgan  
 (egentligen Stadgan om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter), vilken till stora delar motsvarar FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. En reviderad version av stadgan antogs av Europarådet 1996 och ratificerades av Sverige 1998. Inom Europarådet har vidare flera andra viktiga konventioner utarbetats, bl.a. den  
 europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning  
 (1987),  
 ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter  
 (1995) och den  
 europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk  
 (1992). 
 Europeiska unionens stadga om grundläggande rättigheter  
 från 2000 har genom Lissabonfördraget blivit ett inom EU bindande dokument om mänskliga rättigheter med samma rättsliga ställning som  
  
 EU-fördragen 
  
  själva. Bestämmelserna i stadgan riktar sig i första hand till unionens institutioner men ska även tillämpas av medlemsstaterna när dessa tillämpar  
  
 EU-rätten. 
  
  Grundläggande fri- och rättigheter kommer till uttryck på ett flertal sätt inom EU- rätten. Genom Lissabonfördragets ikraftträdande har de mänskliga rättigheternas roll i unionen tydliggjorts. Som exempel kan nämnas att artikel 2 i fördraget om Europeiska unionen  
  
 (EU-fördraget) 
  
  föreskriver att unionen bl.a. ska bygga på respekt för de mänskliga rättigheterna, inklusive rättigheter för personer som tillhör minori- teter. Vidare slås det fast i  
  
 EU-fördraget, 
  
  artikel 6.3, att de grund- läggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen, och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutio- nella traditioner, ska ingå i unionsrätten som allmänna principer. 
  
 Konventioner om mänskliga rättigheter och angränsande frågor har, förutom inom FN, EU och Europarådet, utarbetats inom bl.a. Internationella Arbetsorganisationen (International Labour Orga- nization, ILO), Organisation of American States (OAS) och Afrikanska Unionen (AU). 
 115 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 2.1.4 
  
 Begränsningar av de mänskliga rättigheterna 
  
 De mänskliga rättigheterna kan delas in i två typer vad gäller vilka möjligheter staterna har att begränsa dem utan att bryta mot de internationella konventionerna. En sådan uppdelning indikerar ingen viktning i rättigheternas värde utan ska ses som en konsekvens av rättigheternas karaktär. 
 För det första finns det absoluta och oåterkalleliga rättigheter som aldrig, oavsett omständigheterna, får inskränkas. Bland dessa kan nämnas förbudet mot tortyr och förbudet mot slaveri. För det andra finns det rättigheter som staten får begränsa under vissa förutsättningar och på visst sätt, t.ex. yttrandefriheten, religionsfri- heten, föreningsfriheten och rätten till privatliv. För yttrandefri- heten enligt  
 FN-konventionen 
  om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 19.2) gäller t.ex. att den medför särskilda skyl- digheter och särskilt ansvar och att dess utövande därför får underkastas vissa inskränkningar, men endast sådana som är angivna i lag och som är nödvändiga. Det är viktigt att notera att de inskränkningar av de mänskliga rättigheterna som är tillåtna enligt konventionerna måste göras med stöd av lag. Inskränkningar får endast göras av skäl som kan anses godtagbara i ett demokra- tiskt samhälle, t.ex. för att skydda andra personers rättigheter, befolkningens hälsa eller den allmänna säkerheten. Vidare måste inskränkningar av de mänskliga rättigheterna vara proportionerliga, dvs. de får inte gå utöver vad som krävs med hänsyn till inskränk- ningens ändamål. 
  
 2.1.5 
  
 Hur begreppet mänskliga rättigheter ska förstås i betänkandet 
  
 Ovan har beskrivits att de mänskliga rättigheterna är ett begrepp med bl.a. juridiska, etiska och politiska dimensioner. När begreppet används i detta betänkande ska det främst förstås i sin betydelse av bindande internationella regler som ska efterlevas nationellt. I avsnitten som exempelvis rör rättsligt skydd, myndighetsstyrning och en nationell institution för de mänskliga rättigheterna (kapitel  
 4–6) 
  avses alltså i första hand mänskliga rättigheter som ett regelverk som skyddar individens rättigheter gentemot det all- männa och som alla delar av den offentliga sektorn har skyldighet att följa. 
 116 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 För att de mänskliga rättigheterna ska kunna skyddas och få genomslag behöver dock även deras etiska och politiska dimension ges utrymme. Rättigheternas förverkligande kräver t.ex. en mängd avvägningar som förutsätter en djupare förståelse av deras innebörd och betydelse. Utbildning och forskning om de mänskliga rättig- heterna kan mycket väl behandla rättigheternas etiska och politiska dimensioner utan att med nödvändighet ta sin utgångspunkt i deras juridiska uttryck. Det är dock, enligt delegationens uppfattning, viktigt att de mänskliga rättigheterna inte förstås som  
 enbart  
 poli- tiska eller etiska riktlinjer. Den rättsliga bundenhet som staterna underkastat sig genom att ratificera konventioner om de mänskliga rättigheterna är en central aspekt, eftersom det framför allt är denna bundenhet som gör rättigheterna till ett skydd för individen. Att de mänskliga rättigheterna slagits fast i ett bindande, interna- tionellt regelverk innebär också ett skydd mot godtycke och mot politiskt, religiöst eller kulturellt motiverade omtolkningar. 
 I betänkandet används uttrycken att respektera, efterleva och följa de mänskliga rättigheterna som en samlande beteckning för Sveriges rättsliga skyldigheter enligt de internationella konven- tionerna. Dessa uttryck omfattar, så som de används här, alla de förpliktelser som det allmänna har enligt konventionerna om mänskliga rättigheter, såväl sådana som innebär att det allmänna ska avstå från vissa handlingar som sådana som ställer krav på aktiva handlingar. Uttryckssättet ansluter även till det som används i regeringens långsiktiga mål, att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna. 
  
 6 
  
 2.2 
  
 De mänskliga rättigheterna i relation till angränsande begrepp 
  
 2.2.1 
  
 Relationen rättigheter – skyldigheter 
  
 De mänskliga rättigheterna är samtidigt statens skyldigheter. Rela- tionen mellan rättigheter och skyldigheter inom människorätts- området är dock av en särskild karaktär i den meningen att relationen inte rör förhållandet mellan två lika starka parter utan mellan staten och individen. Staten har omfattande makt över indi- videns liv genom lagstiftning och politiska beslut. I de flesta stater finns också individens skyldigheter noggrant reglerade i lag, t.ex. 
  
 6  
 Skr. 2005/06:95, s. 12. 
 117 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 vad gäller skatteinbetalning, förbud mot att använda våld eller begå andra brott. Staten har också rätt att begränsa en individs frihet eller frånta individen ekonomiska medel om denne har brustit i att leva upp till sina skyldigheter enligt lag. 
 Ur ett människorättsperspektiv är det dock centralt att rätten att åtnjuta mänskliga rättigheter inte är villkorad av att individen lever upp till sina lagstadgade skyldigheter. Alla har rätt att åtnjuta de allra flesta mänskliga rättigheter, även den som brutit mot lagen eller som befinner sig olovligen i ett annat land. Som beskrivits ovan medger dock regleringen av flera mänskliga rättigheter att staten inskränker dem genom lag, under vissa bestämda förut- sättningar. Därmed kan staten, så länge dessa förutsättningar upp- fylls, t.ex. lagstifta om hets mot folkgrupp utan att detta innebär en kränkning av yttrande- eller religionsfriheten. 
 Alla har rätt att åtnjuta sina mänskliga rättigheter, men rättig- heterna kan inte utkrävas i ett tomrum. Den enskilde måste accep- tera det faktum att alla andra har mänskliga rättigheter som också ska respekteras. Därför kan en individ inte hävda utövandet av sina rättigheter till den grad att det negativt påverkar någon annans möjligheter att åtnjuta sina rättigheter. I den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna sägs t.ex. att var och en har plikter mot samhället och att ingenting i denna förklaring får tolkas som att det innebär en rätt för en stat, en grupp eller en enskild person att ägna sig åt en verksamhet eller att utföra en handling som syftar till att omintetgöra någon av de rättigheter eller friheter som anges i förklaringen (artikel 29 och 30). En bestämmelse med förbud mot missbruk av rättigheter finns också i Europakonventionen (artikel 17). För att de mänskliga rättigheterna ska kunna för- verkligas krävs således att enskilda är medvetna om sina egna mänskliga rättigheter och att de respekterar andras rättigheter. 
  
 2.2.2 
  
 Relationen mänskliga rättigheter – demokrati 
  
 Demokratin och de mänskliga rättigheterna är nära förbundna med och förstärker varandra. Ett demokratiskt styrelseskick är en mänsklig rättighet i sig. En koppling mellan mänskliga rättigheter och demokrati görs t.ex. i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna (artikel 21) enligt vilken var och en har rätt att delta i sitt lands styre, direkt eller genom fritt valda ombud. I artikel 1 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter 
 118 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 slås folkens rätt till självbestämmande fast. Vidare finns det flera andra mänskliga rättigheter som är nödvändiga för att en demokrati ska kunna fungera, t.ex. yttrandefrihet, mötesfrihet och förenings- frihet. 
 Samtidigt som de mänskliga rättigheterna omfattar flera demo- kratiska rättigheter är det uppenbart att mänskliga rättigheter bäst skyddas och främjas i en demokrati. I en demokratisk stat kan enskilda eller organisationer inom det civila samhället påtala kränk- ningar av de mänskliga rättigheterna och andra missförhållanden. Genom en fri och öppen debatt kan också svåra avvägningsfrågor ventileras, t.ex. om vilka begränsningar av de mänskliga rättig- heterna som är nödvändiga och proportionerliga. Sambanden mel- lan demokrati och mänskliga rättigheter är därför tydliga. 
 Demokratier respekterar dock inte alltid de mänskliga rättig- heterna. Historiskt sett har de mänskliga rättigheterna sällan garan- terats alla individer ens i demokratier. Mänskliga rättigheter kan ses som en begränsning av majoritetsstyrets maktutövning i en demokrati. Om staten ska leva upp till sina åtaganden vad gäller de mänskliga rättigheterna finns det således beslut som inte kan fattas, inte ens av demokratiskt valda beslutsfattare. Som exempel kan nämnas att minoritetsskyddet är centralt för att förhindra att den politiska majoriteten i en demokrati åsidosätter minoritetens rättig- heter. 
 Det kan också hävdas att det i vissa avseenden finns en inne- boende motsättning mellan de mänskliga rättigheterna och demo- kratin. Demokratins idé bygger på att personer tillhörande en viss grupp inkluderas i demos (folket), vilket samtidigt innebär att andra utestängs, t.ex. från att delta i val. Demokrati i betydelsen ett demokratiskt styrelseskick bygger ofta på medborgarskap som kriterium för vilka som får delta i val. De mänskliga rättigheternas idé baseras i stället på att alla individer har vissa grundläggande rättigheter, oavsett medborgarskap. 
 Mänskliga rättigheter och demokrati styrs också av delvis olika logik. Demokrati handlar om hur ett politiskt system ska fungera och hur beslut ska fattas. 
  
 7  
  
 I en mer formell mening fokuserar alltså det demokratiska styrelseskicket på procedurer, medan de mänsk- liga rättigheterna framför allt handlar om de politiska beslutens innehåll. På så sätt sätter rättigheterna även gränser för vad man 
  
 7  
  
 Se t.ex. James,  
 On Democracy 
 , 2000, Brown,  
 Patterns of Democracy: Government Forms and Performance in  
 Roach 
  Countries 
 , 1999, och Durham och Warren,  
 Demokratins mekanismer 
 , 2003. 
  
 119 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 kan besluta om i en demokrati. Begreppet demokrati används dock ofta även i en bredare bemärkelse som beteckning på ett tillstånd där beslut fattas genom ett demokratiskt styrelseskick och med respekt för de mänskliga rättigheterna. 
 Demokratin och de mänskliga rättigheterna är således intimt förknippade med varandra men kopplingen mellan dem är inte enkel och det finns vissa motsättningar mellan de två begreppen. Det är viktigt att förstå att de mänskliga rättigheterna förutsätter ett demokratiskt styrelseskick medan de samtidigt sätter gränser för de styrandes och myndigheternas maktutövning. 
  
 2.2.3 
  
 Relationen mänskliga rättigheter – diskriminering 
  
 Mänskliga rättigheter ses ibland som synonymt med likabehandling och  
 icke-diskriminering 
  och relateras därför ofta till ett lands lag- stiftning mot diskriminering. Denna koppling görs kanske framför allt i länder där diskriminering är det mest framträdande människo- rättsproblemet. Rätten att inte bli diskriminerad är onekligen en grundläggande mänsklig rättighet samt en utgångspunkt för hur de övriga mänskliga rättigheterna ska utövas, dvs. utan åtskillnad av något slag, såsom på grund av kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfatt- ning, funktionshinder, sexuell läggning och ålder (principen om  
 icke-diskriminering). 
  
 Det finns dock skillnader mellan mänskliga rättigheter, diskri- minering och diskrimineringslagstiftning som är viktiga att upp- märksamma. En stat kan t.ex. nedprioritera eller kränka en specifik mänsklig rättighet utan att diskriminera någon. Om alla i ett land förbjuds att utöva sin religion eller saknar tillgång till domstols- prövning av sina rättigheter innebär inte detta diskriminering i sig, men väl tydliga brott mot de mänskliga rättigheterna. För att en stat ska kunna sägas efterleva de mänskliga rättigheterna är det alltså inte tillräckligt att den behandlar alla lika, utan den måste också respektera och säkerställa de andra rättigheterna. 
 Samtidigt kan ett område som vanligen inte ses som en fråga om mänskliga rättigheter, såsom möjligheten att utöva en viss idrott, bli en människorättsfråga om t.ex. ett förbud att utöva sporten skulle införas på ett diskriminerande sätt, dvs. för en viss del av befolkningen utan något objektivt godtagbart skäl eller på ett sätt som inte står i proportion till ändamålet med särbehandlingen. 
 120 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 2.3 
  
 Människorättsperspektiv och människorättsbaserat arbete 
  
 I betänkandet används uttrycket  
 människorättsperspektiv 
 . Med människorättsperspektiv avses att de mänskliga rättigheterna används uttryckligen och som styrande för verksamhet och insatser av olika slag. Användningen av ett människorättsperspektiv syftar till att: 
  
 - 
  
 de mänskliga rättigheterna ska respekteras, 
  
 - 
  
 enskilda ska ha kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna som just sina rättigheter och om sitt ansvar för att respektera andra personers mänskliga rättigheter, samt till att 
  
 - 
  
 personer verksamma inom den offentliga sektorn ska ha kunskap och medvetenhet om vilka skyldigheter de mänskliga rättigheterna innebär för dem. 
  
 När ett människorättsperspektiv används är således en utgångs- punkt att kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna som just mänskliga rättigheter har ett egenvärde. Kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna som individens rättig- heter och det allmännas skyldigheter är framför allt viktiga för att skyddet för rättigheterna ska vara hållbart. Det är under perioder av oro, hot eller svårigheter som det finns störst behov av en utbredd medvetenhet om de mänskliga rättigheterna som den offentliga sektorns skyldigheter. Under en ekonomisk kris finns det t.ex. en risk för att majoriteten beslutar om besparingar som främst drabbar en minoritet om minoritetens rättigheter inte ses som förpliktande för den offentliga sektorn. I sina nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna har också regeringen återkommande beto- nat vikten av kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättig- heterna. 
  
 8  
  
 Regeringen framhåller i budgetpropositionen för 2010 att god kunskap om de mänskliga rättigheterna bland beslutsfattare främst inom den offentliga sektorn är en förutsättning för att regeringens långsiktiga mål, full respekt för de mänskliga rättig- heterna, ska kunna uppfyllas. 
  
 9  
  
 Vikten av att den enskilde är med- veten om de mänskliga rättigheterna just som sina egna rättigheter, liksom om det egna ansvaret för att respektera andra personers 
  
 8 
  
 Skr. 2001/02:83, s. 5, och 107 ff., skr. 2005/06:95, s. 12 och 114. 
  
 9 
  
 Prop. 2009/10:1, Utgiftsområde 1, Rikets styrelse, s. 60. 
  
 121 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheter, betonas också av bl.a. Europarådets kommissarie för mänskliga rättigheter. 
  
 10 
  
 Uttrycket människorättsperspektiv används i betänkandet som en precisering av den vanligt förekommande termen rättighets- perspektiv. Vikten av ett rättighetsperspektiv framhölls t.ex. i utvärderingen av den första nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna. 
  
 11  
  
 Begreppet används annars oftast i sam- band med utvecklingssamarbete. I regeringens skrivelse för global utveckling sägs t.ex. att ett rättighetsperspektiv ska vägleda rege- ringens arbete. Vidare framgår att regeringen ska stärka fokus på rättighetsperspektivet i biståndssamarbetet. Detta ska bl.a. ske genom att konsekvensanalyser, som inkluderar en analys av vilka effekter en planerad utvecklingspolitisk insats kan få för de mänsk- liga rättigheterna, genomförs inför beslut om sådana insatser. 
  
 12 
  
 När människorättsperspektivet används systematiskt i en verk- samhet kan arbetet beskrivas som rättighetsbaserat eller som  
 människorättsbaserat arbete 
 . Metoder har utvecklats framför allt inom det internationella utvecklingssamarbetet för att säkerställa att de mänskliga rättigheterna integreras i de insatser som genomförs. Ett antal  
 FN-organ 
  inom biståndsområdet, bl.a. UNDP, har antagit ett gemensamt uttalande om att biståndssamarbete ska främja genomförandet av de mänskliga rättigheterna såsom dessa slås fast i FN:s allmänna förklaring och andra internationella instrument om de mänskliga rättigheterna. 
  
 13  
  
 Enligt uttalandet finns det ett antal faktorer som karaktäriserar människorättsbaserat arbete, bl.a.: 
  
 - 
  
 Att de internationella konventionerna om de mänskliga rättig- heterna används som utgångspunkt. 
  
 - 
  
 Att centrala människorättsprinciper, bl.a. om  
  
 icke-diskrimine- 
  ring, är vägledande för arbetet genom hela processen, och att frågor om utsatta gruppers rättigheter prioriteras. 
  
 10 
  
 CommDH(2009)3,  
 Recommendation on Systematic Work for Implementing Human Rights at the National Level 
 , 18 februari 2009, p. 4.5. 
  
 11 
  
 Bra början, men bara en början. En utvärderande kommentar om den nationella handlings- planen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Wagner och Leonard, Regeringskansliet, 2005, dnr Ju2004/6673/D, s. 1, 45 och 50. 
  
 12 
  
 Skr. 2007/08:89,  
 Sveriges politik för global utveckling 
 , s.  
  
 7–8. 
  
 13 
  
 United Nations Development Group,  
 The Human Rights Based Approach to Development Cooperation: Towards a Common Understanding Among UN Agencies,  
 Inter-Agency 
  Work- shop on a Human Rights Based Approach in the Context of UN Reform 
 , 2003. 
  
 122 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 - 
  
 Att enskildas möjligheter att utkräva sina mänskliga rättigheter utvärderas och strategier för att stärka dem formuleras och genomförs. 
  
 - 
  
 Att enskilda och grupper ges reella möjligheter att delta i formulering av mål och metoder för verksamhet som kommer att påverka dem. 
  
 - 
  
 Att möjligheten för tjänstemän och förtroendevalda att efterleva de mänskliga rättigheterna utvärderas och stärks och att ansvar kan utkrävas när företrädare för det allmänna åsidosätter de mänskliga rättigheterna. 
  
 - 
  
 Att situationen för de mänskliga rättigheterna utvärderas och att brister i efterlevnaden av rättigheterna identifieras och åtgärdas. 
  
 - 
  
 Att insatser övervakas och utvärderas i förhållande till de mänskliga rättigheterna, både vad gäller process och resultat. 
  
 - 
  
 Att synpunkter och rekommendationer från internationella organ som arbetar med de mänskliga rättigheterna beaktas. 
  
 I uttalandet sägs också att de mänskliga rättigheterna ska vara vägledande på alla stadier av arbetet, från planering, utformning och genomförande till övervakning och utvärdering av insatser. Vidare framhålls att delaktighet ska ses både som metod och mål i människorättsbaserat arbete. Utvärderingar ska omfatta både process och resultat. Mätbara mål bör identifieras. 
 FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna publice- rade 2006 en skrift om människorättsbaserat arbete. Där beskrivs att människorättsbaserat arbete har flera fördelar, bl.a. att insatsernas fokus riktas mot dem som behöver dem genom att arbetet bygger på kartläggningar av problem och brister, att de mänskliga rättigheternas bredd främjar att ett helhetsgrepp tas på utvecklingsarbete, att det medverkar till att internationella konven- tioner översätts till den nationella miljön samt att människorätts- baserat arbete ställer krav på deltagande och delaktighet från befolkningens sida. 
  
 14 
  
 Människorättsbaserat arbete är i dag utbrett som metod och begrepp bland internationella organ, 
  
 15  
  
 statliga myndigheter, 
  
 16 
  
 14 
  
 Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights 
  
 , Shannon  
  
 Rights-based 
  
  Approach to Development Cooperation 
 , 2006, s.  
 16–18. 
  
 15 
  
 Förutom de källor som angivits ovan, se bl.a. Davis,  
  
 Mainstreaming Human Rights: The Human  
  
 Rights-based 
  
  Approach and the United Nations System 
 , Desk study prepared for 
 123 
  
 Utgångspunkter 
  
 SOU 2010:70 
  
 organisationer inom det civila samhället 
  
 17  
  
 samt även i akademiska sammanhang. 
  
 18 
  
 Det finns olika metoder för att arbeta människorättsbaserat. En metod som blivit vanligare under senare år är att integrera män- niskorättsperspektivet i budgetprocesser. Detta tillvägagångssätt används i länder som t.ex. Kanada och Storbritannien. 
  
 19  
  
 En lik- nande metod används också i jämställdhetsarbete internationellt och i Sverige. 
  
 20 
  
 Eftersom Sverige genom att ratificera internationella konven- tioner folkrättsligt har åtagit sig att respektera de mänskliga rättig- heterna är detta en skyldighet som åligger hela den offentliga verksamheten. Denna förpliktelse kan i sig anses vara tillräckligt skäl att arbeta systematiskt och uttryckligen utifrån Sveriges internationella åtaganden. Invändningar förekommer dock mot att de mänskliga rättigheterna skulle behöva lyftas fram och nämnas uttryckligen i Sverige eftersom rättigheterna ändå säkerställs genom den nationella lagstiftningen. Delegationen har därför 
  
 Unesco, 2005; Frost,  
 A Human Rights Approach to Development Programming 
 , Unicef, 2003; OHCHR,  
 Draft Guidelines: A Human Rights Approach to Poverty Reduction Strategies 
 , United Nations, 2002; UNDP,  
 Programming for Justice: Access for All. A Practitioners Guide to a Human  
 Rights-Based 
  Approach to Access to Justice 
 , 2005; UNDP,  
 Indicators for Human Rights Based Approaches to Development: A Users Guide 
 , 2006; Unicef/Unesco,  
 A Human Rights Approach to Education for All 
 , 2007. 
  
 16 
  
 NORAD,  
 Handbook in Human Rights Assessment. State Obligations, Awareness and Empowerment 
 , 2001; SIDA,  
 How to Enhance the Integration of the Rights Perspective in Development Cooperation, Swedish Agency for Development Evaluation Policy Brief 
 , 2008; SIDA,  
 Country Strategy Development: Guide for Country Analysis from a Democratic Governance and Human Rights Perspective 
 , 2003; The Danish Institute for Human Rights, 
  
 Applying a  
 Rights-Based 
  Approach: An Inspirational Guide for Civil Society 
 , 2007; Ministry of Justice,  
 Human Rights, Human Lives – A Handbook for Public Authorities 
 , London, 2006. 
  
 17 
  
 Amnesty International,  
 From Promises to Delivery: Putting Human Rights at the Heart of the Millennium Development Goals 
 , 2010; Amnesty International, Terre des Hommes, Action Aid, International Human Rights Network,  
 Human  
 Rights-Based 
  Approaches and European Union Development Aid Policies 
 , 2008; CARE Human Rights Initiative,  
 Basic Introduction to Human Rights and  
 Rights-Based 
  Programming: Facilitators Guidebook 
 , 2004; Save the Children,  
 Child Rights Programming: How to Apply  
 Rights-Based 
  Approaches in Programming 
 , 2002. 
  
 18 
  
 Banika, Support for Human  
  
 Rights-based 
  Development: Reflections on the Malawian Experience, i  
 The International Journal of Human Rights 
 , Volume 14, Issue 1, February 2010, s.  
 34–50; 
  Franklin och Sandoval, A Human  
 Rights-Based 
  Approach to Health Indicators, i Wilson och Cortez (red.),  
 Economic, Social, and Cultural Rights in Action 
 , 2007, s.  
 303–331; 
  Shea och Erickson,  
 To Claim our Rights: Livelihood Security, Human Rights and Sustainable Development 
 , 2001; Piron och ONeil,  
 Integrating Human Rights Into Development: A Synthesis of Donor Approaches and Experiences 
 , september 2005; VeneKlasen, Roy, Rowe, Larson,  
  
 Rights-based 
  
  Approaches and Beyond: Challenges of Linking Rights and Participation 
 , IDS Working Paper 235, 2004. 
  
 19 
  
 Watson och Williams,  
  
 Human Rights Act Toolkit 
 , 2008. 
  
 20 
  
 Meyers,  
 Budgeting for Womens Rights: Monitoring Government Budgets for Compliance with CEDAW 
 , UNIFEM, 2006, samt prop. 2009/10:1,  
 Budgetpropositionen för 2010 
 , Bilaga 5, Ekonomisk jämställdhet mellan kvinnor och män. 
  
 124 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utgångspunkter 
  
 ansett det viktigt, bl.a. mot bakgrund av sina direktiv och de internationella organisationernas ökade betoning av människorätts- baserat arbete och människorättsperspektiv, att överväga vilka skäl som talar för ett uttryckligt sådant perspektiv. Delegationen bedö- mer att följande skäl föreligger: 
  
 1. 
  
 Människorättsperspektivet innebär att rättigheterna uttryck- ligen lyfts fram i den offentliga verksamheten. Därmed framgår det tydligare att de är frågor av särskild vikt som också kräver noggranna överväganden och respekt för den enskilde. 
  
 2. 
  
 Människorättsperspektivet kan stärka den enskilda människans möjligheter och motiv för att agera självständigt. 
  
 3. 
  
 Människorättsperspektivet tar sin utgångspunkt i jämlikhet och  
  
 icke-diskriminering 
  och skapar förutsättningar för att systema- tiskt förebygga, identifiera och motverka diskriminerande struk- turer. 
  
 4. 
  
 Människorättsperspektivet tydliggör rättigheternas internatio- nella dimension och kan därmed stärka medvetenheten om att den offentliga verksamheten på vissa områden behöver beakta Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna. 
  
 5. 
  
 Människorättsperspektivet kan stärka medvetenheten om mänskliga rättigheter som den offentliga sektorns skyldigheter. Det har stor betydelse om beslut bereds och formuleras ur ett människorättsperspektiv eller inte, t.ex. om ett beslut om resur- ser fattas med hänvisning till en rättighet eller till det allmännas bedömning av någons särskilda behov. 
  
 6. 
  
 Människorättsperspektivet tydliggör det ansvar som förtroende- valda och tjänstemän har för att respektera konventionerna om de mänskliga rättigheterna. Tydliga ansvarsförhållanden kan i sin tur ge bättre möjligheter att uppmärksamma och lösa problem och att utkräva ansvar. 
  
 7. 
  
 Människorättsperspektivet kan ge vägledning för prioriteringar inom offentlig verksamhet, t.ex. genom att inom ramen för budgetprocesser tydliggöra att en del av den offentliga verk- samheten har en annan dignitet än en annan. 
  
 8. 
  
 Människorättsperspektivet innebär att utgångspunkten tas i individen, vilket kan bidra till att olika samhällsorgan samordnar sig i frågor där den enskildes rättigheter rör flera delar av den offentliga förvaltningen. 
  
 125 
 3 Bakgrundsanalys 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 Delegationens uppdrag enligt de ursprungliga direktiven (dir. 2006:27) har omfattat uppgifterna att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten, att utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället samt att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter. Dele- gationen har även haft uppgiften att fortlöpande inhämta kunskap och erfarenheter om respekten för och genomförandet av Sveriges åtaganden om de mänskliga rättigheterna, hur arbetet bedrivs av olika aktörer för att säkerställa dessa och vilka behov som finns, med beaktande av skillnader mellan olika delar av landet. Delega- tionen har vidare haft uppgiften att inhämta och ta fram ny kunskap om metoder i arbetet för de mänskliga rättigheterna och att följa forskningen inom området. 
 Mot bakgrund av den kunskap som samlats in och de erfaren- heter som gjorts ska delegationen lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. I detta avsnitt redogörs för relevanta regelverk och andra fakta samt, i förekommande fall, delegationens egna erfarenheter från arbetet för mänskliga rättigheter i Sverige. Bakgrundsanalysen är indelad i områdena rättsligt skydd (avsnitt 3.2), stöd för arbetet för de mänskliga rättigheterna (avsnitt 3.3), styrning och tillsyn (avsnitt 3.4), utbildning och kompetensutveckling (avsnitt 3.5), forskning, statistik och kunskapsutveckling (avsnitt 3.6) samt civilsamhälle, näringsliv och massmedier (avsnitt 3.7). I avsnitt 3.8 sammanfattas delegationens slutsatser om vilket behov som finns för det fortsatta arbetet för de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
 127 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Redogörelsen för fakta och erfarenheter ligger i sin tur till grund för de förslag som lämnas i kapitel  
 4–9, 
  där varje kapitel svarar mot ett delavsnitt i bakgrundsanalysen i kapitel 3. 
  
 3.2 
  
 Det rättsliga skyddet för mänskliga rättigheter i Sverige 
  
 3.2.1 
  
 Inledning 
  
 Det finns ett flertal förhållanden som påverkar hur de mänskliga rättigheterna skyddas i den nationella rättsordningen. I detta avsnitt beskrivs först frågor om hur konventioner om mänskliga rättigheter införlivas i svensk rätt (avsnitt 3.2.2), samt mer specifikt om inkorporering som metod (3.2.3). Därefter redovisas i vilken mån normharmoni konstaterats vid svensk ratificering av konven- tioner om mänskliga rättigheter eller om lagstiftningen har ändrats för att uppfylla konventionens krav (avsnitt 3.2.4). I avsnitt 3.2.5 behandlas frågor om hur de mänskliga rättigheterna kommer till uttryck i svensk lagstiftning, och i avsnitt 3.2.6 de förfaranden som finns för att kontrollera att författningar överensstämmer med Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Frågor om  
 EU-rätten 
  beskrivs i avsnitt 3.2.7. Därefter beskrivs vilka synpunkter som FN:s övervakningskommittéer har framfört om den ställning som konventioner om mänskliga rättigheter har i svensk rätt (avsnitt 3.2.8). I avsnitt 3.2.9 beskrivs delegationens slutsatser. 
  
 3.2.2 
  
 Hur införlivas konventioner i nationell rätt? 
  
 Staterna är folkrättsligt förpliktade att följa konventioner, som är avtal mellan två eller flera stater. Det slås t.ex. fast i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 2.2) att varje konventionsstat åtar sig att, i enlighet med sina konstitu- tionella bestämmelser och bestämmelserna i konventionen, vidta nödvändiga åtgärder för att, genom lagstiftning eller på annat sätt, tillförsäkra de rättigheter i konventionen som inte redan är förverkligade. Det ligger dock på varje stat att själv avgöra på vilket sätt konventionerna ska införlivas i nationell rätt. Begreppet införliva används här som en sammanfattande benämning på olika metoder för att se till att den nationella rätten motsvarar 
 128 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 konventionernas krav. Det förekommer att termen används som liktydig med metoden inkorporering (se nedan), men så är alltså inte fallet här. 
 En stat som anslutit sig till en konvention kan inte åberopa sina nationella lagregler för att rättfärdiga att den inte följer konven- tionen. 
  
 1  
  
 Efter ratificering är staten alltså folkrättsligt bunden av konventionen oavsett hur landets interna rättsordning är utformad. Undantag gäller dock om anslutningen till konventionen skulle ha skett i strid med en nationell rättsregel om behörigheten att ingå traktater, denna överträdelse har varit uppenbar och rättsregeln är av grundläggande betydelse. 
  
 2 
  
 Det finns, något förenklat, två olika sätt för stater att se på förhållandet mellan internationell och nationell rätt, det monistiska och det dualistiska synsättet. Monism innebär att ingångna kon- ventioner automatiskt blir gällande nationell rätt. Exempel på monistiska stater är Belgien, Frankrike och Nederländerna. Dualism innebär att det krävs att konventionen görs om till nationell lag för att dess bestämmelser ska bli en del av den nationella rättsordningen. Sverige brukar, i likhet med övriga skandinaviska länder, betecknas som en dualistisk stat. I dualistiska länder kan olika metoder användas för att se till att den nationella rätten motsvarar konventionernas krav. Begreppen inkorporering, transformering och konstaterande av normharmoni används i dessa sammanhang. Sverige har använt sig av samtliga metoder. 
  
 Inkorporering  
 innebär att det föreskrivs i lag att konventionen ska gälla i landet. Konventionens originaltext blir därmed gällande som lag och ska tillämpas av de svenska domstolarna och myndig- heterna. Ofta publiceras en översättning vid sidan av originaltexten. Europakonventionen har inkorporerats i svensk lag genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Andra exempel på inkorporering är lagen (1992:794) om Luganokonven- tionen och lagen (1998:358) om Brysselkonventionen. Dessa konventioner behandlar båda frågor om domstolars behörighet att pröva mål och om verkställighet av domar på privaträttens område. Ytterligare ett exempel på inkorporering är lagen (1997:191) med anledning av Sveriges tillträde till  
 Haag-konventionen 
  om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. 
  
 1 
  
 Wienkonventionen om traktaträtten ( 
  
 Vienna Convention on the Law of Treaties 
 ), 1969, artikel 27. 
  
 2 
  
 Wienkonventionen, artikel 46. 
  
 129 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Transformering  
 innebär att konventionen helt eller delvis görs om till nationell författningstext. Om den nationella rätten saknar regler som motsvarar de som finns i konventionen, eller om den nationella rätten strider mot konventionens bestämmelser, krävs att den nationella rätten omarbetas så att den stämmer överens med konventionen. En variant av transformering är att konventionen översätts och sedan tas in i en svensk författningstext. Det är då översättningen som ska tillämpas. 
  
 Normharmoni  
 konstateras när en stat gör bedömningen att gällande rätt överensstämmer med en konventions bestämmelser och att det därför inte behöver vidtas några lagstiftningsåtgärder för att införliva konventionen med nationell rätt. 
  
 EU-rätten 
  har en särställning när det gäller internationella rättsakters roll i den svenska rättsordningen, på så sätt att vissa typer av unionsrättsliga bestämmelser blir direkt tillämpliga i Sverige när de har antagits på  
 EU-nivå. 
  Genom Sveriges medlem- skap i unionen har den svenska lagstiftaren beslutat att ge EU- rätten företräde framför den interna svenska rättsordningen, inklusive grundlagens regler, för det fall att innehållet i de två skulle vara motstridiga (se avsnitt 3.2.7). 
  
 3 
  
 Det faktum att Sverige som stat genom att ratificera konven- tioner har gjort åtaganden i förhållande till andra stater innebär att riksdagen och regeringen ska se till att den nationella lagstiftningen stämmer överens med de internationella åtagandena. Domstolar och myndigheter kan emellertid inte tillämpa konventionsbestäm- melser direkt om dessa inte tagits in i en svensk författning. Kon- ventionerna utgör i stället ett slags tolkningsmaterial vid tillämp- ningen av svensk rätt. Enligt principen om fördragskonform tolkning ska svensk rätt, så långt detta är möjligt inom ramen för lagens ordalydelse, tolkas på ett sätt som är förenligt med Sveriges konventionsåtaganden. I fall där det finns en direkt konflikt mellan bestämmelser i nationell rätt och en internationell konvention måste dock rättstillämparen tillämpa den nationella rätten. 
 Principen om fördragskonform tolkning gäller alla företrädare för den offentliga makten, dvs. både statliga och kommunala myn- digheter liksom domstolarna. Normalt förutsätts det inom rättstill- lämpningen att nationell rätt harmonierar med Sveriges interna- tionella åtaganden. Rättstillämparen jämför inte nationell rätt med 
  
 3  
  
 Prop. 1993/94:114,  
 Grundlagsändringar inför ett svenskt medlemskap i Europeiska unionen 
 , 
  
 s. 
  
 27, prop. 2007/08:168 
  
 , Lissabonfördraget 
 , s. 74 och Miller m.fl.,  
 Grundlagarna 
 , 2006, s. 30 f. 
 130 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 internationella konventioner utan särskild anledning, t.ex. att en part i ett mål har åberopat en konvention eller att en oklarhet finns om hur nationell rätt ska förstås. 
 Svenska rättsregler kan med andra ord belysas av innehållet i internationella överenskommelser. Enskilda parter kan vid sina kontakter med myndigheter och domstolar också hänvisa till en konventionsbestämmelse som stöd för en viss tolkning av en svensk lagbestämmelse. 
  
 3.2.3 
  
 Frågor om inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter 
  
 Ställningstaganden inför utformningen av 2 kap. regeringsformen 
 Frågan om konventioner om mänskliga rättigheter ska inkorpo- reras eller införlivas i nationell rätt på annat sätt aktualiserades i samband med att regeringsformens kapitel om fri- och rättigheter skulle utformas. Remissinstanser anförde att den omständigheten att Sverige har anslutit sig till konventioner om mänskliga fri- och rättigheter borde slå igenom i en ny grundlag och förordade att man borde överväga ett grundlagsstadgande om att bestämmelserna i de konventioner av detta slag som Sverige har anslutit sig till ska tillämpas nationellt. I den proposition som lades fram 1973 med förslag till ny regeringsform uttalade departementschefen följande: 
 Att ta ytterligare ett steg och införliva rättighetskonventionerna med svensk rätt stöter emellertid på praktiska och tekniska svårigheter. Särskilt bör pekas på den brist på enhetlig juridisk terminologi som ofta utmärker konventionstexterna. Härtill kommer att den teknik som har använts vid konstruktionen av konventionerna i hög grad skiljer sig från svensk lagstiftningsteknik. Konventionerna lämpar sig därför inte för en direkt tillämpning i enskilda tvister inför svenska domstolar och myndigheter. Man måste räkna med att ett införlivande av konventionerna med svensk grundlag i åtskilliga fall skulle kunna medföra ovisshet om vad som gäller i detalj på olika rättsområden. 
  
 4 
  
 Redan i samband med att propositionen antogs stod emellertid klart att den nya regleringen av fri- och rättigheter var en tillfällig lösning och samma år tillsattes 1973 års fri- och rättighetsutred- ning. Fri- och rättighetsutredningens förslag ledde till 1976 års fri- 
  
 4  
  
 Prop. 1973:90  
 med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m.m. 
 , s. 195. 
  
 131 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 och rättighetsreform, som innebar att rättighetsskyddet utvidgades och förstärktes bl.a. genom att ett antal nya rättigheter infördes och att vissa rättigheter blev absoluta. 
  
 5  
  
 Vissa sociala rättigheter infördes också i form av programstadgandet i 1 kap. 2 § rege- ringsformen. Utredningen valde dock, av liknande skäl som de som departementschefen framfört, att i sitt förslag utforma rättighets- regleringen i grundlagen utan direkt anknytning till konventions- texterna. Enligt utredningen skulle svårigheter tillkomma om grundlagsfästa konventioner i framtiden skulle ändras. 
  
 6  
  
 I anslutning till det kan påpekas att även om det är ovanligt att konventioner revideras eller ändras, så har det förekommit, t.ex. beträffande Europakonventionen och den europeiska sociala stadgan. FN:s kärnkonventioner har inte ändrats sedan de antogs, men har kompletterats med nya protokoll. 
 Vidare ansåg utredningen att det innebar problem att konven- tionerna saknade autentisk svensk text. Detta betydde emellertid inte att konventionerna saknade betydelse för utredningens ställ- ningstaganden. De internationella konventionerna var grundläg- gande dokument vad avsåg skyddet för fri- och rättigheter och en viktig inspirationskälla för utredningens arbete. Utredningen strävade efter att ge rättigheterna ett skydd som inte låg under konventionernas nivå och i vissa fall över denna nivå. 
  
 7  
  
 Regeringen följde därefter utredningens förslag. 
  
 8 
  
 Enligt utredningen om författningspublicering m.m. måste vissa förutsättningar föreligga för att en konventionsbestämmelse ska kunna inkorporeras. För det första måste bestämmelsen vara avfattad så att enskilda individer eller andra rättssubjekt i de fördragsslutande staterna direkt framstår som bestämmelsens adressater. För det andra måste bestämmelsen vara så fullständigt och entydigt formulerad att den utan kompletterande föreskrifter kan tjäna som rättsnorm för sina adressater. 
  
 9 
  
 5 
  
 SOU 1975:75,  
 Medborgerliga fri- och rättigheter. 
  
 6 
  
 SOU 1975:75 s. 98 f. 
  
 7 
  
 SOU 1975:75 s. 98 f. 
  
 8 
  
 Prop. 1975/76:209  
 om ändring i regeringsformen 
 , s. 85. 
  
 9 
  
 SOU 1974:100,  
 Internationella överenskommelser och svensk rätt 
 , s. 87 
 . 
 132 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Inkorporeringen av Europakonventionen 
 Som nämnts ovan (avsnitt 3.2.2) inkorporerades Europakonven- tionen i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, vilken trädde i kraft den 1 januari 1995. I lagen föreskrivs att Europakonventionen med tilläggsproto- koll ska gälla som lag här i landet. Europakonventionen är den enda konvention om mänskliga rättigheter som inkorporerats i sin helhet i svensk rätt. 
 Bakgrunden var att regeringen i december 1991 tillkallade en kommitté för att utreda vissa frågor bl.a. om rättighetsbestäm- melserna i 2 kap. regeringsformen. I kommitténs uppdrag ingick att ta ställning till om Europakonventionen borde införlivas i svensk rätt generellt sett. Bakgrunden var bl.a. Sveriges deltagande i EES- samarbetet samt att en del av  
 EG-rätten 
  skulle komma att gälla direkt i Sverige vid ett eventuellt svenskt medlemskap i EG. 
  
 10 
  
 Utredningen föreslog att Europakonventionen skulle inkorpo- reras i svensk rätt. Detta skulle markera konventionens betydelse för svensk rätt och klargöra dess status. Därigenom skulle det också skapas ett uttryckligt underlag för att direkt tillämpa kon- ventionen i domstolarna och andra rättstillämpande myndigheter. Ett viktigt argument för inkorporering var också att Europakon- ventionen ingick i  
 EG-rätten. 
  
 11 
  
 I propositionen anförde regeringen i huvudsak samma argument för en inkorporering som utredningen lyft fram. Konventionens betydelse för svensk rätt tydliggörs genom inkorporeringen och det skapas ett uttryckligt underlag att direkt tillämpa konventionen vid domstolar och andra rättstillämpande myndigheter. Europa- konventionen ingår också i  
 EG-rätten 
  (numera  
 EU-rätten), 
  som i vissa delar är direkt tillämplig i Sverige. Konventionen beskrevs också som direkt tillämplig i nästan alla konventionsstater. Som argument mot en inkorporering angavs att det var svårt att införliva en text som skiljer sig från svensk lagstiftningsteknik och som utvecklas genom konventionsorganens praxis. Enligt regeringen var dessa svårigheter dock inte sådana att de hindrade en inkorpo- rering. 
  
 12 
  
 10 
  
 Dir. 1991:119,  
 Utvidgat skydd för grundläggande fri- och rättigheter samt ökade möjligheter till domstolsprövning av normbeslut och förvaltningsbeslut. 
  
 11 
  
 SOU 1993:40,  
 Fri- och rättighetsfrågor,  
 s. 123 ff. 
  
 12 
  
 Prop. 1993/94:117,  
 Inkorporering av Europakonventionen och andra fri- och rättighetsfrågor 
 , s.  
  
 33–34. 
  
 133 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Inför inkorporeringen gjorde regeringen bedömningen att inkorporeringen endast skulle avse Europakonventionen och inte andra konventioner om mänskliga rättigheter. 
  
 13  
  
 Som skäl angavs att Europakonventionen har en särställning. Tillämpningen av konventionen bygger på en utpräglad juridisk grund, med prövning i Europadomstolen på talan av enskilda. Konventionens bestäm- melser har preciserats genom domstolens praxis på ett sätt som skiljer sig från andra konventioner. 
 Inför inkorporeringen av Europakonventionen väcktes även frågan om vilken ställning konventionen skulle ges i förhållande till grundlag och annan lag. Fri- och rättighetsutredningen föreslog att inkorporeringen skulle ske genom vanlig lag. Regeringen delade denna uppfattning. Visserligen ansågs fri- och rättighetsregleringar vara av sådan vikt att de har sin naturliga plats i grundlag. Då det emellertid redan fanns en omfattande reglering av fri- och rättigheter i 2 kap. regeringsformen ansåg regeringen, i likhet med kommittén, att en grundlagsreglering skulle medföra en dubbel- reglering på samma konstitutionella nivå av vissa rättigheter och av hur dessa får inskränkas. Om Europakonventionen inkorporerades genom vanlig lag skulle fråga i stället uppstå hur en konflikt mellan motstridiga lagregler skulle lösas. Fri- och rättighetsutredningen förordade att det i 2 kap. regeringsformen skulle införas en ny bestämmelse om att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med konventionen, med möjlighet att sätta en sådan kon- ventionsstridig regel åt sidan med stöd av lagprövningsrätten enligt 11 kap. 14 § regeringsformen (se avsnitt 3.2.6). Regeringen delade kommitténs bedömning och bestämmelsen infördes 2 kap. 23 § regeringsformen. 
  
 14 
  
 Vad gäller frågan om svenska rättstillämpare har beaktat Europakonventionen i större utsträckning efter inkorporeringen kan konstateras att det inledningsvis inte fanns någon tydlig sådan effekt. De högre instanserna verkar dock efterhand ha blivit alltmer benägna att tillmäta konventionen betydelse. 
  
 15  
  
 Som exempel kan rättsfall avseende rätten till en rättvis rättegång respektive skadestånd på grund av brott mot konventionen nämnas. Rege- ringsrätten hänvisade i rättsfallet RÅ 1997 ref. 65 till bl.a. artikel 6.1 i konventionen angående rätten till domstolsprövning och underkände en svensk förordning med överklagandeförbud. Såsom 
  
 13 
  
 Prop. 1993/94:117, s. 34. 
  
 14 
  
 Prop. 1993/94:117, s.  
  
 36–38. 
  
 15 
  
 Smith,  
 Mänskliga rättigheter i europeisk praxis 
 , 2007, s. 36 f. 
  
 134 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 beskrivs nedan (avsnitt 3.2.5) har Högsta domstolen slagit fast i en serie avgöranden att såväl staten som kommunerna, även utan stöd i svensk lag, kan åläggas att betala skadestånd för kränkningar av de rättigheter som skyddas i Europakonventionen, i den mån detta krävs enligt konventionen, främst artikel 13 om rätten till effektivt rättsmedel vid konventionsbrott. 
  
 16 
  
 Barnkonventionens ställning i svensk rätt 
 Frågan om vilken ställning FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen) bör ha i svensk rätt har övervägts i flera sammanhang. Barnombudsmannen (BO) har framfört att rege- ringen bör låta utreda barnkonventionens rättsliga ställning i Sverige, bl.a. mot bakgrund av att det, enligt BO:s uppfattning, fortfarande förekommer väsentliga skillnader mellan den svenska lagstiftningen och barnkonventionen. 
  
 17  
  
 Även vissa organisationer, exempelvis Unicef och Rädda Barnen, förespråkar inkorporering. Det finns därför anledning att något utveckla hur denna fråga har behandlats. 
 En parlamentarisk kommitté tillsattes 1996 för att klarlägga hur barnkonventionens anda och innebörd kommer till uttryck i svensk lagstiftning och praxis. 
  
 18  
  
 Kommittén övervägde frågan om inkorpo- rering men kom fram till slutsatsen att konventionen inte borde inkorporeras. Kommittén angav i huvudsak följande skäl. Barnkon- ventionen innehåller många relativt vaga formuleringar och ett inte obetydligt inslag av målsättningsartiklar, som siktar till ett gradvis genomförande genom en politisk process. För ett land med så omfattande lagstiftning som Sverige finns det inte mycket att vinna på att ge barnkonventionen status av nationell lag. Det är viktigare att det verkligen görs en ordentlig genomgång av att lagarna stäm- mer överens med konventionen och att den beaktas vid allt lagstift- ningsarbete fortsättningsvis. Tolkningen av barnkonventionen bör göras politiskt av riksdagen, som kan stifta den lag som krävs för att rättigheterna i barnkonventionen ska få bäst genomslag. Kom- mittén angav vidare att frågan om inkorporering av barnkonven- tionen inte kan ses som en separat fråga. En diskussion om inkorporering av barnkonventionen måste, enligt kommittén, ses i 
  
 16  
 NJA 2005 s. 462, 2007 s. 295 och s. 584 samt 2009 s. 463. 
  
 17  
 Barnkonventionens rättsliga ställning i Sverige 
 , skrivelse från Barnombudsmannen, dnr 9.2:1001/09, 18 november 2009. 
  
 18  
  
 Dir. 1996:15,  
 Barnkonventionen och svensk rätt 
 . 
  
 135 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 ett större sammanhang, tillsammans med övriga konventioner och förpliktelser på området för mänskliga rättigheter. 
  
 19 
  
 Beredningen av utredningens förslag ledde till en strategi för att förverkliga barnkonventionen i Sverige. 
  
 20  
  
 Frågan om inkorporering behandlades dock inte i denna proposition. Motioner för en inkorporering av barnkonventionen som därefter lades fram avslogs av riksdagen med motiveringen att konventionen innehåller vaga formuleringar och målsättningsartiklar, att bestämmelserna därför är svårtolkade för domstolar eller myndigheter och att tolkningen bör göras av riksdagen. 
  
 21 
  
 I skrivelsen  
 Barnpolitiken – en politik för barnets rättigheter  
 angav regeringen 2008 att den ska överväga om det för att bättre kunna tillvarata barnets rätt och stärka dess ställning i olika sammanhang finns behov av att se över gällande lagstiftning och tillämpningen av denna. 
  
 22  
  
 Regeringen har även till FN:s kommitté för barnets rättigheter uttalat att en utredning av behovet av att göra barn- konventionen till lag i Sverige kommer att baseras på en sådan analys. Regeringen framhöll dock samtidigt att den inte ser något behov för närvarande av att inkorporera konventionen. 
  
 23  
  
 I proposi- tionen  
 Middleton för att stärka barnets rättigheter i Sverige  
 förklarar regeringen att den avser att initiera en kartläggning för att belysa om svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med de i barn- konventionen fastslagna rättigheterna. 
  
 24 
  
 Utvecklingen i Norge 
 Variationen mellan olika stater är stor när det gäller vilken ställning konventioner om mänskliga rättigheter har i den nationella rätten. I Norden är Norge det land som har inkorporerat flest konventioner och även föreskrivit att de vid konflikt ska ha företräde framför annan lag. Norge tillämpar liksom Sverige ett dualistiskt synsätt på förhållandet mellan internationell och nationell rätt och de båda länderna uppvisar flera likheter när det gäller hur konventioner kan införlivas i nationell rätt. Därför kommer konventionernas ställ- ning i Norge att beskrivas närmare nedan. 
  
 19 
  
 SOU 1997:116,  
 Barnets Bästa i främsta rummet 
 , avsnitt 5.7. 
  
 20 
  
 Prop. 1997/98:182,  
 Middleton för att förverkliga FN:s konvention om barnets rättigheter i Sverige 
 . 
  
 21 
  
 Yttrande 1998/99:KU2y och bet. 2001/02:SOU23. 
  
 22 
  
 Skr. 2007/08:111,  
 Barnpolitiken – en politik för barnets rättigheter 
 , s. 16. 
  
 23 
  
 CRC/C/SWE//E/Q/4/Add.1, 24 april 2009, s. 2 f. 
  
 24 
  
 Prop. 2009/10:232, s. 41. 
  
 136 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Grundloven 
 Bestämmelsen i 110 c § i den norska grundlagen infördes 1994. I grundlagsbestämmelsens första stycke sägs att det åligger statens myndigheter att respektera och säkerställa de mänskliga rättig- heterna. Bestämmelsen gäller alla rättigheter som kan betraktas som mänskliga rättigheter, oavsett om de återfinns i konventioner om mänskliga rättigheter eller sedvanerätt. Myndigheterna ska underlåta att kränka de mänskliga rättigheterna och verka för att andra aktörer inte kränker de mänskliga rättigheterna. Uttrycket statens myndigheter ska ges en vid tolkning och omfattar riks- dag, regering, statliga och kommunala myndigheter, andra förvalt- ningsorgan och domstolar. Andra stycket är riktat till lagstiftaren och föreskriver att närmare bestämmelser om genomförandet av traktater om mänskliga rättigheter fastställs i lag. 
  
 25 
  
 Menneskerettsloven 
 Inkorporeringen av konventioner om mänskliga rättigheter har skett genom att det i Lov om styrkning av menneskerettighetenes stillning i norsk rett (menneskerettsloven) föreskrivs att konven- tionerna ska gälla som norsk rätt. Lagen omfattade, när den trädde i kraft 1999, Europakonventionen och  
 FN-konventionerna 
  om eko- nomiska, sociala och kulturella och om medborgerliga och politiska rättigheter.  
 FN-konventionen 
  om barnets rättigheter inkorpore- rades genom en ändring i menneskerettsloven 2003. Därefter har även  
 FN-konventionen 
  om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor inkorporerats genom likestillingsloven 2005.  
 FN-konventionen 
  om avskaffande av alla former av ras- diskriminering inkorporerades samma år genom diskriminerings- loven. 
 I menneskerettsloven anges att syftet med inkorporeringen är att stärka de mänskliga rättigheternas ställning i norsk rätt. Det slås fast att bestämmelser i konventionerna ska ges företräde framför andra bestämmelser om en konflikt dem emellan uppkommer. Konventionen om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor gavs dock företräde framför annan lag först genom en ändring i menneskerettsloven 2009. Konventionen om avskaffande 
  
 25  
 Ot.prp. nr 3  
 1998–99, 
  avsnitt 3.2.2. 
 137 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 av alla former av rasdiskriminering har inte det företräde framför annan lag som föreskrivs i menneskerettsloven. 
 I propositionen betonades framför allt att lagen markerar de mänskliga rättigheternas starka ställning i Norge. 
  
 26  
  
 Vidare angavs att det finns anledning att anta att en inkorporering av konven- tionerna i norsk rätt skulle leda till en ökad uppmärksamhet och kunskap om rättigheterna. Detta kunde i sin tur komma att leda till att diskrepanser mellan norsk rätt och konventionerna om de mänskliga rättigheterna lättare kunde bli synliga och leda till för- ändringar i regler och praxis. På så sätt skulle Norge kunna leva upp till sina internationella förpliktelser. En inkorporering skulle också innebära en säker rättslig grund för att kunna åberopa konventionerna i norsk domstol. 
 I samband med tillkomsten av menneskerettsloven gjordes en analys av vilken metod som skulle lämpa sig bäst för att införliva konventionerna i norsk rätt, transformering eller inkorporering. Följande argument för och emot transformering respektive inkorporering togs då upp. Att bestämmelserna blev formulerade på norska framstod som en fördel med transformering. Konven- tioner är inte formulerade enligt samma tradition som de inhemska lagtexterna. Å andra sidan kunde transformering innebära en risk för att konventionernas bestämmelser inte skulle återspeglas på ett korrekt sätt i den nationella lagstiftningen. 
 En fördel med transformering ansågs även kunna vara att det med denna metod i första hand är lagstiftaren och inte domstolarna som tolkar konventionerna, dvs. att folksuveränitetens makt inte begränsas av domstolarna. Å andra sidan kunde det vara en fördel att domstolarna, som följer de internationella organens praxis, kontinuerligt skulle tolka konventionerna. 
 Ett argument som framfördes för inkorporering var att staten, som ska granskas, inte själv ska ha hand om tolkningen av kon- ventionstexten. En annan fördel med inkorporering angavs vara att länderna som omfattas av det internationella samarbetet har samma bestämmelser. 
 Den norska regeringen kom sammanfattningsvis i sin analys fram till att argumenten för inkorporering övervägde och föreslog detta tillvägagångssätt. 
  
 27 
  
 Den norska regeringen bedömde dock att en generell inkorpo- rering av konventioner om mänskliga rättigheter inte var lämplig. I 
  
 26 
  
 Ot.prp. nr. 3  
  
 1998–99, 
  avsnitt 5. 
  
 27 
  
 Ot.prp. nr. 3  
  
 1998–99, 
  avsnitt 6. 
 138 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 stället gjordes, efter en genomgång av konventioner på området för mänskliga rättigheter, bedömningen att Europakonventionen och  
 FN-konventionerna 
  om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter respektive medborgerliga och politiska rättigheter var de konventioner som lämpade sig för inkorporering. Inkorporeringen begränsades inledningsvis till så kallade huvudkonventioner, kon- ventioner som gäller för alla människor. Det var enligt regeringen angeläget att även ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter omfattades av inkorporeringen så att det inte skulle framstå som om dessa rättigheter ansågs mindre viktiga. 
 Att enbart så kallade huvudkonventioner inkorporerades i det läget försvagade, enligt regeringen, inte de mer specialiserade konventionernas ställning och det ansågs vara svårt att avgöra vilka av dessa konventioner för vissa grupper eller delar av befolkningen som i annat fall skulle inkorporeras. En sådan avgränsning skulle kunna tolkas som en rangordning. Det nämndes dock också att FN:s konvention om barnets rättigheter hade en sådan ställning att den kunde komma att inkorporeras efter en närmare genomgång i ett senare skede. 
  
 28 
  
 Någon samlad utvärdering av menneskerettsloven finns inte. I propositionerna som rör inkorporering av konventionen om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor, som ju formulerats ett flertal år efter att den ursprungliga menneskeretts- loven trädde i kraft, anges bl.a. följande. Norsk rätt har, med tanke på att lagstiftningen vid ratificeringen av konventionerna ansågs vara i överensstämmelse med konventionerna, i överraskande många fall ansetts stå i strid med konventionerna. Europakonven- tionen är den konvention som har haft störst genomslag i dom- stolarna. Däremot har FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, som till stora delar innehåller målsätt- ningsstadganden, inte fått samma betydelse i rättstillämpningen. 
  
 29 
  
 Den norska högsta domstolen har sedan menneskerettslovens ikraftträdande hänvisat till Europakonventionen i 947 fall per den 15 augusti 2009. Det finns bara fem fall där hänvisning gjorts till  
 FN-konventionen 
  om ekonomiska, social och politiska rättigheter. Domstolen har hänvisat till  
 FN-konventionen 
  om medborgerliga och politiska rättigheter i 235 fall och till  
 FN-konventionen 
  om barnets rättigheter i 52 fall. 
  
 30 
  
 28 
  
 Ot.prp. nr. 3  
  
 1998–99, 
  avsnitt 7. 
  
 29 
  
 Ot.prp. nr. 93  
  
 2008–2009, 
  s. 19, och Ot. prp. nr. 35  
 2004–2005 
  s. 72. 
  
 30 
  
 Søvig,  
 En utredning gjort på oppdrag fra Barne- og likestillingsdepartementet,  
 2009. 
  
 139 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 3.2.4 
  
 Användning av normharmoni och transformering 
  
 Sverige är, som tidigare har nämnts, en dualistisk stat. Inför ratificeringen av en konvention görs en bedömning av om svensk rätt är förenlig med konventionens krav eller om några ändringar i lagstiftningen behöver göras, dvs. om normharmoni kan konsta- teras eller om transformering ska användas. Det förekommer också att Sverige använder sig av möjligheten att lämna reservation. En reservation är ett ensidigt meddelande från en stat om att den undandrar sig från bundenhet vad gäller en eller flera artiklar, eller att den kommer att tolka artikeln på visst angivet sätt. Reserva- tioner görs vanligtvis i samband med ratifikation. Reservationer får inte strida mot konventionens ändamål och syfte. 
 Nedan lämnas en redogörelse för i vilken mån Sverige konsta- terat normharmoni eller använt transformering i samband med ratificeringen av ett urval konventioner om mänskliga rättigheter. Några exempel på reservationer som Sverige lämnat ges också. 
 När Sverige har tillträtt FN:s kärnkonventioner om mänskliga rättigheter har normharmoni vanligen ansetts föreligga mellan svensk rätt och konventionernas bestämmelser. Lagstiftaren har alltså i regel ansett att den svenska lagstiftningen redan uppfyller konventionens krav och att inga särskilda åtgärder varit behövliga inför Sveriges ratificering av dessa konventioner. Svensk lagstift- ning bedömdes överensstämma med FN:s konventioner om eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheter och om medborgerliga och politiska rättigheter inför ratificeringen av dessa. Sverige läm- nade dock några reservationer, bl.a. i fråga om förbudet mot krigspropaganda i den sistnämnda konventionen (artikel 20.1). 
  
 31 
  
 Även inför ratificeringen av FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor konstaterades normharmoni. 
  
 32  
  
 Detsamma var fallet i fråga om FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraff- ning, FN:s konvention om barnets rättigheter samt FN:s konven- tion om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. 
  
 33 
  
 31 
  
 Prop. 1971:125  
 angående godkännande av internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter 
 . 
  
 32 
  
 Prop. 1979/80:147  
 om godkännande av Förenta nationernas konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor 
 . 
  
 33 
  
 Prop. 1985/86:17  
 om godkännande av  
 FN-konventionen 
  mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning 
 , prop. 1989/90:107  
 om godkännande av  
 FN-konventionen 
  om barnets rättigheter 
 , prop. 2008/09:28,  
 Mänskliga rättigheter för per- soner med funktionsnedsättning 
 . 
  
 140 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Inför tillträdet till konventionen om avskaffande av alla former av rasdiskriminering anpassades svensk lagstiftning i vissa hän- seenden. Införandet av 16 kap. 9 § brottsbalken om olaga diskrimi- nering var en av de lagstiftningsåtgärder som vidtogs. Sverige lämnade också en reservation. 
  
 34 
  
 I propositionen med förslag om att Sverige skulle tillträda det fakultativa protokollet till FN:s konvention om barnets rättigheter om barns indragning i väpnade konflikter anförde regeringen att vissa lagändringar var behövliga, dock utan att lämna några lag- förslag. Bl.a. bedömde regeringen att artikel 4, som avser icke- statliga väpnade gruppers frivilliga rekrytering av barn i åldern 15– 18 år för fientligheter utom riket, inte till alla delar motsvarades av i svensk rätt kriminaliserade handlingar. Åtagandet enligt artikel 4 bedömdes därför föranleda lagändringar i fråga om kriminalise- ringens omfattning. Regeringen anförde att en stat som ratificerar en konvention visserligen är skyldig att följa och tillämpa konven- tionens bestämmelser, men att det från ett folkrättsligt perspektiv inte är nödvändigt att all lagstiftning (eller motsvarande) är på plats vid ratificeringen. Lagstiftningen kan tillkomma i ett något senare skede, anförde regeringen, och hänvisade till artikel 8 om rapporte- ringsskyldighet. Enligt denna ska konventionsstaterna inom två år efter protokollets ikraftträdande för staten i fråga lämna sin första rapport om vilka åtgärder som vidtagits för att implementera protokollet. Regeringen angav att den avsåg att återkomma till riksdagen med lagförslag vid ett senare tillfälle. 
  
 35  
  
 I sin rapport i februari 2006 om genomförandet av protokollet anförde regeringen att rekrytering och användning av barn i fientligheter inom och utom riket får anses straffbelagt enligt svensk rätt. Regeringen hänvisade till bestämmelserna om människorov och människo- handel i 4 kap. brottsbalken, där en ändring infördes 2004 beträf- fande människohandel som syftar till andra former av utnyttjande än för sexuella ändamål, till exempel krigstjänst, och bestämmel- serna om högmålsbrott i 18 kap. brottsbalken. 
  
 36 
  
 Vad Europarådets konventioner beträffar har ändringar i svensk lagstiftning gjorts i flera fall i samband med ratificeringen, dock 
  
 34 
  
 Prop. 1970:87  
 angående godkännande av konventionen om avskaffande av rasdiskriminering m.m 
 . 
  
 35 
  
 Prop. 2001/02:178,  
 Barn i väpnade konflikter  
 –  
 Fakultativt protokoll till FN:s konvention om barnets rättigheter 
 , s.  
  
 16–17 
  
  och  
  
 22–23. 
  
 36 
  
 Genomförandet av det fakultativa protokollet till konventionen om barnets rättigheter om indragning av barn i väpnade konflikter. Rapport enligt artikel 8 i protokollet 
  
 , bilaga till protokoll vid regeringssammanträde den 16 februari 2006 nr. 14, s. 5 ff. 
  
 141 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 inte i fråga om Europakonventionen, där normharmoni konstate- rades föreligga. Inför Sveriges ratificering av konventionen 1952 ansågs den svenska lagstiftningen uppfylla konventionens krav, med undantag för ett förbehåll som gjordes beträffande föräldra- rätten och som senare har dragits tillbaka. 
  
 37  
  
 När frågan om att inkorporera Europakonventionen i svensk rätt utreddes 1993 hade dock Sverige fällts i Europadomstolen i 18 fall. Enligt utredningens mening kunde man förklara detta faktum med att den europeiska kommissionen, som då granskade klagomål från enskilda, samt Europadomstolen gett vissa av konventionens artiklar en innebörd som knappast kunde förutses vid ratificering. 
  
 38  
  
 Grundlagsutred- ningen konstaterade att den praxis som utvecklades av Europa- domstolen och domarna mot Sverige i vissa fall ledde till en anpass- ning av den svenska lagstiftningen (t.ex. ändringar av de svenska häktningsreglerna och införandet av den s.k. rättsprövningslagen), ett slags fortgående transformation av konventionen till svensk rätt. 
  
 39 
  
 I samband med Sveriges ratificering av Europarådets reviderade sociala stadga från 1996 ansågs normharmoni föreligga avseende de delar av konventionen som Sverige tillträdde. Regeringen anförde i propositionen att ratificeringen inte föranledde några lagändringar och angav också att ratificeringen skulle göras med utgångspunkt i redan gällande lagstiftning. Skälet var att regeringen genom svenskt tillträde till den reviderade stadgan ville bidra till att den skulle träda i kraft så snabbt som möjligt. 
  
 40  
  
 Att tillträda med utgångs- punkt i gällande lagstiftning var möjligt eftersom stadgan är så utformad att staterna kan välja att endast tillträda vissa rättigheter. 
 I samband med Sveriges ratificering av den europeiska konven- tionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning från 1987 användes transformering. I propositionen med förslag om att Sverige skulle ratificera konven- tionen lämnades också förslag till en ny lag, lagen (1988:695) med anledning av Sveriges tillträde till den europeiska konventionen mot tortyr m.m., vilken ansågs behövlig för att Sverige skulle fullgöra sina åtaganden enligt konventionen. 
  
 41  
  
 I lagen regleras frågor om vilka rättigheter konventionens övervakningskommitté 
  
 37 
  
 SOU 1993:40. 
  
 38 
  
 SOU 1993:40, Del B, s. 17. 
  
 39 
  
 SOU 2008:125,  
  
 En reformerad grundlag 
 , s. 395. 
  
 40 
  
 Prop. 1997/98:82 
  
 . 
 ,  
 Europarådets sociala stadga,  
 s. 1 och 16. 
  
 41 
  
 Prop. 1987/88:133  
 med anledning av Sveriges tillträde till den europeiska konventionen till förhindrande av tortyr m.m 
 , s. 15. 
  
 142 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 har att besöka platser där frihetsberövade människor är placerade, att intervjua de frihetsberövade personerna m.m. Samtidigt läm- nades även förslag om en ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall avseende övervakningskommitténs ledamöter och experter. År 2005 lämnades en proposition om att Sverige även skulle ratificera det fakultativa protokollet till FN:s konvention mot tortyr. Även denna gång användes transformering då regeringen bedömde att lagändringar var nödvändiga för att Sverige skulle uppfylla sina åtaganden enligt protokollet. I propositionen lämnades därför förslag om ändring i den lag som antagits i samband med ratificeringen av den europeiska konven- tionen mot tortyr samt om en ny ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Dessa lagändringar gjordes i syfte att utöka de besöksrättigheter m.m. som avsåg den europeiska övervakningskommittén till att även omfatta FN:s övervaknings- kommitté. 
  
 42 
  
 I samband med att Sverige ratificerade ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter från 1995 och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk från 1992 användes transformering. I propositionen med förslag om att Sverige skulle ratificera konventionerna lämnades förslag om två nya lagar, dels lagen (1999:1175) om rätt att använda samiska hos förvaltnings- myndigheter och domstolar, dels lagen (1999:1176) om rätt att använda finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. Regeringen anförde i propositionen att Sverige redan uppfyllde konventionernas krav till stora delar men att ytterligare åtgärder måste vidtas för att konventionerna skulle kunna ratifi- ceras, bl.a. genom att de nya språklagarna antogs. 
  
 43 
  
 I några fall har Sverige även gjort reservationer i förhållande till konventionsbestämmelser för att undgå bundenhet i en specifik fråga. Reservationerna till FN:s kärnkonventioner om mänskliga rättigheter redovisas i den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna. 
  
 44  
  
 Reservationerna gäller bl.a. FN:s kon- vention om medborgerliga och politiska rättigheter, artikel 10(3) om att ungdomsbrottslingar ska hållas åtskilda från vuxna, artikel 20(1) i samma konvention om förbud mot krigspropaganda samt FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter, artikel 7(d) om arbetsvillkor som säkerställer vila, fritid, 
  
 42 
  
 Prop. 2004/05:107, s. 14. 
  
 43 
  
 Prop. 1998:99:143,  
 Nationella minoriteter i Sverige 
 , s.  
  
 34–35. 
  
 44 
  
 Skr. 2005/06:95, s.  
  
 274–277. 
  
 143 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 skälig begränsning av arbetstiden, periodisk betald semester samt lön på allmänna helgdagar. Regeringen redovisar i sin uppföljning av handlingsplanen att ingen förändring vad avser dessa reserva- tioner skedde under perioden  
 2006–2009. 
  
 45 
  
 Även i fall där svensk lagstiftning ansetts uppfylla kraven i en konvention i samband med att den ratificerats förekommer det dock att lagstiftning efter hand behöver anpassas till kraven i en konvention. Behov av förändrad lagstiftning kan t.ex. framkomma när en översyn görs av lagstiftningen eller genom att internationella organ som övervakar att staterna följer konventionen kommer fram till att det finns brister i genomförandet på nationell nivå. Konven- tioner om mänskliga rättigheter utvecklas också genom konven- tionsorganens tolkning och sådana tolkningar kan inte alltid förutses vid ratificeringstillfället, såsom nämndes ovan beträffande Europakonventionen. Som exempel kan nämnas att bestämmelser i föräldrabalken, socialtjänstlagen och utlänningslagen har anpassats i förhållande till barnkonventionens princip om att barnets bästa ska komma i främsta rummet efter det att barnkonventionen ratifice- rats av Sverige. 
 Det har även förekommit att tillträde har skett till en konven- tion utan att det varit helt klarlagt om transformering var nöd- vändig eller om normharmoni förelåg.  
 FN-konventionen 
  om rättigheter för personer med funktionsnedsättning undertecknades av Sverige 2007. Enligt artikel 33 i konventionen ska konventions- staterna i enlighet med sitt rättssystem och sitt förvaltningssystem, bibehålla, förstärka, utse eller upprätta en nationell mekanism för att främja, skydda och övervaka genomförandet av konventionen. Regeringen fann att det behövde utredas om befintliga svenska samhällsinstitutioner var för sig eller gemensamt uppfyllde kraven i artikel 33 och gav delegationen i uppdrag bl.a. utreda om Myndig- heten för handikappolitisk samordning (Handisam), Diskrimine- ringsombudsmannen (DO) eller något annat samhällsorgan borde anförtros uppgiften att vara nationell mekanism (dir. 2008:92). I oktober 2008 överlämnade regeringen en proposition till riksdagen med förslag om att Sverige skulle tillträda konventionen. I propositionen redovisade regeringen sin bedömning att, även om många remissinstanser pekat på behovet av förbättringar på en del områden, var Sverige inte på något område i sådan avsaknad av lagregler eller ambitioner att konventionen inte skulle kunna 
  
 45  
 Uppföljning av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna,  
 Regerings- kansliet, april 2010. 
  
 144 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ratificeras. Vidare anförde regeringen att det i avvaktan på delega- tionens betänkande inte fanns anledning att uppdra åt någon viss myndighet att främja, skydda respektive övervaka genomförandet av konventionen. Dessa uppgifter kunde tills vidare fullgöras av befintliga organ. 
  
 46  
  
 I november 2008 beslutade riksdagen att Sverige skulle tillträda konventionen. Konventionen trädde i kraft för Sveriges del i december 2008. Delegationen föreslog i sitt betänkande (SOU 2009:36) i april 2009 att DO ska få i uppdrag att fullgöra uppgifterna enligt artikel 33 i konventionen, men tydlig- gjorde samtidigt att en förnyad bedömning krävs om liknande uppgifter skulle bli aktuella även för andra konventioner. Inget organ har ännu fått i uppdrag att utföra uppgifterna enligt artikel 33. 
 Vidare framgår av konventionen att bristande stöd- och anpass- ningsåtgärder ska förbjudas som en form av diskriminering i natio- nell lagstiftning. Vad gäller denna fråga framförde regeringen i propositionen att befintliga lagar och övriga författningar, enligt regeringens mening, inte hade sådana brister när det gäller kraven på tillgänglighet i olika avseenden att de borde hindra en ratifice- ring av konventionen. Regeringen anförde dock även att den avsåg att skyndsamt låta komplettera Diskrimineringskommitténs tidi- gare överväganden med ytterligare underlag och därefter åter- komma till riksdagen. 
  
 47  
  
 I juni 2010 remitterade Regeringskansliet (Integrations- och jämställdhetsdepartementet) en departements- promemoria med förslag om att det i diskrimineringslagen (2008:567) ska införas en ny bestämmelse om förbud mot diskri- minering i form av bristande tillgänglighet för personer med funk- tionsnedsättning. I promemorian konstateras att  
 FN-konventionen 
  ställer krav bl.a. på att bristande stöd- och anpassningsåtgärder ska förbjudas som en form av diskriminering. 
  
 48 
  
 I sammanhanget kan även det fakultativa protokollet till FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förned- rande behandling eller bestraffning från 2002 nämnas. Situationen var dock i detta fall något annorlunda, eftersom regeringen bedömde att Sverige redan uppfyllde konventionens krav, vilket dock senare har ifrågasatts. Syftet med protokollet är att staterna ska upprätta nationella system för regelbundna besök på platser där 
  
 46 
  
 Prop. 2008/09:28, s. 12 och  
  
 99–100. 
  
 47 
  
 Prop. 2008/09:28, s.  
  
 39–40. 
  
 48 
  
 Ds 2010:20,  
 Bortom fagert tal  
 –  
 om bristande tillgänglighet som diskriminering 
 , s. 59 och avsnitt 15.6. 
  
 145 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 människor hålls frihetsberövade för att förebygga tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Protokollet föreskriver att staterna inom ett år efter sin anslutning ska utse nationella övervakningsorgan ( 
 national preventive mechanism 
 ) som bl.a. ska ges möjlighet att regelbundet granska behandlingen av frihetsberövade personer på de platser där de hålls i förvar och att avge rekommendationer till berörda myndigheter och på så sätt ha en förebyggande funktion. I propositionen med förslag till ratificering av protokollet anförde regeringen att Justitieombuds- mannen (JO) och Justitiekanslern (JK) genom den inspektions- verksamhet dessa myndigheter bedriver mer än väl torde uppfylla protokollets krav. Regeringen ansåg att något särskilt nationellt övervakningsorgan därför inte behövde inrättas i Sverige. 
  
 49  
  
 FN:s kommitté mot tortyr påpekade dock i sina sammanfattande syn- punkter om Sverige 2008 att varken JO eller JK har några före- byggande uppgifter utan främst arbetar reaktivt. Kommittén rekommenderade Sverige att på nytt överväga hur den nationella övervakningsfunktionen enligt protokollet är anordnad eller tillföra JO och JK sådana resurser att myndigheterna kan möta proto- kollets krav. 
  
 50  
  
 JO framförde också i sin ämbetsberättelse för 2008/09 att myndigheten inte genom någon ändring av instruk- tionen hade ålagts att utgöra det nationella övervakande organ som staterna åtar sig att ha enligt protokollet. Enligt JO:s uppfattning anslöt sig Sverige till protokollet utan att utse ett sådant över- vakningsorgan. Visserligen kan staterna enligt protokollet inte anses vara förpliktade att utse ett nytt organ om ett sådant redan existerar, framförde Ortiz, men betydande invändningar kunde resas mot att JO:s inspektionsverksamhet skulle vara ett verksamt medel att uppfylla Sveriges internationella åtaganden i detta avseende. JO:s invändningar var av både principiell och praktisk natur. 
  
 51 
  
 3.2.5 
  
 De mänskliga rättigheterna i svensk lagstiftning 
  
 De grundlagsfästa rättigheternas karaktär 
 Att transformering är den vanliga metoden för att införliva konventioner om mänskliga rättigheter i svensk lag innebär att rättigheterna kommer till uttryck i en rad bestämmelser i olika 
  
 49 
  
 Prop. 2004/05:107, s. 19. 
  
 50 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008. 
  
 51 
  
 Justitieombudsmännens ämbetsberättelse, 2008/09 JO1, avsnitt 2.2.1. 
  
 146 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 författningar. När regeringsformens rättighetsstadganden skulle utformas valdes, såsom nämnts ovan (avsnitt 3.2.3) en lösning utan direkt anknytning till konventionstexterna. De bestämmelser om fri- och rättigheter som finns i regeringsformens 1 och 2 kap. har dock till stor del utformats mot bakgrund av Sveriges internatio- nella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Det kan därför vara relevant att kortfattat beröra dessa bestämmelsers karaktär och vilka överväganden som legat bakom deras utformning. 
 I 1 kap. 2 § regeringsformen anges att det särskilt ska åligga det allmänna att trygga rätten till hälsa, arbete, bostad och utbildning samt att verka för social omsorg och trygghet. Det sägs också att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionshinder, sexuell läggning, ålder eller annan omständighet som gäller den enskilde som person. Vidare föreskrivs att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjlig- heter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. I regeringens proposition med förslag till en reformerad grundlag har föreslagits att en bestämmelse ska föras in i 1 kap. 2 § regeringsformen om att det allmänna ska verka för att barns rätt tas till vara. Regeringen föreslår också att bestämmelsen ska ändras så att det samiska folket särskilt omnämns. Bestämmelsen föreslås också utformas som en obligatorisk målsättning, dvs. så att den föreskriver att möjligheterna att behålla och utveckla ett kultur- och samfundsliv  
 ska  
 främjas. 
  
 52 
  
 Formuleringarna i 1 kap. 2 § har tydliga motsvarigheter i Sveriges konventionsåtaganden, bl.a. enligt  
 FN-konventionerna 
  om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och om medborger- liga och politiska rättigheter. Rättighetsbestämmelserna i 1 kap. 2 § regeringsformen brukar dock inte anses rättsligt bindande, utan betraktas som program- och målsättningsstadganden. 
  
 53  
  
 Program- och målsättningsstadganden kan sägas ha funktionen att ålägga det allmänna att positivt verka för att de aktuella målsättningarna förverkligas i så stor utsträckning som möjligt. 
  
 54 
  
 Fri- och rättighetsutredningen framförde i sitt betänkande 1975 att den funnit att det inte var möjligt att skriva in några sociala rättigheter i regeringsformen såsom  
 rättsregler 
 , eftersom sådana rättsregler inte kan få annat innehåll än att de i praktiken kommer 
  
 52 
  
 Prop. 2009/10:80,  
  
 En reformerad grundlag 
 , s 186 ff. 
  
 53 
  
 SOU 1975:75, prop. 1975/76:209, SOU 1993:40, SOU 2008:125, prop. 2009/10:80. 
  
 54 
  
 SOU 2008:125, s. 454. 
  
 147 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 att vara uttryck för samhällets strävan att bereda den enskilde utbildning, arbete, bostad osv. 
  
 55  
  
 Enligt utredningens mening borde denna samhällets strävan formuleras som ett målsättnings- stadgande. Utredningen hänvisade bl.a. till att förverkligandet av de sociala rättigheterna kräver aktiva åtgärder från statens sida vilka ansågs svåra att definiera och avgränsa. De klassiska fri- och rättigheterna ansåg utredningen däremot endast ålägga statsmak- terna att avstå från att handla på visst sätt. Här kan tilläggas att de ekonomiska och sociala rättigheterna till stor del är av särskild karaktär då de medger ett gradvis förverkligande, t.ex. enligt FN- konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, såsom även beskrivits i avsnitt 2.1.1. Detta innebär dock inte att endast dessa rättigheter kräver aktiva åtgärder från statens sida. Även förverkligandet av medborgerliga och politiska rättigheter – t.ex. rätten till domstolsprövning, rätten till politiskt deltagande och mötesfriheten – förutsätter både att staten avsätter resurser och att den i viss mån aktivt skyddar enskilda från att utsättas för övergrepp från andra privata aktörer. 
 I den efterföljande propositionen hänvisade departementschefen kort till utredningens uttalande om att det bl.a. vad gällde sociala rättigheter var naturligt att införa målsättnings- eller programstad- ganden i fråga om vissa värden som framstår som grundläggande för medborgarna men som av olika skäl inte kan skyddas genom rättsligt bindande lagregler. 
  
 56 
  
 Regeringsformens 2 kap. anses dock ha en annan rättslig karaktär. Här kommer ett antal av de rättigheter som omfattas av FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter och Europakonventionen med efterföljande protokoll till uttryck, bl.a. yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstra- tionsfriheten, föreningsfriheten, religionsfriheten, förbud mot dödsstraff, skydd mot tortyr och skydd mot frihetsberövande. I regeringens proposition om en reformerad grundlag lämnas förslag om att rättighetsskyddet i 2 kap. regeringsformen ska utvidgas och förändras, bl.a. om att diskrimineringsförbudet ska utvidgas och om att det ska tas in en bestämmelse om att en rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid. 
  
 57 
  
 Rättigheterna i 2 kap. regeringsformen är så formulerade att medborgarna gentemot det allmänna är tillförsäkrade något eller 
  
 55 
  
 SOU 1975:75, s. 164. 
  
 56 
  
 Prop. 1975/76:209, s. 28. 
  
 57 
  
 Prop. 2009/10:80, s. 148 ff. 
  
 148 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 skyddade mot något. I propositionen sades bl.a. att skyddet gäller i förhållandet mellan enskilda och det allmänna, alltså inte mellan enskilda. Skyddet beskrevs som ett skydd mot att det allmänna på annat sätt än genom grundlagsändring ingriper i rättighetsskyddet och begränsar riksdagens befogenheter att ingripa genom vanlig lag. 
  
 58  
  
 Bestämmelserna kan alltså sägas rikta sig i första hand till lagstiftaren snarare än till rättstillämparna. Rättigheterna har en sådan utformning att de inte är direkt tillämpliga för domstolar och myndigheter. Detta innebär att domstolar och myndigheter knap- past kan grunda sina domar och beslut enbart på en bestämmelse i 2 kap. regeringsformen. Dessa bestämmelser fungerar i stället som en slags instruktioner för hur andra, mer specificerade, bestämmelser ska tillämpas och förstås. De rättighetsstadganden som finns i regeringsformen 1 kap. 2 §, bl.a. om rätt till hälsa, bostad och utbildning, fungerar i än mindre grad som rättslig grund för beslut då dessa bestämmelser, som tidigare nämnts, inte anses som rättsligt bindande. 
 Även om bestämmelserna i regeringsformens rättighetskatalog främst riktar sig till lagstiftaren har de betydelse för rättstilläm- paren bl.a. genom lagprövningsrätten, dvs. rätten, och i vissa fall skyldigheten, att åsidosätta författningar som bedöms stå i strid med författningar av överordnad karaktär (se vidare avsnitt 3.2.6). 
 Hänvisningar till Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna 
 Då de flesta konventioner om mänskliga rättigheter inte inkorpo- rerats i svensk lag är det av intresse att undersöka om det i svensk lagstiftning i stället görs hänvisningar direkt till dessa konventioner eller till de mänskliga rättigheterna. Det kan konstateras att det endast finns ett fåtal sådana hänvisningar och att de hänvisningar som görs avser Europakonventionen eller finns i lagar som tillkommit under senare år. 
 I regeringsformen görs två hänvisningar till Europakonven- tionen, men inte till andra konventioner. Regeringsformens 10 kap. reglerar Sveriges förhållande till andra stater och mellanfolkliga organisationer. Här behandlas dock endast formerna för hur Sverige ingår internationella överenskommelser, inte dessa överens- kommelsers innebörd eller ställning i förhållande till svensk lag. I 
  
 58  
 Prop. 1975/76:209, s. 85 f. 
 149 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 ett antal författningar, såsom föräldrabalken och socialtjänstlagen (2001:453), finns bestämmelser som har sin bakgrund i FN:s konvention om barnets rättigheter, dock utan att hänvisning görs till konventionen i sig. 
 I 2 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minori- tetsspråk hänvisas till Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk: 
 Nationella minoriteter är judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar i enlighet med Sveriges åtaganden enligt Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (SÖ 2000:2) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (SÖ 2000:3). 
 I propositionens författningskommentar sägs att denna bestäm- melse syftar till att synliggöra de nationella minoriteterna och deras språk bättre samt även den särställning dessa har i Sverige i förhållande till åtagandena i ramkonventionen och minoritets- språkskonventionen. 
  
 59 
  
 Som exempel på lagar som har tydlig koppling till frågor om de mänskliga rättigheterna och som därför hade kunnat tänkas inne- hålla en hänvisning till Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna kan nämnas polislagen (1984:387), fängelse- lagen (2010:610), häkteslagen (2010:611) och andra lagar som rör frågor om frihetsberövande samt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Ingen av dessa innehåller någon hänvisning till de mänskliga rättigheterna eller till Sveriges internationella åtaganden om rättig- heterna. Inte heller utlänningslagen (2005:716) innehåller någon hänvisning av detta slag, även om det framgår av 5 kap. 4 § att yttranden från internationella organ som prövar enskilda klagomål ska inverka på de beslut om uppehållstillstånd som fattas i Sverige, så att uppehållstillstånd ges om inte synnerliga skäl talar däremot. 
 I den nya skollagen (2010:800) görs flera hänvisningar till de mänskliga rättigheterna, bl.a. i 1 kap. 5 §, där det sägs att: 
 Utbildningen ska utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värderingar och de mänskliga rättigheterna som män- niskolivets okränkbarhet, individens frihet och integritet, alla män- niskors lika värde, jämställdhet samt solidaritet mellan människor. 
  
 59  
  
 Prop. 2008/09:158,  
 Från erkännande till egenmakt 
 , s. 126. 
  
 150 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Dessa hänvisningar till de mänskliga rättigheterna görs utan omnämnande av några konventioner eller särskilda rättigheter. Det kan också påpekas att hänvisningarna görs i samband med att hänvisningar även görs till andra frågor eller värden som saknar grund i konventioner, t.ex. solidaritet mellan människor. 
 Konventionsstadgandens motsvarighet i svensk intern lagstiftning 
 Ovan har grundlagsregleringen av och direkta hänvisningar till mänskliga rättigheter och konventioner i svensk lagstiftning beskri- vits. En angränsande fråga är om det finns konventionsbestäm- melser om mänskliga rättigheter som Sverige åtagit sig att följa men som inte fullt ut motsvaras av bestämmelser i svensk intern lag- stiftning. Här bör påpekas att metoden att transformera konven- tionsåtaganden innebär att varje rättighet inte självklart motsvaras av en enda bestämmelse utan kan ha sin motsvarighet i en rad olika bestämmelser som uttrycker olika aspekter av rättigheten. Då konventionerna ofta ställer krav på att rättigheterna ska vara utkrävbara i domstol är de också normalt lagreglerade i Sverige på ett sätt som gör att de fungerar som just rättigheter för den enskilde, dvs. att de uttrycks i bestämmelser som kan utgöra grund för talan gentemot det allmänna, och beslut som rör deras förverkligande kan i regel överklagas i domstol. Att det inte går att identifiera en ensam lagregel som motsvarar en rättighets alla aspekter behöver därför inte betyda att rättigheten inte skyddas fullt ut i lagstiftningen. 
 De synpunkter som internationella organ riktat till Sverige angående efterlevnaden av konventioner om mänskliga rättigheter har i allmänhet rört frågor om tillämpningen eller efterlevanden av rättsregler snarare än lagstiftningsfrågor. Vissa frågor om konven- tionernas ställning i svensk rätt har dock framförts, såsom beskrivs i avsnitt 3.2.8. Det finns även ett fåtal exempel på skillnader eller oklarheter mellan Sveriges konventionsåtaganden och den svenska interna lagstiftningen som påpekats av konventionsorganen. Sådana exempel nämns nedan. Den vanligaste orsaken till denna typ av skillnader eller oklarheter är att betydelsen av en konventions- bestämmelse är vag och till följd av konventionsorganens eller annan tolkning utvecklats efterhand. 
 151 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Ett exempel på en rättighet som den svenska staten är bunden av, men som kommer till uttryck i svensk lagstiftning i en mer begränsad form, är artikel 26 i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som föreskriver att: 
 Alla är lika inför lagen och har rätt till samma skydd av lagen utan diskriminering av något slag. I detta avseende skall lagen förbjuda all diskriminering och garantera var och en ett likvärdigt och effektivt skydd mot all slags diskriminering, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationell eller social härkomst, egendom, börd eller ställning i övrigt. 
 Ett generellt diskrimineringsförbud av detta slag saknas i svensk lag. Det svenska diskrimineringsförbudet enligt diskriminerings- lagen (2008:567) gäller vissa angivna grunder, nämligen kön, köns- överskridande identitet eller uttryck, etnisktillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder. Här kan dels påpekas att alla de grunder som anges i konventionen inte nämns i den svenska uppräkningen (och tvärtom), dels att konventionens uppräkning inte är uttömmande, medan den svenska lagen endast omfattar de uttryckligen angivna grunderna. Vidare innehåller artikel 26 inte någon uppräkning av samhällsområden, utan är generell även i detta avseende, medan den svenska lagen anger inom vilka samhällsområden diskriminerings- förbudet gäller. 
  
 60  
  
 Skillnaden mellan de två diskrimineringsförbuden modifieras i viss mån – men inte helt – av den svenska objektivi- tetsprincipen, som föreskriver att domstolar, förvaltningsmyndig- heter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvalt- ningen i sin verksamhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). 
 Den svenska regleringen av rätten till utbildning är ett exempel på en mänsklig rättighet som visserligen reglerats i svensk lag, men som har en mer begränsad reglering än den som omfattas av Sveriges internationella åtaganden. Den nya skollagen (2010:800), 7 kap. 2 §, innehåller bestämmelser om skolplikt och om rätt till utbildning. Skolplikten och rätten till utbildning omfattar barn som är bosatta i Sverige, samt vissa andra barn. Rätt till utbildning (och skolplikt) omfattar dock inte barn som vistas i Sverige utan tillstånd, bl.a. barn vars föräldrar anlänt till Sverige och stannat kvar utan att ge sig till känna för myndigheterna. 
  
 60  
 Angående artikel 26, se även Ds 2010:20, Del 2, s. 16 ff. 
 152 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 I februari 2010 överlämnades en utredning till regeringen med förslag om att rätt till skolgång, förskoleverksamhet och skolbarn- omsorg ska omfatta alla barn och ungdomar som vistas i Sverige, även barn som saknar tillstånd för sin vistelse, förutsatt att den inte är endast helt tillfällig. 
  
 61  
  
 I propositionen med förslag till ny skollag angav regeringen att den i avvaktan på den fortsatta beredningen av utredningens förslag inte lämnade något förslag avseende rätt till utbildning för denna grupp. 
  
 62  
  
 Betänkandet har remitterats och förslagen bereds inom Regeringskansliet. 
 En bakgrund till utredningens uppdrag och förslag är att artikel 28 i FN:s konvention om barnets rättigheter föreskriver att konventionsstaterna ska göra grundutbildning obligatorisk och kostnadsfritt tillgänglig för alla barn. Enligt artikel 2 i konven- tionen ska konventionsrättigheterna tillförsäkras alla barn inom statens jurisdiktion utan åtskillnad av något slag. Detta innebär att alla barn, inte bara de egna medborgarna, har de rättigheter som konventionen omfattar. Motsvarande rättigheter till utbildning och till likabehandling föreskrivs också av FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter (artikel 2 och 13). FN:s kommitté för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter förklarade 2009 i en allmän kommentar (nr. 20) att alla barn inom en stat, oavsett om de har tillstånd att vara där eller inte, har rätt till utbildning. 
  
 63  
  
 FN:s övervakningskommittéer har flera gånger framfört synpunkten att Sverige inte garanterar alla barn rätten till utbildning. 
  
 64  
  
 När FN:s råd för mänskliga rättigheter granskade Sverige i maj 2010 anfördes att Sverige borde ändra sin lagstiftning så att rätten till utbildning garanteras alla barn. 
  
 65 
  
 Enligt artikel 4(b) i FN:s konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering ska konventionsstaterna olagligför- klara och förbjuda organisationer som främjar och uppmanar till rasdiskriminering samt förklara deltagande i sådana organisationer eller sådan verksamhet som brottslig gärning som är straffbar enligt lag. I en allmän kommentar från 1993 förklarade kommittén mot rasdiskriminering att artikel 4 är av tvingande karaktär. 
  
 66  
  
 I Sverige finns dock inget förbud mot sådana organisationer eller medlem- 
  
 61 
  
 SOU 2010:5,  
 Skolgång för alla barn 
 . 
  
 62 
  
 Prop. 2009/10:165,  
 Den nya skollagen – för kunskap, valfrihet och trygghet 
 , s. 592. 
  
 63 
  
 E/C.12/Huang, juni 2009, p. 30. 
  
 64 
  
 E/C.12/SWE/CO/5, 1 december 2008, CRC/C/SWE/CO/4, 12 juni 2009. 
  
 65 
  
 A/HRC/15/11, 16 juni 2010. 
  
 66 
  
 General Comment No. 15, 1993, i sammanställningen HRI/Torres/Rev.9, volym II, 
  
 27 
  
 maj 2008, s. 278. Kommittén hänvisar även till sin kommentar nr. 7, se s. 273. 
  
 153 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 skap eller deltagande i dem. I sin rapportering om Sveriges genom- förande av konventionen har regeringen anfört att en parlamen- tarisk kommitté år 2000 kom fram till att övervägande skäl talar mot att införa ett förbud mot medlemskap eller stöd till rasistiska organisationer samt att majoriteten av remissinstanser delat kommitténs bedömning. Vidare har regeringen anfört att svensk lagstiftning innebär att en sådan organisation inte kan verka i Sverige utan att bryta mot lagen, även om det inte finns något förbud mot organisationerna i sig. 
  
 67 
  
 Kommittén mot rasdiskriminering har flera gånger påpekat att Sverige inte uppfyller kravet enligt artikel 4(b) i konventionen. I sina avslutande slutsatser 2008 uppmanade kommittén Sverige att ompröva sin inställning i frågan samt att ändra lagstiftningen så att den stämmer överens med konventionens bestämmelse om att konventionsstaterna ska förbjuda deltagande i eller bildande av rasistiska organisationer. Kommittén påminde också om sin tidi- gare allmänna kommentar, enligt vilken alla delar i artikel 4 är bindande. 
  
 68 
  
 Enligt  
 FN-konventionen 
  mot tortyr och annan grym, omänsk- lig eller förnedrande behandling eller bestraffning, artikel 4, ska varje konventionsstat säkerställa att alla tortyrhandlingar, vilka definieras i artikel 1, utgör brott enligt dess strafflagstiftning. Detsamma ska gälla försök att utöva tortyr samt medverkan till eller deltagande i tortyr. Konventionsstaterna ska också belägga dessa brott med adekvata straff, som beaktar deras allvarliga karaktär. I februari 2008 beklagade FN:s tortyrkommitté att Sverige, trots regeringens ståndpunkt att alla handlingar som kan betraktas som tortyr enligt konventionen är straffbara enligt svensk lag, inte inkorporerat konventionens definition av tortyr. Kom- mittén rekommenderade att Sverige inför brottet tortyr i svensk lagstiftning och definierar tortyr i enlighet med konventionen. 
  
 69 
  
 Artikel 13 i Europakonventionen anger att var och en vars rättigheter enligt konventionen kränkts ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel. Artikeln är ett exempel på ett sådant åtagande som utvecklats och förtydligats efterhand genom konventions- organets praxis, vilket lett till att det uppstått behov av anpass- ningar av nationell lagstiftning. Av Europadomstolens praxis har det nämligen blivit klarlagt att ett sådant rättsmedel i vissa fall ska 
  
 67 
  
 CERD/C/SWE/18, 7 maj 2007, p.  
  
 81–82. 
  
 68 
  
 CERD/C/SWE/CO/18, 23 september 2008, p. 14. 
  
 69 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008, p. 9. 
  
 154 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 kunna leda till en rätt för den drabbade till skadestånd från staten. Högsta domstolen har i en serie avgöranden (NJA 2005 s. 462, 2007 s. 295, 2007 s. 584 och 2009 s. 463) tagit ställning till hur konstaterade överträdelser av Europakonventionen kan gottgöras på nationell nivå. I avgörandena har domstolen konstaterat att den svenska skadeståndslagens (1972:207) regler om statens skade- ståndsansvar inte fullt ut motsvarar Sveriges åtaganden enligt konventionen. Regeringen har gett en utredning i uppdrag att analysera i vilka fall staten till följd av artikel 13 i Europakon- ventionen är skyldig att ekonomiskt ersätta den som drabbats av en överträdelse av konventionen samt att föreslå en lagreglering av de fall där det enligt konventionen krävs att skadestånd ska kunna lämnas (dir. 2009:40). I utredningens direktiv konstateras att det bör vara lagstiftarens uppgift att i den utsträckning det är möjligt anpassa lagstiftningen så att den stämmer överens med Europa- konventionen som denna uttolkats av Europadomstolen. 
  
 3.2.6 
  
 Kontroll av författningars förenlighet med konventionerna 
  
 Normprövning bygger på synsättet att rättsregler ingår i ett hierarkiskt system med olika nivåer. Prövningen går ut på att en föreskrift på lägre nivå prövas mot en föreskrift på högre nivå och att föreskriften på den högre nivån ges företräde om en konflikt skulle föreligga. Grundlagsutredningen beskriver att de nivåer som finns för svensk del är grundlag, vanlig lag, förordning (regerings- föreskrifter) samt myndighetsföreskrifter och kommunala före- skrifter. 
  
 70 
  
 Normprövning i den mening som begreppet används av Grund- lagsutredningen och i propositionen med förslag till en reformerad grundlag omfattar prövning som utförs av någon annan än den som beslutar den föreskrift som ska prövas. 
  
 71  
  
 Den som utför pröv- ningen ska dessutom inta en självständig ställning i förhållande till beslutsfattaren. Regeringen anger i propositionen att det nuvarande svenska systemet för normkontroll, när det gäller lagar, innefattar inslag av både förhandskontroll och efterhandsprövning. Rege- ringen anför att det svenska normkontrollsystemet även i fortsätt- ningen bör innehålla både förhandskontroll och efterhands- 
  
 70 
  
 SOU 2008:125,  
  
 En reformerad grundlag 
 , Del 1 s. 357. 
  
 71 
  
 Prop. 2009/10:80,  
  
 En reformerad grundlag 
 , s. 142. 
 155 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 prövning. Förhandskontrollen bör ske genom att Lagrådet avger rådgivande yttranden och efterhandsprövningen bör ske genom konkret normprövning av både domstolar och andra offentliga organ i samband med rättstillämpning i enskilda fall. 
  
 72 
  
 Grundlagsutredningen framför att även kontroll av svenska föreskrifters överensstämmelse med folkrättsliga regelverk kan omfattas av normprövning i en mera vidsträckt betydelse. Som det praktiskt sett viktigaste exemplet framhåller utredningen Europa- konventionen, som har fått en särskild grundlagsförankring genom 2 kap. 23 § regeringsformen, samt  
 EU-rätten 
  som anses ha principiellt företräde framför nationell rätt. 
  
 73  
  
 Regeringen gör motsvarande konstateranden i propositionen. 
  
 74 
  
 Andra internationella överenskommelser om mänskliga rättig- heter som Sverige anslutit sig till kan dock, såsom den svenska rättsordningen är utformad, inte innebära att en svensk föreskrift åsidosätts. Däremot utgör konventionerna om mänskliga rättig- heter tolkningsmaterial vid tillämpningen av inhemsk rätt. 
 Lagrådets förhandskontroll utövas genom dess granskning av lagförslag enligt 8 kap. 18 § regeringsformen. Efterhandspröv- ningen sker vid rättstillämpningen genom domstolars och förvalt- ningsmyndigheters lagprövning enligt 11 kap. 14 § regerings- formen. När det gäller andra bindande föreskrifter än lagar sker normkontrollen endast genom efterhandsprövning. 
  
 75 
  
 Det svenska systemet för normprövning kan beskrivas som begränsat i ett internationellt perspektiv. Flera andra europeiska länder har t.ex. författningsdomstolar eller andra organ med befogenhet att underkänna lagförslag eller ogiltigförklara författ- ningar som strider mot konstitutionen. Alla länder har å andra sidan inte ett system som det svenska, som omfattar möjligheten för alla domstolar och myndigheter att åsidosätta en lägre föreskrift i ett enskilt fall. 
  
 76 
  
 Utöver normprövning kan överväganden om hur förslag om bl.a. författningar förhåller sig till Sveriges internationella åtagan- den om de mänskliga rättigheterna även genomföras av de som utformar förslagen, dvs. inom kommittéväsendet och inom förvalt- ningsmyndigheterna. 
  
 72 
  
 Prop. 2009/10:80 s. 141. 
  
 73 
  
 SOU 2008:125, Del 1 s. 357. 
  
 74 
  
 Prop. 2009/10, s. 141. 
  
 75 
  
 Prop. 2009/10:80, s. 142. 
  
 76 
  
 SOU 2007:85,  
 Olika former av normkontroll 
 . 
  
 156 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Kommittéväsendet 
 Som närmare beskrivs i avsnitt 3.4.3 regleras kommittéernas arbete i kommittéförordningen (1998:1474). Om en kommitté eller särskild utredare lämnar författningsförslag ska den, utöver de konsekvensutredningar som anges i kommittéförordningen, även utreda bl.a. om de föreslagna reglerna överensstämmer med eller går utöver de skyldigheter som följer av Sveriges anslutning till EU. Detta följer av att kommittéförordningen beträffande författnings- förslag hänvisar till de krav på konsekvensutredningar som ställs i förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgiv- ning. Förordningen gäller enligt 1 § för alla förvaltningsmyndig- heter under regeringen, med särskilt angivna undantag. För förvaltningsmyndigheternas regelgivning ställs krav på en rad kon- sekvensutredningar, varav förenligheten med Sveriges skyldigheter i förhållande till EU är ett. 
 I förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning ställs inga krav på att utredningar eller förvaltningsmyndigheter ska utreda förslagens förenlighet med Sveriges internationella åtagan- den om de mänskliga rättigheterna. Emellertid kan regeringen genom kommittédirektiven ställa ytterligare krav på bl.a. kon- sekvensutredningar, utöver de som följer av förordningarna. Rege- ringen kan t.ex. ange att en utredning ska redovisa förslagens konsekvenser för ett visst politikområde eller beakta Sveriges internationella åtaganden. En sökning i Regeringskansliets rätts- databaser visar att detta också regelbundet sker, särskilt i för- hållande till Europakonventionen. Det är dock inte alltid så att utredningarnas redovisningar av sina resultat i frågor som rör mänskliga rättigheter innehåller någon analys eller något resone- mang i dessa frågor. Vissa redovisar endast den konvention eller rättighet som ansetts mest relevant, utan att någon koppling görs till utredningens överväganden eller förslag, medan andra utred- ningar förhåller sig till de mänskliga rättigheterna på ett mer analyserande sätt. 
 Lagrådet 
 Förhandskontroll av svensk lagstiftning görs av Lagrådet, där domare eller f.d. domare från Högsta domstolen och Regerings- rätten ingår. Bestämmelser om Lagrådet finns i 8 kap. 18 § 
 157 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 regeringsformen och lagen (2003:333) om Lagrådet. Lagrådets ytt- rande över lagförslag inhämtas av regeringen eller riksdagsutskott. Sådana yttranden bör bl.a. inhämtas över fri- och rättighetsbegrän- sande lagstiftning. Inhämtande av yttrande från Lagrådet kan dock underlåtas om lagen inte är viktig för enskilda eller från allmän synpunkt, om det skulle sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet eller om det skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men skulle uppkomma. Att Lagrådets yttrande inte inhämtats hindrar dock aldrig att en bestämmelse tillämpas. 
 Lagrådets granskning ska avse hur lagförslag förhåller sig till grundlagarna och rättsordningen i övrigt, hur förslagets föreskrifter förhåller sig till varandra, hur förslaget förhåller sig till rätts- säkerhetens krav, om förslaget är så utformat att lagen kan antas tillgodose angivna syften samt vilka problem som kan uppstå vid tillämpningen. Trots att Lagrådets yttrande över ett lagförslag inte är bindande för regeringen eller riksdagen, så har yttrandet stort inflytande på lagstiftningsärendet. 
 Lagrådets normkontroll omfattar redan i dag svenska bestäm- melsers förenlighet med Europakonventionen och  
 EU-rätten. 
  Regeringen har framfört till FN:s kommitté för de mänskliga rättigheterna att det är självklart att Lagrådet även skulle reagera om det skulle finna att föreslagen lagstiftning inte överensstämmer med något av Sveriges övriga internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna, såsom  
 FN-konventionen 
  om medborger- liga och politiska rättigheter. 
  
 77  
  
 I den finska grundlagen regleras uttryckligen att grundlagsutskottet, som är en del av riksdagen, ska ge utlåtanden om lagförslags grundlagsenlighet och förhållande till internationella fördrag om mänskliga rättigheter. 
  
 78 
  
 I regeringens proposition om en reformerad grundlag lämnas förslag om att förstärka Lagrådets roll. Regeringen föreslår bl.a. att yttrande från Lagrådet ska inhämtas rörande lagförslag inom Lagrådets granskningsområde, dvs. att det ska bli obligatoriskt att inhämta Lagrådets yttrande inom detta område. Regeringen anför i propositionen att dessa ändringar av bestämmelsen om Lagrådets granskning skulle innebära en principiell och önskvärd förstärkning av Lagrådets ställning. Genom en sådan ändring betonas betydelsen av förhandsgranskningen bl.a. med avseende på lagförslagens grundlagsenlighet. Vidare föreslår regeringen att den nuvarande 
  
 77 
  
 CCPR/CO/74/SWE/Add. 1, 14 maj 2003, p. 8. 
  
 78 
  
 SOU 2007:85, s. 62. 
  
 158 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 begränsningen att Lagrådet behöver höras endast om lagen är viktig för enskilda eller från allmän synpunkt ska tas bort. 
  
 79  
  
 Riksdagen har antagit grundlagsförslagen som vilande. 
  
 80  
  
 Grundlagsförändringar kräver två riksdagsbeslut med ett val emellan. Förändringarna föreslås börja gälla den 1 januari 2011. 
 Regeringen anger även att Lagrådets organisation bör förstärkas för att ytterligare förbättra förutsättningarna för dess granskning. Som skäl för att en förstärkning behövs anges bl.a.  
 EU-rättsliga 
  krav på snabbt genomförande. 
  
 81  
  
 På ett principiellt plan skulle en förstärkning av Lagrådets organisation, t.ex. genom inrättandet av en egen juridisk kanslifunktion, även markera Lagrådets själv- ständighet i förhållande till regeringen och riksdagen, enligt propo- sitionen. Genom en stärkt organisation kan Lagrådet få bättre förutsättningar för sin granskande funktion. Regeringen anser dock att det bör övervägas vidare på vilket sätt denna förstärkning lämp- ligen bör åstadkommas. 
 Konventionstolkning och lagprövning inom rättstillämpningen 
 Normalt förutsätts det inom rättstillämpningen att nationell rätt harmonierar med Sveriges internationella åtaganden. Skulle en fråga om eventuell konflikt med en konvention, som inte inkorporerats, ändå uppstå ska principen om fördragskonform tolkning användas, såsom nämnts tidigare (avsnitt 3.2.2). 
 Ett första steg i ett sådant tolkningsförfarande är att klargöra om en konflikt verkligen föreligger. I propositionen om inkorpo- rering av Europakonventionen anfördes att rättstillämparen har att ta del av konventionsorganens praxis för att göra en sådan bedöm- ning. 
  
 82  
  
 I fall där det verkligen finns en konflikt mellan bestäm- melser i nationell rätt och en internationell konvention som inte inkorporerats i svensk rätt måste rättstillämparen tillämpa den nationella författningsbestämmelsen. Så långt det är möjligt inom ramen för den svenska bestämmelsen ordalydelse ska dock denna tolkas på ett sätt som är förenligt med Sveriges konventionsåta- ganden. 
 För Europakonventionen, som gäller som svensk lag, är till- vägagångssättet ett annat. I propositionen om inkorporering av 
  
 79 
  
 Prop. 2009/10:80, s.  
  
 142–144. 
  
 80 
  
 Bet. 2009/10:KU19, rskr. 2009/10:304. 
  
 81 
  
 Prop. 2009/10:80, s.  
  
 142–144. 
  
 82 
  
 Prop. 1993/94:117, s. 37. 
  
 159 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 konventionen förklarades att om det föreligger en verklig konflikt mellan en konventionsbestämmelse och annan lag ska rättstilläm- paren främst använda ett par allmänt erkända principer. För det fall den svenska lagregeln utfärdats före inkorporeringen kan rättstillämparen tillämpa  
 lex  
  
 posterior 
 -principen, 
  som innebär att yngre lag går före äldre lag. Det betyder att om en sådan lagregel står i strid med Europakonventionen, så är det konventionsbestäm- melsen som ska läggas till grund för avgörandet. Enligt proposi- tionen ska dock rättstillämparen även överväga om det finns skäl att tillämpa den delvis konkurrerande principen om  
 lex specialis 
 , dvs. att en specialregel går före en allmänt hållen bestämmelse, oavsett bestämmelsernas inbördes ålder. Om den svenska lagregeln eller konventionsbestämmelsen då ges företräde beror på om- ständigheterna i det enskilda fallet, framförde regeringen. Vidare hänvisades i propositionen till att Högsta domstolens ledamöter i sitt remissyttrande påpekat att, utöver  
 lex posterior  
 och  
 lex specialis 
 - principerna, även en tredje princip skulle kunna vägas in i en konfliktsituation. Den principen innebär, enligt remissyttrandet, att en konvention om mänskliga rättigheter, även om den i den inhemska laghierarkin inte har högre rang än vanlig lag, ändå bör på grund av sin särskilda karaktär ges en särskild vikt i fall av konflikt med inhemska lagbestämmelser. 
  
 83 
  
 För att undvika att en konventionsbestämmelse skulle komma att åsidosättas vid konflikt med annan lag infördes genom propo- sitionen den ovan (avsnitt 3.2.3) nämnda bestämmelsen i 2 kap. 23 § regeringsformen. Enligt denna bestämmelse får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av Europakonventionen. I likhet med övriga bestämmelser i 2 kap. regeringsformen riktar sig bestämmelsen i första hand till lag- stiftaren, som har att säkerställa att svensk lagstiftning inte strider mot konventionen. Bestämmelsen innebär emellertid också att domstolar och rättstillämpande myndigheter i enlighet med lag- prövningsbestämmelsen i 11 kap. 14 § regeringsformen kan under- låta att tillämpa en nationell bestämmelse som står i strid med Europakonventionen. 
  
 84  
  
 Om den konventionsstridiga bestämmelsen finns i lag eller förordning, får den dock endast åsidosättas om felet är uppenbart. 
 Grundlagsutredningen påpekar i sitt slutbetänkande att den direkta betydelsen av lagprövningsinstitutet har varit relativt 
  
 83 
  
 Prop. 1993/94:117, s. 37 f. 
  
 84 
  
 Prop. 1993/94:117, s. 53 f. 
  
 160 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 marginell. 
  
 85  
  
 Utredningen menar att den återhållsamhet som grund- lagstiftaren har avsett med uppenbarhetskravet i bestämmelsen säkerligen har haft en inverkan i det avseendet. Utredningen anför dock att det samtidigt är tydligt att en effekt av europarättens inverkan på det svenska rättssystemet är att lagprövningsfrågorna ökar i betydelse. Efter anslutningen till EU och inkorporeringen av Europakonventionen har normprövning i vidsträckt mening blivit ett vanligare inslag i domstolarnas verksamhet, framför utred- ningen. 
 I förslaget till reformerad grundlag föreslås att uppenbarhets- rekvisitet vid lagprövning ska tas bort. 
  
 86  
  
 Regeringen anför i propo- sitionen att vissa centrala delar av fri- och rättighetsregleringen i 2 kap. regeringsformen är ett område där möjligheten till lagprövning framstår som särskilt angelägen. Här är det enligt regeringen av särskild betydelse att grundlagens regler fullt ut får genomslag i rättstillämpningen. Efter inkorporeringen av Europakonventionen och införandet av bestämmelsen i 2 kap. 23 § regeringsformen kan det vara svårt att förena de åtaganden som följer av konventionen med ett krav på uppenbarhet för att åsidosätta en lag eller förordning som kan bedömas stå i strid med konventionen. Regeringen anser dock inte att det finns skäl att, såsom Svenska  
 FN-förbundet 
  föreslagit i sitt remissvar, i lagprövningsbestäm- melsen ta in en erinran om att en domstol ska vara uppmärksam på om en lag eller annan föreskrift strider mot för Sverige bindande internationell rätt. Regeringen anser att det är tillräckligt att svensk rätt enligt etablerade lagtolkningsprinciper i möjligaste mån ska tolkas på ett sätt som är förenligt med för Sverige bindande internationella överenskommelser. 
  
 3.2.7 
  
 EU-rätten 
  
 EU-rätten 
  har en särställning när det gäller internationella rätts- akters roll i den svenska rättsordningen, på så sätt att vissa typer av unionsrättsliga bestämmelser blir direkt tillämpliga i Sverige när de har antagits på  
 EU-nivå. 
  Genom Sveriges medlemskap i unionen har den svenska lagstiftaren beslutat att ge  
 EU-rätten 
  företräde 
  
 85 
  
 SOU 2008:125, s. 372. 
  
 86 
  
 Prop. 2009/10:80, s. 145 ff. 
  
 161 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 framför den interna svenska rättsordningen, inklusive grundlagens regler, för det fall att innehållet i de två skulle vara motstridiga. 
  
 87 
  
 Genom Lissabonfördraget infördes ändringar i EU:s tidigare fördrag. Ändringarna trädde i kraft den 1 december 2009. EU- rätten regleras genom fördraget om Europeiska unionen (EU- fördraget) och fördraget om Europeiska unionens funktionssätt  
 (EUF-fördraget). 
  Unionens värden och målsättningar innefattar respekten för mänskliga rättigheter. Art. 2 i fördraget om Europeiska unionen föreskriver att unionen ska bygga på respekt för människans värdighet, frihet, demokrati, jämlikhet, rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, inklusive rättigheter för människor som tillhör minoriteter. Dessa värden ska vara gemensamma för medlemsstaterna i ett samhälle som kännetecknas av mångfald,  
 icke-diskriminering, 
  tolerans, rättvisa, solidaritet och principen om jämställdhet mellan kvinnor och män. Unionens målsättningar återger den övergripande inriktning som unionen ska arbeta efter. I artikel 3 framgår att EU ska ha som mål att bl.a. bekämpa social utestängning och diskriminering samt främja social rättvisa och socialt skydd, jämställdhet mellan kvinnor och män, solidaritet mellan generationerna och skydd av barnets rättigheter. 
 Unionen ska säkerställa samstämmighet mellan all sin politik och verksamhet. Vissa bestämmelser ska beaktas eller respekteras i hela unionens verksamhet. Enligt artikel 10 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt ska unionen vid genomförandet av sin politik och verksamhet söka bekämpa all diskriminering på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. 
 Lissabonfördraget innebär att EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna blir rättsligt bindande för medlemsstaterna och EU:s institutioner samt för EU:s medlemsstater när dessa tillämpar EU- rätten. Enligt artikel 6.1 i  
 EU-fördraget 
  har stadgan samma rättsliga värde som fördragen själva.  
 EU-domstolen 
  ska övervaka att stadgan efterlevs. Stadgan utvidgar dock inte unionens befogenheter och kan inte heller användas för att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på de områden som stadgan avser. De grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan har endast verkan inom ramen för de befogenheter som framgår av fördragen. Syftet med stadgan har varit att i ett dokument samla de rättigheter, friheter och principer som enligt existerande regler redan erkänns av EU, så att 
  
 87  
 Prop. 1993/94:114, s. 27, prop. 2007/08:168, s. 74, och Miller m.fl.,  
 Grundlagarna 
 , 2006, s.  
 30 
 - 
 31. 
  
 162 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 de blir överskådliga och lättförståeliga för unionens medborgare och myndigheter. Det materiella innehållet i stadgan kan dock med tiden komma att påverkas av praxis från  
 EU-domstolen. 
  
 Europakonventionens fri- och rättigheter gäller även fortsätt- ningsvis. Enligt Lissabonfördraget ska EU ansluta sig till Europa- konventionen. När detta har skett kommer enskilda i EU:s med- lemsstater att kunna väcka talan mot EU:s institutioner inför Europadomstolen. 
  
 3.2.8 
  
 Synpunkter från FN:s övervakningskommittéer om konventionernas ställning i svensk rätt 
  
 FN:s övervakningskommittéer har i flera fall framfört synpunkter och rekommendationer avseende vilken ställning konventioner om mänskliga rättigheter har i svensk rätt. 
 FN:s kommitté för ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter uttalade 2008 i sina avslutande slutsatser om Sverige att det var bekymmersamt att Sverige inte har gett konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter tillräckligt genom- slag i svensk lagstiftning. Kommittén klargjorde att detta påpe- kande gjorts även tidigare samt betonade att konventionsstaten ska ta alla lämpliga steg för att garantera att konventionens bestäm- melser får full effekt i nationell lagstiftning i syfte att säkerställa att konventionens rättigheter kan åberopas direkt i domstolarna. Kommittén bad också Sverige att i sin nästa periodiska rapport tillhandahålla information om rättsfall där de rättigheter som erkänns i konventionen behandlas. 
  
 88  
  
 Regeringen anförde för sin del att internationella överenskommelser måste transformeras eller inkorporeras för att bli direkt tillämpliga, men att svensk lag i enlighet med fördragskonform tolkning ska tolkas i överensstäm- melse med överenskommelsen. Regeringen meddelade också att den inte kände till något rättsfall där det framkommit att svenska bestämmelser står i konflikt med konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. 
  
 89 
  
 FN:s kommitté för mänskliga rättigheter gjorde ett motsva- rande uttalande i sitt yttrande om Sverige 2009 angående att det i svensk rätt saknas ett tydligt sätt att ge full effekt åt bestäm- melserna i  
 FN-konventionen 
  om medborgerliga och politiska 
  
 88 
  
 E/C.12/SWE/CO/5, 1 december 2008, p. 13. 
  
 89 
  
 E/C.12/SWE/Q/5/Add.1, 4 september 2008, p.  
  
 1–3. 
  
 163 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheter. 
  
 90  
  
 Vid sin granskning av den tidigare svenska rapporten hade kommittén bett om exempel på rättsfall där svenska dom- stolar hade tillämpat eller använt konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter för att tolka svensk lag. 
  
 91  
  
 Regeringen angav i ett skriftligt svar ett antal exempel på rättsfall där svenska domstolar hänvisat till konventionen. 
  
 92  
  
 Regeringen angav vidare att det är mer förekommande att hänvisningar görs till Europakon- ventionen och Europadomstolens praxis än till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, då Europakonventionen är del av den svenska lagstiftningen. Regeringen framförde vidare att Europakonventionen ger huvudsakligen samma eller till och med starkare skydd än  
 FN-konventionen. 
  Kommittén för mänskliga rättigheter framförde dock i sina avslutande slutsatser 2009 synpunkter på att konventionen inte är direkt tillämplig för svenska domstolar och myndigheter. I motsats till vad regeringen anfört erinrade kommittén också om att konventionen i vissa fall ger ett mer långtgående skydd än Europakonventionen. 
  
 93 
  
 FN:s kvinnodiskrimineringskommitté uttryckte 2008 i sina avslutande slutsatser om Sverige oro över att domstolar inte hän- visar till konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. 
  
 94 
  
 Såsom nämnts i avsnitt 3.2.5 har FN:s tortyrkommitté beklagat att Sverige inte inkorporerat den definition av tortyr som finns i konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förned- rande behandling eller bestraffning. 
  
 95 
  
 Kommittén för barnets rättigheter bad 2009 Sverige om information om framsteg beträffande frågan om att inkorporera barnkonventionen i den nationella rätten och om återstående utmaningar i detta hänseende. 
  
 96  
  
 Regeringen framförde i sitt svar att en politik för barnets rättigheter genomsyrar regeringens arbete. Vidare redogjorde regeringen för koordineringen av regeringens arbete med dessa frågor. Regeringens ståndpunkt var att det för närvarande inte finns något behov av att inkorporera konventionen i svensk lag och hänvisade till att Sverige använder sig av transformering för att föra in internationella konventioner i svensk 
  
 90 
  
 CCPR/CO/74/SWE, 24 april 2002 och CCPR/C/SWE/CO/6, 7 maj 2009, p. 5. 
  
 91 
  
 CCPR/C/SWE/Q/6, 25 augusti 2008, p. 2. 
  
 92 
  
 CCPR/C/SWE/Q/6/Add.1, 3 februari 2009, p.  
  
 2–7. 
  
 93 
  
 CCPR/C/SWE/CO/6, 7 maj 2009, p. 5. 
  
 94 
  
 CEDAW/C/SWE/CO/7, 8 april 2008, p. 14. 
  
 95 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008, p. 9. 
  
 96 
  
 CRC/C/SWE/Q/4, 9 mars 2009. 
  
 164 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 rätt. Regeringen skulle dock överväga om lagstiftningen på nytt behöver ses över för att stärka barnets rättigheter. 
  
 97  
  
 Kommittén angav i sina avslutande slutsatser 2009 att den var bekymrad över att konventionen inte utgör svensk lag, vilket kan påverka till- lämpningen av konventionens rättigheter. Kommittén uppmanade Sverige att vidta alla nödvändiga åtgärder för att den svenska lagstiftningen ska vara i full överensstämmelse med konventionen och rekommenderade Sverige att arbeta för att konventionen ska bli svensk lag. Vidare rekommenderade kommittén att bestämmel- serna i konventionen ska ges företräde vid en konflikt mellan svensk lag och konventionernas bestämmelser. 
  
 98 
  
 Sammanfattningsvis kan sägas att FN:s övervakningskom- mittéer rekommenderat att konventionerna ska kunna tillämpas direkt av rättstillämparen för att de på så sätt ska få ett större genomslag i svensk rätt. 
  
 3.2.9 
  
 Delegationens slutsatser 
  
 Alla konventioner om mänskliga rättigheter som Sverige har tillträtt har införlivats i svensk rätt genom transformering, med undantag för Europakonventionen, som har inkorporerats. Det har gått femton år sedan inkorporeringen och konventionen verkar successivt ha fått ett tydligare genomslag i rättstillämpningen. Norge har sedan 1999 inkorporerat Europakonventionen och FN- konventionerna om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, om medborgerliga och politiska rättigheter, om barnets rättigheter, om avskaffande av alla former av diskriminering av kvinnor samt om avskaffande av alla former av rasdiskriminering. De flesta av dessa konventioner har företräde framför annan lag. 
 Frågan om inkorporering eller transformering är att föredra beträffande konventioner om mänskliga rättigheter är komplicerad. Det finns, enligt delegationens uppfattning, både argument som talar för transformering och för inkorporering. 
 En inkorporering av en människorättskonvention kan anses markera de mänskliga rättigheternas betydelse. Det är sannolikt att en följd också blir att medvetenheten och kunskapen om konven- tionerna ökar, vilket kan komma att främja överensstämmelsen mellan konventionen och den inhemska rätten. Vidare innebär en 
  
 97 
  
 CRC/C/SWE/Q/4/Add.1, 24 april 2009. 
  
 98 
  
 CRC/C/SWE/CO/4, 12 juni 2009. 
  
 165 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 inkorporering att konventionerna blir direkt tillämpliga för domstolar och myndigheter vilket kan ses som en fördel för den enskilde. Samtidigt är konventionerna avfattade på ett sätt som skiljer sig från inhemsk lagstiftning. Några konventionsartiklar har en vag innebörd och lämnar ett större utrymme för tolkning inom rättstillämpningen än vad svenska författningar normalt gör. Vid transformering är det lagstiftaren, dvs. riksdagen, och inte dom- stolarna, som tolkar konventionerna. Genom transformering blir också lagtexten avfattad på svenska och på ett sätt som rätts- tillämpningen är van vid. Samtidigt kan transformering innebära en risk för att konventionernas bestämmelser inte återspeglas helt korrekt i den nationella lagstiftningen och att det inte framgår tydligt att de internationella åtagandena ska beaktas. 
 Dessa är endast några av de skäl som talar för respektive emot inkorporering. Det kan också konstateras att det har gått tio år sedan frågan om en eventuell inkorporering av en konvention om mänskliga rättigheter, i det fallet barnkonventionen, senast utred- des i Sverige. 
  
 99  
  
 Det finns förespråkare för att  
 FN-konventionen 
  om barnets rättigheter ska inkorporeras. Regeringen har i propo- sitionen  
 Middleton för att stärka barnets rättigheter i Sverige  
 förklarat att den avser att initiera en kartläggning för att belysa om svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med de i barnkonventionen fastslagna rättigheterna. 
  
 100 
  
 Inför Sveriges ratificering av konventioner om mänskliga rättig- heter görs en översyn av huruvida den svenska lagstiftningen står i överensstämmelse med konventionen eller om lagändringar behövs för att den ska kunna följas. När det gäller FN:s kärnkonventioner om mänskliga rättigheter har normharmoni oftast konstaterats föreligga. Frågan om inhemsk lagstiftning överensstämmer med en konvention om mänskliga rättigheterna är dock komplicerad och svår att besvara. Detta gäller särskilt i fråga om nya instrument, vars närmare innebörd ännu inte klargjorts genom praxis. De interna- tionella överenskommelserna om mänskliga rättigheter är inte statiska dokument. Rättigheternas innebörd förtydligas och ut- vecklas efterhand genom konventionsorganens tolkning. Frågan om huruvida den nationella lagstiftningen stämmer överens med en konvention kan därför inte besvaras en gång för alla. Jämförelser behöver göras noggrant och återkommande om full respekt för de 
  
 99 
  
 SOU 1997:116. 
  
 100 
  
 Prop. 2009/10:232, s. 41. 
  
 166 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 mänskliga rättigheterna ska kunna säkerställas, såsom anges i regeringens långsiktiga mål. 
 Sådana undersökningar behöver göras på flera sätt. I samband med utarbetandet av förslag om nya författningar behöver jäm- förelser med Sveriges internationella åtaganden göras både inom kommittéväsendet och i Regeringskansliet. Lagrådet har också vissa möjligheter att granska lagförslags överensstämmelse med konven- tioner om de mänskliga rättigheterna, även utöver Europakonven- tionen. 
 Domstolarna och myndigheterna ska beakta konventionerna om mänskliga rättigheter inom ramen för principen om fördragskon- form tolkning. För att principen ska tjäna sitt syfte, att motverka att beslut fattas som inte överensstämmer med de mänskliga rättigheterna, krävs en förståelse för vilka frågor som aktualiserar Sveriges internationella åtaganden på detta område. I den nationella lagstiftningen är konventionerna om de mänskliga rättigheterna dock inte synliggjorda i någon högre grad, med undantag för Europakonventionen. Här kan en jämförelse göras med den bestämmelse som infördes 1994 i norsk grundlag om att det åligger statens myndigheter att respektera och säkerställa de mänskliga rättigheterna. Det finns, enligt delegationens mening, behov av att närmare överväga hur de mänskliga rättigheterna kan tydliggöras inom ramen för både lagstiftning och rättstillämpning. Delegatio- nens förslag i dessa avseenden lämnas i kapitel 4. 
  
 3.3 
  
 En myndighetsstruktur som systematiskt främjar de mänskliga rättigheterna i Sverige 
  
 3.3.1 
  
 Inledning 
  
 En central del i delegationens uppdrag är att lämna förslag på hur det fortsatta stödet i arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. Efter genomförandet av den främjande delen av uppdraget kan delegationen bekräfta att det finns behov av sådant stöd. I budgetpropositionen för 2009 förtydligade rege- ringen att det i delegationens uppdrag ingår att se över hur frågan om nationella institutioner som inrättas enligt de s.k. Paris- principerna med uppgift att bevaka frågor om de mänskliga 
 167 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheterna ska lösas. 
  
 101  
  
 Uttalandet syftar på de riktlinjer för sådana nationella institutioner som har utarbetats inom FN- systemet. En redovisning av Parisprinciperna lämnas i avsnitt 3.3.2. I avsnitt 3.3.3 behandlas synpunkter från internationella över- vakningsorgan om avsaknaden av en nationell institution för mänskliga rättigheter i Sverige. Avsnitt 3.3.4 innehåller en beskriv- ning av sådana institutioner i några andra länder. I avsnitt 3.3.5 görs en genomgång av i vilken utsträckning det i Sverige finns befintliga aktörer som har uppgifter som motsvarar en nationell institution för mänskliga rättigheter. En undersökning om vilket behov av stöd som finns för arbetet för de mänskliga rättigheterna redovisas i avsnitt 3.3.6. Delegationens erfarenheter och slutsatser om behovet av en nationell institution för mänskliga rättigheter beskrivs i avsnitt 3.3.7. Delegationens förslag i den delen lämnas i kapitel 5. 
  
 3.3.2 
  
 Parisprinciperna 
  
 Frågan om inrättandet av nationella institutioner för mänskliga rättigheter diskuterades första gången i FN redan 1946. 
  
 102  
  
 Frågan har tagits upp återkommande sedan dess. FN:s kommission för mänskliga rättigheter tillsatte 1990 en arbetsgrupp om nationella institutioner och i december 1993 antog generalförsamlingen 
 Principles relating to the Status of National Institutions 
 . Principerna är rekommendationer till medlemsstaterna om vilken typ av aktör som bör finnas på nationell nivå för att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. 
  
 103  
  
 Principerna formulerades i Paris 1991 och kallas därför för Parisprinciperna. 
  
 Vid världskonferensen om mänskliga rättigheter i Wien 1993 enades FN:s medlemsstater genom Wiendeklarationen, som antogs av generalförsamlingen samma år, om att alla länder bör ha en nationell institution för mänskliga rättigheter. 
  
 104  
  
 Sverige var en av de pådrivande staterna för deklarationen. I dag har runt 65 av världens länder nationella institutioner för mänskliga rättigheter som överensstämmer med Parisprinciperna, varav 10 av EU:s medlemsländer (se vidare avsnitt 3.3.4). 
  
 101 
  
 Prop. 2008/09:1, utgiftsområde 1, Rikets styrelse, s. 68. 
  
 102 
  
 ECOSOC resolution 2/9, 21 juni 1946. 
  
 103 
  
 A/Bennett 48/134, 4 mars 1994. 
  
 104 
  
 A/RES/48/121, 14 februari 1994. 
  
 168 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Enligt Parisprinciperna bör en nationell institution ha befogen- het att främja och skydda de mänskliga rättigheterna och ges ett så brett mandat som möjligt som är tydligt formulerat i grundlag eller annan lag, där också institutionens sammansättning och verksam- hetsområde specificeras. Härutöver behandlar principerna också en sådan nationell institutions uppgifter, sammansättning, garantier för institutionens oberoende och mångfald, frågor om dess arbets- metoder, samt vissa frågor om statusen för sådana institutioner som har befogenhet att behandla enskilda klagomål. Parisprin- ciperna beskrivs sammanfattningsvis i det följande och återfinns i sin helhet i bilaga 5. 
 Det bör observeras att listan över de uppgifter som beskrivs i Parisprinciperna inte är uttömmande, utan endast exemplifierande. Parisprinciperna är att se som minimirekommendationer som inte utesluter att en nationell institution ges vidare befogenheter än de som beskrivs i principerna. 
  
 105 
  
 Uppgifter 
 Enligt Parisprinciperna bör en nationell institution för mänskliga rättigheter kunna utföra följande uppgifter: 
  
 Lämna rådgivande yttranden, rekommendationer, förslag och rapporter till regeringen, parlamentet eller annat behörigt organ i alla frågor som rör främjandet och skyddet av mänskliga rättigheter, på uppdrag av dessa organ eller på eget initiativ, samt också kunna publicera dem, 
  
 lämna synpunkter både på befintlig lagstiftning och på författningsförslag, i syfte att säkerställa att nationell lagstiftning och praxis står i överensstämmelse med de internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter som landet har anslutit sig till och verka för att de tillämpas effektivt, 
  
 uppmärksamma regeringen på situationer där de mänskliga rättigheterna kränks och lägga fram förslag för att komma 
  
 105  
 Kommittén för barnets rättigheter, General Comment No. 2, 15 november 2002, p. 4, Burdekin,  
 National Human Rights Institutions in the  
  
 Asia-Pacific 
  
  Region,  
 2007, s. 119, Pohjolainen,  
 The Evolution of National Human Rights Institutions  
 –  
 The Role of the United Nations  
 2006, s. 6, European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 11. 
 169 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 tillrätta med dem, samt vid behov ge synpunkter på regeringens ställningstaganden till sådana förslag, 
  
 föreslå att staten ansluter sig till internationella överens- kommelser om de mänskliga rättigheterna och verka för att dessa tillämpas effektivt, 
  
 bidra till de rapporter som staten ska lämna till FN:s organ och till regionala organ samt göra oberoende uttalanden med anledning av dessa, 
  
 ha kontakter med organ inom  
  
 FN-systemet, 
  regionala organ och nationella institutioner i andra länder som arbetar med frågor om mänskliga rättigheter, 
  
 bistå vid utarbetandet av program för utbildning och forsk- ning om mänskliga rättigheter och medverka vid genom- förandet av sådana program, samt 
  
 informera och vidta andra åtgärder för att bidra till en ökad medvetenhet om de mänskliga rättigheterna. 
  
 Oberoende, arbetssätt och mångfald 
 Ledningen för en nationell institution för mänskliga rättigheter bör utses genom ett officiellt beslut där också mandatets längd bör framgå. Institutionen bör tillförsäkras tillräckliga medel för att kunna fullgöra sitt uppdrag. Häri ligger att den bör kunna ha egna lokaler och egen personal och inte vara föremål för finansiell styrning i sådan utsträckning att dess oberoende kan ifrågasättas. 
 Inom ramen för sitt ansvarsområde bör den nationella institu- tionen själv kunna bestämma sin organisation och sitt arbetssätt, vilka frågor den tar upp, vilka externa kontakter den tar och vilken information den inhämtar eller publicerar. 
 Enligt Parisprinciperna bör den nationella institutionen inrättas på ett sådant sätt att den kan samarbeta med eller bestå av företrädare för organisationer inom det civila samhället som bl.a. arbetar med frågor om de mänskliga rättigheterna samt fackföre- ningar och yrkesföreningar, representanter för olika filosofiska och religiösa inriktningar, universitet och expertis, samt företrädare för landets parlament. I den mån även representanter för regeringens ministerier eller departement ingår, så bör dessa representanter endast ha en rådgivande funktion. 
 170 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Tilläggsprinciper om prövning av enskilda klagomål 
 En nationell institution kan också, men måste inte, ges befogenhet att pröva enskilda klagomål om kränkningar av de mänskliga rättigheterna. För institutioner som har ett sådant uppdrag gäller, enligt Parisprinciperna, att de kan ges befogenhet att söka nå en frivillig överenskommelse genom förlikning eller meddela bindande beslut, informera klagande om deras rättigheter, särskilt om vilka rättsmedel som finns och verka för den enskildes tillgång till dem, överlämna ett klagomål till någon annan behörig myndighet, samt ge rekommendationer till andra myndigheter för att de personer som framfört klagomål ska kunna utöva sina rättigheter. 
  
 3.3.3 
  
 Synpunkter från internationella organisationer 
  
 FN:s övervakningsorgan har vid ett flertal tillfällen lämnat syn- punkter avseende avsaknaden i Sverige av en oberoende institution eller myndighet med brett mandat att följa upp och sprida kunskap om förverkligandet av de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. När Sverige i maj 2010 granskades av FN:s råd för mänskliga rättigheter inom ramen för dess periodiska granskning av medlems- länderna ( 
 Universal Periodic Review 
 , UPR) rekommenderade fjorton länder Sverige att inrätta en nationell institution för mänskliga rättigheter i enlighet med Parisprinciperna. 
  
 106 
  
 I sitt senaste yttrande om Sverige uttryckte FN:s kommitté för mänskliga rättigheter oro över att Sverige ännu inte har någon oberoende nationell institution för mänskliga rättigheter. Kom- mittén framförde att Sverige bör inrätta en sådan institution med brett mandat rörande mänskliga rättigheter och förse den med tillräckliga resurser. 
  
 107 
  
 FN:s kommitté för barnets rättigheter berömmer i sin senaste rapport det arbete som bedrivs av Barnombudsmannen (BO), men efterlyser samtidigt ytterligare åtgärder för att stärka BO:s roll. Kommittén anser bl.a. att ombudsmannen bör ha en oberoende ställning i förhållande till regeringen i enlighet med Parisprin- ciperna. 
  
 108 
  
 Även FN:s kommitté mot tortyr har kommenterat frågan om en nationell institution för mänskliga rättigheter i Sverige (se även 
  
 106 
  
 A/HRC/15/11, 16 juni 2010. 
  
 107 
  
 CCPR/C/SWE/CO/6, 7 maj 2009, p. 4. 
  
 108 
  
 CRC/C/SWE/CO/4, 12 juni 2009 p. 15 och 16. 
  
 171 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 avsnitt 3.2.4). Enligt artikel 18 i det fakultativa protokollet till konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning ska de stater som ratificerat protokollet utse eller inrätta ett eller flera oberoende övervakande organ för att förebygga de handlingar som konventionen förbjuder. Kommittén har ifrågasatt den inställning som regeringen har redovisat för kommittén att Riksdagens ombudsmän (JO) och Justitiekanslern (JK) har denna funktion i Sverige. Kommittén framhåller att ingen av dessa myndigheter har några förebyggande uppgifter utan endast arbetar reaktivt. Sverige bör därför, enligt kommittén, antingen överväga att utse något annat organ att utföra uppgifterna enligt protokollet eller tillföra resurser för att de av regeringen utpekade myndigheterna ska kunna möta protokollets krav. 
  
 109 
  
 Tre av FN:s övervakningskommittéer har behandlat frågan om nationella institutioner för mänskliga rättigheter i s.k. allmänna kommentarer ( 
 General Comments 
 ), nämligen Kommittén för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, Kommittén mot rasdiskriminering och Kommittén för barnets rättigheter. 
  
 110  
  
 För att underlätta medlemsstaternas arbete med att inrätta nationella institutioner för mänskliga rättigheter har FN också tagit fram en handbok med riktlinjer (se närmare avsnitt 3.3.4). 
  
 111  
  
 Vidare har bl.a. Amnesty International utarbetat rekommendationer om nationella institutioner för mänskliga rättigheter. 
 112 
  
 EU:s byrå för grundläggande rättigheter kartlade 2009 de nationella institutionerna för mänskliga rättigheter i EU:s med- lemsstater i syfte att identifiera brister och problem i strukturen för skyddet av de grundläggande rättigheterna inom EU. 
  
 113  
  
 Kartlägg- ningen beskrivs i avsnitt 3.3.4. Enligt byrån är det ett problem att det i många medlemsländer saknas ett nationellt organ med övergripande uppgifter rörande de mänskliga rättigheterna, såsom att främja konventionerna och sprida kunskap om rättigheterna. Byrån framför i rapporten att alla EU:s medlemsstater bör ha 
  
 109 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008, p 25. 
  
 110 
  
 E/C.12/1998/25, 14 december 1998, A/48/18, 25 mars 1993, p. 116, och CRC/GC/2002/2, 15 november 2002. 
  
 111 
  
 United Nations, Centre for Human Rights,  
  
 National Human Rights Institutions, A handbook on the Establishment and Strengthening of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights,  
 Professional Training Series No 4, 1995. 
  
 112 
  
 AI INDEX: IOR 40/007/2001. 
  
 113 
  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States,  
 2010. 
 172 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 oberoende nationella institutioner för mänskliga rättigheter med inflytande och mandat som omfattar samtliga rättigheter. 
  
 114 
  
 3.3.4 
  
 Nationella institutioner för mänskliga rättigheter i andra länder 
  
 Utformningen av nationella institutioner för mänskliga rättigheter varierar världen över. I  
 FN-sammanhang 
  brukar man skilja på kommissioner för mänskliga rättigheter, ombudsmannaorganisa- tioner och specialiserade institutioner. 
 Enligt FN:s handbok om nationella institutioner för mänskliga rättigheter fungerar  
 kommissionerna  
 oftast oberoende av andra regeringsorgan. 
  
 115  
  
 De arbetar i första hand med att dels skydda personer mot diskriminering, dels skydda de medborgerliga och politiska rättigheterna. En kommission kan dock även ha i uppdrag att främja och skydda de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. En av de vanligaste uppgifterna för en kommission är att ta emot och undersöka klagomål från enskilda om påstådda övergrepp mot mänskliga rättigheter. Däremot är det ovanligt att kommissionerna har befogenhet att fatta juridiskt bindande beslut rörande enskilda klagomål. Andra viktiga uppgifter är att syste- matiskt granska regeringens politik avseende de mänskliga rättig- heterna och hur staten följer sin egen lagstiftning och internationell rätt om mänskliga rättigheter samt att föreslå förbättringar om så behövs. En kommission brukar också anförtros ett övergripande ansvar för att sprida information om mänskliga rättigheter. Kommissionerna är vanligtvis sammansatta av ledamöter med olika bakgrund, var och en med speciell kunskap eller särskilda erfaren- heter inom området mänskliga rättigheter. 
 Beteckningen  
 ombudsman  
 står, enligt FN:s handbok, vanligtvis för ett personligt ämbete men kan också vara en grupp personer som utses av parlamentet. Ombudsmännen har framför allt till uppgift att tillvarata enskilda personers rättigheter i fall där de anser att de blivit felaktigt behandlade av offentliga organ. De tar emot klagomål från allmänheten och utreder dessa. I många länder fordras att den klagande har uttömt alla andra rättsliga och 
  
 114 
  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 9. 
  
 115 
  
 United Nations, Centre for Human Rights,  
  
 National Human Rights Institutions, A handbook on the Establishment and Strengthening of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights,  
 Professional Training Series No 4, 1995. 
 173 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 administrativa vägar att behandla frågan innan den tas upp av ombudsmannen. Ombudsmännen kan också utreda ärenden av stort allmänt intresse på eget initiativ. 
  
 Specialiserade institutioner  
 är, enligt FN:s handbok, oftast inrättade för att främja och skydda rättigheter för en eller flera specifika grupper eller delar av befolkningen, t.ex. barn, människor med funktionsnedsättning, minoriteter, kvinnor eller flyktingar. De specialiserade institutionerna har i övrigt ofta liknande upp- gifter som kommissionerna. Specialiserade institutioner brukar dock vara mer fokuserade på kartläggning och forskning. 
 De flesta nationella institutioner för mänskliga rättigheter som inrättats i världen är kommissioner, även om allt fler ombudsmän tillkommit på senare tid. Ombudsmännen har dessutom närmat sig formen för kommissioner genom att flera på eget initiativ vidgat sina verksamhetsområden till att omfatta fler samhällsområden och verksamheter. 
 FN:s kartläggning av nationella institutioner 
 FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna publicerade i juli 2009 en kartläggning av nationella institutioner för mänskliga rättigheter världen över. 
  
 116  
  
 Kartläggningen bygger på enkätsvar från 61 nationella institutioner. Av svaren kom 21 från Europa, 19 från Afrika, tolv från Asien och Stilla havsområdet och nio från den amerikanska kontinenten (i fortsättningen Amerika). 
 Inrättande och typ av organisation 
 Enligt Parisprinciperna ska en nationell institution inrättas genom grundlag eller lag. Institutioner som inrättats genom grundlag är vanligare i Afrika och Amerika än i Europa, Asien och Stilla havsområdet, där annan lag är vanligare. Det förekommer också institutioner som, trots Parisprinciperna, har inrättats utan lagstöd, t.ex. genom dekret eller regerings- eller riksdagsbeslut. Av de som deltagit i kartläggningen betraktar sig 58 procent som kommis- sioner för mänskliga rättigheter medan 30 procent uppger sig vara ombudsmän. 
  
 116  
 United Nations, Office of the High Commissioner for Human Rights,  
 Survey on National Human Rights Institutions,  
 2009. 
 174 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Mandat 
 Av kartläggningen framgår att en stor majoritet av de institutioner som finns i dag har ett brett mandat med befogenheter att utföra alla de uppgifter som anges i Parisprinciperna. Nästan alla natio- nella institutioner som svarat (58 av 61) uppgav också att deras uppdrag omfattar hela landet och att mandatet omfattar alla som bor i landet. 14 institutioner har uppdrag som sträcker sig utanför det egna landet. Det handlar t.ex. om stöd till ambassader, konsulat och annan administration utomlands. 
 Knappt 40 procent av de svarande uppger att det finns andra organisationer som har mandat att arbeta med mänskliga rättig- heter i landet. Exempel på sådana är ombudsmän och offentliga medlare samt myndigheter vars uppdrag rör rättigheter för sär- skilda grupper eller delar av befolkningen. 
 Oberoende 
 Över 90 procent av de svarande uppger att lagen som reglerar institutionens verksamhet garanterar institutionens oberoende. Drygt 70 procent av de svarande institutionerna anser att de också är oberoende i praktiken. I rapporten konstateras dock att nästan 40 procent av de svarande indikerar att ett departement i rege- ringens kansli har ett administrativt ansvar för institutionen. 
 En majoritet av de svarande uppger att de själva formulerar sin budget. En knapp fjärdedel lämnar budgetförslaget direkt till riks- dagen. 59 procent anger att lagen innehåller en formulering om att institutionen ska tillhandahållas tillräcklig finansiering. Nästan hälften av de svarande uppger dock att de har en otillräcklig budget. 
 Organisation 
 Majoriteten av de svarande anser sig vara nöjda med sin institutions organisation även om ett betydande antal anser att antalet anställda är otillräckligt. Drygt hälften ansåg att deras personal speglade mångfalden i samhället. 
 Storleken på institutionerna varierar i hög grad, från 2 till över 1 100 anställda. Drygt hälften uppger att de har färre än 100 anställda. 
 175 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det styrande organets sammansättning 
 90 procent av de svarande institutionerna uppger att formerna för tillsättningen av ledamöter i institutionens styrande organ är reglerade i lag eller på annat sätt. Av dessa har 60 procent en tillsättningsprocess som omfattar en oberoende granskning av kandidaterna. Det civila samhället tillfrågas när det gäller 45 pro- cent av de svarande, och annonsering inför rekryteringen sker hos drygt 50 procent. Det vanligaste är att nomineringarna kommer från riksdagen, det civila samhället eller att kandidater själva anmäler sitt intresse. 
 Drygt hälften av institutionerna uppger att lagen enligt vilken de inrättats kräver att institutionens styrande organ har en mångsidig sammansättning. Mindre än hälften ansåg dock att den faktiska sammansättningen var sådan. Av de svarande med krav på en mångsidig sammansättning uppger endast 55 procent i Europa och i Asien och Stilla havsområdet att deras styrande organ verkligen speglar mångfald. I Afrika var motsvarande siffra 75 procent och i de amerikanska länderna 100 procent. 
 De flesta medlemmarna i institutionernas styrande organ är jurister eller har en bakgrund från organisationer inom det civila samhället eller den akademiska världen. Det finns ofta en hög grad av representation av kvinnor, medan minoriteter och personer med funktionsnedsättning är representerade i begränsad utsträckning. 
 Nästan 80 procent av de svarande uppger att mandatperioden för deras ledamöter är mellan tre och fem år, vilket enligt FN:s rapport är en rimlig tid för att garantera deras oberoende. För drygt 70 procent av institutionerna är grunderna för att skilja en ledamot från uppdraget reglerade i lag. För knappt 60 procent av institutionerna är även formerna för ett sådant förfarande lagreglerade. 
 Uppgifter 
 90 procent av de svarande institutionerna har befogenhet att hantera enskilda klagomål, även om majoriteten av dem endast kan informera den klagande om dennes rättigheter och förmedla klagomålet till rätt instans. Färre institutioner kan förhandla fram överenskommelser och endast ett fåtal kan fatta bindande beslut. 
 176 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Flera institutioner efterlyser resurser för information och kampanjer för att öka medvetenheten om de mänskliga rättig- heterna och om tillgången till rättsliga sanktioner. Institutionerna efterfrågar också befogenhet att pröva och fatta bindande beslut om enskilda klagomål om kränkningar av rättigheterna, att få del av information från andra myndigheter samt att, i enlighet med det fakultativa protokollet till FN:s tortyrkonvention, besöka fängelser och andra platser där människor hålls frihetsberövade. Vidare efterfrågas att andra myndigheter ska följa institutionens rekom- mendationer. 
 Bara  
 20–40 
  procent av de svarande uppger att regeringsorganen tar till sig institutionernas rekommendationer på ett bra sätt. Ändå uppger 66 procent av de svarande att regeringsorganen formellt är skyldiga att reagera på institutionernas rapporter och förslag. 
 EU:s kartläggning av institutioner i medlemsstaterna 
 Enligt den kartläggning som EU:s byrå för grundläggande rättig- heter gjort av nationella institutioner för mänskliga rättigheter i medlemsstaterna har alla dessa stater någon form av övervak- ningsorgan med befogenheter inom området mänskliga rättig- heter. 
  
 117  
  
 Byrån konstaterar dock att det fortfarande finns ett starkt behov av institutioner som fullt ut uppfyller Parisprinciperna. När kartläggningen gjordes hade tio av medlemsstaterna sammanlagt elva nationella institutioner som fullt ut ansågs uppfylla princi- perna, vilket var en ökning från fem institutioner 1999. I en av de tio staterna har ytterligare en institution tillkommit sedan dess. Dessutom är flera länder i färd med att inrätta institutioner i enlighet med Parisprinciperna. Ytterligare fem länder har institu- tioner som bara delvis uppfyller principerna. 
 Av de tolv institutioner som anses motsvara Parisprinciperna fullt ut är sju kommissioner, tre ombudsmän och två institut. De sju kommissionerna och de tre ombudsmännen samt ett institut har inrättats genom en lag som anger deras mandat. De tre ombudsmännens mandat är reglerat i konstitutionen. Kommissio- nerna har generellt ett brett mandat med uppgifter av skilda slag, medan mandatet för ombudsmännen vanligtvis är avgränsat till att försvara grundläggande rättigheter och friheter mot begränsningar 
  
 117  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States,  
 2010. 
 177 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 genom åtgärder som vidtas inom den offentliga administrationen. Alla institutioner lämnar årliga rapporter. Några lämnar dem direkt till parlamentet medan andra lämnar dem till regeringen som vidarebefordrar dem till parlamentet. 
 Antalet kommissionärer varierar. Ett land har 64 kommissio- närer. Flera kommissioner har åtminstone någon heltidsarbetande kommissionär för att garantera stabiliteten i arbetet medan övriga kommissionärer har uppdrag på deltid. I ungefär hälften av län- derna utses kommissionärerna och ombudsmännen av regeringen och i hälften av parlamentet. Kommissionärernas mandatperioder varierar från två år till fem år i olika länder. I tre länder är mandatperioden tre år och i tre andra länder fem år. I ytterligare tre länder är mandatperioden maximalt fem år. 
 Antalet anställda varierar från en till 256 personer. Ombuds- mannainstitutionerna, som vanligtvis leds av en person, har större problem än kommissionerna med att tillgodose Parisprincipernas krav på mångfald i sammansättningen. 
 Samtliga kommissioner som anses fullt ut uppfylla Parisprin- ciperna är beroende av regeringen för sin finansiering men obe- roende i fråga om hur de använder de medel de tilldelas. Kommis- sioner med i huvudsak rådgivande uppdrag saknar vanligtvis egen budget medan övriga institutioner har en egen budget. Några institutioner har dessutom ett eget anslag i riksdagens budget. 
 Institutioner i de övriga nordiska länderna 
 Danmark 
 I Danmark finns en nationell institution för mänskliga rättigheter, 
 Institut for Menneskerettigheder 
 , som anses fullt ut uppfylla Parisprinciperna. Det danska institutets mandat är reglerat i en lag om etablering av danskt center för internationella studier och mänskliga rättigheter. 
  
 118 
  
 I institutets mandat ingår forskning om mänskliga rättigheter, rådgivning till riksdagen och regeringen, främjande av likabehand- ling av alla utan åtskillnad på grund av etnisk tillhörighet, dokumentation, stöd till organisationer inom det civila samhället för deras dokumentationsarbete och samarbete mellan organisa- 
  
 118  
  
 Lov nr 411 af 06/06/2002,  
 Lov om etablering af Dansk Center for Internationale Studier og Menneskerettigheder. 
 178 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 tioner. Institutet ska också stödja nordiskt och annat interna- tionellt samarbete samt bidra till genomförandet av de mänskliga rättigheterna både nationellt och i utlandet. 
 Staten ger ett årligt ekonomiskt bidrag till institutionen. Finansiering av verksamheten kan också ske genom bl.a. bidrag från fonder, gåvor och intäktsbringande verksamhet. År 2007 hade institutet en total omsättning om 92 miljoner danska kronor, varav cirka 28 miljoner avsåg nationellt arbete. Det statliga bidraget var 13,5 miljoner danska kronor. Övriga medel utgörs av bidrag från bl.a. FN, EU, företag, organisationer och myndigheter i Danmark och andra länder. 
 Institutet leds av en styrelse med tretton ledamöter med en mandatperiod om fyra år. Institutet har också ett råd för mänskliga rättigheter vars sammansättning ska avspegla de synpunkter som finns bland engagerade organisationer inom det civila samhället, berörda offentliga myndigheter, intresserade forskare och andra intresserade enskilda eller grupper. 
 Totalt har institutet ett  
 100-tal 
  anställda varav flertalet dock arbetar med internationella frågor. 
  
 Dessutom finns i Danmark  
 Center for Ligebehandling af Handicappede,  
 som är en statlig institution under Socialministeriet. 
  
 Finland 
 I Finland finns i dag ingen nationell institution för mänskliga rättigheter som uppfyller Parisprincipernas krav. En arbetsgrupp har dock utrett och lämnat förslag om att en sådan ska inrättas i form av ett människorättscenter i anslutning till den finska justitieombudsmannens kansli. 
  
 119  
  
 Centret föreslås bestå av en direktör som utses av riksdagen samt minst tio tjänstemän. Arbetsgruppen föreslår också att justitieombudsmannen tillsätter en människorättsdelegation för fyra år i sänder för att tillgodose Parisprincipernas krav på mångfald i sammansättningen. Centrets uppdrag föreslås vara att allmänt främja de grundläggande och mänskliga rättigheterna i Finland. Arbetsgruppen föreslår att män- niskorättscentret bl.a. ska ha till uppgift att främja information, fostran, utbildning och forskning samt samarbete i fråga om de grundläggande fri- och rättigheterna och de mänskliga rättig- 
  
 119  
 Kansallisen ihmisoikeusinstituution perustaminen 
 , Betänkanden och utlåtanden 45/2010, Justitieministeriet. Betänkandet innehåller en sammanfattning på svenska. 
  
 179 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 heterna, utarbeta rapporter om hur rättigheterna tillgodoses, ta initiativ och ge utlåtanden för främjande och tillgodoseende av rättigheterna samt delta i det europeiska och det internationella samarbetet för främjandet och tryggandet av rättigheterna. Människorättscentret föreslås inte ges befogenhet att behandla enskilda klagomål. Det finska justitieministeriet utarbetar för närvarande en proposition till riksdagen om en institution för mänskliga rättigheter mot bakgrund av utredningens förslag. 
 En minoritetsombudsman och en diskrimineringsnämnd ansva- rar för tillsynen av likabehandlingslagen i frågor om etnisk diskri- minering. Dessutom har arbetarskyddsmyndigheterna ansvar för tillsynen av likabehandlingslagen i de delar som avser arbetslivet. Jämställdhetsombudsmannen har tillsyn över lagen om jämställdhet mellan kvinnor och män. Ett förslag om att ersätta minoritets- ombudsmannen med en diskrimineringsombudsman och införan- det av en ny likabehandlingslag är för närvarande under beredning. 
 Norge 
 Norges center för mänskliga rättigheter,  
 Norsk Senter for Menneskerettigheter,  
 har ansetts uppfylla Parisprincipernas krav. Centret är i dag en tvärdisciplinär institution inom juridiska fakulteten vid Oslo universitet. En utredning pågår för att bl.a. se över centrets huvudmannaskap, organisation och mandat. 
  
 120  
  
 Centret, som etablerades 1987, blev nationell institution för mänskliga rättigheter 2001 med stöd i en kunglig resolution. 
  
 121  
  
 Där anges att institutionen ska vara oberoende av nationella myndig- heter och vara mer än ett kunskapscentrum. Forskning, utredning, rådgivning och övervakning ska prioriteras. 
 Centrets totala budget är på cirka 94 miljoner norska kronor. Det statliga bidrag som är öronmärkt för centrets reguljära arbete som nationell institution är drygt 6 miljoner norska kronor. Centret som universitetsinstitution med ansvar för forskning och undervisning får därutöver även del av universitetets medel. Denna basfinansiering uppgick 2009 tillsammans till cirka 20 procent av den totala budgeten. Övriga medel som kommer från olika departe- 
  
 120 
  
 Terms of Reference for the Review of the Norwegian Centre for Human Rights in its Capacity as Norways National Human Rights Institution 
  
 , Norska Utrikesministeriet, 23 juni 2010. 
  
 121 
  
 Saksnr. 01/1269,  
 Etablering av og mandat for nasjonal institusjon for menneskerettigheter ved institutt for menneskerettigheter. 
 180 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ment, FN, EU, organisationer och företag avser tidsbegränsade projektbidrag och uppdragsprojekt. 
 Centret har en styrelse med 10 ledamöter. Det har 62 anställda varav ungefär fem personer arbetar med nationella frågor. Dess- utom bidrar flera av de experter som i huvudsak har internationella uppgifter också på deltid till det nationella arbetet. Det dagliga arbetet leds av en direktör. Ett rådgivande organ med repre- sentanter för olika ombudsmannaorgan, intresseorganisationer och aktörer från det civila samhället, ger råd i arbetet och får nominera två representanter från det civila samhället till centrets styrelse. Centret har inte mandat att handlägga individuella klagomål. 
 Sivilombudsmannen for forvaltningen  
 behandlar individuella klagomål. För diskrimineringsfrågor finns en särskild ombudsman, 
  
 Likestillings- och diskrimineringsombudet. Barneombudet  
 har man- dat att tillvarata barns intressen, men behandlar inte individuella klagomål. 
  
 Exempel på nationella institutioner i övriga Europa 
 Irland 
 Den irländska kommissionen för mänskliga rättigheter,  
 The Irish Human Rights Commission  
 anses uppfylla Parisprincipernas krav. Kommissionens mandat anges i  
 Human Rights Commission Act 2000 
 , § 4. 
 Kommissionen ska, enligt Human Rights Commission Act, bl.a. granska lagar och verksamhet samt lagförslag och rapportera om de eventuella implikationer som de kan ha för de mänskliga rättig- heterna. Den ska också samarbeta med andra organ eller myndig- heter som har kunskap och expertis inom området, arbeta främ- jande och genomföra undersökningar samt publicera rapporter. Kommissionen kan även ansöka hos High Court eller Edwards om att uppträda i domstolen som  
 amicus curiae 
 , dvs. ha en rådgivande funktion i domstolsprocessen, i mål rörande de mänskliga rättigheterna. Den kan vidare ansöka om att få bistå personer i samband med rättsprocesser som relaterar till skyddet av de mänskliga rättigheterna samt om att få väcka talan för att försvara en persons eller grupp av personers mänskliga rättigheter. 
 Under 2009 fick kommissionen statliga bidrag om 1 596 000 euro. 
 181 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Kommissionärerna utses av regeringen. Regeringen beslutar också om mandatperiodens längd, som enligt lagen inte får över- stiga fem år. Ledamöterna kan omväljas för en period om ytter- ligare högst fem år. Kommissionen består i dag av 15 personer, varav en på heltid och övriga på deltid. Kommissionen anställer en verkställande chef och den personal som den beslutar om. Kansliet har i dag elva anställda. 
 I Irland finns också  
 The Equality Authority 
 , som svarar för tillsynen av  
 the Employment Equality Act  
 (1998) och  
 the Equal Status Act  
 (2000), som förbjuder diskriminering på nio grunder i arbetslivet, inom yrkesutbildning, vid tillhandahållande av varor och tjänster samt annan verksamhet till vilka allmänheten har tillträde. 
 Storbritannien 
 Kommissionen för likabehandling och mänskliga rättigheter,  
 The Commission for Equality and Human Rights,  
 i Storbritannien inrättades 2007 i enlighet med  
 the Equality Act  
 från 2006. Kommis- sionen ersätter de tidigare kommissionerna mot rasdiskriminering, för jämställdhet respektive för rättigheter för personer med funktionsnedsättning. I mandatet ingår såväl mänskliga rättigheter som diskriminering, inklusive de nya diskrimineringsgrunderna ålder, sexuell läggning och religion eller trosuppfattning. I upp- draget ingår även att handlägga ärenden som rör diskriminering av enskilda. 
 Kommissionen består av 14 kommissionärer som utses av en minister i regeringen. Den rapporterar till regeringens  
 Equalities Office,  
 som är det departement från vilket kommissionen får sitt finansiella stöd. Budgeten för 2009/10 och 2010/11 uppgår till 70 miljoner brittiska pund. 
 Arbetet omfattar England, Wales och Skottland där kommis- sionen har kontor och samarbetar med de regionala kommissioner som finns där. 
 182 
  
 SOU 2010:70 
  
 Melendez 
  
 Tyskland 
 Det tyska institutet för mänskliga rättigheter,  
 Deutsches Institut für Phillips,  
 bildades i mars 2001 och anses fullt ut uppfylla Parisprincipernas krav. Det inrättades som en förening enligt civilrättslig lagstiftning genom ett enhälligt beslut i tyska parla- mentet i december 2000. Institutet ses som en del av det civila samhället och verksamheten regleras i institutets stadgar. 
 Institutet genomför studier och akademiska forskningsprojekt, erbjuder seminarier för allmänheten och utbildningsprogram, medverkar i expertdiskussioner och allmänna debatter samt ger råd till de politiska organen om hur mänskliga rättigheter kan integreras i nationell och internationell politik. Det handlägger inte individuella klagomål. 
 Institutet finansieras med medel från Justitiedepartementet, Utrikesdepartementet och ytterligare ett departement som ungefär motsvarar det svenska Näringsdepartementet. Institutet kan, enligt stadgarna, också finansieras med medlemsavgifter och privata donationer. Budgeten för 2008 omfattade cirka 1,8 miljoner euro, varav drygt 1,5 miljoner utgjordes av statliga bidrag. Under 2009 har även Social- och arbetsmarknadsdepartementet tillkommit som finansiär då detta departement har ansvar för FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning och institutet ansvarar för att övervaka konventionens efterlevnad genom en nyinrättad enhet. 
 Styrelsen består av 16 ledamöter från det civila samhället, akademin, medierna och politiken. Institutet har 34 anställda. 
 Exempel på nationella institutioner i andra delar av världen 
 Australien 
 Australiens kommission för mänskliga rättigheter,  
 Australian Human Rights Commission,  
 anses uppfylla Parisprincipernas krav. Kommissionen inrättades med stöd i  
 Australian Human Rights Commission Act 1986 
 , som reglerar kommissionens organisation, mandat och oberoende. Kommissionen bedriver även verksamhet utifrån fyra diskrimineringslagar. 
 Kommissionen ska tillhandahålla utbildning och öka allmän- hetens medvetenhet om de mänskliga rättigheterna, handlägga klagomål om diskriminering och andra kränkningar av rättig- 
 183 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 heterna, bedriva forskning, bidra till utvecklingen av policyer samt ge råd i frågor om de mänskliga rättigheterna. Den publicerar rapporter, samarbetar med massmedier, håller allmänna utfråg- ningar och konsultationer samt ger råd till domstolar. Kommis- sionen ger även råd och lämnar förslag till parlamentet och regeringen i deras arbete med att utveckla lagar, program och policyer. 
 Kommissionen består i dag av en ordförande och tre kommis- sionärer som utsetts av den australiensiska generalguvernören, vilken innehar den högsta verkställande makten. Varje kommis- sionär har egen beslutanderätt när det gäller fördelning av medel, anställningar, vilka främjande åtgärder de ska genomföra och vilka medlingsstrategier de ska förespråka. 
 Kommissionen har 125 anställda. En avdelning arbetar med handläggning av individuella klagomål medan en annan arbetar mer strategiskt gentemot domstolarna och agerar som  
 amicus curiae. 
  
 Kanada 
 Den federala kommissionen för mänskliga rättigheter i Kanada, 
  
 Canadian Human Rights Commission 
 , inrättades 1977 och anses fullt ut motsvara Parisprinciperna. Kommissionens mandat regleras i  
 Canadian Human Rights Act.  
 Dess verksamhet bedrivs med utgångspunkt i både  
 Canadian Human Rights Act  
 och  
 Employment Equity Act 
 . Kommissionen ska utreda och försöka nå uppgörelser i frågor om diskriminering i arbetslivet och i den federala förvalt- ningens kontakter med allmänheten. Den kan också företräda allmänhetens intresse i domstolsärenden som rör frågor om de mänskliga rättigheterna. Klagomål som kräver vidare utredning och inte kan lösas genom medling överlämnas till  
 Canadian Human Rights Tribunal 
 , vars beslut har ställning som domstolsavgöranden. 
 Utöver klagomålshanteringen och domstolsärendena arbetar kommissionen med informationsverksamhet för att främja för- ståelsen för lagstiftningen om mänskliga rättigheter bland all- mänheten. 
 Två heltidsarbetande kommissionärer med en sjuårig mandat- period och fyra deltidsanställda kommissionärer med mandat- perioder på upp till tre år är utsedda av generalguvernören, som formellt är Humphrey statsöverhuvud. 
 184 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Huvudkontoret har cirka 200 anställda. Det finns också två regionala kontor i landet. 
 Nya Zeeland 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter i Nya Zeeland,  
 The Human Rights Commission 
 , inrättades 1977. Kommissionen anses fullt ut motsvara Parisprinciperna. Dess mandat och oberoende regleras i  
 Human Rights Act  
 från 1993 med tillägg från 2001, då kommissionären för  
 Race Relations  
 blev en del av kommissionen. Samtidigt beslutades att en kommissionär för  
 Equal Opportunities  
 skulle utses och att ett  
 Office of Human Rights Proceedings  
 skulle inrättas. 
 Kommissionens huvuduppgift är att främja respekten och förståelsen för de mänskliga rättigheterna samt att främja den fortsatta utvecklingen av mångfald och harmoniska relationer mel- lan enskilda i samhället. Sedan 2001 ingår det även i kommissionens mandat att den kan ställa regeringen och dess myndigheter, liksom andra som utför offentliga uppgifter, till ansvar för diskriminering enligt  
 Human Rights Act 
 . 
 Kommissionen ska även hantera klagomål om diskriminering, driva ärenden i domstol och kunna uppträda i domstol som tredje part. Den är dock på väg att skifta fokus från arbete med indivi- duella klagomål till ett arbete med betoning på rådgivning, forsk- ning och utbildning. 
 Kommissionen består av tre heltidsanställda kommissionärer samt fem deltidskommissionärer. Kommissionärerna utses av justitieministern enligt kriterier som anges i lagen. 
 Kommissionen har cirka 55 anställda, varav åtta på enheten för handläggning av klagomål 
 . Office of Human Rights Proceedings  
 är en enhet inom kommissionen men ska samtidigt agera oberoende från den övriga kommissionen och regeringen. 
 Förutom människorättskommissionen finns också bl.a. en om- budsman som ungefär motsvarar svenska JO, en barnkommissionär (ungefär motsvarande svenska BO), en familjekommission, en kommissionär för hälsa och funktionsnedsättning, en oberoende myndighet för polisens uppträdande och en kommissionär för integritetsfrågor. 
 185 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Internationell sammanslutning av nationella institutioner för de mänskliga rättigheterna 
 International Coordinating Committee of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights  
 (ICC) är en sammanslutning som bildades 1993 av nationella institutioner för mänskliga rättigheter för främjande av att sådana institutioner bildas och för att samordna deras aktiviteter. ICC är således fristående från FN, men dess möten hålls under beskydd av och i samverkan med kontoret för FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter. 
  
 122 
  
 För att kunna delta i ICC:s möten behöver nationella institu- tioner ansöka om och beviljas ackreditering i enlighet med riktlinjer som ICC utarbetat. 
  
 123  
  
 Enligt dessa riktlinjer delas institu- tionerna in i  
 A-, 
  B- och  
 C-status. 
  Institutioner som bedöms överensstämma med Parisprinciperna ges  
 A-status 
  och blir då röstande medlemmar i ICC. De institutioner som inte anses motsvara Parisprinciperna fullt ut, eller som inte har lämnat in tillräckligt underlag för ett beslut om  
 A-status, 
  ges  
 B-status 
  och får då ingen rösträtt men kan delta som observatörer vid ICC:s möten. Institutioner som inte anses uppfylla Parisprinciperna ges  
 C-status. 
  Dessa har inte någon ställning i ICC men kan ändå få ICC:s tillstånd att delta i vissa möten. I juni 2010 hade 67 nationella institutioner  
 A-status 
  i ICC, medan 14 institutioner hade  
 B-status 
  och tio hade  
 C-status. 
  Därutöver finns ett antal nationella institu- tioner som inte har ansökt om ackreditering. 
  
 124  
  
 I april 2008 ändrades ackrediteringsprocessen i syfte att göra den mer grundlig och effektiv. 
 Av ICC:s stadga framgår att om flera nationella institutioner i samma land är kvalificerade för medlemskap i ICC så kan endast en av dem bli röstande medlem i organisationen och ha talerätt vid dess möten. Det är i ett sådant fall upp till de nationella institu- tionerna att sinsemellan komma överens om vilken av dem som ska 
  
 122 
  
 Statute, Association International Coordinating Committee of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights 
  
 , antagen den 31 juli 2008, reviderad den 21 oktober 2008 och den 24 mars 2009. 
  
 123 
  
 Guidelines for Accreditation & alla har rätt att åtnjuta sina mänskliga rättigheter men ingen får använda dem på ett sätt som kränker en annan människas rättigheter. 
 Skyddet av de mänskliga rättigheterna är utformat för att vara hållbart på sikt och under skilda förhållanden, oavsett maktskiften, 
  
 129  
  
 SIFO Research International,  
 Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd 
 , 2006. 
  
 196 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 tider av oro, motsättningar inom landet och andra svårigheter. Därför är skyddet grundat i internationella överenskommelser, vilka ingen stat ensam förfogar över eller ensidigt kan ändra sedan den tillträtt överenskommelsen. 
 Det är varje stats ansvar att säkerställa att de mänskliga rättigheterna respekteras inom landet av hela den offentliga sektorn. Vad detta ansvar innebär mer konkret har reglerats i en rad internationella konventioner, dvs. för Sverige bindande mellan- statliga avtal. Utifrån det syfte som anges i  
 FN-stadgan 
  (artikel 1.4), att organisationen ska åstadkomma internationell samverkan vid befordrande och främjande av aktningen för mänskliga rättig- heter och grundläggande friheter för alla utan åtskillnad, har FN redan från sin tillblivelse arbetat för att medlemsstaterna ska inrätta särskilda organ för skydd av de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. 
  
 130  
  
 Sverige har aktivt stött den inställningen. Som framgått ovan har internationella övervakningsorgan för mänskliga rättig- heter flera gånger också rekommenderat Sverige att inrätta en nationell institution för mänskliga rättigheter i enlighet med Parisprinciperna. 
 En nationell institution för mänskliga rättigheter utgår i sitt arbete direkt från det internationella regelverket, snarare än natio- nell lagstiftning. Utifrån ett sådant mandat ska den främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna genom utbildning och information men också genom att mera systematiskt undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras, granska författningsförslag och föreslå författningsändringar och andra åtgärder m.m. 
 Verksamhet av dessa slag bedrivs visserligen i någon mån av några olika redan befintliga myndigheter i Sverige. I förhållande till bredden av de mänskliga rättigheterna har dock dessa myndigheter mycket avgränsade ansvarsområden och uppgifter. Det saknas en nationell aktör med det generella mandat i det internationella regelverket om de mänskliga rättigheterna som en nationell institu- tion bör ha. 
 Delegationen har haft i uppdrag att stödja arbetet med de mänskliga rättigheterna och att lämna förslag om hur sådant stöd kan ges efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. Regeringen har alltså redan i direktiven konstaterat att det föreligger ett behov av fortsatt stöd. Delegationens erfarenheter från genomförandet av 
  
 130  
 United Nations, Centre for Human Rights,  
 National Human Rights Institutions 
 , Professional Training Series No. 4, 1995, s. V, ECOSOC res. 2/9, 21 juni 1946, avsnitt 5. 
 197 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 den främjande delen av uppdraget bekräftar att ett sådant behov föreligger. Det har funnits en betydligt större efterfrågan på samarbete med delegationen om t.ex. utbildning och information om de mänskliga rättigheterna än vad delegationen kunnat tillgodose. De kontakter delegationen har haft med statliga myn- digheter, kommuner och landsting, liksom  
 SIFO-undersökningen 
  och andra kartläggningar som delegationen låtit ta fram, visar också på ett fortsatt behov av stödjande verksamhet av denna typ. Intresset för att på ett mer uttryckligt och direkt sätt arbeta utifrån konventionerna om mänskliga rättigheter tycks också ha ökat under senare år, bl.a. inom kommunal verksamhet. 
 Det kan således konstateras att det finns behov av ett fortsatt stödjande och främjande arbete för de mänskliga rättigheterna. Mot bakgrund av de erfarenheter som har gjorts och de kunskaper som samlats in gör delegationen bedömningen att det vid sidan av sådana främjande uppgifter även finns behov av åtgärder av mer skyddande karaktär. En synpunkt som har framförts återkom- mande av de statliga myndigheter, kommuner och landsting som delegationen varit i kontakt med har varit att kopplingen mellan de mänskliga rättigheterna och den dagliga verksamheten i olika delar av den offentliga sektorn behöver tydliggöras. De mänskliga rättig- heterna uppfattas ofta som alltför abstrakta och svårtolkade för att på ett tydligt sätt kunna ingå bland de normer och kunskaper som styr och inverkar på beslut och verksamhet inom den offentliga sektorn. Förståelsen av de mänskliga rättigheterna som ett för Sverige bindande internationellt regelverk behöver också stärkas. En stödjande och främjande verksamhet kan visserligen bidra till att tydliggöra rättigheterna i förhållande till svensk offentlig verk- samhet. Delegationen bedömer dock att rättigheternas innebörd skulle konkretiseras i högre grad, samt att brister i rättig- hetsskyddet skulle förebyggas och identifieras mer effektivt, om situationen för de mänskliga rättigheterna i Sverige systematiskt och kontinuerligt undersöktes med utgångspunkt i konventio- nerna. 
 Inom ramen för sitt främjande uppdrag har delegationen inte endast samverkat med verksamheter inom den offentliga sektorn, utan även arbetat gentemot allmänheten, särskilt ungdomar. Verksamheten har väckt ett stort gensvar och intresse. Enligt delegationens erfarenhet är det dock fortfarande ett vanligt förhållningssätt till de mänskliga rättigheterna att dessa främst är relevanta för människor i andra länder och i mindre grad för 
 198 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 enskilda i Sverige. Ett långsiktigt skydd för de mänskliga rättig- heterna förutsätter att det finns en medvetenhet både om de egna rättigheterna och om det egna ansvaret för att respektera andras rättigheter. Ett mer uttryckligt och utbrett arbete med information och debatt om de mänskliga rättigheterna bör kunna bidra till att stärka människorättsperspektivet i samhället i stort och till att förebygga främlingsfientlighet, diskriminering och intolerans. En nationell institution för mänskliga rättigheter kan ha en viktig roll i att lyfta och tydliggöra de mänskliga rättigheterna också för allmänheten. 
 Delegationens slutsats är att en nationell institution för de mänskliga rättigheterna bör inrättas i Sverige. Närmare över- väganden och förslag i den delen redovisas i kapitel 5. 
  
 3.4 
  
 Styrning och tillsyn av arbetet med de mänskliga rättigheterna 
  
 3.4.1 
  
 Inledning 
  
 Ansvaret för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna respekteras vilar ytterst på staten. Riksdagens och regeringens styrning av statlig och kommunal verksamhet är således av central betydelse för att de mänskliga rättigheterna ska efterlevas. Styrningen av offentlig verksamhet sker främst genom lagstiftning och, vad gäller statlig verksamhet, även genom andra författningar. Tolkningen av lagstiftningen sker ytterst i domstolarna. Utifrån lagstiftningen fattar dock statliga myndigheter, kommuner och landsting dagligen en mängd beslut och bedriver verksamhet som direkt berör den enskilde och som kan aktualisera en rad frågor om de mänskliga rättigheterna. Några exempel är besluten och verksamheten inom socialtjänsten, hälso- och sjukvården, socialförsäkringen, stadsplaneringen, kriminal- vården samt flyktingmottagandet. Förutom lagstiftningen är bl.a. myndigheternas instruktioner, regleringsbrev och särskilda rege- ringsbeslut av stor betydelse för styrningen av denna verksamhet. För kommunens styrning av den egna verksamheten är bl.a. budget- och strategidokumentet ett centralt styrinstrument. 
 Den verksamhet som bedrivs inom statliga och kommunala myndigheter behöver också kontrolleras och följas upp i för- hållande till de internationella överenskommelser om mänskliga 
 199 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheter som Sverige har tillträtt. Även den statliga och kommunala tillsynen av myndigheternas verksamhet är således av stor vikt för att kontrollera att de mänskliga rättigheterna efterlevs. Tillsynen regleras i fler än 230 lagar och sker inom olika sektorer i samhället. Fler än 90 statliga myndigheter, inklusive länsstyrel- serna, har tillsynsuppgifter. Några exempel är Socialstyrelsen, Skol- inspektionen, Arbetsmiljöverket, Socialförsäkringsinspektionen och DO. Deras uppgifter omfattar att identifiera brister inom sina respektive verksamhetsområden och att komma med förslag på ändringar i lagstiftningen. Till detta kommer den tillsyn som kommunerna själva ansvarar för. Vidare är JO ett extraordinärt gransknings- och tillsynsorgan som ligger vid sidan av såväl den statliga som den kommunala förvaltningsorganisationen och som inte är avsedd att ersätta den tillsyn som ankommer på andra organ i samhället (se avsnitt 3.3.5). 
  
 I skrivelsen  
 En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn  
 (skr. 2009/10:79) anger regeringen att begreppet tillsyn avser själv- ständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjekten upp- fyller de krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter samt att tillsyn vid behov kan leda till beslut om åtgärder som syftar till att åstadkomma rättelse av den som ansvarar för den verksamhet som granskats. Utöver dessa grunder för begreppet tillsyn anser regeringen att definitionen bör anpassas till respektive sektorsområde. 
  
 131  
  
 Regeringen konstaterar i skrivelsen att den offentliga tillsynen är viktig för att stärka efterlevnaden av de föreskrifter som bl.a. riksdagen och regeringen har beslutat. Tillsynen bidrar till att upprätthålla grundläggande värden i sam- hället, som rättsäkerhet, effektivitet och demokrati. Medborgarna ska genom tillsynen vara förvissade om att deras intressen tas tillvara. 
  
 132  
  
 Det kan tilläggas att i dag har endast ett fåtal statliga tillsynsmyndigheter uppdrag som uttryckligen omfattar de mänsk- liga rättigheterna (se avsnitt 3.4.3). 
  
 Tillsynen bör, enligt regeringen, främst utgå från bindande föreskrifter. De allmänna råden kan tjäna som vägledning för hur föreskrifterna ska tolkas eller tillämpas. I de fall då tillsynen utgår från ramlagstiftning eller regler som har mer av målkaraktär så kan dock allmänna råd och nationella bedömningar, som finns t.ex. inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten, utgöra grund för 
  
 131 
  
 Skr. 2009/10:79, s. 14. 
  
 132 
  
 Skr. 2009/10:79, s. 5. 
  
 200 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 tillsynen. Det är då endast fråga om rekommendationer från tillsynsorganets sida. 
  
 133 
  
 Ett strikt avgränsat tillsynsbegrepp hindrar, enligt regeringens mening, inte att tillsynsmyndigheterna även kan ha till uppgift att arbeta främjande och förebyggande för att effektivt uppnå lagstift- ningens mål. Detta kan delvis ske inom ramen för den allmänna serviceskyldigheten som alla myndigheter har enligt 4 § förvalt- ningslagen (1986:223). Om det bedöms nödvändigt att gå längre än denna allmänna skyldighet kan uppgifterna specificeras i författ- ning. 
  
 134 
  
 Det huvudsakliga ansvaret för tillsyn och uppföljning av lag- stiftningen ligger på staten. Kommunerna svarar dock själva för viss tillsyn. Utöver obligatoriska tillsynsuppgifter som kommunerna ålagts i speciallagar, förekommer också att avgränsade tillsynsupp- gifter på vissa områden överlåts till en enskild kommun från staten enligt bestämmelser i vissa lagar. Landstingens uppgifter omfattar inte tillsyn. 
 Ytterligare kontroll av offentlig verksamhet sker genom revision. I avsnitt 3.3.5 har Riksrevisionens uppdrag att granska den statliga verksamheten beskrivits. För den kommunala verksam- heten finns kommunal revision. 
 I detta avsnitt görs en genomgång av de regelverk och andra styrdokument som delegationen bedömt har en viktig funktion när det gäller styrning och tillsyn av om offentlig verksamheter bedrivs i enlighet med Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. I avsnitt 3.4.2, beskrivs förvaltningslagen (1986:223), som på ett övergripande sätt reglerar såväl statlig som kommunal förvaltning I avsnitt 3.4.3 beskrivs styrningsinstrumenten för de statliga myndigheterna medan frågor om styrning, tillsyn och revision av kommunal verksamhet behandlas i avsnitt 3.4.4. I avsnitt 3.4.5 redogör delegationen för sina erfarenheter och slutsatser vad avser styrning och tillsyn av hur Sveriges internatio- nella åtaganden om de mänskliga rättigheternas respekteras i den offentliga verksamheten. Delegationens förslag i dessa avseenden redovisas i kapitel 6. 
  
 133 
  
 Skr. 2009/10:79, s. 14 ff. 
  
 134 
  
 Skr. 2009/10:79, s. 18. 
  
 201 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 3.4.2 
  
 Förvaltningslagen 
  
 Förvaltningslagen (1986:223) reglerar förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden och domstolarnas handläggning av förvaltningsärenden. Vissa delar av lagen, bl.a. bestämmelserna om myndigheternas serviceskyldighet, gäller också annan förvaltnings- verksamhet hos dessa myndigheter. Lagen berör således en mycket stor del av den statliga och kommunala verksamheten. 
 Syftet med lagen är att värna medborgarnas rättssäkerhet och att säkerställa myndigheternas service till allmänheten. Lagen inne- håller bl.a. regler om snabb och enkel handläggning av ärenden, om ett lättbegripligt myndighetsspråk och om muntliga inslag i handläggningen. Viktiga frågor som regleras i lagen är bl.a. rätt till tolkning, ombud och till att få ta del av uppgifter samt beslut, rättelse, omprövning och överklagande av beslut. Lagen innehåller också regler om myndigheternas samverkan med andra myndig- heter 
 Alla myndigheter ska, liksom den övriga offentliga förvalt- ningen, bedriva sin verksamhet i överensstämmelse med Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna, även om konventionerna (med undantag för Europakonventionen) inte är direkt tillämplig lag (se avsnitt 3.2). Förvaltningslagen innehåller dock ingen bestämmelse om myndigheternas ansvar för att respek- tera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna. 
 En särskild utredare har i maj 2010 lämnat betänkandet  
 En ny förvaltningslag  
 (SOU 2010:29) till regeringen. Betänkandet har remissbehandlats. En utgångspunkt för utredarens uppdrag var att göra förvaltningslagens regler så pedagogiska och lättillgängliga som möjligt och dessutom anpassade för en alltmer utbyggd elektronisk förvaltning (dir. 2008:36). Utredaren skulle också göra en analys som sätter in den svenska förvaltningsrätten i ett internationellt sammanhang. Utredaren skulle bl.a. överväga om vissa svenska förvaltningsrättsliga regler behöver anpassas till den internationella utvecklingen, t.ex. till  
 EG-rätten, 
  för att underlätta samarbetet inom EU. I direktiven lyfts också Sveriges skyldigheter enligt Europakonventionen fram vad avser handläggningstider och skyldigheten att tillhandahålla ett effektivt rättsmedel mot långsam handläggning. Enligt artikel 13 i Europakonventionen ska var och en, vars i konventionen angivna rättigheter kränkts, ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Som framgår 
 202 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 av artikeln behöver de rättsmedel som åsyftas inte avse domstols- prövning. Utredaren föreslår ett system, som ger möjlighet att under pågående behandling av ett ärende vända sig till högre instans, normalt en förvaltningsdomstol, med begäran om dess ingripande för att påskynda handläggningen. Domstolen ska kunna förelägga myndigheten att inom viss tid avgöra ärendet. 
  
 135 
  
 I sitt betänkande lämnar utredaren förslag om en ny förvalt- ningslag som ska ha en kärna av grundläggande rättssäkerhets- garantier. Den nuvarande möjligheten att genom bestämmelser i förordning sätta förvaltningslagen helt eller delvis ur spel föreslås avskaffas, liksom nuvarande begränsningar i lagens tillämpnings- område avseende exekutiv och brottsbekämpande verksamhet. Nuvarande begränsning avseende kommunal förvaltning bör dock, enligt utredaren, föras över till den nya lagen. Denna avser sådana ärenden hos myndigheter i kommuner och landsting där besluten kan överklagas enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). 
  
 136 
  
 Utredaren föreslår att det ska slås fast i lagen att myndigheterna i all förvaltningsverksamhet ska iaktta principerna om legalitet, objektivitet och proportionalitet. I betänkandet framförs att det är angeläget att ge en klar signal om att all offentlig verksamhet, oavsett dess karaktär, ytterst måste grundas på skrivna normer. Det finns också ett behov, enligt utredaren, av att ge ett konkret incitament till en bättre observans av kraven på saklighet och objektivitet. Kraven på legalitet, objektivitet och proportionalitet ska uttryckas i en bestämmelse i den nya förvaltningslagen om grunderna för god förvaltning. Enligt bestämmelsen ska myndig- heter i sin verksamhet iaktta saklighet och opartiskhet. Utredaren konstaterar att myndigheterna, enligt Sveriges och andra länders nationella rätt liksom enligt Europakonventionen och  
 EU-rätten, 
  bl.a. har att iaktta objektivitetsprincipen. Principen kan kortfattat beskrivas som ett förbud mot att ta ovidkommande hänsyn eller, positivt uttryckt, en skyldighet att agera sakligt och opartiskt. Utredaren nämner bl.a. att en obefogad särbehandling av en person eller en personkategori är ett brott mot kravet på saklighet och opartiskhet. Utredaren föreslår att objektivitetsprincipen får ett genomslag i den nya förvaltningslagen genom att det i bestäm- melsen om grunderna för god förvaltning införs ett andra stycke 
  
 135 
  
 SOU 2010:29,  
  
 En ny förvaltningslag 
 , s. 299 ff. 
  
 136 
  
 SOU 2010:29, s. 122. 
  
 203 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 om att myndigheter i sin verksamhet ska iaktta saklighet och opartiskhet. 
  
 137 
  
 Enligt utredarens förslag ska lagen även slå fast att propor- tionalitetsprincipen, som i någon form erkänts i alla europeiska stater, gäller också i Sverige. I bestämmelsen om grunderna för god förvaltning ska således föreskrivas att en myndighet endast får ingripa i ett väsentligt enskilt intresse om ingreppet kan antas leda till det avsedda resultatet. Det ska framgå av den föreslagna bestämmelsen att ingreppet aldrig får vara mer långtgående än vad som behövs och att det får göras endast om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till de olägenheter som uppstår för den som ingreppet riktas mot. Utredaren framför att förslaget till ny förvaltningslag har utformats med beaktande av de förpliktelser som följer av Sveriges internationella åtaganden enligt Europakon- ventionen och  
 EU-rätten. 
  Europakonventionen genomsyras av proportionalitetsprincipen, framhåller utredaren. Att avvägningar ska göras mellan allmänna och enskilda intressen framgår av flertalet artiklar, och principens innehåll har preciserats genom Europadomstolens praxis. Vanligen aktualiseras proportionalitets- principen vid tillämpning av de artiklar i Europakonventionen som under vissa förutsättningar medger begränsningar i där stipulerade fri- och rättigheter. 
  
 138 
  
 Ärenden ska, enligt utredarens förslag, handläggas enkelt, snabbt och ekonomiskt utan att den enskildes rättssäkerhet åsido- sätts. En sådan handläggning gagnar både den enskilde och det allmänna, menar utredaren. 
  
 139  
  
 Den nu gällande förvaltningslagen innehåller en motsvarande bestämmelse om att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. 
 Utredaren lämnar således förslag som tydliggör vissa aspekter av Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Däremot lämnas inget förslag på en bestämmelse som på ett mer övergripande sätt hänvisar till dessa åtaganden. 
  
 137 
  
 SOU 2010:29, s. 149 ff. 
  
 138 
  
 SOU 2010:29, s. 156 ff. 
  
 139 
  
 SOU 2010:29, s. 204 ff. 
  
 204 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.4.3 
  
 Styrning av de statliga myndigheterna 
  
 Nedan följer en genomgång av några centrala statliga styrinstru- ment, liksom en beskrivning av myndigheternas egen normgivning samt av kommittéväsendets roll och uppdrag. 
 Myndighetsförordningen 
 Myndighetsförordningen (2007:515) gäller förvaltningsmyndig- heter under regeringen. I förordningen fastställs de krav som är gemensamma för samtliga myndigheter under regeringen och som rör själva förvaltningen, dvs. förvaltningspolitiska krav. Myndig- hetsspecifika krav ska anges i myndigheternas instruktioner, regle- ringsbrev eller i särskilda regeringsbeslut. De krav som är gemen- samma för myndigheterna och som ställs i myndighetsförord- ningen gäller t.ex. myndigheternas organisation, ansvarsfrågor, formalia kring beslut samt andra frågor av förvaltningspolitisk karaktär. I myndighetsförordningen regleras vilket ansvar chefen för en statlig myndighet, eller i förekommande fall en styrelse eller en nämnd, har inför regeringen. Där anges även att alla myndig- heter måste ha arbetsordningar samt vilka frågor som ledningen inte kan delegera. 
 Av 3 § framgår att myndighetens ledning ansvarar för verk- samheten inför regeringen och att ledningen ska se till att verk- samheten bedrivs effektivt och enligt gällande rätt samt de för- pliktelser som följer av Sveriges medlemskap i EU. 
 Myndighetsförordningen innehåller ingen bestämmelse, för- utom den ovan nämnda om EU, som hänvisar till Sveriges interna- tionella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Dessa åtaganden omfattar delvis andra och fler förpliktelser om mänskliga rättig- heter än de som kommer till uttryck i EU:s stadga om grund- läggande rättigheter, som nu blivit rättsligt bindande för EU:s medlemsstater. 
 Myndigheternas instruktioner och myndighetsdialogen 
 Myndigheternas instruktioner är grundläggande instrument för regeringens styrning och gäller tills vidare. Instruktionerna för myndigheter som lyder under regeringen beslutas i regel av regeringen i form av en förordning. 
 205 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Till skillnad från bl.a. förvaltningslagen och myndighets- förordningen, som gäller för myndigheterna mer generellt, ska instruktionen tydliggöra den enskilda myndighetens uppdrag. I instruktionen bör bl.a. myndighetens ansvarsområde, uppgifter och ledningsform regleras. Detaljeringsgraden varierar från myndighet till myndighet. Vanligtvis regleras där inte tidsbegränsade uppgifter som kan förväntas förändras inom en nära framtid. I instruktionen regleras inte heller sådana uppgifter eller uppdrag som regeringen anser sig behöva beskriva utförligt. Sådana uppgifter och uppdrag formuleras i stället i särskilda regeringsbeslut. 
  
 I propositionen  
 Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt  
 formulerade regeringen mål och riktlinjer för det fortsatta arbetet att utveckla i första hand den statliga förvalt- ningen. Riksdagen fattade beslut enligt propositionen i juni 2010. 
  
 140  
  
 Den offentliga förvaltningen har, enligt regeringen, en viktig roll för att uppnå en samhällsgemenskap där alla medborgare och invånare, kvinnor och män, har goda möjligheter att förverkliga sin egen potential, utöva sina rättigheter samt fullgöra sina skyldig- heter. Den offentliga förvaltningen har även en viktig roll för det demokratiska statsskicket, anför regeringen. Regeringen konsta- terar vidare att de flesta människor så gott som dagligen, direkt eller indirekt, kommer i kontakt med någon del av den offentliga sektorn. 
  
 141 
  
 Genom propositionen införs ett nytt mål för förvaltnings- politiken med betoning på rättssäkerhet, effektivitet, kvalitet, service och tillgänglighet. 
  
 142  
  
 Regeringen anför att viktiga utgångs- punkter bl.a. är mänskliga rättigheter och principen om icke- diskriminering. De statsanställdas kunskaper om och förståelse för de grundläggande värdena behöver stärkas, enligt regeringen, som framhåller att det är myndigheternas ledning som ansvarar för att arbetet med ett offentligt Rojas hålls levande och för att det är tydligt för alla statsanställda vad rollen som statstjänsteman innebär. 
  
 143 
  
 I propositionen nämns också att instruktionerna bör vara det grundläggande instrumentet för regeringens styrning av myndig- heterna. 
  
 144  
  
 Som ett led i den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna aviserade regeringen i mars 2006 att den 
  
 140 
  
 Prop. 2009/10:175, bet. 2009/10:FiU38, rskr. 2009/10:315. 
  
 141 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 23. 
  
 142 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 27. 
  
 143 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 36. 
  
 144 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 111 ff. 
  
 206 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 avsåg att i sin myndighetsstyrning se över hur ansvaret för att respektera de mänskliga rättigheterna kan tydliggöras för myndig- heter vars verksamhet är av särskild betydelse för att rättigheterna ska säkerställas för den enskilde (skr. 2005/06:95, åtgärd 104). En rad myndigheter räknades upp som relevanta. Av regeringens slutuppföljning av handlingsplanen framgår att för vissa av dessa myndigheter (länsstyrelserna, Försäkringskassan och Statens skol- verk) har ansvaret för de mänskliga rättigheterna tydliggjorts i myndigheternas instruktioner. 
  
 145  
  
 Dessutom har bestämmelser som hänvisar till de mänskliga rättigheterna förts in i instruktionerna för Skolinspektionen och Specialpedagogiska skolmyndigheten, vilka inte omfattades av den nämna åtgärden i handlingsplanen. Ett flertal myndigheter har även formuleringar i sina instruktioner som hänvisar till vissa mer avgränsade rättighetsfrågor, t.ex. principen om barnets bästa eller jämställdhet mellan kvinnor och män. Vidare har en rad myndigheter har fått tillfälliga uppdrag rörande de mänskliga rättigheterna genom sina regleringsbrev, t.ex. uppdrag att genomföra kompetensutvecklingsinsatser. De insatser som myndigheterna har genomfört till följd av sådana uppdrag, liksom de redogörelser för dessa insatser som lämnats bl.a. i årsredo- visningarna, har varierat i omfattning. 
 I handlingsplanen redovisade regeringen också sin bedömning att det var angeläget att myndighetsstyrningen i frågor om de mänskliga rättigheterna tydligare än vad som tidigare hade varit fallet anpassades till verksamheten inom respektive myndighet. 
  
 146  
  
 Insatserna borde genomföras med fokus på de mänskliga rättig- heterna som bindande åtaganden för Sverige, och utgångs- punkterna i internationella konventioner om mänskliga rättigheter inom respektive myndighets verksamhetsområde borde tydlig- göras. Vidare förklarade regeringen sin avsikt att koncentrera arbetet med myndighetsstyrning om mänskliga rättigheter till de myndigheter vars verksamhet är av särskild betydelse för att rättigheterna skall förverkligas för den enskilde. 
 Enligt förordningen (2000:605) om årsredovisning och budget- underlag ska myndigheterna fr.o.m. 2009 i sin årsredovisning redovisa och kommentera verksamhetens resultat i förhållande till de uppgifter som framgår av instruktionen och till vad regeringen i förekommande fall har angett i regleringsbrev eller i något annat 
  
 145 
  
 Uppföljning av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Regerings- kansliet, april 2010, s. 56. 
  
 146 
  
 Skr. 2005/06:95, s. 105. 
  
 207 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 beslut. Även revisionen görs som regel med utgångspunkt i instruktionerna. 
 Enligt propositionen om offentlig förvaltning nämns vidare att med utgångspunkt i bl.a. myndighetens årsredovisning bör som regel en årlig myndighetsdialog genomföras. 
  
 147  
  
 Vid myndighets- dialogen (tidigare mål- och resultatdialog) görs en strukturerad genomgång av myndighetens resultat och verksamhet m.m. med utgångspunkt i bl.a. myndighetens årsredovisning. Vid mötet, som sker varje år, deltar myndighetens ledning och företrädare för regeringen. Syftet är att följa upp myndigheternas verksamhet, ge en återkoppling och bedömning av resultatet samt diskutera verksamheten i ett framåtinriktat perspektiv. Erfarenheterna från genomförandet av regeringens nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna (skr. 2001/02:83 och 2005/06:95) visar att frågor om mänskliga rättigheter sällan tagits upp i myndighets- dialogerna. En del av förklaringen till detta är sannolikt att rättigheterna endast i ett fåtal fall omnämnts i myndigheternas instruktioner och i stället varit föremål för tillfälliga insatser genom regleringsbreven. De insatser myndigheterna har genomfört, liksom de redogörelser för dessa insatser som lämnats bl.a. i års- redovisningarna, har varierat i omfattning. 
 Myndigheternas normgivning och kunskapsförmedling 
 Myndigheternas normgivning och kunskapsförmedling sker genom flera olika instrument. De föreskrifter som myndigheterna utfärdar är bindande regler inom myndighetens verksamhetsområde. De beslutas av myndigheten men ska utgå från gällande lagar inom området. Allmänna råd är, enligt 1 § författningssamlingsförord- ningen (1976:725), generella rekommendationer om tillämpningen av en författning som anger hur någon kan eller bör handla i ett visst hänseende. De kan utfärdas utan stöd av ett bemyndigande och är inte juridiskt bindande. 
 Förutom föreskrifter och allmänna råd kan myndigheterna bidra med stöd för rättstillämpningen i form av handböcker och andra stödmaterial med fakta och myndighetens egna kommentarer. Dessa kan t.ex. innehålla lagtext, referat av författningar, motivut- talanden, rättsfallsreferat, beslut från JO, tolkningsexempel, kunskapsunderlag med mera. Myndigheten svarar för innehållet. 
  
 147  
 Prop. 2009/10:175, s. 111 ff. 
 208 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Såsom nämnts i avsnitt 3.2.6 ska en myndighet, innan den beslutar om föreskrifter eller allmänna råd, utreda deras kostnads- mässiga och andra konsekvenser i den omfattning som behövs i det enskilda fallet. Detta framgår av förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning, enligt vilken myndigheten också ska ge andra statliga myndigheter, kommuner, landsting, organisationer, näringslivet och andra som kostnadsmässigt eller på annat betydande sätt berörs tillfälle att yttra sig i frågan och om konsekvensutredningen. 
 Regleringsbrev och regeringsuppdrag 
 I de årliga regleringsbreven anger regeringen bl.a. vilka mål en myndighet ska uppnå med sin verksamhet, hur stora belopp myndigheten har till sitt förfogande och hur medlen ska fördelas mellan myndighetens olika verksamheter. I regleringsbreven kan regeringen också ge uppdrag till myndigheterna. Som nämnts ovan har en rad myndigheter tidigare, som en följd av regeringens nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna, fått uppdrag om mänskliga rättigheter i sina regleringsbrev. I budgetpropositionen för 2009 förklarade regeringen sin avsikt att minska mängden återrapporteringskrav i regleringsbreven. 
  
 148  
  
 Regleringsbreven innehåller i dag i vissa fall endast myndighetens finansiella förutsättningar medan de i andra fall innehåller till- kommande mål och krav på återrapportering. 
 Som en uppföljning av de av regeringen beslutade föränd- ringarna i regleringsbreven har Ekonomistyrningsverket (ESV) granskat 155 myndigheters regleringsbrev för budgetåren 2008 och 2009. 
  
 149  
  
 ESV konstaterar att antalet mål och återrapporteringskrav i hög utsträckning har minskat medan den finansiella styrningen är i stort sett oförändrad. Generellt har inte de enskilda uppdragen i regleringsbreven blivit fler när antalet mål och återrapporterings- krav har minskat. Målen finns, enligt ESV, i högre utsträckning kvar för de stora myndigheterna än för de små, som fått en lägre grad av styrning genom regleringsbreven. 
 Regeringen kan även styra genom att ge myndigheterna uppdrag i särskilda beslut. Regeringsuppdragen kan ibland utformas som 
  
 148 
  
 Prop. 2008/09:1,  
 Förslag till statsbudget för 2009, finansplan och skattefrågor m.m 
 ., s. 292 f. 
  
 149 
  
 Kartläggning av regleringsbrev, Förändring av regleringsbreven mellan år 2008 och 2009 
  
 , Ekonomistyrningsverket, ESV 2009:16. 
  
 209 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 konkretiseringar av myndigheternas instruktioner. De är också ett sätt för regeringen att initiera nya aktiviteter under budgetåret eller aktiviteter som sträcker sig över flera år och därför inte passar i regleringsbreven. Uppdrag som ges genom särskilda beslut kan också beskrivas mer utförligt. 
 Kommittéväsendet 
 En kommitté eller en särskild utredare är en förvaltningsmyndighet av tillfällig karaktär. Arbetet regleras i kommittéförordningen (1998:1474). I  
 14–16 
  §§ anges vilka kostnadsberäkningar och andra konsekvensbeskrivningar som kommittéer och särskilda utredare ska göra. Bl.a. ska de i förekommande fall redovisa om förslagen kan bedömas få konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 
 Utredningsuppdrag anges i direktiv som fastställs genom regeringsbeslut. I avsnitt 3.2.6 har beskrivits i vilken mån utred- ningar har att beakta och analysera om de författningsförslag de lämnar står i överensstämmelse med Sveriges internationella åta- ganden om de mänskliga rättigheterna. Förutom författnings- förslag lämnar kommittéer och särskilda utredare en rad andra förslag. Kommittéväsendet har också en central funktion för att tillhandahålla kunskap och annat underlag för regeringens beslut inom olika områden. Genom kommittéväsendet finns möjlighet att utreda vilka behov som kan finnas ur ett människorättsperspektiv av att genomföra förändringar, bl.a. inom ramen för översyner av verksamheter. 
 Såsom nämnts i avsnitt 3.2.6 förekommer det regelbundet att regeringen i kommittédirektiven särskilt lyfter frågor om de mänskliga rättigheterna som utredningarna har att behandla. I dag finns det dock inte någon bestämmelse i kommittéförordningen (1998:1474) om att utredningar i allmänhet ska göra konsekvens- utredningar eller på annat sätt beakta de mänskliga rättigheterna när de utformar sina förslag. 
 210 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Nationella handlingsplaner och andra strategidokument 
 Regeringen har hittills överlämnat två nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna till riksdagen (skr. 2001/02:83 och skr. 2005/06:95). Den senaste avsåg åren  
 2006–2009. 
  Delegationen inrättades som ett led i regeringens andra handlingsplan för de mänskliga rättigheterna (åtgärd 103). En utredning om utvärdering av den andra handlingsplanen (IJ 2009:03) planeras redovisa sitt uppdrag den 31 december 2010. 
  
 150 
  
 Nationella handlingsplaner som ställer krav på myndigheternas externa och interna verksamhet finns inom många politikområden, förutom om mänskliga rättigheter även inom bl.a.  
 barn-, 
  handi-  
 kapp-, 
  jämställdhets- och ungdomspolitiken. De överlämnas vanligen av regeringen till riksdagen i form av skrivelser och beskriver regeringens planerade åtgärder inom området under en längre tidsperiod. I några fall har handlingsplanerna kompletterats med förordningar som ställer särskilda krav på genomförandet av dessa handlingsplaner. Två exempel är förordningen (1986:856) om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av integra- tionspolitiken samt förordningen (2001:526) om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken. 
 De handlingsplaner som regeringen lägger fram kan vara viktiga instrument för att på ett samlat sätt presentera politiken och dess utveckling, särskilt på områden av tvärsektoriell karaktär, samtidigt som de också medför utmaningar. Det läggs fram ett stort antal handlingsplaner inom delvis överlappande politikområden, vilket medför stora behov av att samordna dem. 
  
 151  
  
 Inom politikområden av tvärsektoriell karaktär, såsom de mänskliga rättigheterna, behöver också handlingsplaner och strategier utformas i samarbete mellan flera politikområden. Detta kan vara ett av skälen till att handlingsplaner ibland till stora delar beskriver redan planerade eller pågående åtgärder. 
 Strategidokumentens värde kan dock inte endast bedömas utifrån vilka åtgärder de innehåller och vilka resurser som sätts av för deras genomförande. För tvärsektoriella områden är det värde- fullt att ha tillgång till policydokument som kan betona och åskåd- liggöra frågorna i förhållande till andra politik- och samhälls- områden. Strategidokumenten kan också vara användbara som 
  
 150 
  
 Dir. 2009:118,  
 Utvärdering av handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna  
 2006–2009. 
  
 151 
  
 Bra början, men bara en början. En utvärderande kommentar om den nationella handlings- planen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Wagner och Leonard, Regeringskansliet, 2005, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 211 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 kommunikationsverktyg. De kan t.ex. användas som ett grundläg- gande informationsunderlag i statens styrning av statliga myndig- heter för att sätta frågor och uppdrag i ett större sammanhang. 
 Ytterligare ett värde med handlingsplaner och liknande doku- ment kan vara att skapa delaktighet genom samverkan och dialog med civilsamhället och näringslivet under tiden handlingsplanen utarbetas och genomförs. Frågor om samverkan kring arbetet med nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter beskrivs i avsnitt 3.7.1. 
  
 3.4.4 
  
 Kommunernas och landstingens ansvar för de mänskliga rättigheterna 
  
 Ansvaret för att respektera de konventioner om mänskliga rättig- heter som Sverige har ratificerat åvilar det allmänna som helhet. Kommunerna och landstingen har en central roll för att de mänskliga rättigheterna ska förverkligas för den enskilde. Ett flertal mänskliga rättigheter, som. t.ex. rätten till social trygghet, rätten till en tillfredsställande levnadsstandard, inklusive rätten till bostad, rätten till bästa möjliga hälsa, rätten till utbildning samt många av barnets rättigheter och rättigheter för människor med funktions- nedsättning, ska förverkligas inom den kommunala verksamheten. Rätten till  
 icke-diskriminering 
  som en central princip om mänsk- liga rättigheter är också bindande för all offentlig verksamhet. 
 I Sverige råder kommunal självstyrelse. Principen är fastslagen i såväl regeringsformen som kommunallagen (1991:900). Däremot finns inte i någon av dessa en definition av vad som avses med kommunal självstyrelse. I 2 kap. 1 § kommunallagen anges bara att kommuner och landsting själva får ha hand om sådana angelägenheter som inte ska handhas av enbart staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Inom ramen för den kommunala självstyrelsen kan alltså en fri beslutanderätt sägas vara garanterad, däremot inte gränserna för den kommunala självstyrelsen. 
  
 152  
  
 Även inom ramen för den kommunala själv- styrelsen ska konventionerna om de mänskliga rättigheterna följas, men kommuner och landsting kan själva avgöra hur detta ska ske. 
  
 152  
 Miller m.fl.,  
 Grundlagarna 
 , 2006, s. 49 ff. 
 212 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Av 8 kap. 5 § regeringsformen framgår att föreskrifter om kommunernas befogenheter meddelas i lag. 
  
 153  
  
 Kommunallagen reglerar kommunernas organisation och styrning. Staten kan även styra kommunal verksamhet genom speciallagstiftning som reglerar verksamheter som till exempel socialtjänst, hälso- och sjukvård och skola. Det är således av stor betydelse för respekten och arbetet för de mänskliga rättigheterna hur de lagar är formulerade som reglerar kommunal verksamhet, t.ex. socialtjänst, skola, hälso- och sjukvård och plan- och byggfrågor. 
 I kommunallagen finns en bestämmelse som hänvisar till demokratin (1 kap. 1 §) och en bestämmelse om att kommuner och landsting ska behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat (2 kap. 2 §). Kommunallagen innehåller dock inte någon bestämmelse om de mänskliga rättigheterna. 
 De mänskliga rättigheterna har under senare år fått en tydligare roll som en av grundfrågorna för Europarådets kongress för lokala och regionala organ (CLRAE), där svenska kommuner och landsting samt organisationen Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) deltar. Enligt en rapport som överlämnats till CLRAE av Bailey, rapportör för frågor om mänskliga rättigheter på lokal och regional nivå, ska kongressen när den i fortsättningen övervakar demokratin i medlemsländerna även ta upp frågor om de mänskliga rättigheterna. Med jämna mellanrum ska också kongres- sen utarbeta mer allmänna lägesrapporter för politisk debatt. Rapporten behandlar även vilka mänskliga rättigheter som aktuali- seras mer konkret och hur ett strukturerat arbete på den lokala och regionala nivån kan bedrivas. Rapporten ger vidare exempel på hur kommuner och regioner kan engagera sig mer aktivt i bl.a. frågor om ekonomiska och sociala rättigheter. CLRAE antog rapporten i mars 2008 och utfärdade en rekommendation där lokala och regionala organ uppmanas att främja respekten för de mänskliga rättigheterna bl.a. genom lokala och regionala handlingsplaner. 
  
 154  
  
 Under 2008 antog CLRAE även en resolution där den uppmanar lokala och regionala myndigheter att säkerställa att internationell rätt efterlevs på kommunal och regional nivå samt att utarbeta 
  
 153 
  
 I förslaget till ändring av regeringsformen i regeringens proposition (prop. 2009/10:80) om en reformerad grundlag återfinns motsvarande regler i ett nytt 14 kap. 
  
 154 
  
 Congress of Local and Regional Authorities of the Council of Europe (CLRAE), Recommendation 280 (2010),  
  
 The Role of Local and Regional Authorities in the Imple- mentation of Human Rights,  
 mars 2010. 
 213 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 handlingsplaner och andra strategier mot diskriminering och rasism. 
  
 155 
  
 Centrala styrdokument i kommuner och landsting 
 Utöver de statliga instrumenten för styrning och tillsyn av kom- munal verksamhet utövar kommunerna och landstingen styrning av den egna verksamheten genom flera instrument. Budget- och strategidokumentet är den kommunala ekonomins centrala instru- ment som behandlar hela den kommunala verksamheten. Där klarläggs verksamhetens omfattning liksom hur verksamheten ska bedrivas. Den kommunala budgeten ska enligt 8 kap. 5 § kommunallagen innehålla en plan för verksamheten och ekonomin under budgetåret. Vidare används områdesspecifika styrdokument för t.ex. skola, integration och sjukvård. Sådana styrdokument bör baseras på den övergripande plan som det årliga budget- och strategidokumentet utgör. 
 I en rapport redovisar forskare vid Malmö högskola en kart- läggning av hur 16 kommuner arbetar med frågor om mänskliga rättigheter (bilaga 8). 
  
 156  
  
 Kartläggningen genomfördes som en för- djupning av SIFO:s enkätundersökning (bilaga 7). I rapporten framförs att mänskliga rättigheter inte används som begrepp i någon högre utsträckning inom kommunerna. I kommunernas centrala styrdokument förekommer däremot värden och normer som principerna om allas lika värde och likabehandling. Överlag är människorättsarbetet inriktat på specifika perspektiv och grupper. I flera kommuner lyfts t.ex. barnperspektivet, rättigheter för per- soner med funktionsnedsättning, jämställdhet och mångfald fram som övergripande perspektiv i syfte att de ska genomsyra alla kommunens verksamheter. Vanligast förekommande bland de kartlagda kommunerna är att arbete med barns och ungas situation beskrivs i termer av mänskliga rättigheter. Människorättsperspek- tivet beaktas också på ett tydligt sätt i arbete med mångfaldsfrågor och jämställdhet, liksom när det gäller situationen för personer med funktionsnedsättning och frågor om våld i nära relationer. Samtidigt finns det även exempel på kommuner som bedriver ett 
  
 155 
  
 CLRAE, resolution 264 (2008),  
 Social Approach to the Fight against Racism at Local and Regional Level 
 , 29 maj 2008, p. 7 a och b. 
  
 156 
  
 Spång, Malmö högskola,  
 Kommunernas ansvar för att förverkliga mänskliga rättigheter – en kartläggning av 16 kommuner i Sverige,  
 2008 (bilaga 8). 
  
 214 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 mer utvecklat människorättsarbete där människorättsperspektivet är tydligt och ett människorättsbaserat arbetssätt används. 
 I rapporten lämnas följande rekommendationer till kommuner som planerar att arbeta systematiskt med frågor om de mänskliga rättigheterna: 
  
 - 
  
 Att de mänskliga rättigheterna förankras tydligt i budget och andra övergripande styrdokument, 
  
 - 
  
 att människorättsperspektivet klargörs och att vikt läggs vid invånarnas möjligheter att använda och hävda sina rättigheter, 
  
 - 
  
 att organisatoriska frågor som rör tvärsektoriell samverkan uppmärksammas, liksom behovet av att integrera de mänskliga rättigheterna i den ordinarie verksamheten samt 
  
 - 
  
 att kunskapsproblem uppmärksammas, särskilt vad gäller hur de mänskliga rättigheterna på ett konkret sätt kan utgöra underlag för den egna verksamheten. 
  
 Delegationen har i samarbete med Jönköpings och Örebro kommun genomfört en studie om hur mänskliga rättigheter kan användas i kommunernas årliga budget- och strategidokument. En slutsats från detta samarbete är att det finns flera metoder som kan användas beroende på kommunens förutsättningar och tidigare arbete med angränsande frågor. Dessa metoder är delvis över- lappande och utesluter inte varandra. 
  
 En första metod 
 , som även berörts ovan, är att integrera mänskliga rättigheter som ett övergripande perspektiv i styrdoku- menten. Detta kan t.ex. göras genom att utgångspunkt tas i de mänskliga rättigheterna och att styrdokument och processer struk- tureras utifrån olika rättigheter, eller genom att analyser görs och redovisas för vilka konsekvenser varje förslag, insats eller beslut har eller har fått för de mänskliga rättigheterna. Sådana konsekvens- analyser kan t.ex. göras inom ramen för budgetprocessen på ett sätt som liknar den metod för jämställdhetsintegrering av budgetpro- cessen som redan används av aktörer på både statlig och kommunal nivå. 
  
 157 
  
 En andra metod  
 är att sammanfoga flera andra övergripande tvärsektoriella perspektiv, som  
 jämställdhets-, 
 icke-diskrimine- 
  
 157  
  
 Se även CommDH(2009)3,  
 Recommendation on Systematic Work for Implementing Human Rights at the National Level 
 , 18 februari 2009, p. 7.4 om att analysera budget ur ett människorättsperspektiv. 
  
 215 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rings-, 
  mångfalds- och barnrättsperspektiv, genom att identifiera kopplingar mellan dessa och de mänskliga rättigheterna. Metoden kan innebära att alla frågor om mänskliga rättigheter inte omfattas av arbetet, eftersom de mänskliga rättigheterna utgör ett bredare område än de perspektiv som vanligen är uttalade, såsom de nyss nämnda. Metoden kan dock ge en grund för ett fortsatt, bredare människorättsarbete. Det kan också stärka sambanden och under- lätta samordningen mellan olika tvärsektoriella perspektiv. 
  
 En tredje metod  
 som kan användas som en början på ett mer uttryckligt arbete för de mänskliga rättigheterna är att tydliggöra hur begrepp som redan förekommer i många styrdokument, t.ex. demokrati, integritet och värdegrund, förhåller sig till de mänskliga rättigheterna. Frågor om integritet kan då t.ex. definieras och tydliggöras i förhållande till rätten till privatliv och rätten till skydd för den personliga integriteten för personer med funktionsned- sättning. Rättighetsaspekterna av demokratibegreppet kan tydlig- göras genom rätten till politiskt deltagande, yttrandefriheten, rätten till deltagande för personer med funktionsnedsättning m.fl. mänskliga rättigheter. Värdegrund kan definieras i termer av de mänskliga rättigheter som Sverige har åtagit sig att följa samt de övriga frågor eller värden som anses motiverade. 
 En  
 fjärde metod  
 är att identifiera samband mellan rättigheterna och olika verksamhetsområden, t.ex. genom att definiera vilka rättigheter som är särskilt relevanta inom olika områden, och på det sättet stärka det tvärsektoriella perspektiv som de mänskliga rättigheterna innebär. 
 Kommunal revision 
 Den kommunala revisionen utgör den granskande funktionen i det kommunala ansvarssystemet. Revisorernas uppdrag regleras i första hand i kommunallagen (1991:900) där det bl.a. framgår att deras uppdrag är att granska den kommunala verksamheten och att därvid särskilt pröva hur de av fullmäktige utsedda förtroendevalda har utfört sitt uppdrag (9 kap. 9 § kommunallagen). 
 Revisorerna ska varje år lämna en revisionsberättelse till fullmäktige. Berättelsen ska innehålla ett uttalande om huruvida ansvarsfrihet för de förtroendevalda i styrelsen, nämnder och fullmäktigeberedningar tillstyrks eller inte. De har också en möjlighet att rikta en motiverad anmärkning mot nämnder, full- 
 216 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 mäktigeberedningar eller enskilda förtroendevalda (9 kap. 16 och 17 §§). Det är fullmäktige som prövar frågan om ansvarsfrihet (4 kap. 10 §). 
 I den andra nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter angav regeringen att den avsåg uppmuntra kommuner och lands- ting att använda regeringens långsiktiga mål i sitt eget arbete och ta fram lokala handlingsplaner samt diskutera hur de mänskliga rättig- heterna kan beaktas i den kommunala revisionen. 
  
 158  
  
 I regeringens slutuppföljning av handlingsplanen anges att frågan om hur de mänskliga rättigheterna kan beaktas i den kommunala revisionen behandlades vid en konferens för kommunala revisorer. 
  
 159  
  
 I sin uppföljning av handlingsplanen anger regeringen vidare att diskus- sioner har förts med SKL om vilken typ av material som skulle behöva tas fram för att tillhandahålla kunskap om mänskliga rättig- heter för de kommunala revisorer som efterfrågar detta. SKL har också, enligt uppföljningsrapporten, inlett ett eget arbete för att bl.a. integrera demokrati- och  
 MR-perspektiven 
  i det kommunala revisionsarbetet. 
 BO har publicerat ett informationsmaterial om hur kommunal revision kan utföras ur ett barnperspektiv. 
  
 160  
  
 Enligt vad delega- tionen känner till finns det ännu inget motsvarande material som på ett övergripande sätt utgår från de mänskliga rättigheterna. 
 Tillsyn av verksamheter i kommuner och landsting 
 Såsom nämns i avsnitt 3.4.1 ligger det huvudsakliga ansvaret för tillsyn och uppföljning av lagstiftningen på staten. Landstingens uppgifter omfattar inte tillsyn. 
 Ett stort antal statliga myndigheter har tillsynsuppgifter. Flera myndigheter, t.ex. Socialstyrelsen och Skolinspektionen, har även regionala organisationer. Dessutom utgör länsstyrelsen en regional statlig tillsynsorganisation med för de mänskliga rättigheterna viktiga ansvarsområden, såsom kameraövervakning, plan- och byggfrågor samt överförmyndarverksamhet. 
 Kommunerna utövar i dag tillsyn inom en mängd områden som t.ex.  
 miljö-, 
  hälso- och strålskydd, folkhälsa, livsmedel, lotterier och automatspel, byggnadsväsende, räddningstjänst samt förskole- 
  
 158 
  
 Skr. 2006/06:95, s. 109 f. 
  
 159 
  
 Uppföljning av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Regerings- kansliet, april 2010, s. 59. 
  
 160 
  
 Rustad för revision 
 , Barnombudsmannen, BI 2007:1. 
 217 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 verksamhet. Utöver obligatoriska tillsynsuppgifter, som kommu- nerna ålagts i speciallagar, förekommer också att avgränsade till- synsuppgifter på vissa områden överlåts till en enskild kommun från staten enligt bestämmelser i vissa lagar. Under de senaste åren har förändringar av kommunernas tillsyn genomförts. Bl.a. har kommunens ansvar för den löpande tillsynen av enskilt bedriven verksamhet enligt socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service för vissa funktionshindrade överförts till Socialstyrelsen fr.o.m. den 1 januari 2010. 
  
 I propositionen  
 Samordnad och tydlig tillsyn av socialtjänsten 
 (prop. 2008/09:160) framhåller regeringen att ett ökat fokus på tillsyn inom områdena för socialtjänsten, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och hälso- och sjukvården bl.a. beror på att landsting och kommuner har fått ett ökat ansvar för vård, stöd, service och omsorg, samtidigt som utvecklingen gått mot mer självständiga landsting och kommuner. Det har även förts in marknadsliknande förhållanden i offentlig verksamhet med ökat inslag av privata vårdgivare. Tillsynen från statens sida måste därför, enligt regeringen, bli starkare, tydligare och effektivare. Regeringen anser också att förtroendet för tillsynen behöver förbättras. Medborgarna ska kunna lita på att bestämmelser om handläggning, säkerhet, lika behandling eller rätten till en viss service efterlevs och att socialtjänsten, LSS- verksamheter och hälso- och sjukvården utvecklas i medborgarnas tjänst. 
  
 161 
  
 Regeringen anger i skrivelsen  
 En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn  
 (skr. 2009/10:79) att begreppet tillsyn avser självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjekten uppfyller de krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter. 
  
 162  
  
 Kom- munerna och landstingen har en central roll för att de mänskliga rättigheterna ska förverkligas för den enskilde. Såsom framgått i avsnitt 3.4.3 har endast ett fåtal av de statliga myndigheter som utövar tillsyn över kommunal verksamhet, Länsstyrelserna, Skol- inspektionen och Specialpedagogiska skolmyndigheten, uppdrag som uttryckligen omfattar de mänskliga rättigheterna. Flera viktiga tillsynsmyndigheter, däribland Socialstyrelsen, saknar sådant uppdrag. 
  
 161 
  
 Prop. 2008/09:160, bet. 2008/09:SoU22, rskr. 2008/09:259, s. 39. 
  
 162 
  
 Skr. 2009/10:79, s. 14. 
  
 218 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.4.5 
  
 Delegationens erfarenheter och slutsatser 
  
 I propositionen  
 Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt  
 (prop. 2009/10:175) lägger regeringen fast mål och rikt- linjer för det fortsatta arbetet att utveckla i första hand den statliga förvaltningen. Ett nytt mål för förvaltningspolitiken införs med betoning på rättssäkerhet, effektivitet, kvalitet, service och tillgänglighet. Regeringen lyfter i propositionen fram att viktiga utgångspunkter bl.a. är mänskliga rättigheter och principen om  
  
 icke-diskriminering. 
  
  De kartläggningar delegationen låtit genom- föra (bilagorna 7, 8 och 10), liksom delegationens erfarenheter från kontakter med statliga myndigheter, kommuner och landsting, visar på intresse för att på ett tydligare sätt arbeta utifrån de mänskliga rättigheterna. Samtidigt finns en avsaknad av konkreta styrdokument och metoder för att bedriva sådant arbete. Mänskliga rättigheter används sällan som begrepp, trots att konventionerna om de mänskliga rättigheterna är bindande åtaganden för det allmänna som helhet. 
  
 Den kartläggning som Perry vid Malmö högskola har genomfört (bilaga 8) visar att människorättsarbetet i många kom- muner överlag är inriktat på specifika behov och grupper, oftast på barns och ungas situation. En slutsats som dras i rapporten är att detta kan bero på att förtroendevalda och tjänstemän inom dessa områden i högre grad än andra i sitt arbete mött mänskliga rättig- heter som begrepp, system och förhållningssätt. 
  
 163  
  
 Delegationen anser att ett mer övergripande och uttalat människorättsperspektiv skulle kunna stärka respekten för de mänskliga rättigheterna, eftersom ett sådant perspektiv tydliggör vilka skyldigheter tjänste- män och förtroendevalda inom den offentliga sektorn har gentemot enskilda som berörs av verksamheten. Därmed läggs tonvikten på den offentliga sektorns verksamhet och agerande, snarare än på vissa grupper eller delar av befolkningen. 
 De mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan indivi- den och den offentliga sektorn och berör således alla statliga myndigheter, kommuner och landsting. Såsom framgår av avsnitt 3.2 avspeglas Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheterna i en mängd författningar, men i regel utan att någon uttrycklig hänvisning görs till de mänskliga rättigheterna eller Sveriges internationella åtaganden på detta område. De mänskliga 
  
 163  
  
 Spång, Malmö högskola,  
 Kommuners ansvar för att förverkliga mänskliga rättigheter – en kartläggning av 16 kommuner i Sverige,  
 2008 (bilaga 8). 
  
 219 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheterna kan därför vara svåra för myndigheter och enskilda att identifiera i lagstiftningen som just mänskliga rättigheter. Förvalt- ningslagen är central för den enskildes mellanhavanden med den offentliga sektorn, men inte heller i den görs någon hänvisning till de mänskliga rättigheterna. I myndighetsförordningen tas de krav upp som är gemensamma för alla myndigheter under regeringen. Myndigheternas skyldighet att följa Sveriges internationella åta- ganden om de mänskliga rättigheterna bör betraktas som ett sådant krav. Även myndighetsförordningen saknar dock bestämmelser om dessa åtaganden. Myndigheternas instruktioner är regeringens centrala instrument för att styra varje myndighet mer specifikt. Myndigheternas ansvar för de mänskliga rättigheterna nämns ännu endast i instruktionerna för ett fåtal myndigheter. Kommittéer och särskilda utredare har inte heller någon uttrycklig skyldighet enligt kommittéförordningen och förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning att beakta Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. 
 Så länge ansvaret för att respektera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna varken framgår av förvalt- ningslagen eller myndighetsförordningen, och endast nämns i ett fåtal instruktioner, är risken stor att många myndigheter inte ser kopplingen mellan rättigheterna och den egna verksamheten. Regeringsuppdrag och regleringsbrev bör i första hand utnyttjas för särskilda tidsbegränsade uppdrag för att stärka arbetet med de mänskliga rättigheterna medan förvaltningslagen, myndighetsför- ordningen och instruktionerna är de instrument som bör användas för långsiktig styrning. 
 Såsom nämnts ovan har, som ett led i genomförandet av den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna, (skr. 2005/06:95, åtgärd 104), ett antal myndigheter fått uppdrag rörande mänskliga rättigheter i sina regleringsbrev. Nu har ansvaret för de mänskliga rättigheterna även tydliggjorts i instruktionerna för några myndigheter (Länsstyrelserna, Försäkringskassan och de tre skolmyndigheterna Skolverket, Skolinspektionen och Special- pedagogiska skolmyndigheten). Myndigheternas ansvar för att säkerställa respekt för de mänskliga rättigheterna är varaktigt och inte något som bör planeras för endast ett år i taget, såsom blir fallet med styrning genom regleringsbreven. Myndigheter som delegationen har varit i kontakt med har också redogjort för svårigheterna med att bedriva ett långsiktigt arbete för att stärka de mänskliga rättigheterna om insatser genomförs tillfälligt till följd av 
 220 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 uppdrag i regleringsbreven. Som svar på den avslutande fråga som SIFO ställde i sin undersökning, där de svarande ombads att nämna faktorer som skulle kunna underlätta arbetet med mänskliga rättig- heter, angav många myndigheter att de ville ha tydligare direktiv. 
  
 164  
  
 Enligt delegationens mening bör arbetet med att i instruktionerna för statliga myndigheter förtydliga deras ansvar för de mänskliga rättigheterna fortsätta och omfatta myndigheter inom fler sam- hällssektorer än vad som hittills varit fallet. Här är bl.a. de statliga tillsynsmyndigheterna viktiga att beakta. 
 I den andra nationella handlingsplanen (skr. 2005/06:95) redo- visade regeringen sin bedömning att det var angeläget att myndig- hetsstyrningen i frågor om de mänskliga rättigheterna tydligare än vad som tidigare hade varit fallet anpassades till verksamheten inom respektive myndighet. Insatserna borde genomföras med fokus på de mänskliga rättigheterna som bindande åtaganden för Sverige och utgångspunkterna i internationella konventioner om mänskliga rättigheter inom respektive myndighets verksamhetsområde borde tydliggöras. 
 Delegationen delar regeringens bedömning att det är angeläget att arbetet med de mänskliga rättigheterna anpassas till verksam- heten inom respektive myndighet. Behovet av sådan verksamhets- anpassning lyfts fram av många myndigheter. För myndigheterna finns det också ofta någon konvention eller något rättighetsområde som är särskilt relevant. Delegationen anser dock att det inte vore lämpligt att i myndigheternas instruktioner eller andra styrinstru- ment endast hänvisa till, eller särskilt lyfta fram, vissa rättigheter eller konventioner. Alla de konventioner om mänskliga rättigheter som Sverige ratificerat är bindande åtaganden för alla delar av det allmänna. Enligt delegationens bedömning finns det en risk med mer begränsade formuleringar att fokus i alltför hög grad riktas på en viss rättighetsfråga eller en specifik del av befolkningen och att andra angelägna rättighetsfrågor kommer i bakgrunden. 
 Det är nödvändigt att förtydliga på vilket sätt de mänskliga rättigheterna aktualiseras inom myndigheternas respektive verk- samhetsområde, men sådana förtydliganden bör i stället göras genom vägledningar, handböcker, kompetensutveckling eller lik- nande insatser. Dagens brist på tydliga kopplingar mellan de svenska konventionsåtagandena om mänskliga rättigheter och den svenska lagstiftningen försvårar dock, enligt delegationens uppfatt- 
  
 164  
  
 SIFO Research International,  
 Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd 
 , 2006. 
  
 221 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 ning, arbetet för de tillsynsmyndigheter och andra myndigheter som producerar stödmaterial i form av t.ex. allmänna råd och handböcker, vilka i sin tur kan användas i den kommunala verksamheten. Det finns ett behov även hos dessa myndigheter att förtydliga rättigheternas innebörd i förhållande till olika verksam- heter. 
 Om de statliga myndigheterna i större utsträckning än i dag skulle inkludera ett människorättsperspektiv i sin normgivning, tillsyn och kunskapsförmedling skulle detta i sin tur underlätta för kommunerna och landstingen att utveckla sitt arbete på detta område. Erfarenheterna, och de kartläggningar delegationen har genomfört, visar att många som är verksamma inom kommuner och landsting efterlyser mer stöd från de statliga myndigheterna i arbetet med att tydliggöra och konkretisera de mänskliga rättigheterna i förhållande till den egna verksamheten. Det kan vara svårt för små kommuner att på egen hand avsätta tillräckliga resurser för att utveckla kunskapen om rättigheternas mer konkreta innebörd. Som nämndes ovan ombads de svarande i en avslutande fråga i SIFO:s undersökning att nämna faktorer som skulle kunna underlätta arbetet med mänskliga rättigheter. Bland svaren från kommunerna efterlystes i stor utsträckning goda exempel. 
 Statskontoret konstaterar i sin uppföljning av mål- och resultatstyrningen i statliga myndigheter att sektoriseringsproblem ofta yttrar sig i att tvärsektoriella frågor faller mellan stolarna. 
  
 165  
  
 Detta innebär i sin tur att människor med problem som kräver åtgärder från flera aktörer eller sektorer kan möta svårigheter i sitt åtnjutande av de mänskliga rättigheterna. För att undvika att människor med sådana sammansatta problem hänvisas mellan olika förvaltningar och verksamheter utan att få den hjälp och det stöd de har rätt till krävs det, enligt delegationens mening, att olika aktörer samverkar. Samverkan kan dessutom, enligt delegationens mening, stärka förutsättningarna för en gemensam hållning i arbetet med att implementera ett människorättsperspektiv i verk- samheten. Den kartläggning av kommunalt arbete med mänskliga rättigheter som gjorts av Perry vid Malmö högskola visar på svårigheter med att arbeta med tvärsektoriella frågor i kommu- nernas sektorsorganisation. Delegationen har dock erfarit att många myndigheter, kommuner och landsting anser att de 
  
 165  
 Effektiv styrning? Om resultatstyrning och sektoriseringsproblem 
 , Statskontoret, 2006:3. 
  
 222 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 mänskliga rättigheterna kan fungera som en genensam utgångs- punkt bas för dessa frågor. Här bör paralleller också kunna dras till statlig verksamhet. 
 De kartläggningar som delegationen låtit genomföra visar att det ofta saknas ett människorättsperspektiv i kommunernas budget eller andra centrala styrdokument. Både de kartläggningar som delegationen låtit genomföra och delegationens övriga erfarenheter visar att det är viktigt att kommunerna tydliggör sitt ansvar i budgetdokument och andra såväl centrala som och verksamhets- nära styrdokument för att de mänskliga rättigheterna ska få genomslag i verksamheterna. I dag saknas på många håll ett över- gripande förhållningssätt till bredden av de mänskliga rättigheterna. 
 Delegationen konstaterar att kommittéväsendet har en central roll när det gäller att utarbeta underlag för regeringens beslut. De mänskliga rättigheterna omfattar på olika sätt alla samhällsområden och måste därmed beaktas i en mängd regelverk. I dag ingår det dock inte i kommittéernas uppdrag att göra konsekvensanalyser ur ett människorättsperspektiv om inte detta särskilt anges i kom- mittédirektiven. 
  
 3.5 
  
 Utbildning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna 
  
 3.5.1 
  
 Inledning 
  
 I delegationens uppdrag har ingått att utarbeta strategier och genomföra informationssatsningar för att öka kunskapen om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället och i olika delar av landet. Ökad kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna inom den offentliga sektorn och bland allmänheten är en viktig del i regeringens arbete för de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. 
  
 166  
  
 Det var bl.a. mot bakgrund av behovet av ökad kunskap och medvetenhet som delegationen inrättades. 
 Utbildning om de mänskliga rättigheterna lyfts fram som en viktig del i arbetet för rättigheterna i flera internationella instru- ment om de mänskliga rättigheterna. Enligt den allmänna för- klaringen om de mänskliga rättigheterna, artikel 26 om rätten till utbildning, ska utbildningen stärka respekten för människans grundläggande fri- och rättigheter. Detta framgår också av artikel 
  
 166  
 Skr. 2005/06:95, s. 12 och 114 ff. 
 223 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 13(1) i  
 FN-konventionen 
  om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Enligt artikel 28 och 29 i FN:s konvention om barnets rättigheter ska utbildningen bl.a. inriktas på att utveckla en respekt för de mänskliga rättigheterna. 
 Vid FN:s världskonferens om mänskliga rättigheter i Wien 1993 uppmanades medlemsstaterna att inkludera de mänskliga rättig- heterna som ämne i läroplaner inom alla utbildningsinstitutioner. 
  
 167  
  
 Staterna rekommenderades också att utveckla program och strategier för att försäkra sig om en vittomfattande utbildning och spridning av allmän information om mänskliga rättigheter. 
 FN:s generalförsamling beslutade i mars 1995 om ett årtionde för utbildning om mänskliga rättigheter fr.o.m. 1 januari 1995 tillsammans med en handlingsplan för arbetet med denna utbild- ning. 
  
 168  
  
 När årtiondet var över beslutade generalförsamlingen om en reviderad handlingsplan för  
 2005–2007 
  med fokus på utbildning om mänskliga rättigheter i det allmänna skolväsendet. 
  
 169  
  
 FN:s råd för mänskliga rättigheter förlängde senare handlingsplanens genomförandeperiod till och med 2009. 
  
 170  
  
 I handlingsplanen beskrivs bl.a. vad som avses med utbildning om mänskliga rättig- heter, innebörden av en människorättsbaserad undervisning samt varför utbildning om de mänskliga rättigheterna bör vara en prioriterad uppgift för staterna. 
 I oktober 2009 gav FN:s råd för mänskliga rättigheter FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter i uppdrag att ta fram en ny handlingsplan för åren  
 2010–2014. 
  
 171 
  
 Samtidigt beslutade rådet att arbetet under dessa år framför allt ska fokusera på högre utbildning och på utbildning om mänskliga rättigheter för lärare och utbildare, offentliganställda, anställda inom rättsväsendet samt militär personal på alla nivåer. 
 I detta avsnitt redovisas frågor om utbildning om de mänskliga rättigheterna som bedrivs inom det allmänna skolväsendet (3.5.2), högre utbildning (3.5.3) och den offentliga sektorn (3.5.4) samt de regelverk som styr dessa utbildningar. I avsnitt 3.5.5 redogör delegationen för sina erfarenheter och slutsatser avseende utbild- ning och kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna. Till 
  
 167 
  
 A/CONF.157/23,  
 Vienna Declaration and Programme of Action 
 , 12 juli 1993. 
  
 168 
  
 A/RES/49/184, 6 mars 1995, respektive  
  
 A/49/261-E/1994/110/Add.1, 
  annex,  
 Plan of Action for the United Nations Decade for Human Rights Education,  
  
 1995–2005 
 . 
  
 169 
  
 A/RES/59/113, 17 februari 2005, A/RES/59/113 B, 5 augusti 2005, A/59/525/Rev.1, 
  
 2 
  
 mars 2005. 
  
 170 
  
 A/HRC/RES/6/24, 28 september 2007. 
  
 171 
  
 A/HRC/RES/12/4, 12 oktober 2009. 
  
 224 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 följd av att delegationens uppdrag framför allt har rört stöd till statliga myndigheter, kommuner och landsting är de egna erfarenheterna mest omfattande inom detta område. 
 Delegationens förslag avseende utbildning och kompetensut- veckling om de mänskliga rättigheterna redovisas i kapitel 7. 
  
 3.5.2 
  
 Det allmänna skolväsendet 
  
 Det allmänna skolväsendet omfattar förskola, grundskola, gym- nasieskola samt särskola, specialskola och sameskola. Dessutom finns särskilda utbildningsformer som anordnas av det allmänna för dem som på grund av sjukdom eller av annat skäl inte kan delta i skolarbetet inom det allmänna skolväsendet, t.ex. sjukhusskolor, internationella skolor samt utbildning vid särskilda ungdomshem och inom kriminalvården. Till det allmänna skolväsendet hör också förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. 
 Den nya skollagen 
 I mars 2010 överlämnade regeringen propositionen  
 Den nya skollagen – för kunskap, valfrihet och trygghet  
 (prop. 2009/10:165) till riksdagen. Riksdagen har i juni fattat beslut i enlighet med propositionen. Den nya skollagen (2010:800) har trätt i kraft den 1 augusti 2010 och ska tillämpas på de flesta utbildningar från och med den 1 juli 2011. 
  
 172  
  
 Regeringen konstaterar i propositionen att Sverige har internationella förpliktelser när det gäller de mänskliga rättigheterna som bör vara vägledande för och genomsyra hela skolväsendet. Regeringen konstaterar också att även om ansvaret för detta i första hand åvilar regeringen så har även de statliga och kommunala förvaltningarna ett ansvar. Detta innebär, enligt rege- ringens mening, att den svenska skollagstiftningen och verksam- heterna inom skolväsendet ska överensstämma med Sveriges förpliktelser enligt överenskommelserna om de mänskliga rättig- heterna. Regeringen konstaterar vidare i propositionen att det måste finnas kunskap om vad de mänskliga rättigheterna och grundläggande demokratiska värderingarna innebär och hur de kan förverkligas. 
  
 173 
  
 172 
  
 Prop. 2009/10:165, bet. 2009/10:UbU21, rskr. 2009/10:370. 
  
 173 
  
 Prop. 2009/10:165, s. 219 ff. 
  
 225 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Syftet med utbildningen inom skolväsendet behandlas i 1 kap. 4 § skollagen. Där framgår att utbildningen ska förmedla och förankra de grundläggande värderingar och de mänskliga rättig- heter som det svenska samhället vilar på. Av skollagen 1 kap. 5 §, som rör utformningen av utbildningen, framgår att utbildningen också ska utformas i överensstämmelse med de mänskliga rättig- heterna. Detta innebär, enligt vad regeringen framför i proposi- tionen, att utbildningen i sig och de som verkar inom den aktivt och medvetet ska förmedla till barnen och eleverna vårt samhälles gemensamma värderingar, såsom demokrati och mänskliga rättigheter, och stimulera barnen och eleverna att förverkliga dessa värderingar. 
  
 174  
  
 I 5 § sägs också att var och en som verkar inom utbildningen ska främja de mänskliga rättigheterna och aktivt motverka alla former av kränkande behandling. Bland de inledande bestämmelserna finns vidare bestämmelser om lika tillgång till utbildning och en hänvisning till diskrimineringslagen, att utbild- ningen ska vara likvärdig överallt i landet samt att särskild hänsyn ska tas till barnets bästa. 
 Nuvarande läroplaner och kursplaner 
 Förutom skollagen består det allmänna skolväsendets styrdoku- ment bl.a. av läroplanerna för förskolan (Lpfö 98), det obliga- toriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94) samt för de frivilliga skolformerna (Lpf 94). I nuvarande läroplaner beskrivs de värden som de olika skolformerna ska gestalta och förmedla i termer som människolivets okränkbarhet, individens frihet och integritet, alla människors lika värde, jämställdhet mellan könen och solidaritet med svaga och utsatta. Mänskliga rättigheter som begrepp ingår dock inte i de nu gällande läroplanerna för förskolan, det obligatoriska skolväsendet och de frivilliga skol- formerna. 
 I läroplanen för förskolan sägs också att de vuxnas förhållnings- sätt påverkar barns förståelse och respekt för de rättigheter och skyldigheter som gäller i ett demokratiskt samhälle och att vuxna därför är viktiga förebilder. Enligt läroplanerna för det obligato- riska skolväsendet respektive för de frivilliga skolformerna ska skolan klargöra vilka rättigheter och skyldigheter eleverna har. Ingen koppling görs dock i texten till de internationella 
  
 174  
 Prop. 2009/10:165, s. 222 f. 
 226 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 konventionerna om mänskliga rättigheter. Däremot sägs det i avsnittet om rektors ansvar att skolpersonal i utbildningen ska få kännedom om de internationella överenskommelser som Sverige har förbundit sig att beakta. 
 Inom ramen för utvärderingen av den första nationella hand- lingsplanen för de mänskliga rättigheterna, som avsåg perioden  
 2002–2004, 
  gjordes en undersökning av hur de mänskliga rättig- heterna behandlas i skolans undervisning. 
  
 175  
  
 Slutsatsen var att utbildning om mänskliga rättigheter och FN:s konvention om barnets rättigheter tydligare bör skrivas in i läroplanerna som ett uppdrag för skolan samt att elevernas rättigheter bör tydliggöras. I rapporten, liksom i utvärderingen, lämnades förslaget att begreppet värdegrund ska bytas ut mot demokrati och mänskliga rättigheter i skolan då uttrycket värdegrund kan uppfattas som oklart och riskerar att förknippas med det som ses som svenskt, medan de mänskliga rättigheterna är ett internationellt begrepp som syftar på bestämda rättigheter. 
  
 176 
  
 I den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna  
 2006–2009 
  aviserade regeringen att den avsåg att, inom ramen för en översyn av skolans styrdokument, förtydliga i läroplanerna att de mänskliga rättigheterna är en central del av skolans demokrati- uppdrag och att kunskap om de mänskliga rättigheterna ska för- medlas inom skolan (åtgärd 117). 
 Förutom skollagen och läroplanerna finns det ytterligare styr- dokument i form av bl.a. föreskrifter, kursplaner, betygskriterier och allmänna råd, som utformas och beslutas av Statens skolverk (Skolverket). Kursplanerna är betydligt mer detaljerade än läro- planerna. De innehåller en kortfattad ämnesbeskrivning samt anger både allmänna mål och mål som eleverna ska ha uppnått efter årskurserna 5 och 9. Kursplanerna är direkt styrande för lärarens arbete. I nuvarande kursplan för samhällsorienterande ämnen och samhällskunskap i grundskolan (SKOLFS 2000:135) anges kunska- per om mänskliga rättigheter som ett mål att uppnå för eleverna som går ut årskurs nio samt bland betygskriterierna för betyget väl godkänt. Även i kursplanen för samhällskunskap A i gymnasie- 
  
 175 
  
 Integration av mänskliga rättigheter i svensk utbildning  
  
 2002–2004, 
  en kommentar med fokus på den obligatoriska skolan 
 , Duncan och Mcdaniel, Karlstad Universitet, bilaga till  
 Bra början, men bara en början. En utvärderande kommentar om den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna 
 , 2005, Regeringskansliet, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 176 
  
 Bra början, men bara en början. En utvärderande kommentar om den nationella handlings- planen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Wagner och Leonard, Regeringskansliet, 2005, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 227 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 skolan (SKOLFS 2007:7), som är en så kallad kärnkurs som måste ingå i samtliga program i gymnasieskolan, finns krav på kunskap om de mänskliga rättigheterna bland betygskriterierna. 
 Nya läroplaner med kursplaner 
 I den nya skollagen, 1 kap. 11 §, sägs att det för varje skolform och för fritidshemmet ska finnas en läroplan som utgår från bestäm- melserna i skollagen. Läroplanen ska ange utbildningens värde- grund och uppdrag samt mål och riktlinjer för utbildningen. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, med- delar föreskrifter om läroplaner. 
 I propositionen om den nya skollagen anför regeringen att läroplanen, vid sidan av skollagen, är det viktigaste styrdokumentet för verksamheten i förskola, skola, vuxenutbildning och fritidshem. Läroplanen och de värderingar som uttrycks där ska omfattas av alla och vara hållbara över tiden. Regeringen fastställer därför läroplaner i enlighet med principer som beslutats av riksdagen. 
  
 177 
  
 Nya sådana principer beslutades av riksdagen i mars 2009, när den behandlade regeringens proposition  
 Tydligare mål och kunskapskrav – nya läroplaner för skolan 
 . 
  
 178  
  
 Enligt beslutet ska det för var och en av skolformerna grundskolan, obligatoriska sär- skolan, specialskolan och sameskolan finnas en läroplan som ska innehålla övergripande mål och riktlinjer för utbildningen samt kursplaner. I de övergripande målen ska de normer och värden samt de generella kompetenser som alla elever bör ha utvecklat efter genomförd utbildning anges. De övergripande målen ska gälla i all undervisning. Kursplanerna för grundskolan ska innehålla ämnets syfte och centralt innehåll till slutet av årskurs 3, 6 och 9. De ska, enligt riksdagens beslut, också kompletteras med före- skrifter om nationella kunskapskrav som meddelas av Skolverket. I propositionen anför regeringen att skolans värdegrund och uppdrag bör kvarstå oförändrat samtidigt som de övergripande målen i den nya skollagen ska återspeglas i de samlade läroplanerna. Syftet med förändringarna är, enligt regeringen, att måldokumentet för grundskolan och motsvarande skolformer blir ett tydligare verktyg och stöd för lärarna i såväl planeringen av undervisningen 
  
 177 
  
 Prop. 2009/10:165, s. 232. 
  
 178 
  
 Prop. 2008/09:87, bet. 2008/09:UbU9, rskr. 2008/09:189. 
  
 228 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 som uppföljningen och utvärderingen av elevernas kunskapsut- veckling. 
  
 179 
  
 Regeringen gav i januari 2009 Skolverket i uppdrag att utarbeta nya kursplaner och kunskapskrav samt nationella betygskriterier för grundskolan och motsvarande skolformer. 
  
 180  
  
 I uppdraget ingick att samla respektive skolforms läroplaner så att de innehåller skolans värdegrund och uppdrag, övergripande mål och riktlinjer samt kursplaner. De samlade läroplanerna ska genomsyras av större konkretion och precision än de nuvarande samt av ett tydligt och begripligt språk. De ska också återspegla de övergripande målen i den nya skollagen. Uppdraget slutredovisades till Regeringskansliet i mars 2010. 
 Delegationen yttrade sig i februari 2010 över Skolverkets förslag till kursplaner för grundskolan. 
  
 181  
  
 Delegationen föreslog bl.a. att vikten av och syftet med att undervisa om de mänskliga rättighe- terna måste framgå redan i syftet med ämnet samhällskunskap. Delegationen ansåg också att det ansvar för de mänskliga rättig- heterna som lyfts fram i förslaget till ny skollag tydligt måste utvecklas i läroplanerna. 
 I de förslag till läroplaner med kursplaner för grundskolan som Skolverket nu har överlämnat till regeringen framgår det av syftet i kursplanen för samhällskunskap att undervisningen bl.a. ska bidra till att eleverna utvecklar förtrogenhet med de mänskliga rättig- heterna. 
  
 182  
  
 Bland målen i den allmänna delen av läroplanerna för grundskolan, specialskolan och sameskolan har Skolverket också fört in att skolans mål ska vara att varje elev ska kunna göra och uttrycka medvetna etiska ställningstaganden grundade på kunska- per om mänskliga rättigheter och grundläggande demokratiska värderingar samt personliga erfarenheter. Regeringen har ännu inte fattat beslut om de nya läroplanerna och kursplanerna. 
  
 179 
  
 Prop. 2008/09:87, s. 9 ff. 
  
 180 
  
 Uppdrag att utarbeta nya kursplaner och kunskapskrav för grundskolan och motsvarande skolformer m.m.,  
  
 Utbildningsdepartementet, dnr U2009/312/S. 
  
 181 
  
 Remissynpunkter på förslag till kursplaner för grundskolan,  
  
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige, dnr Ju 2006:02/2010/18. 
  
 182 
  
 Redovisning av uppdrag om att utarbeta nya kursplaner och kunskapskrav för grundskolan och motsvarande skolformer m.m 
  
 ., Skolverket, dnr 2008:00741. 
  
 229 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Gymnasieskolans ämnesplaner 
 I oktober 2009 fattade riksdagen beslut enligt regeringens propo- sition  
 Högre krav och kvalitet i den nya gymnasieskolan 
 . 
  
 183  
  
 Enligt propositionen bör gymnasieskolans ämnesplaner utformas så att de blir tydligare än i dag och får en mer ändamålsenlig struktur samt följa samma riktlinjer och den uppsättning begrepp som ska gälla för grundskolans kursplaner. 
  
 184  
  
 I oktober 2009 fick Skolverket i uppdrag av regeringen att utarbeta ämnesplaner och kunskapskrav (betygskriterier) för samtliga ämnen som kan förekomma i gymnasieskolan samt utforma föreskrifter om kunskapskrav för betygstegen A, C och E. 
  
 185  
  
 I uppdraget ingick också att ta fram examensmål som ska ersätta dagens programmål och som ska ligga till grund för planeringen av utbildningen inom respektive program. De nya examensmålen beslutades av regeringen i mars 2010. 
  
 186  
  
 Av examensmålen för barn- och fritidsprogrammet samt vård- och omsorgsprogrammet framgår att kunskaper om mänsk- liga rättigheter är viktiga i de arbeten som utbildningarna leder till. Examensmålen för övriga gymnasieprogram saknar hänvisningar till de mänskliga rättigheterna. 
 Förslag till ämnesplaner har också utarbetats och offentliggjorts av Skolverket för synpunkter. Delegationen yttrade sig i februari 2010 även angående Skolverkets förslag till ämnesplaner. 
  
 187  
  
 Också här föreslog delegationen att de mänskliga rättigheterna bör framhållas redan i syftet i ämnesplanen för samhällskunskap efter- som de har betydelse för flertalet avsnitt i ämnet. Delegationen ansåg också att mänskliga rättigheter även bör behandlas i t.ex. historia, geografi och religionskunskap. 
 I de förslag till ämnesplaner för samhällskunskap 1a:1 och 1b som förelåg i augusti 2010 anges att mänskliga rättigheter i ett nutida och historiskt perspektiv ska vara centralt innehåll i undervisningen. Dessutom nämns de mänskliga rättigheterna i kurserna om internationella relationer på det samhällsvetenskapliga programmet. Inriktningen juridik på ekonomiprogrammet ska ge eleverna kunskap om hur rättsordningen påverkas av internationell rätt. Uppdraget ska slutredovisas den 4 oktober 2010. 
  
 183 
  
 Prop. 2008/09:199, bet. 2009/10:UbU3, rskr. 2009/10:8. 
  
 184 
  
 Prop. 2008/09:199, s. 109 f. 
  
 185 
  
 Uppdrag avseende examensmål och ämnesplaner för gymnasieskolan m.m.,  
  
 Utbildnings- departementet, dnr U2009/2114/G och U2009/5688/G. 
  
 186 
  
 SKOLFS 2010:14, Förordning om examensmål för gymnasieskolans nationella program. 
  
 187 
  
 Synpunkter på förslag till ämnesplaner för gymnasieskolan 
  
 , Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige, dnr Ju2006:02/210:19. 
  
 230 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Skolans värdegrundsarbete 
 Skolverket fick i april 2009 i uppdrag av regeringen att genomföra insatser för att främja, stärka och sprida kunskap om skolans värdegrund såsom den beskrivs i läroplanerna för förskolan (Lpfö 98), obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen, fritidshemmet (Lpo 94) samt de frivilliga skolformerna (Lpf 94). 
  
 188  
  
 Enligt rege- ringen har flera undersökningar visat att det finns brister i skolors värdegrundsarbete. Tidigare satsningar på trygghet och studiero bör kopplas samman med insatser som främjar, stärker och sprider kunskap om skolans värdegrund, riktade både mot lärare och elever. Skolorna måste också, enligt regeringen, utveckla konkreta metoder och verktyg för att möjliggöra en diskussion med eleverna kring etiska frågor, moraliska dilemman och empatisk förmåga, som utgår från situationer ur deras egen vardag. Det behöver även göras tydligt att skolans värdegrund utgår från internationella konventioner om mänskliga rättigheter, som bl.a. barnkonven- tionen. Uppdraget ska redovisas till Regeringskansliet (Utbild- ningsdepartementet) senast den 31 mars 2011. 
 I remissvaren på förslagen till kursplaner för grundskolan och ämnesplaner för gymnasieskolan föreslog delegationen att det i samband med dessa förändringar tydligare skrivs in i läroplanerna att undervisningen om mänskliga rättigheter ska behandla rättig- heterna både ur ett globalt perspektiv och vad de innebär för eleven i vardagen i det lokala sammanhanget. Det senare kan t.ex. handla om hur skolans arbete för elevinflytande, jämställdhet och en bra arbetsmiljö samt mot diskriminering förhåller sig till de mänskliga rättigheterna. Delegationen har noterat att Skolverket, som tidigare nämnts, i de förslag till läroplaner och kursplaner för grundskolan, specialskolan och sameskolan som har överlämnats till regeringen, har gjort ett tillägg i målformuleringen som anger inriktningen för skolans arbete att skolans mål bl.a. är att varje elev ska kunna göra och uttrycka medvetna etiska ställningstaganden grundade på kun- skaper om mänskliga rättigheter och grundläggande demokratiska värderingar samt personliga erfarenheter. 
  
 188  
  
 Uppdrag om skolans värdegrund 
 , Utbildningsdepartementet, dnr U2009/2848/S. 
 231 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Läromedel 
 Läromedel är en viktig del av undervisningen som på många sätt styr vad som behandlas i olika ämnen. Även om det står varje skola och lärare relativt fritt att utifrån läro- och kursplaner utforma sin undervisning så att eleverna uppnår de uppsatta målen visar studier att läromedlens utformning har stor inverkan på undervisningens upplägg. Under 2006 genomförde Skolverket en undersökning av lärares val, användning och bedömning av läromedel i engelska, samhällskunskap och bild i årskurs fem och nio. 
  
 189  
  
 Enligt denna undersökning upplevde en majoritet av lärarna i engelska och närmare hälften av lärarna i samhällskunskap att den traditionella läroboken är en garanti för att eleverna lär sig rätt saker i förhållande till målen. 
 Forum för levande historia fick 2005 regeringens uppdrag att kartlägga utbildningsmaterial om de mänskliga rättigheterna som kan användas i utbildningsväsendet. I uppdraget ingick att göra en kartläggning över befintligt utbildningsmaterial och de områden som behövde kompletteras samt att samordna arbetet med att ta fram nytt utbildningsmaterial på de områden där behov ansågs finnas. Forum för levande historia har därefter fått i uppdrag genom regleringsbreven för åren  
 2007–2010 
  att uppdatera kart- läggningen. En slutsats av kartläggningsarbetet var att förekomsten av material för högskolan var relativt god, liksom material med anknytning till värdegrundsfrågor mer generellt. Däremot saknades i hög grad utbildningsmaterial om de mänskliga rättigheterna utformat för grund- och gymnasieskolan. Forum för levande historia har utarbetat broschyrer om mänskliga rättigheter, skol- materialet  
 Levande rättigheter – i går, i dag och i morgon 
 , som är ett fallbaserat utbildningsmaterial, samt en lärarhandledning. Vidare har myndigheten utarbetat en internetbaserad söktjänst där utbildningsmaterial kan sökas på grundval av bl.a. målgrupp, ämne och typ av media. Delegationen har också tagit fram ett utbild- ningsmaterial med praktiska övningar och lärarhandledning om s.k.  
 MR-dilemman 
  (se avsnitt 1.3.2). 
 Skolverket har på uppdrag av regeringen även genomfört granskningar av ett urval av läroböcker för grund- och gymnasie- skolan för att analysera om, och i så fall på vilket sätt, läro- böckernas innehåll avvek från läroplanernas värdegrund. 
  
 190  
  
 Syftet 
  
 189 
  
 Läromedlens roll i undervisningen 
  
 , Skolverket, rapport 284, 2006. 
  
 190 
  
 I enlighet med skolans värdegrund?  
  
 Skolverket, rapport 285, 2006. 
  
 232 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 var att få en uppfattning av hur läroböcker bidrar till undervis- ningen i frågor som rör kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder. Skolverkets sammanfattande bedömning var att det i de granskade läroböckerna fanns exempel på diskriminerande och kränkande formuleringar som står i kontrast till den värdegrund som skolan ska förmedla och förankra hos eleverna. Skolverket konstaterade samtidigt att det även fanns goda exempel på framställningar som karaktärise- rades av allsidighet, nyansering och problematisering. 
 Lärarutbildningen 
 De svenska högskolorna är i hög grad självständiga, vilket även gäller lärarutbildningen, som styrs på samma sätt som övriga högskoleutbildningar. Lärarutbildningen är Sveriges volymmässigt största högskoleutbildning med drygt 36 000 helårsstudenter och 5 000 lärarutbildare. 
  
 191 
  
 Examensordningen finns i en bilaga till högskoleförordningen (1993:100). I examensordningen anges för den nuvarande lärar- examen följande läromål under rubriken värderingsförmåga och förhållningssätt: 
 För lärarexamen ska studenten // visa förmåga att i det pedagogiska arbetet göra bedömningar utifrån relevanta vetenskapliga, samhälleliga och etiska aspekter med särskilt beaktande av de mänskliga rättigheterna 
 Från och med hösten 2011 ersätts dagens lärarexamen av fyra examina. Dessa är förskollärarexamen, grundlärarexamen, ämnes- lärarexamen och yrkeslärarexamen. I examensbeskrivningarna för dessa har kraven på kunskaper i mänskliga rättigheter utökats. I samtliga fyra utbildningar ska studierna inom den utbildnings- vetenskapliga kärnan knyta an till den kommande yrkesutövningen och bl.a. omfatta förskolans respektive skolans värdegrund, inne- fattande de grundläggande demokratiska värderingarna och de mänskliga rättigheterna. Bland kraven på färdighet och förmåga ingår i de nya utbildningarna att studenten för examen ska visa förmåga att kommunicera och förankra förskolans respektive skolans värdegrund, inbegripet de mänskliga rättigheterna och de grundläggande värderingarna. Samtidigt har också ovanstående krav 
  
 191  
  
 SOU 2008:109,  
 En hållbar lärarutbildning 
 . 
  
 233 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 under rubriken värderingsförmåga och förhållningssätt förts in i alla fyra utbildningarna, kompletterad bl.a. med en koppling till FN:s konvention om barnets rättigheter. 
  
 192 
  
 Därutöver styrs lärarutbildningen indirekt av samma verktyg som skolorna, då det är dessa reglerverk som anger riktlinjerna för studenternas framtida yrkesutövning, dvs. skollagen, läroplanerna, kursplanerna, ämnesplanerna samt Skolverkets allmänna råd och andra vägledande dokument från skolmyndigheterna. 
 Rektorsutbildningen 
 Enligt 2 kap. 9 § skollagen (2010:800) leds det pedagogiska arbetet vid en skolenhet av rektor. Rektor ska särskilt verka för att utbildningen utvecklas. 2 kap. 12 § föreskriver att varje huvudman ska se till att rektorerna går en särskild befattningsutbildning eller en utbildning som kan jämställas med denna. Sedan den 15 mars 2010 är det obligatoriskt för nyanställda rektorer att gå den statliga befattningsutbildningen, rektorsprogrammet. Programmet anord- nas av ett antal högskolor på uppdrag av Skolverket och omfattar 30 högskolepoäng, varav 10 poäng skoljuridik och myndighets- utövning och 10 poäng skolledarskap. Som en central del i utbild- ningen i skoljuridik ska den enskildes rätt till utbildning och ansvaret för att utbildning genomförs behandlas. Efter genom- gången utbildning i skoljuridik ska rektor bl.a. visa god kunskap om de grundläggande värderingarna i skolförfattningarna samt visa förmåga att inom skoljuridikens område göra bedömningar med hänsyn till elevens rättssäkerhet. Efter genomgången utbildning i skolledarskap ska rektor bl.a. visa förmåga att hävda alla män- niskors lika värde, visa god förmåga som ledare så att de värden som lyfts fram i skolans styrdokument får berättigat utrymme samt visa god förmåga som ledare och som demokratisk förebild inför elever och personal så att ett öppet kommunikativt klimat skapas. 
 Ansvariga för examinationens uppläggning och genomförande är de högskolor som anordnar utbildningen. 
  
 192  
 Högskoleförordningen (1993:100). 
 234 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.5.3 
  
 Högre utbildning 
  
 Sedan 1993 begränsar sig statens formella styrning av universitet och högskolor till högskolelagen (1992:1434) och högskoleförord- ningen (1993:100) samt regleringsbrev och särskilda regeringsupp- drag. Högskolorna rapporterar tillbaka genom årsredovisningar och andra rapporter. 
 Högskolelagen 
 I högskolelagen ges bestämmelser om universitet och högskolor under statligt, kommunalt eller landstingskommunalt huvud- mannaskap. I 1 kap. 5 § högskolelagen anges att högskolorna i sin verksamhet ska främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö, ekonomisk och social välfärd och rättvisa. Det framgår också av bestämmelsen att jämställdhet mellan kvinnor och män alltid ska iakttas och främjas i högskolornas verksamhet. Vidare framgår att högskolorna i sin verksamhet bör främja förståelsen för andra länder och för internationella förhållanden. 
 Formuleringen om att högskolorna i sin verksamhet ska främja en hållbar utveckling infördes genom budgetpropositionen för 2006. I propositionen framför regeringen att syftet med bestäm- melsen är att det tydligt ska framgå att högskolorna i sin verk- samhet ska främja hållbar utveckling. Begreppet hållbar utveckling definieras i propositionen på samma sätt som i bestämmelsen i högskolelagen, dvs. som en utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö, ekonomisk och social välfärd och rättvisa. Regeringen anför i propositionen att varje lärosäte har att, utifrån sina förutsätt- ningar och sin profil, närmare definiera hur hållbar utveckling kan bli en integrerad del av verksamheten. Vidare uttalar regeringen att den anser att lärosätenas arbete för hållbar utveckling bör utföras inom ramen för deras tre uppgifter, dvs. högre utbildning, forsk- ning och samverkan med det omgivande samhället. 
  
 193 
  
 Som en bakgrund för sitt förslag hänvisar regeringen bl.a. till Kommittén för utbildning för hållbar utveckling, som i november 2004 lämnade förslag med syftet att stärka förutsättningarna för 
  
 193  
 Prop. 2005/06:1,  
 Budgetpropositionen för 2006 
 , Utgiftsområde 16, Utbildning och univer- sitetsforskning, s. 136 f. 
 235 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 utbildning för hållbar utveckling. Kommittén använder samma definition av begreppet hållbar utveckling som regeringen. I betänkandet framförs att mänskliga rättigheter är en av flera frågor som kan vara en del av utbildning om hållbar utveckling, utan att kommittén för den skull uttalar att frågor om mänskliga rättigheter behöver ingå i sådan utbildning. Utredningen menar att det måste finnas ett stort utrymme för lärare och lärande på den lokala nivån att tillsammans identifiera vilket innehåll som är väsentligt för dem. 
  
 194 
  
 Som framgått i avsnitt 3.5.2 har skolornas ansvar för de mänskliga rättigheterna förtydligats i den nya skollagen (2010:800). Enligt 1 kap. 4 § skollagen ska utbildningen förmedla och förankra de grundläggande värderingar och de mänskliga rättigheter som det svenska samhället vilar på. Av 1 kap. 5 §, som rör utformningen av utbildningen, framgår att utbildningen ska utformas i överensstäm- melse med de mänskliga rättigheterna och att var och en som verkar inom utbildningen ska främja de mänskliga rättigheterna och aktivt motverka alla former av kränkande behandling. Med andra ord ska de mänskliga rättigheterna både förmedlas i utbild- ningen och respekteras i verksamheten. 
 Det kan konstateras att högskolelagen anger flera frågor som högskolorna ska arbeta med. Det kan också konstateras att vissa av de frågor som anges i 1 kap. 5 § högskolelagen ska främjas, medan andra ska iakttas och främjas. Till skillnad från vad som är fallet med skollagen ingår dock inte frågor om de mänskliga rättigheterna bland dem som högskolelagen anger att högskolorna ska arbeta med. 
 Examensordningen 
 Statens enda formella verktyg att styra själva innehållet i hög- skoleutbildningarna är examensordningen, som är en bilaga till högskoleförordningen. I examensordningen finns bestämmelser om vilka examina som får avläggas inom högskoleutbildning på grundnivå, avancerad nivå respektive forskarnivå. Där anges också omfattningen och målen för olika examina samt vilka krav som ska uppfyllas för respektive examen. Examensordningen innehåller dels generella examina, dels yrkesexamina. En anledning till denna uppdelning är att det för vissa yrken krävs en speciell utbildning 
  
 194  
  
 SOU 2004:104,  
 Att lära för hållbar utveckling 
 , s. 71 f. 
  
 236 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 eller legitimation. Sådana utbildningar avslutas med en yrkes- examen som är mycket mer specifik till sitt innehåll än en generell examen. En generell examen visar att man läst ett visst huvud- område till en viss fördjupningsnivå. 
 I den examensordning som gäller från den 1 juli 2007 finns formuleringar om krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna i totalt 29 examensbeskrivningar. 
  
 195  
  
 Bland examina på grundnivå gäller detta utbildningarna till arbetsterapeut, audionom, biomedi- cinsk analytiker, dietist, folkhögskollärare, officer (förordning 2007:1164 för Försvarshögskolan), optiker, ortopedingenjör, receptarie, röntgensjuksköterska, sjukgymnast, sjuksköterska, socionom, studie- och yrkesvägledare och tandhygienist. 
 Bland examina på avancerad nivå ingår krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna i utbildningarna till apotekare, barnmorska, civilekonom, jurist, logoped, läkare, psykolog, psykoterapeut, sjuk- husfysiker, specialistsjuksköterska, speciallärare, specialpedagog och tandläkare. 
 Dessutom ingår sådana krav i nuvarande lärarexamen, som finns både på grund- och avancerad nivå. Som nämnts i avsnitt 3.5.2 ersätts denna examen hösten 2011 av fyra nya examina, där krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna ingår. Dessa är examen till förskollärare, yrkeslärare, ämneslärare och grundlärare. 
 Som framgår ovan innehåller många examensbeskrivningar för yrken inom hälso- och sjukvården krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna, men sådana krav ställs även för t.ex.  
 lärar-, 
 jurist-, 
 socionom-, 
  civilekonomutbildningarna. Formuleringarna ser något olika ut. För juristexamen gäller t.ex. att studenten ska visa förmåga att inom området göra bedömningar med hänsyn till relevanta vetenskapliga och samhälleliga frågor, såsom de mänskliga rättigheterna och etiska aspekter. Civilekonomutbildningen har en liknande formulering. Av examensbeskrivningen för psykolog- examen framgår att studenten ska visa fördjupad förmåga att med helhetssyn på människan göra åtgärdsbedömningar utifrån rele- vanta vetenskapliga, samhälleliga och etiska aspekter med särskilt beaktande av de mänskliga rättigheterna. Liknande formuleringar återkommer i flera av de examina som leder till yrken inom hälso- och sjukvården. 
 Det finns även examensbeskrivningar som inte innehåller några krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna. Det gäller 
  
 195  
 Högskoleförordning (1993:100) samt förordning (2007:1164) för Försvarshögskolan. 
 237 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 utbildningarna på grundnivå till brandingenjörsexamen, djursjuk- vårdare, hippolog, högskoleingenjör, landskapsingenjör, lantmästare, sjöingenjör, sjökapten, skogsmästare, skogstekniker, tandtekniker och trädgårdsingenjör. Dessutom gäller det vissa examina på avancerad nivå, nämligen till civilingenjör, hortonom, jägmästare, landskapsarkitekt och veterinär. 
 Utbildningsplaner och kursplaner på högskolan 
 Utbildningsplaner styr utbildningsprogrammen på högskolan. I utbildningsplanen ska universitetet eller högskolan bl.a. ange de kurser som utbildningsprogrammet omfattar och den huvudsakliga uppläggningen av utbildningsprogrammet. De kurser som ges inom varje program styrs i sin tur av kursplaner. Även fristående kurser ska ha kursplaner. I kursplanen ska universitetet eller högskolan bl.a. ange kursens mål, det huvudsakliga innehållet i kursen och den kurslitteratur och de övriga läromedel som ska användas. Varje högskola fattar själv beslut om utbildningsplaner och kursplaner för de utbildningar som finns på respektive högskola. 
 Högskoleverkets utvärdering av utbildning om de mänskliga rättigheterna inom vissa yrkesutbildningar 
 Högskoleverket utvärderar all högskoleutbildning i sexårscykler. Genom utvärderingarna ska utbildningarna kvalitetssäkras och examensrätterna omprövas. Högskoleverket har på uppdrag av regeringen utrett hur de mänskliga rättigheterna beaktas i hög- skoleutbildningar efter det att den nya examensordningen trätt i kraft. 
  
 196  
  
 Utredningen gjordes i form av en urvalsundersökning där enkäter skickades till totalt 79 utbildningar vid 28 lärosäten. Svar inkom från 74 utbildningar vid 25 lärosäten. Bland dessa identi- fierade Högskoleverket 29 examensbeskrivningar där formuleringar om mänskliga rättigheter ingår och där kunskap om mänskliga rättigheter alltså är ett krav för att få examen. Uppföljningen visar att undervisning om de mänskliga rättigheterna bedrivs inom ramen för så gott som samtliga dessa utbildningar och att den är förhållandevis väl tillgodosedd. Undervisningen verkar också vara 
  
 196  
 Undervisning om mänskliga rättigheter i högskolan,  
 Högskoleverket, Rapport 2008:43 R. 
  
 238 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 integrerad i utbildningarna. Undervisningen ser dock mycket olika ut. 
 Högskoleverket pekar också på utvecklingsområden. Det verkar bl.a. finnas en outnyttjad möjlighet till samverkan mellan olika ämnen, särskilt när det gäller de lärosäten som har utbildning i mänskliga rättigheter. De nya examensbeskrivningarna förefaller, enligt Högskoleverket, inte heller ha inneburit någon större nyorientering eller utveckling av lärarkompetensen. Så återfinns enligt verket t.ex. sällan examensbeskrivningen kunna göra bedömningar () med särskilt beaktande av de mänskliga rättig- heterna som tydligt lärandemål i olika kurser. Enligt Högskole- verket signalerar detta till studenterna att kunskap om mänskliga rättigheter inte är central för utbildningen. 
 Högskoleverket konstaterar att utbildning om de mänskliga rättigheterna både måste ge kunskap om rättigheternas innehåll och kunskap om vad det innebär att arbeta med människorättsfrågor. Utbildningen om hur man kan arbeta med rättigheterna inom sitt yrkesområde måste vara så anpassad att den på allvar länkar samman den aktuella professionen och dess ansvar för de mänskliga rättigheter som har störst relevans för området. 
  
 3.5.4 
  
 Utbildning och kompetensutveckling inom den offentliga sektorn 
  
 Bakgrund 
 Regeringens första och andra nationella handlingsplan för de mänskliga rättigheterna (skr. 2001/02:83 och 2006/06:95) lägger båda stor tonvikt vid frågor om utbildning om de mänskliga rättigheterna för personer verksamma inom den offentliga sektorn. Som ett led i de båda handlingsplanerna har ett flertal statliga myndigheter fått i uppdrag att genomföra utbildningar och kompetenshöjande insatser om de mänskliga rättigheterna för sina anställda. Regeringen har även bl.a. via samarbete med Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) försökt stimulera kommuner att genomföra utbildningar om eller på annat sätt arbeta med de mänskliga rättigheterna. Vidare har delegationen medverkat i och lämnat stöd för flera utbildningar om de mänskliga rättigheterna för stat, kommun och landsting (se redogörelser i avsnitt 1.3.1 och nedan). 
 239 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 I propositionen  
 Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt  
 (prop. 2009/10:175) gör regeringen bedömningen att det är angeläget att de statliga arbetsgivarna arbetar strategiskt med sin kompetensförsörjning. 
  
 197  
  
 I propositionen betonas att det är en central del i regeringens årliga uppföljning av utvecklingen inom verksamhetsområdet statliga arbetsgivarfrågor att göra bedöm- ningar av kompetensförsörjningen i staten. Underlag för sådana bedömningar lämnas bl.a. i myndigheternas årsredovisningar och underlag inför mål- och resultatdialogerna. I detta sammanhang kan uppföljningar således även göras av hur de statliga myndig- heterna arbetar med sin kompetensförsörjning i frågor om de mänskliga rättigheterna. 
  
 198 
  
 Kompetensrådet för utveckling i staten (Krus) är en stabs- myndighet som ska bistå regeringen i frågor som rör strategisk kompetensförsörjning i statsförvaltningen. Krus ska uppmärk- samma regeringen på behov av samlade stödinsatser inom området men också ge myndigheterna en kvalificerad hjälp i arbetet med att skaffa rätt kompetens för att lösa sina viktiga samhällsuppdrag, både på kort och på lång sikt. Under 2009 fick Cook regeringens uppdrag att leda och samordna ett projekt under rubriken 
 Offentligt Rojas – en god förvaltningskultur 
 . 
  
 199  
  
 Utgångspunkten för projektet är en gemensam värdegrund i statsförvaltningen som utgår från demokrati och mänskliga rättigheter samt strävar mot rättssäkerhet, effektivitet och medborgarperspektiv. Värdegrunden utgörs, enligt uppdraget, bl.a. av de författningar som är av grund- läggande betydelse för de statsanställda i deras yrkesroll. Insatser ska ske på myndighetsnivå och individnivå. Insatserna på individ- nivå syftar till att bygga upp kunskapen om värdegrundsfrågor. Projektet ska genomföras under 2010 och 2011. Cook har tagit fram en promemoria om den gemensamma värdegrunden för stats- anställda som kortfattat tar upp vissa frågor om de mänskliga rättigheterna. 
  
 200 
  
 I kommunerna, landstingen och regionerna finns över 44 000 politiker, varav cirka 97 procent är fritidspolitiker som utför sitt uppdrag vid sidan om sitt ordinarie arbete eller studier. Därutöver finns ett mycket stort antal anställda. Förtroendevalda, besluts- fattare och tjänstemän i offentlig verksamhet, även i kommuner 
  
 197 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 121. 
  
 198 
  
 Prop. 2009/10:175, s. 117 f. 
  
 199 
  
 Uppdrag att leda och samordna ett projekt om offentligt Rojas,  
  
 Finansdepartementet dnr Fi2009/7223 (delvis) 
 . 
  
 200 
  
 Den gemensamma värdegrunden för de statsanställda 
  
 , Cook, 2009. 
  
 240 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 och landsting, har ansvar för att de konventioner som Sverige ratificerat iakttas i den offentliga verksamheten. 
 SKL beslutade vid sin kongress 2006 att organisationen ska verka för att medlemmarna får det stöd de behöver i arbetet med att säkerställa full respekt för mänskliga rättigheter. För mandat- perioden  
 2007–2011 
  har SKL även antagit inriktningsmålet att verka för att medlemmarna får det stöd de behöver i arbetet med att säkerställa full respekt för mänskliga rättigheter. SKL bjuder också in till seminarier och nätverk i syfte att utveckla arbetet för mänskliga rättigheter i Sverige. 
  
 201 
  
 Synpunkter från internationella organ om utbildning om de mänskliga rättigheterna inom den offentliga sektorn 
 Vikten av utbildning om de mänskliga rättigheterna för personer inom den offentliga sektorn betonas starkt av bl.a. FN:s högkom- missarie för mänskliga rättigheter och har även tagits upp av FN:s övervakningskommittéer när de lämnat sina kommentarer om Sverige. FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter har i en handbok samlat sina erfarenheter från ett flertal utbildningar om mänskliga rättigheter för olika yrkesgrupper. 
  
 202  
  
 Syftet med utbild- ningarna har varit att visa hur de olika yrkesgrupperna kan ha praktisk nytta av kunskap om de mänskliga rättigheterna i sin vardagliga yrkesutövning. Enligt handboken bör målen för sådan utbildning bl.a. vara att förmedla kunskap om rättigheterna och rättighetssystemet samt att få deltagarna att förstå sin egen roll i främjandet och skyddandet av de mänskliga rättigheterna och sina egna möjligheter att påverka rättigheterna i det dagliga arbetet. För att kunna uppnå dessa mål måste utbildningen, enligt handboken, vara relevant, flexibel, interaktiv och omväxlande. 
 Vikten av utbildning om de mänskliga rättigheterna framhålls också i högkommissariens handbok om inrättandet av nationella institutioner för mänskliga rättigheter. 
  
 203  
  
 Att informera och utbilda om de mänskliga rättigheterna innebär, enligt handboken, att skapa medvetenhet och sprida kunskap om rättigheterna. Skyddet av 
  
 201 
  
 En fråga om demokrati. Inriktningen av Sveriges Kommuner och Landstings verksamhet för kongressperioden  
  
 2007–2011 
 , 
  
  Sveriges Kommuner och Landsting, s. 12. 
  
 202 
  
 High Commissioner for Human Rights, Centre for Human Rights,  
  
 Human Rights Training, A Manual on Human Rights Training Methodology 
 , Professional Training Series No. 6, 2000. 
  
 203 
  
 United Nations Centre for Human Rights,  
  
 National Human Rights Institutions,  
 Professional Training Series No. 4, 1995, s. 20 f. 
 241 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheterna är beroende av att människor känner till vilka rättigheter de har och vilka institutioner som finns för att upprätt- hålla dessa. Handboken fokuserar i första hand på den viktiga roll som nationella institutioner för mänskliga rättigheter kan ha i att utforma utbildningsprogram för olika målgrupper om internatio- nella och nationella normer på området (se även avsnitt 3.3 och kapitel 5). Det framhålls i handboken att en praktisk utgångspunkt för utbildningen förutsätter att det finns utbildare som har erfarenhet av de verksamheter som deltagarna kommer ifrån. 
 FN:s kommitté mot tortyr uttalade 2008 i sina kommentarer om Sverige att utbildningsprogram behöver utvecklas för att fullt ut säkerställa att alla anställda inom brottsbekämpande myndig- heter och fängelser är fullt ut medvetna om tortyrkonventionens bestämmelser, om att överträdelser av bestämmelserna inte kom- mer att tolereras och kommer att utredas samt om att de skyldiga kommer att åtalas. All personal, inklusive ambassadpersonal, bör särskilt utbildas i frågor om tortyr och kränkande behandling ( 
 ill- treatment 
 ). Kommittén rekommenderade att en utvärderingsmetod utarbetas för att bedöma vilken effekt utbildningsprogrammet har för att minska antalet fall av tortyr, våld och kränkande behand- ling. 
  
 204 
  
 Kommittén för mänskliga rättigheter uttalade 2009 att den var bekymrad över antalet självmord i svenska fängelser och framhöll att alla fängelseanställda bör få tillräcklig utbildning om hur själv- mord kan förebyggas samt om FN:s minimiregler och grund- läggande principer för behandling av fångar. 
  
 205 
  
 Kommittén för barnets rättigheter rekommenderade Sverige 2009 att säkerställa att systematiska och kontinuerliga utbildnings- program om mänskliga rättigheter, inklusive barnets rättigheter, genomförs för alla som arbetar för och med barn, såsom domare, advokater, anställda inom brottsbekämpande myndigheter, stats- anställda, kommunalanställda, lärare, socialarbetare, sjukvårdsper- sonal samt särskilt barnen själva. 
  
 206 
  
 Kommittén mot diskriminering av kvinnor uttalade att den var oroad över den bristande medvetenheten om konventionen om avskaffande av alla slags diskriminering av kvinnor och dess fakul- tativa protokoll om individuell klagorätt, särskilt på kommunal nivå. Kommittén rekommenderade Sverige att öka sina ansträng- 
  
 204 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008, p. 15. 
  
 205 
  
 CCPR/C/SWE/CO/6, 7 maj 2009, p. 14. 
  
 206 
  
 CRC/C/SWE/CO/4, 12 juni 2009, p. 22. 
  
 242 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ningar för att stärka medvetenheten om konventionen och dess fakultativa protokoll bland domare, åklagare och advokater för att säkerställa att konventionens anda, syfte och bestämmelser blir välkända och regelbundet använda i rättsprocesser. Kommittén rekommenderade också att den handbok om konventionen som utarbetats på svenska ges ökad spridning. 
  
 207 
  
 FN:s specialrapportör om rätten till bästa uppnåeliga hälsa lämnade i sitt yttrande om Sverige 2007 rekommendationen att den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna skulle leda till utbildning om de mänskliga rättigheterna, inklusive om rätten till hälsa, för anställda vid Socialdepartementet, såväl som andra organ på nationell nivå samt inom landsting och kommuner som har med hälsorelaterade frågor att göra. Sådan utbildning angavs vara en förutsättning för att de mänskliga rättigheterna, inklusive rätten till hälsa, ska kunna integreras i alla relevanta policyprocesser. För att handlingsplanen skulle bli effektiv ansågs det nödvändigt att den fick politiskt stöd på hög nivå samt tillräckligt med personal och resurser. 
  
 208 
  
 Europarådets kommissarie för mänskliga rättigheter framförde i sina rekommendationer 2008 om systematiskt arbete för de mänsk- liga rättigheterna att kompetensbehovet bland offentliganställda bör utvärderas och åtgärdas för att säkerställa att de har goda och uppdaterade kunskaper om de internationella regler om mänskliga rättigheter som är av relevans för deras verksamhetsområde. 
  
 209 
  
 Kartläggningar och utbildningar om de mänskliga rättigheterna som genomförts av eller i samverkan med delegationen 
  
 SIFO-undersökning 
  
 Som tidigare nämnts genomförde SIFO 2006 på uppdrag av delegationen en enkätundersökning om vilket behov av stöd som finns inom kommuner, landsting och statliga myndigheter i arbetet för de mänskliga rättigheterna. 
  
 210  
  
 Syftet med undersökningen var att få en bild av kunskapsnivån vad gäller mänskliga rättigheter samt att få ett underlag för delegationens verksamhet med att 
  
 207 
  
 CEDAW/C/SWE/CO/7, 8 april 2008, p. 19. 
  
 208 
  
 A/HRC/4/28/Add.2, 28 februari 2007, p. 30. 
  
 209 
  
 CommDH(2009)3,  
 Recommendation on Systematic Work for Implementing Human Rights at the National Level 
 , 18 februari 2008, p. 10.8. 
  
 210 
  
 SIFO Research International,  
 Kommuners, landstings och statliga myndigheters arbete med mänskliga rättigheter – behovet av stöd,  
 2006 (bilaga 7). 
  
 243 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i deras arbete för att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna. Undersökningens målgrupper var samtliga kommuner, samtliga landsting samt 100 statliga myndigheter. Svarsfrekvensen bland kommunerna var 65 procent, landstingen 75 procent och de statliga myndigheterna 77 procent. 
 Enligt SIFO:s rapport angav cirka hälften av de myndigheter, kommuner och landsting som svarade på enkäten att det är viktigt eller mycket viktigt att ha kunskap om de mänskliga rättigheterna för att utföra det dagliga arbetet. Cirka en tredjedel svarade att de har liten kunskap om mänskliga rättigheter. De svarande i enkät- undersökningen angav att kunskapsnivån inom organisationerna inte är direkt låg, men att den kan förbättras. De beskrev också ett påtagligt behov av stöd inom området mänskliga rättigheter. Behovet beskrevs som störst vad gäller utbildningsstöd för organi- sationernas ledningsgrupper samt verksamhetsanpassad utbildning. Nästan två tredjedelar (63 procent) svarade att de har behov av fortbildning och kompetensutveckling om mänskliga rättigheter. Störst behov angav landstingen (73 procent) medan 66 procent av de statliga myndigheterna och 60 procent av kommunerna angav att de hade behov av fortbildning och kompetensutveckling på området. 
 De svarande uttryckte att det är viktigt med mänskliga rättig- heter och att det behövs utbildning om rättigheterna. Trots detta beskrevs den befintliga utbildningen om mänskliga rättigheter för anställda och politiker som begränsad. Anställda erbjuds intern utbildning inom 18 procent av de svarande organisationerna medan de i 5 procent av organisationerna erbjuds extern utbildning. 
 Utbildning för länsstyrelser 
 Under 2006 inleddes ett samarbete mellan delegationen, Länssty- relserna i Stockholms och Värmlands län och Fonden för mänskliga rättigheter för att gemensamt formulera en insats för att höja kompetensen hos handläggare vid länsstyrelserna och pröva en modell för en verksamhetsanpassad utbildning i mänskliga rättig- heter. Utbildningens primära mål var att höja kunskaps- och kompetensnivån bland handläggare vid länsstyrelser i fråga om praktisk tillämpning av mänskliga rättigheter i verksamhet som rör myndighetsutövning, dvs. tillsyn och ärendehandläggning. Ytter- 
 244 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ligare en målsättning var att utarbeta ett utbildningsmaterial för verksamhetsanpassade utbildningar för länsstyrelserna. Utbild- ningen genomfördes 2007. Den främsta målgruppen var hand- läggare och chefer vid avdelningarna för juridiska, förvaltnings- och sociala frågor vid Stockholms och Värmlands länsstyrelser. Hallands länsstyrelse, som deltagit i det förberedande arbetet, full- följde inte insatsens utbildningsmoment på grund av resursbrist. Inom ramen för insatsen genomgick 80 handläggare och chefer på de två länsstyrelserna en grundutbildning i mänskliga rättigheter med verksamhetsanpassning. 
 Under utbildningarna användes ett material med bl.a. fallstudier som utarbetats på grundval av domar från Europadomstolen, syn- punkter från FN:s övervakningskommittéer och prövningar enligt miljöbalken av relevans för länsstyrelsernas verksamhetsområde. 
  
 211  
  
 Beslut från Länsstyrelsens egen verksamhet användes också. De diskussioner som genomfördes utifrån sådana fallstudier var mycket uppskattade moment i utbildningen. 
 Från utbildningsinsatsen kan bl.a. följande slutsatser dras: 
  
 - 
  
 Ju fler konkreta exempel och fall att arbeta med under utbild- ningarna, desto bättre tycks förutsättningar vara för att för- bättra den praktiska tillämpningen av människorättsperspek- tivet. Framför allt bör beslut från den egna verksamheten användas. 
  
 - 
  
 Det är en fördel att genomföra utbildningen i flera steg med några månaders mellanrum när t.ex. uppgifter kan genomföras för redovisning och diskussion vid nästa tillfälle. Utbildning i flera steg ger också möjlighet för deltagarna att ta med sig exempel och frågor från sitt eget arbete för diskussion vid kurstillfällena. Ett särskilt tillfälle för uppföljning är också att rekommendera. På så sätt blir det möjligt att bättre utvärdera effekterna av utbildningen. 
  
 - 
  
 Ett förberedelsearbete som genomförs i nära samarbete mellan utbildare och myndighet ger möjligheter till verksamhetsanpass- ning av utbildningen. Förberedelserna kan t.ex. ske i form av 
  
 intervjuer, samtal och studiebesök på myndigheten för att utbildaren ska få förståelse för handläggarnas dagliga verk- 
  
 211  
 Mänskliga rättigheter i länsstyrelsens myndighetsutövning 
 . Rapporten kan beställas från Fonden för mänskliga rättigheter eller laddas ner från fondens hemsida, www.humanrights.se, eller från regeringens webbplats om mänskliga rättigheter, www.mänskligarättigheter.se. 
  
 245 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 samhet och typiska ärenden och även skapa förtroende mellan parterna. 
  
 - 
  
 Vid insatser som genomförs gemensamt av aktörer som inte tidigare samarbetat måste tid avsättas för att samarbete och kommunikation ska fungera smidigt. 
  
 Utbildning för rättsväsendet i Blekinge län 
 Under 2007 och 2008 genomförde Rikspolisstyrelsen med finan- siering från delegationen en verksamhetsanpassad pilotutbildning för personer verksamma inom rättsväsendet i Blekinge län. Insatsen har kortfattat beskrivits i avsnitt 1.3.1. En rapport om utvärde- ringen av utbildningen finns i bilaga 11. 
  
 212  
  
 I rapporten lämnas bl.a. följande rekommendationer: 
  
 - 
  
 Genomför en förstudie som belyser deltagarnas kunskaper, t.ex. genom en enkät eller besök på arbetsplatsen. 
  
 - 
  
 Precisera syftet med utbildningen utifrån deltagarnas kunskaper och behov och formulera mål på kort och lång sikt. Målsätt- ningen och syftet kommuniceras med deltagarna för att i samråd med dem avgöra om det är mål som denna grupp har möjlighet och kapacitet att uppnå. 
  
 - 
  
 Sätt samman utbildningen genom att följa de olika steg som finns i den modell som presenteras i utvärderingen. Var noga med att undersöka vilka förutsättningar som finns för utbild- ningen. 
  
 - 
  
 Utbildningen bör innehålla en teoretisk genomgång av de mänskliga rättigheterna, inklusive historia, begrepp och nuläges- analys. 
  
 - 
  
 Gå igenom hur andra organisationer, myndigheter eller företag arbetar med mänskliga rättigheter i praktiken och lyft fram goda exempel. 
  
 - 
  
 Deltagarna bör genom en uppgift praktiskt tillämpa sina kunskaper om mänskliga rättigheter på den egna verksamheten. Denna del är central och bör ges utrymme i utbildningen. 
  
 212  
  
 Mundzic,  
 Utvärdering av pilotutbildningen Laga lika. En utbildning i mänskliga rättigheter för rättsväsendet i Blekinge län 
 , 2008 (bilaga 11). 
  
 246 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Utbildning för anställda vid Socialstyrelsen 
 Under 2007 genomförde delegationen i samarbete med Social- styrelsen och Göteborgs universitet två verksamhetsanpassade pilotutbildningar om mänskliga rättigheter för anställda vid Social- styrelsen. Efter dessa pilotutbildningar utvecklades och genom- förde personal från Göteborgs universitet ytterligare en utbildning tillsammans med personal från Socialstyrelsen. Denna utbildning omfattade två halvdagar med cirka en månad emellan när ett individuellt fördjupningsarbete utfördes. Utbildningarna behand- lade de mänskliga rättigheternas internationella juridiska ramverk och dess koppling till den nationella lagstiftningen, med speciell tonvikt på Socialstyrelsens huvudområden. Fördjupningsarbetet syftade till att få deltagarna att koppla samman sina egna arbets- uppgifter med frågor om mänskliga rättigheter. Knappt 300 per- soner har hittills deltagit i utbildningarna, motsvarande drygt hälften av personalen. Även tjänstemän inom myndighetens led- ning har genomgått en något kortare utbildning. Enligt delega- tionens erfarenheter har de utbildningar som varit uppdelade i två omgångar med fördjupningsuppgift däremellan fungerat bättre än de utbildningar där hela insatsen genomfördes under en heldag. Dels hinner utbildningens första del sjunka in och alstra nya frågor hos kursdeltagarna, dels blir den individuella uppgiften med fokus på det egna arbetet en naturlig utgångspunkt för den andra halvdagen, vilket gör denna del mer verksamhetsanpassad. Enligt Socialstyrelsens utvärdering har en stor majoritet av deltagarna ansett att utbildningen kommer att vara värdefull i deras framtida arbete. En stor majoritet var också positiv till att göra en individuell uppgift under utbildningen. 
 Socialstyrelsen utarbetar för närvarande även en vägledning om mänskliga rättigheter för socialtjänsten i samarbete med Malmö högskola. 
 Kartläggning av introduktionsutbildningar 
 Forskare vid Teologiska högskolan (THS) har på delegationens uppdrag gjort en kartläggning av på vilket sätt mänskliga rättigheter behandlas vid introduktionsutbildningar för nyvalda politiker och 
 247 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 nya chefstjänstemän i kommuner, landsting och regioner. 
  
 213  
  
 Undersökningen inleddes med en enkät med 13 frågor som togs fram i samråd med SKL och som skickades ut till samtliga kom- muner och landsting. Svar inkom från 52 kommuner (18 procent) och 12 landsting (66 procent). Enkätundersökningen komplet- terades därefter med intervjuer i 17 kommuner och ett landsting. Trots den låga svarsfrekvensen bland kommunerna kan resultatet vara av intresse eftersom det saknas andra liknande undersök- ningar. 
 Bland de slutsatser som rapportförfattarna drar kan följande nämnas: 
  
 - 
  
 Majoriteten av de kommuner och landsting som svarade på enkäten använde inte begreppet mänskliga rättigheter i sina introduktionsutbildningar och få kommuner och landsting hade en övergripande policy om de mänskliga rättigheterna. Däremot fanns det vissa rättigheter som togs upp under introduktions- utbildningar, främst jämställdhet, funktionsnedsättning, åldrings- frågor, barn och etniska minoriteters rättigheter. Rapportför- fattarna menar att en sådan konkretisering kan vara bra, men att en mer övergripande diskussion bör kunna stärka implemente- ringen genom att fokusera på maktinnehavarens skyldigheter mot alla som berörs av maktutövningen snarare än på vissa utsatta grupper. 
  
 - 
  
 Enligt rapportförfattarna saknas en gemensam och klar upp- fattning om begreppet mänskliga rättigheter, vilket försvårar arbetet för att effektivt implementera rättigheterna. 
  
 - 
  
 I rapporten framförs att det finns begränsad medvetenhet om spänningsförhållandet mellan demokrati som en form av majoritetsstyre och de mänskliga rättigheter som lagstadgade begränsningar av majoritetens makt. 
  
 - 
  
 Enligt rapporten överbetonades ledarens ansvar för de egna medarbetarna på många håll på bekostnad av ansvaret för de medborgare som berörs av förvaltningen. Detta avspeglades i att flera respondenter associerade mänskliga rättigheter med per- sonalfrågor. 
  
 213  
  
 Namli, Hart, Sharp,  
 Förtroendevaldas och chefstjänstemäns introduktion 
 – En studie bland kommuner, landsting och regioner avseende mänskliga rättigheter vid introduktionsutbildningar 
 , Teologiska högskolan i Stockholm 2009 (bilaga 10). 
  
 248 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 - 
  
 För att policydokument om bl.a. mänskliga rättigheter ska kunna användas vid introduktionsutbildningar utan att uppfattas som vaga och oprecisa bör, enligt rapportförfattarna, en kopp- ling ske mellan aktuella regelverk och vad de deltagande tjänste- männen eller förtroendevalda behöver göra i ljuset av denna. 
  
 - 
  
 Det är en utmaning att hitta kompetens som förenar god känne- dom om människorättsperspektivet med god kännedom av den aktuella verksamheten. En kombination av internt och externt perspektiv är avgörande för att människorättsperspektivet ska vitaliseras under introduktionsutbildningarna, menar rapport- författarna. 
  
 - 
  
 Det är viktigt att kunna konkretisera människorättsfrågorna så att de diskuteras nära de aktuella verksamheterna. Detta kan göras genom reflektion över ledarens ansvar, t.ex. om vilka bestämmelser som aktualiseras i ledarrollen och hur man ska agera för att uppfylla kraven. Mänskliga rättigheter kan också diskuteras som ett redskap för att förbättra ledarskap. När mänskliga rättigheter tas upp under introduktionsutbildningar bör frågorna också kopplas till en fortsatt process för att ge långsiktiga resultat, enligt rapportförfattarnas mening. 
  
 - 
  
 I studien nämns att styrdokument om mänskliga rättigheter kan användas under introduktionen och för att utvärdera resultat av det kommunala människorättsarbetet, t.ex. olika former av bokslut som kan bidra till kontinuitet. 
  
 Utbildning för ett kommunalt tjänstemannanätverk 
 Delegationen stödde under 2007 en utbildning för det nationella nätverket för mångfald och mänskliga rättigheter, som består av tjänstemän från kommuner, landsting, länsstyrelser och organisa- tioner. Utbildningen omfattade fyra kurstillfällen om två dagar och syftade till att stödja kommuner i att utveckla sitt arbete med mänskliga rättigheter. Anställda inom tretton kommuner och ett fackförbund deltog i utbildningen. Utbildningen har utvärderats. 
  
 214 
  
 Bland de rekommendationer som lämnades som ett resultat av utvärderingen bör främst nämnas att denna typ av utbildningar om mänskliga rättigheter lämpligen kan omfatta tre delmoment, som 
  
 214  
  
 Mundzic,  
 Utvärdering av en utbildning i mänskliga rättigheter för ett kommunalt tjänste- mannanätverk  
 (bilaga 12). 
  
 249 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 behandlar att ha kunskap om mänskliga rättigheter, att vara grundad i mänskliga rättigheter och att arbeta med mänskliga rättigheter. Modellen utvecklades och användes inom ramen för den utbildning som genomfördes för Arbetsmarknads- och Familjeförvaltningen i Eskilstuna kommun och beskrivs närmare nedan. Vidare kan nämnas vikten av att deltagarna utför en egen uppgift där frågor om de mänskliga rättigheterna kombineras med deltagarens eget arbetsområde. En annan rekommendation är att ge utrymme för diskussion och reflektion om värderingar och upp- fattningar med anknytning till de mänskliga rättigheterna. 
 Pilotutbildning för Eskilstuna kommun 
 Under hösten 2008 genomförde Arbetsmarknads- och Familjeför- valtningen i Eskilstuna kommun en utbildning om mänskliga rättigheter i samverkan med delegationen. Utbildningen lades upp enligt en modell som bygger på delegationens erfarenheter från de utbildningar för länsstyrelserna, rättsväsendet och ett kommunalt tjänstemannanätverk, vilka har beskrivits ovan. Modellen bygger på tre steg: 
  
 - 
  
 Att ha kunskap om mänskliga rättigheter 
  
 Steg 1 omfattar utbildning om de mänskliga rättigheterna ur ett historiskt och globalt perspektiv syftande till en ökad förståelse för varför det är viktigt att arbeta med mänskliga rättigheter i Sverige. Steg 1 omfattar både en genomgång av olika konven- tioner och av statens, landstingens och kommunens ansvar för att upprätthålla rättigheterna i verksamheten. 
  
 - 
  
 Att vara grundad i mänskliga rättigheter 
  
 Steg 2 omfattar utvecklandet av förmågan att hantera frågan om  
 icke-diskriminering. 
  Detta görs genom attitydövningar och övningar för att synliggöra vanliga fördomar samt för att se betydelsen av mänskliga rättigheter både i privat- och arbets- livet. Syftet är att få en insikt om att de mänskliga rättigheterna kan vara relevanta för en rad olika beslut och verksamheter. 
  
 - 
  
 Att arbeta med mänskliga rättigheter 
  
 Steg 3 innebär att utifrån kunskap om de mänskliga rättig- heterna och  
 icke-diskriminering 
  förstå hur ett människorätts- perspektiv kan tillämpas i den egna yrkesutövningen samt i arbetet med handlingsplaner, konsekvensanalyser och liknande 
 250 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 instrument. Här kan centrala styrdokument från den egna kommunen och exempel på människorättsbaserat arbete som tidigare omnämnts i andra termer än mänskliga rättigheter lyftas fram. 
 I utbildningen deltog samtliga chefer i ledningsgruppen för förvaltningen samt ett antal deltagare som arbetar operativt i verk- samheten, sammanlagt att fyrtiotal personer. Enligt den utvärde- ring som genomfördes var deltagarna i generellt mycket nöjda med utbildningen och fick genom denna en ökad förståelse för mänskliga rättigheter och hur man kan arbeta med rättigheterna i verksamheten. 
  
 215  
  
 Utifrån denna och andra utbildningsinsatser som delegationen har genomfört och medverkat till har delegationen kommit fram till att den modell som användes har en bra utformning som kan användas mer generellt i utbildningar om de mänskliga rättigheterna inom den offentliga sektorn. 
 Kartläggning av kommunalt arbete för de mänskliga rättigheterna 
  
 Rapporten  
 Kommunernas ansvar för att förverkliga mänskliga rättigheter  
 har utarbetats av forskare vid Malmö högskola på dele- gationens uppdrag. Rapporten, som är en kartläggning av hur 16 kommuner arbetar med frågor om de mänskliga rättigheterna, finns i bilaga 8 och beskrivs i sammandrag i avsnitt 3.4.4. I rappor- ten framhålls angående utbildningsfrågor bl.a. att utbildningar bör ta sin utgångspunkt i deltagarnas egna arbetsuppgifter för att sedan behandla hur arbetssätt och förhållningssätt kan förändras med ett människorättsperspektiv och vilket mervärde en sådan förändring kan medföra. 
  
 Utbildning för kursledare på Sahlgrenska akademin 
 Under 2009 genomförde Sahlgrenska akademin i samverkan med delegationen en utbildning för kursledare utifrån den modell som användes i Eskilstuna kommun (se ovan). Målsättningen med utbildningen var bl.a. att skapa förståelse för hur frågor om de mänskliga rättigheterna kan behandlas under läkarutbildningen, att 
  
 215  
  
 Mundzic,  
 Utvärdering av en pilotutbildning i mänskliga rättigheter, Ledningsgruppen på Arbetsmarknads- och Familjeförvaltningen i Eskilstuna kommun,  
 (bilaga 13). 
  
 251 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 skapa medvetenhet om det ansvar som kursledarna har för att detta sker och hur utbildningen om de mänskliga rättigheterna kan utvecklas. Enligt utvärderingen ökade utbildningen deltagarnas kunskaper om mänskliga rättigheter och gav deltagarna utrymme och redskap att börja reflektera över betydelsen och användningen av ett rättighetsperspektiv inom läkarutbildningen och vården. Deltagarna efterlyste dock ännu fler konkreta exempel kopplade till den egna verksamheten. 
  
 3.5.5 
  
 Delegationens erfarenheter och slutsatser 
  
 Det allmänna skolväsendet 
 Vad först beträffar skolväsendet kan konstateras att delegationens informationsarbete till stora delar har fokuserat på ungdomar. Arbetet med  
 EU-initiativet 
  Europeiska året för lika möjligheter för alla och den svenska delen av Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika, liksom arbetet med serietidningen Respekt samt MR- blobben, har tidigare redovisats i delegationens delbetänkande  
 Rapporter från en  
  
 MR-verkstad 
  
 (SOU 2008:45). Här kan dock några erfarenheter lyftas fram som har koppling just till skolan som en utgångspunkt för de förslag rörande skolan som presenteras i avsnitt 7.2. 
 Delegationens arbete gentemot ungdomar tyder på att många ungdomar har en begränsad kunskap om de mänskliga rättigheterna och sällan förknippar begreppet med sitt eget liv eller det egna samhället. Arbetet med de europeiska kampanjerna visade också att det finns en stor efterfrågan på mer information och större möjligheter till diskussion om mänskliga rättigheter i skolan. 
  
 216  
  
 Här kan främst delegationens uppdrag att samordna de nationella aktiviteterna inom ramen för Europarådets kampanj Alla olika – Alla lika nämnas. Detta uppdrag genomfördes i samarbete med Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer (LSU). I samband med detta arbete, främst de skolturnéer LSU genomförde för utbildning om diskriminering och fördomar, har det framgått att det leder till en bättre förankring och förståelse av de mänskliga rättigheterna om eleverna i ett öppet samtal får reflektera och diskutera sina förhållningssätt och uppfattningar gentemot andra människor och deras rättigheter, än om utbildningen enbart består 
  
 216  
  
 SOU 2008:45,  
 Rapporter från en  
 MR-verkstad. 
  
 252 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 av mer traditionell undervisning. I stället för att läraren endast försöker förmedla vad som är rätt bör läraren kunna initiera diskussion om fördomar, intressekonflikter och åsiktsskillnader i frågor som är relevanta för eleverna själva. Interaktivitet, dialog och reflektion är viktiga framgångfaktorer i detta sammanhang. Det bör dock samtidigt framhållas att en sådan utbildningsform ställer krav på att samtalsledaren själv har goda kunskaper om de mänskliga rättigheterna och kan lotsa eleverna till en grundläggande förståelse för rättigheterna. Även under arbetet med den s.k.  
 MR-blobben 
  har delegationen kunnat dra slutsatsen att det ofta är bättre att väcka intresse och engagemang genom att skapa situationer där ung- domar själva får ta ställning till svåra frågor än att endast presentera färdiga svar. 
 Delegationens arbete med uppdraget att genomföra kommuni- kationsinsatser och kunskapshöjande aktiviteter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande visade att medvetenheten om Sveriges roll i slavhandelns historia är mycket begränsad, såväl bland ungdomar som bland andra. Det är delegationens uppfattning att utbildning om de mänskliga rättig- heterna i skolan bör omfatta inte endast frågor om de mänskliga rättigheterna och regelverket kring rättigheterna generellt, utan också diskussioner om kränkningar av och problem rörande de mänskliga rättigheterna som historiskt har förekommit i Sverige, liksom aktuella brister i skyddet för de mänskliga rättigheterna här i landet. Det finns en tendens att frågor om mänskliga rättigheter främst ses som relevanta för andra länder. En sådan inställning gynnar inte förståelsen bland elever och andra för att de själva har rättigheter och samtidigt skyldighet att inte kränka andra personers rättigheter. 
 Regeringen har slagit fast i både den första och den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna att det är regeringens långsiktiga mål att stärka kunskapen och medveten- heten om dessa rättigheter. Redan i utvärderingen av den första nationella handlingsplanen betonades behovet av utbildning om mänskliga rättigheter på alla nivåer av utbildningssystemet; för- skola, grundskola, gymnasium och högskola. 
  
 217  
  
 I utvärderingen betonades också att ett verkligt lärande om rättigheterna handlar om förståelse. Det är därför avgörande att skolan inte bara 
  
 217  
 Bra början, men bara en början. En utvärderande kommentar om den nationella handlings- planen för de mänskliga rättigheterna 
 , Wagner och Leonard, Regeringskansliet, 2005, dnr Ju2004/6673/D 
 . 
 253 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 undervisar om de mänskliga rättigheterna utan också praktiserar dem i vardagen. 
 Delegationen kan dock konstatera att utbildningen om de mänskliga rättigheterna behöver utvecklas och stärkas ytterligare. Trots att FN:s konvention om barnets rättigheter ofta bedöms som den mest kända av konventionerna, visar en undersökning från Barnombudsmannen 2009 att kopplingen mellan barnets rättig- heter och FN:s barnkonvention verkar vara otydlig i skolundervis- ningen. 
  
 218  
  
 Ungdomsstyrelsen visar i en undersökning från 2008 på skillnader mellan ungdomar vad gäller kunskaper om de mänskliga rättigheterna och på betydande skillnader vad gäller kunskaper om demokratins principer och procedurer. 
  
 219  
  
 Med tanke på det för- tydligade ansvar för de mänskliga rättigheterna som skolorna fått genom den nya skollagen, och om de mänskliga rättigheterna tyd- ligt skrivs in i de kommande läroplanerna, kursplanerna och ämnesplanerna, finns det goda förutsättningar för att elevernas kunskaper om de mänskliga rättigheterna kommer att öka fram- över. 
 Det är angeläget att kunskap och förståelse om de mänskliga rättigheterna förmedlas, både i undervisningen och i verksamheten, till alla elever med början i de lägre årskurserna. Sådan kunskap behövs för att den enskilde ska kunna bevaka sina mänskliga rättigheter, påtala när någon annans rättigheter kränks och respek- tera andras rättigheter. Delegationens förslag om utbildning om de mänskliga rättigheterna i skolan redovisas i avsnitt 7.2. 
 Högre utbildning 
 Delegationen har vid genomförandet av sitt uppdrag att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting genomfört en rad utbildningar om de mänskliga rättigheterna för tjänstemän och förtroendevalda inom den offentliga sektorn. Som framgått av avsnitt 3.5.4 har kartläggningar av bl.a. kunskapsbehovet vad gäller mänskliga rättigheter inom statliga myndigheter, kommuner och landsting också genomförts. Målgruppen har till övervägande del omfattat personer med högskoleutbildningar inom de områden där krav på kunskaper om de mänskliga rättigheterna numera ställs i examensbeskrivningarna. Vid genomförandet av dessa insatser har 
  
 218 
  
 Kom närmare 
 , Barnombudsmannen, 2009, s.12. 
  
 219 
  
 Demokrati och mänskliga rättigheter 
 , Ungdomsstyrelsens skrifter 2008:4. 
 254 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 det framkommit att det finns en stor efterfrågan på kunskaps- höjande insatser om de mänskliga rättigheterna. Vid utbildningarna har det inte varit tillräckligt att enbart föra diskussion om män- niskorättsfrågor som direkt anknyter till målgruppens verksamhet då generell kunskap ofta saknats om de mänskliga rättigheterna som begrepp och rättsligt normsystem. 
 Vid en genomgång av högskolelagen (1992:1434) har konsta- terats att lagen anger flera frågor som högskolorna ska arbeta med, men att frågor om de mänskliga rättigheterna, till skillnad från vad som är fallet med skollagen, inte ingår bland dessa. 
 Högskoleverkets kartläggning visar på utvecklingsområden vad gäller högskoleutbildningarnas behandling av frågor om de mänsk- liga rättigheterna. Myndigheten framför att de brister som fram- kommit inte i första hand bör åtgärdas genom ökad reglering. Det behövs i stället mer tid att utveckla området t.ex. genom att lära av framgångsrik undervisning om andra tvärsektoriella frågor. Det är därför, enligt delegationens uppfattning, angeläget att arbetet med att integrera de mänskliga rättigheterna i högskoleutbildningar fortsätter och konsolideras. 
 Det kan också konstateras att krav på kunskaper om de mänsk- liga rättigheterna i dag ställs i en rad examensbeskrivningar, men att det fortfarande även finns examensbeskrivningar där sådana krav saknas, bl.a. inom områden för stadsplanering och byggverksamhet. 
 Delegationens förslag avseende utbildning om de mänskliga rättigheterna på högskolan redovisas i avsnitt 7.3. 
 Den offentliga sektorn 
 Enligt delegationens mening är kompetens om de mänskliga rättigheterna nödvändig inom den offentliga sektorn för att skyddet för de mänskliga rättigheterna ska vara långsiktigt hållbart. Internationella övervakningsorgan har i sina kommentarer om Sverige framfört att de är bekymrade över vad som uppfattas vara en brist på kunskap och medvetenhet om de internationella instru- menten om de mänskliga rättigheterna inom den svenska offentliga förvaltningen. I dag saknas en sammanhållen strategi för hur sådan utbildning kan genomföras inom staten. Krus har dock fått regeringens uppdrag att arbeta med ett projekt om offentligt Rojas, som delvis omfattar frågor om de mänskliga rättigheterna. När det gäller den kommunala nivån har SKL för mandatperioden 2007– 
 255 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 2011 antagit inriktningsmålet att verka för att medlemmarna får det stöd de behöver i arbetet med att säkerställa full respekt för mänskliga rättigheter. 
 Delegationen har medverkat till genomförandet av flera utbild- ningar för personer som är verksamma inom den offentliga sektorn. Frågan om vilket innehåll utbildningar om mänskliga rättigheter inom den offentliga sektorn bör ha och hur de bör utformas har diskuterats inom ramen för flera utvärderingar av delegationens utbildningsinsatser. Delegationen har kommit fram till att den trestegsmodell som användes för en pilotutbildning för en ledningsgrupp inom Eskilstuna kommun kan rekommenderas mer allmänt för utbildningar inom den offentliga sektorn (se ovan). En viktig poäng med denna modell är att den omfattar  
 för det första  
 övergripande kunskaper om de mänskliga rättigheterna, bl.a. om konventionerna,  
 för det andra  
 övningar som syftar till att bearbeta egna fördomar och attityder i förhållande till bl.a. principen om  
 icke-diskriminering 
  samt,  
 för det tredje 
 , kunskaper om hur de mänskliga rättigheterna inverkar på den egna yrkesutövningen. Dessa tre moment är, enligt delegationens erfarenheter och bedöm- ning, väsentliga för att utbildningen ska ge effekt i den ordinarie verksamheten. 
 Andra erfarenheter som bör nämnas är vikten av att redan i ett tidigt skede involvera kursdeltagare och andra representanter för den aktuella verksamheten i förberedelsearbetet och då kartlägga deras kunskap, förväntningar och behov. Personer med kompetens om organisationens egen verksamhet respektive om de mänskliga rättigheterna bör arbeta tillsammans med att så konkret som möjligt, gärna fallbaserat, förena frågor som rör bl.a. beslutsfat- tande inom organisationens eget verksamhetsområde med kunskap om vilka krav de mänskliga rättigheterna ställer på myndighetens beslutsfattande och agerande. 
 Utbildning i flera etapper är att föredra så att deltagarna kan ta med sig frågor från sitt vardagliga arbete för diskussion vid nästa utbildningstillfälle. Utbildningar om mänskliga rättigheter får också bättre genomslagskraft efter det att deltagarna kommit tillbaka till sina verksamheter om rättigheterna implementeras i handlingsplaner eller andra policydokument där deras betydelse åskådliggörs. Utbildningen behöver därför ge deltagarna kunskap om och verktyg för att utarbeta nya sådana dokument eller om- arbeta redan befintliga dokument. 
 256 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 En annan lärdom är att det krävs engagemang från en verksamhets ledning för att utbildningar ska kunna genomföras och för att de ska få långsiktig effekt. För att ledningen ska kunna medverka till att de mänskliga rättigheterna integreras i verksam- heten behöver även ledningen ges kompetensutveckling i ämnet. Det finns ofta ett generellt behov av att i samband med utbild- ningar på ett grundläggande sätt tydliggöra vad mänskliga rättig- heter är, bl.a. i förhållande till demokrati, och på vilket sätt de mänskliga rättigheterna sätter gränser för och ställer krav på myndighetsutövning och beslutsfattande. För tjänstemän i ledande positioner, liksom för förtroendevalda, kan kunskap om och förståelse för de mänskliga rättigheterna ses som en kompetens som är nödvändig för att medborgare och medarbetare ska behand- las på ett korrekt sätt, alltså som en aspekt på rättssäkert och gott ledarskap. 
 Ytterligare en erfarenhet är att utbildning av utbildare är en viktig komponent i utbildning om mänskliga rättigheter. Om varje deltagare efter avslutad utbildning får ett ansvar att föra kunskapen vidare i den egna verksamheten skapas en effektiv kunskapssprid- ning. Utbildningarna måste i sådana fall utformas på ett sätt som underlättar för deltagarna att sprida kunskapen vidare genom metodinlärning och genom att de får material som de själva kan använda i utbildningen av sina kollegor. 
 Vad gäller utbildning om de mänskliga rättigheterna för för- troendevalda inom kommuner och landsting visar de kartläggningar som delegationen låtit göra att övergripande introduktioner om mänskliga rättigheter och det politiska ledarskapets ansvar för att säkerställa respekten för rättigheterna förekommer i mycket liten utsträckning. Många politiker utbildas däremot i mer specifika frågor om mänskliga rättigheter, t.ex. kvinnors rättigheter, barnets rättigheter och rätten till likabehandling. I  
 SIFO-undersökningen 
  framkom en tydlig bild av att utbildning för politiker om mänskliga rättigheter inte är ett högprioriterat område inom kommuner och landsting. På frågan  
 Har politiker i er organisation erbjudits utbild- ning om mänskliga rättigheter?  
 svarade endast 14 procent av samt- liga svaranden att de har erbjudit politiker en sådan utbildning. I delegationens dialog med olika kommunrepresentanter har många pekat på vikten av att kommunstyrelsens representanter erhåller kunskap om mänskliga rättigheter. På samma sätt som när det gäller utbildningen/fortbildningen för chefer och övriga anställda är det viktigt att hitta en kompetens som på ett bra sätt förenar 
 257 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 goda kunskaper om det övergripande människorättsperspektivet med kännedom om den aktuella verksamheten för att introduk- tioner ska kunna utformas på ett verksamhetsrelevant sätt. En kombination av internt och externt perspektiv är därför avgörande. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras avseende utbildning om mänskliga rättigheter inom den offentliga sektorn att efterfrågan på utbildning och kompetensutveckling är stort samt att utbildnings- insatser bör bedrivas långsiktigt, systematiskt och verksamhets- anpassat. Det kan tilläggas att delegationen har erfarenheter av att intresset för att arbeta aktivt och uttryckligen med de mänskliga rättigheterna tycks ha ökat under senare år och att det finns en stor efterfrågan på stöd inom detta område. 
 Delegationens förslag avseende utbildning om mänskliga rättigheter inom den offentliga sektorn redovisas i avsnitt 7.4. 
  
 3.6 
  
 Forskning och kunskapsutveckling om mänskliga rättigheter i Sverige 
  
 3.6.1 
  
 Inledning 
  
 En central del i regeringens politik för de mänskliga rättigheterna är att öka kunskapen och medvetenheten om rättigheterna. 
  
 220  
  
 Forskning och andra kunskapsutvecklande insatser förutsätter att relevanta och aktuella grunddata finns att tillgå. I avsnitt 2.3 beskrivs att kunskap om de mänskliga rättigheterna som den enskildes rättigheter och den offentliga sektorns skyldigheter är nödvändig för ett hållbart skydd av rättigheterna. Nedan lämnas en redogörelse för vilken tillgång till forskning, statistik och andra data som finns i dag om de mänskliga rättigheterna i Sverige. Härmed avses främst material som rör hur de mänskliga rättig- heterna skyddas, efterlevs, genomförs och förstås i Sverige, även om gränsen mot material som behandlar internationella frågor om de mänskliga rättigheterna inte är skarp. 
 Avsnittet är indelat i forskning om de mänskliga rättigheterna, statistik som kan användas för kunskapsutveckling om de mänsk- liga rättigheterna och, slutligen, nationella indikatorer om de mänskliga rättigheterna. 
  
 220  
 Prop. 2009/10:1, Utgiftsområde 1, Rikets styrelse, s. 60, skr. 2005/06:95, s. 12 och 114. 
 258 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.6.2 
  
 Forskning 
  
 Forskning om mänskliga rättigheter kan definieras på olika sätt. En grov indelning kan göras mellan dels forskning som är av relevans för de mänskliga rättigheterna utan att uttryckligen förhålla sig till dessa, dels forskning som uttryckligen förhåller sig till de mänsk- liga rättigheterna som begrepp och analysverktyg. 
 Forskning som är av relevans för de mänskliga rättigheterna utan att uttryckligen förhålla sig till dessa bedrivs inom de flesta ämnesområden och universitet och högskolor. Medicinsk forsk- ning är av relevans för förverkligandet av rätten till bästa uppnåeliga hälsa, miljöforskning kan leda till bättre förutsättningar för förverkligandet av rätten till en tillfredsställande levnadsstandard, teknisk forskning kan utforma lösningar på utmaningar som personer med funktionsnedsättningar ställs inför och så vidare. Denna typ av forskning kan sägas skapa kunskap om förutsätt- ningar och metoder för arbetet med att säkerställa de mänskliga rättigheterna. 
 Det finns också forskning som kan sägas behandla i vilken mån och på vilket sätt mänskliga rättigheter förverkligas genom natio- nell politik och prioriteringar, dock utan att den utgår ifrån ett uttalat människorättsperspektiv. Forskning om minoritetspolitik visar t.ex. på vilket genomslag minoriteters rättigheter får. På samma sätt kan forskning om äldreomsorgens praxis visa på hur äldres rättigheter tillgodoses. Denna forskning är också central för kunskapsutvecklingen om mänskliga rättigheter, utan att den nödvändigtvis behöver uttryckas i människorättstermer. 
 I kapitel 2 har beskrivits att även om de mänskliga rättigheterna omfattar såväl juridiska som politiska och etiska frågeställningar och överväganden, så ligger fokus i detta betänkande på de mänsk- liga rättigheterna som konventionsstadgade frågor och regelverk. Även delegationens överväganden om forskning om de mänskliga rättigheterna avser främst sådan forskning som uttryckligen för- håller sig till rättigheterna. Eftersom sådan forskning kan ge viktigt underlag för arbetet för de mänskliga rättigheterna är det viktigt att undersöka dess omfattning. Därutöver kan forskning inom en rad andra områden ge underlag och förbättra förutsättningarna för att efterleva de mänskliga rättigheterna, t.ex. medicinsk forskning och hälsoforskning vad avser rätten till bästa uppnåeliga hälsa. 
 259 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Vetenskapsrådets kartläggning av svensk forskning om mänskliga rättigheter 
 Under 2004 genomförde Vetenskapsrådet en kartläggning av svensk forskning om mänskliga rättigheter på uppdrag av rege- ringen. Uppdraget redovisades i en rapport 2005. 
  
 221  
  
 I uppdraget definierades forskning om mänskliga rättigheter som forskning som uttryckligen tar sin utgångspunkt i de mänskliga rättigheterna som anges i svensk grundlag och/eller internationella dokument om mänskliga rättigheter. Denna forskning delades in i fem inrikt- ningar: 
  
 - 
  
 forskning som mer allmänt tar sin utgångspunkt i de mänskliga rättigheterna utan att behandla någon särskild rättighet; 
  
 - 
  
 forskning om medborgerliga och politiska rättigheter; 
  
 - 
  
 forskning om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter; 
  
 - 
  
 forskning om diskrimineringsförbudet; samt 
  
 - 
  
 forskning om mänskliga rättigheter för vissa grupper eller delar av befolkningen. 
  
 Enligt kartläggningen ökade forskningen om mänskliga rättigheter kraftigt i omfattning under åren  
 1994–2004, 
  främst vid de juridiska fakulteterna. I rapporten framför Vetenskapsrådet att forskningen är angelägen och värd ett generellt stöd. Rådet pekade dock samtidigt på att utvecklingen varit olika stark inom olika del- områden och i olika miljöer. 
 Enligt Vetenskapsrådets kartläggning presenteras forskningen huvudsakligen i form av doktorsavhandlingar och/eller artiklar i vetenskapliga tidskrifter. Avhandlingar publiceras i ämnet med viss regelbundenhet. Artiklar publiceras inte nödvändigtvis av forskare vid universitet och högskolor utan även av praktiker eller andra med intresse för ämnet. Det är däremot ganska sällsynt med större eller medelstora samlade forskningsinsatser, t.ex. sådana som leder till monografier som inte är resultat av grundforskning. Antologier förekommer dock, i vilka flera författare deltar med något eller några kapitel. Denna forskning finansieras till största delen genom fakulteterna eller motsvarande och endast till mindre del av forskningsråd med finansieringsuppdrag. 
  
 221  
 Redovisning av uppdrag att göra en kartläggning av svensk forskning om mänskliga rättigheter 
 , Regeringskansliet, dnr Ju2004/8468/D. 
  
 260 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Vetenskapsrådet beskriver att en stor del av forskningen om mänskliga rättigheter utförs inom den juridiska disciplinen, även om det förekommer avhandlingar med andra perspektiv. Enligt rapporten saknas till stor del mångvetenskaplig forskning om mänskliga rättigheter, t.ex. sådan som är framtagen i samarbete mellan juridik och andra ämnen. Kartläggningen visar även att forskningen temamässigt domineras av övergripande frågor om mänskliga rättigheter och medborgerliga och politiska rättigheter. 
 Sammanfattningsvis pekar Vetenskapsrådet på ett antal ut- maningar för forskningen om mänskliga rättigheter. Det verkar inte finnas intresse eller ekonomiskt och arbetsmässigt utrymme för att fördjupa forskningen efter avhandlingsarbetet. I den mån forskning bedrivs efter disputationen så är det i form av projekt som leder till avsnitt i antologier eller artiklar i vetenskapliga tidskrifter. Detta ses som ett problem, eftersom det är av vikt för forskningens kvalitet och områdets framtida ställning att även seniora forskare fördjupar sig inom området. 
 Rapporten identifierade också vissa områden där forskningen är obetydlig, bl.a. forskning om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. En möjlig förklaring som framhålls i rapporten är att dessa rättigheter kan upplevas som kontroversiella och att deras innebörd, rättsliga ställning och tillämpning därför kan anses svåranalyserad. Situationen för forskning om diskriminering i allmänhet och om annan diskriminering än könsdiskriminering bedömdes som likartad. 
 Vetenskapsrådets redovisning pekar också på en annan lucka i forskningen av mer principiell betydelse. Det rör forskning om relationen mellan mänskliga rättigheter och det omgivande sam- hällets utveckling. Som exempel nämns frågor om skillnader i grundvärderingar hos befolkningen och olika tolkningar av mänsk- liga rättigheter, liksom hur olika rättigheter påverkas av utveck- lingen inom ekonomiska, medicinska och tekniska områden. 
 Den offentliga forskningsfinansieringen sker dels genom anslag direkt till universitet och högskolor, dels genom anslag till forsk- ningsråd och sektorsforskningsmyndigheter. Därutöver finns ett antal forskningsstiftelser som förvaltar offentliga medel. 
 Vetenskapsrådet menar att det inte finns anledning att kon- centrera forskningen om mänskliga rättigheter, utan att samverkan mellan existerande miljöer i stället bör öka för att åstadkomma tvär- och mångvetenskapligt samarbete. Det finns också ett behov 
 261 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 av att stödja mer seniora forskares verksamhet och att uppmuntra forskning inom försummade områden. 
 För att få till stånd denna förändring förespråkar Vetenskaps- rådet: 
  
 - 
  
 Post-doktorala 
  
  tjänster på  
 1 
 - 
 2 
  år för att öka utbytet mellan olika miljöer. 
  
 - 
  
 Forskarassistenttjänster för att möjliggöra substantiella forsk- ningsinsatser efter disputationen. 
  
 - 
  
 Doktorandtjänster inom underrepresenterade områden. 
  
 - 
  
 Ett allmänt forum för diskussion av mänskliga rättigheter med särskilt fokus på gränsområden mellan juridik och andra områden. 
  
 Dessa fyra åtgärder kan enligt Vetenskapsrådet bäst genomföras genom att ett forskningsprogram inrättas med medel som utlyses för institutioner, fakulteter eller universitet, snarare än till enskilda forskare. På så sätt menar man att man vid bedömningen bättre kan ta hänsyn till hur förslagen gynnar forskningen om mänskliga rättigheter nationellt. 
 Vetenskapsrådet förespråkar att tvärvetenskaplig forskning ska främjas då sådan forskning saknas inom området mänskliga rättigheter. 
 I regeringens forskningsproposition framför regeringen att forskning om de mänskliga rättigheterna och demokratiutveckling är viktig inom det utrikespolitiska området, t.ex. i förhållande till frågor om global säkerhet, välstånd och utveckling. 
  
 222  
  
 I avsnittet om det civila samhället, demokrati, integration och jämställdhet m.m. sägs vidare att forskning om diskriminering, mänskliga rättig- heter och nationella minoriteter är viktig, bl.a. i syfte att utveckla kunskapen om hur mänskliga rättigheter kan främjas och diskrimi- nering motverkas. Regeringen hänvisar här till Vetenskapsrådets kartläggning av svensk forskning om mänskliga rättigheter och påpekar att enligt denna är de flervetenskapliga insatserna på områ- det begränsade och forskningen koncentrerad till det juridiska området. 
  
 223 
  
 Vetenskapsrådet har inte fått något uppdrag om forskning om mänskliga rättigheter som motsvarar myndighetens förslag från 
  
 222 
  
 Prop. 2008/09:50, s. 233 ff., bet. 2008/09:UbU4, rskr. 2008/09:160. 
  
 223 
  
 Prop. 2008/09:50,  
 Ett lyft för forskning och innovation,  
 s. 240. 
  
 262 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 2005. Däremot hanterar Vetenskapsrådet bl.a. ett femårigt program om strategisk grundforskning i demokrati och offentlig förvalt- ning, omfattande 10 miljoner kronor per år. Inom ramen för pro- grammet, som inleddes 2006, har individuella projekt om mänskliga rättigheter finansierats med inriktning på mänskliga rättigheter i Sverige eller mer generellt. 
  
 224 
  
 Det aktuella forskningsläget 
 En genomgång av databasen SwePub, som innehåller referenser till de forskningspublikationer som finns registrerade i för närvarande ett trettiotal svenska lärosätens publiceringsdatabaser, visar att situationen som Vetenskapsrådet pekade ut i sin rapport 2005 kvarstår. Det kan dock finnas brister i dessa databaser så att publikationer som tar sin utgångspunkt i mänskliga rättigheter inte finns registrerade, eller inte är sökbara på begrepp som rättighet, mänskliga rättigheter, rights eller human rights. Vid undersök- ningstillfället i mars 2010 fanns det totalt 34 så kallade referee- granskade publikationer om mänskliga rättigheter, liksom 177 publikationer som rubricerats som övrig vetenskaplig publika- tion. Hit räknas avhandlingar, bokkapitel, rapporter, hela antolo- gier, recensioner, konferensbidrag etc. 
 Publikationerna inom det juridiska området dominerar stort. Av de totalt 211 publikationerna i SwePub är 65 procent från det juridiska området, 9 procent från statsvetenskap och 4 procent från freds- och utvecklingsforskning. Även övriga publikationer är från området samhällsvetenskap/humaniora. Det är också tydligt att dessa publikationer främst behandlar medborgerliga och politiska rättigheter. Endast ett tjugotal av publikationerna har ett svenskt fokus. Vetenskapsrådets slutsats att forskningen främst koncentre- ras på avhandlingar, tidskriftsartiklar och antologier verkar också fortfarande vara korrekt. 
 Av de över 26 000 doktorsavhandlingar som finns i SwePub behandlar en bråkdel (cirka en promille) explicit mänskliga rättig- heter. En närmare genomgång av dessa visar att drygt hälften är avhandlingar i juridik, medan de andra kommer från statsvetenskap, freds- och utvecklingsforskning, religionsvetenskap, socialantropo- logi, m.m. Majoriteten av avhandlingarna behandlar rättssystem 
  
 224  
 Regleringsbrev för budgetåret 2010 avseende Vetenskapsrådet, dnr U2009/7241/SAM/F, s. 5, samt (bl.a.) Vetenskapsrådet, dnr  
 2007-7294 
  och  
 2009-1319. 
  
 263 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 internationellt eller inom EU, företags samhällsansvar eller olika internationella exempel som t.ex. Kina, Kambodja, Egypten, Indonesien och Sydafrika. Knappt en femtedel har ett uttalat fokus på Sverige. 
 En genomgång av de databaser som forskningsråden Veten- skapsrådet, Forskningsrådet för Arbetsliv och Socialvetenskap (FAS) och Riksbankens Jubileumsfond har över forskningsanslag som har beviljats under de senaste fem åren indikerar dock att en förändring tycks vara på väg. Denna förändring kan skönjas både vad gäller ämnesval och rättighetsfokus. Av de drygt 60 projekt som i titel, sammanfattning, populärsammanfattning och/eller slutredovisning nämner mänskliga rättigheter eller rättigheter är blandningen av ämnesområden jämnare än bland publikationerna i SwePub. Omfattningen av de externa anslag som forskare beviljats efter ansökan speglar dock inte den existerande forskningen fullt ut, eftersom en del forskning om mänskliga rättigheter också finansieras inom ramen för universitetens egna anslag. 
 Hälften av de forskningsfinansierade projekten inriktas helt eller delvis på Sverige, vilket kan sägas peka på ett ökat intresse för forskning med nationellt fokus. Det finns fortfarande en viss dominans för forskning som närmast relaterar till medborgerliga och politiska rättigheter men även här kan en förändring ses. 
 Det är dock långt ifrån samtliga av dessa projekt som tycks använda mänskliga rättigheter som ett analysredskap. En del projekt hänvisar enbart till konventioner om mänskliga rättigheter som en bakgrund som ger ökad vikt åt deras projekt, medan andra mer explicit undersöker hur olika rättigheter eller hela människorättsidén omvandlas till praxis, relaterar till samhällsattityder osv. 
 Finansiering av forskning om de mänskliga rättigheterna 
 De direkta anslagen till universitet och högskolor har hittills främst gått till forskning genom doktorandtjänster eller nedsättning för forskning i tjänsten för docenter och professorer. Det finns dock frihet för universitet och högskolor att göra strategiska forsknings- satsningar utifrån sina prioriteringar. 
 De största svenska forskningsråden är Vetenskapsrådet, Forsk- ningsrådet för Arbetsliv och Socialvetenskap (FAS), Forsknings- rådet för miljö, areella näringar och samhällsplanering (Formas) 
 264 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 samt Verket för innovationssystem (Vinnova). Vetenskapsrådet är den i särklass största finansiären. Rådet har i uppdrag att utveckla och finansiera grundforskning av högsta kvalitet inom alla veten- skapsområden och ska särskilt främja mång- och tvärvetenskaplig forskning. FAS stöder forskning inom områdena arbetsmarknad, arbetsorganisation, folkhälsa, arbete och hälsa, välfärd och social- försäkring, omsorg och sociala relationer. Formas främjar grund- forskning och behovsstyrd forskning inom områdena miljö, areella näringar och samhällsbyggande. Vinnova utvecklar effektiva inno- vationssystem och finansierar behovsmotiverad forskning. 
 Utöver ovanstående forskningsfinansiärer finns det en bety- dande krets statliga myndigheter som både finansierar och bedriver egen forskningsverksamhet inom områden med relevans för mänskliga rättigheter som t.ex. Statens skolverk, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Socialstyrelsen, och Försäkrings- kassan. Denna forskning ska motiveras utifrån en viss samhälls- sektors eller näringslivssektors behov av kunskap för att främja vissa ändamål. Det satsas även på forskning och utveckling inom landsting och till en del även inom kommunerna, t.ex. genom centra för forskning och utveckling (FoU) inom olika verksam- hetsområden. 
 Enligt Statistiska centralbyrån (SCB) uppgick den offentliga sektorns utgifter för forskning och utveckling till nästan 6,8 miljarder kronor 2007, dvs. utgifterna för forskning och utveckling som finansieras vid sidan om lärosätena av statliga myndigheter, kommuner, landsting och de lokala och regionala  
 FoU-enhe- 
  terna. 
  
 225  
  
 Detta kan jämföras med de cirka 4,5 miljarder kronor som Vetenskapsrådet förfogar över under 2010. Merparten av den utförda forsknings- och utvecklingsverksamheten var inriktad mot hälso- och sjukvård samt försvar. 97 procent av  
 FoU-verksamheten 
  som bedrevs inom offentlig sektor utfördes av statliga myndigheter och landsting. För de övriga tre procenten stod kommuner samt lokala och regionala forsknings- och utvecklingsenheter. 
  
 225  
 Forskning och utveckling inom offentlig sektor 2007 
 , Sveriges officiella statistik, Statistiska meddelanden, UF 10 SM 0801. 
  
 265 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 3.6.3 
  
 Statistiska undersökningar, databaser och rapporter 
  
 Tillgången till statistik och data om mänskliga rättigheter 
 Det finns en stor mängd officiell statistik som tas fram av SCB tillsammans med övriga statistikansvariga myndigheter. Officiell statistik ska enligt lagen (2001:99) om den officiella statistiken finnas för allmän information, utredningsverksamhet och forsk- ning. Den ska vara objektiv och allmänt tillgänglig. 
 Från SCB:s hemsida kan all officiell statistik nås, oavsett om den är framtagen av SCB eller någon annan statistikansvarig myndighet, bl.a. i en databas tillgänglig på Internet. 
  
 226  
  
 Även en del statistik som inte ingår i den officiella statistiken publiceras. Genom denna statistik kan olika typer av data som är av relevans för att beskriva situationen för de mänskliga rättigheterna i Sverige samlas in, t.ex. i avsikt att följa utvecklingen över tid. Statistiken är systematiserad bl.a. efter region och efter ämnesområde. Dessa ämnesområden är arbetsmarknad, befolkning, boende, byggnad och bebyggelse, demokrati, energi, finansmarknad, handel med varor och tjänster, hushållens ekonomi, hälso- och sjukvård, informationsteknik, jord- och skogsbruk, fiske, kultur och fritid, levnadsförhållanden, miljö, nationalräkenskaper, näringsverksamhet, offentlig ekonomi, priser och konsumtion, rättsväsende, socialförsäkring, socialtjänst, transporter och kommunikation samt utbildning och forskning. 
 Eftersom mänskliga rättigheter inte är ett eget ämnesområde i statistiken, till skillnad från t.ex. demokrati och jämställdhet (som är en egen del av statistiken om levnadsförhållanden), krävs det att den som vill samla statistik rörande de mänskliga rättigheterna själv identifierar relevanta data som en del av statistiken om andra ämnen. Det kan då t.ex. röra sig om att sammanställa och systematisera delar av statistiken från områdena befolkning, boende, byggnad och bebyggelse, demokrati, hushållens ekonomi, levnadsförhållanden, rättsväsendet och flera andra områden. Först genom en sådan kartläggning och analys kan det klarläggas i vilken mån det saknas statistik för att en tillräckligt god bild av situationen för de mänskliga rättigheterna ska kunna framträda. 
 Det är dock redan känt, bl.a. till följd av synpunkter från internationella övervakningsorgan, att tillgången till statistik som är uppdelad på olika bakgrundsvariabler, främst etnisk tillhörighet, är begränsad. Sådan statistik har bl.a. efterfrågats av FN:s 
  
 226  
 www.scb.se/hitta statistik. 
 266 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 övervakningskommittéer (se vidare avsnitt 3.6.4 och nedan om synpunkter från internationella övervakningsorgan). 
 Förutom den officiella statistiken finns även flera andra större internationella och nationella undersökningar som tar fram data som kan vara av relevans för kunskapsutvecklingen om mänskliga rättigheter. Några exempel på sådana undersökningar och databaser ges nedan. 
  
 SOM-institutet 
  vid Göteborgs universitet genomför regel- bundet en nationell undersökning inriktad på samhälle, politik och medier, kallad  
 Riks-SOM. 
  Denna undersökning har genomförts varje höst sedan 1986. De återkommande huvudfrågorna i Riks- SOM gäller politiskt beteende, medievanor och livsstil samt atti- tyder till massmedier, politik och offentlig service. Ett antal frågor i undersökningarna återkommer år efter år medan andra växlar beroende bl.a. på aktuella händelser. Resultaten från undersök- ningarna kan ge information om t.ex. attityder och värderingar rörande de mänskliga rättigheterna, politiskt engagemang i dessa frågor samt hur människor uppfattar att samhället tillgodoser olika mänskliga rättigheter. 
 Institutet för social forskning, SOFI, vid Stockholms universitet har en databas kallad Social Citizenship Indicator Program (SCIP) som samlar data om olika länders institutionella strukturer för socialförsäkring, dvs. om pension, arbetslöshet, sjuktal, olyckstal och föräldraförsäkring. Sådana data kan t.ex. vara av relevans för studier av frågor kring rätten till social trygghet, en tillfreds- ställande levnadsstandard eller frågor om jämställdhet och icke- diskriminering i olika länder. 
 Quality of Government Institute vid Göteborgs universitet har också två databaser, Quality of Government Social Policy Dataset och Quality of Government Dataset. Databaserna har byggts upp i syfte att främja internationella jämförelser. Den förstnämnda data- basen innehåller data om socialpolitik, skattesystem, strukturella villkor för socialpolitiken, attityder, politiska indikatorer samt data om kvalitet i samhällsstyrningen ( 
 quality of government) 
 . Den andra databasen innehåller data om demokrati, mänskliga rättig- heter, myndigheternas kvalitet, korruption, valsystem, partisystem, federalism osv. Det bör noteras att de externa databaser som i sin tur används för att hämta data för området mänskliga rättigheter i sig bara berör vissa rättigheter. Gibney & strukturella indikatorer samt process- och resultatindikatorer. En skillnad är dock att processindikatorer delas upp efter deras koppling till strukturella eller resultatindikatorer. 
 För att tydliggöra förslaget om hur dessa olika indikatorer kan användas för att utveckla kunskap om olika rättigheter redovisas nedan hur rätten till bästa uppnåeliga hälsa, enligt rapporten, skulle kunna mätas genom strukturella indikatorer samt process- och resultatindikatorer. 
 Som strukturella indikatorer för rätten till hälsa föreslås: 
  
 - 
  
 ratificerade konventioner som berör rätten till bästa uppnåeliga hälsa, 
  
 - 
  
 grundlagar och övrig nationell lagstiftning som omfattar rätten till hälsa, 
  
 - 
  
 nationella myndigheter och nationella oberoende institutioner som direkt och indirekt arbetar med rätten till hälsa, 
  
 - 
  
 klagomålsinstanser för rätten till hälsa samt 
  
 - 
  
 en övergripande nationell strategi eller handlingsplan som inkluderar rätten till hälsa. 
  
 Som processindikatorer kopplade till strukturella indikatorer förordas: 
  
 - 
  
 policyer, strategier, planer och liknande som antagits av regering och ansvariga myndigheter som främjar rätten till bästa upp- nåeliga hälsa, 
  
 - 
  
 konkreta åtgärder av regering, ansvariga myndigheter och kommuner som främjar rätten till hälsa, 
  
 - 
  
 budget för hälsovård, sjukvård och social omsorg i förhållande till andra områden samt i förhållande till resultatindikatorer, 
  
 277 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 - 
  
 statliga åtgärder för att få kunskap om grupper som faller utanför statistiken t.ex. om människor som vistas i Sverige utan tillstånd, hemlösa och de grupper som omfattas av diskrimine- ringslagstiftningen. 
  
 Som processindikatorer kopplade till resultatindikatorer föreslås: 
  
 - 
  
 antal patienter i relation till antal läkare inom primärvården, 
  
 - 
  
 antal sjukhus fördelat på antal invånare i ett län eller en region, 
  
 - 
  
 andel barn som gör regelbundna hälsokontroller upp till fem års ålder, 
  
 - 
  
 andel grundskoleelever som fått utbildning i hälsa och närings- frågor, 
  
 - 
  
 andel personer med hälsoförsäkring fördelat på målgrupper. 
  
 Rapporten föreslår även att dessa processindikatorer ska inkludera: 
  
 - 
  
 andel personer som anser sig känna till sina rättigheter inom hälsoområdet samt 
  
 - 
  
 andel anställda, förtroendevalda och tjänstemän inom hälso- området som anser sig känna till sina skyldigheter när det gäller att tillgodose människors rättigheter på hälsoområdet. 
  
 Resultatindikatorer för rätten till bästa uppnåeliga hälsa delas i sin tur upp i fem delar: 
  
 - 
  
 översikt av hälsotillståndet i Sverige, 
  
 - 
  
 kvalitet i hälso- och sjukvård, 
  
 - 
  
 underliggande bestämningsfaktorer för en god hälsa, 
  
 - 
  
 beteenderelaterad hälsa samt 
  
 - 
  
 natur- och arbetsmiljö. 
  
 Arbetet fokuserade främst på resultatindikatorer, bl.a. för att befintlig statistik som är uppföljningsbar över tid ska kunna användas. Samtidigt framförs det i rapporten att det också finns ett behov av att synliggöra inom vilka områden det saknas statistik. 
 Rapporten lyfter fram befintlig statistik som kan användas som resultatindikatorer. Som ett exempel kan nämnas Folkhälso- rapporten, Nationella folkhälsoenkäten, Brottsförebyggande rådets statistik, Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds årsredovisning, Vårdbarometern, Öppna jämförelser av hälso- och sjukvårdens 
 278 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 kvalitet och effektivitet, SCB:s undersökningar av levnadsförhål- landen, m.m. I rapporten nämns avslutningsvis ett antal önskvärda resultatindikatorer för rätten till hälsa som inte kan redovisas med hjälp av befintlig statistik, t.ex. regionala skillnader vad gäller ekonomiska resurser samt kvalitet och effektivitet i vården fördelat på grupper. 
 I den övergripande analysen av de framtagna indikatorerna betonas att det finns en fara i att endast förlita sig på data som redan finns med argumentet att det inte finns statistik och/eller resurser. Risken finns då att man inte kan säkra en kunskaps- utveckling kring viktiga aspekter av mänskliga rättigheter. För att arbetet med mänskliga rättigheter ska utvecklas och föras framåt behövs därför ny statistik och data framtagna utifrån ett människorättsperspektiv. 
 Slutligen lyfts också frågan om i vad mån statistiken speglar skillnader inom en befolkning och menar att det ur ett människo- rättsperspektiv är angeläget att kunna jämföra situationen för olika grupper med befolkningen i sin helhet. Det statistiska underlag som finns för närvarande är endast tillräckligt för diskriminerings- grunden kön. 
 I rapporten konstateras att det i dag även är svårt att finna statistik för de diskrimineringsgrunder som berörs av personupp- giftslagen (1998:204), PUL. Enlig PUL är det förbjudet att behandla personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös övertygelse eller medlemskap i fack- förening. Det är även förbjudet att behandla sådana personupp- gifter som rör hälsa eller sexualliv. 
 Det finns ändå möjlighet att behandla frågor kring känsliga ämnen, som t.ex. diskrimineringsgrunderna kan vara, om en registrerad lämnat sitt samtycke eller på ett tydligt sätt offentliggjort uppgifterna. Det är dessutom tillåtet att behandla känsliga uppgifter för forskningsändamål samt statistikändamål om behandlingen är nödvändig för att en arbetsuppgift av allmänt intresse ska kunna utföras och om samhällsintresset av det statistikprojekt där behandlingen ingår klart väger över den risk för otillbörligt intrång i enskildas personliga integritet som behand- lingen kan innebära. Utifrån personuppgiftslagen är det således möjligt för myndigheter som arbetar med statistik inom olika områden att behandla statistik som omfattar känsliga personupp- gifter, som t.ex. etnicitet, hälsa och sexualliv. 
 279 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 En svårighet med statistik nedbruten på diskrimineringsgrunder kan vara att det är svårt att mäta så små grupper eftersom det statistiska underlaget blir för litet. Detta innebär att utfallet blir osäkert och i princip omöjligt att dra några säkra slutsatser av. Om det ska vara möjligt att genomföra analyser på mindre befolknings- grupper måste undersökningar baseras på ett större urval, vilket innebär en större kostnad. SCB lyfter i sina urvalsundersökningar inte fram grupper där färre än 400 personer i den specifika gruppen svarat. Detta innebär att viss statistik finns men att den i dagsläget inte publiceras utan måste specialbeställas samt att den då bygger på ett alltför litet urval personer för att några säkra slutsatser ska kunna dras. Det bör även tilläggas att statistik som t.ex. visar etnisk tillhörighet är svår att ta fram och hantera på ett sätt som är förenligt med människors behov av integritet, säkerhet och trygghet. 
 Handisams rapport med förslag på en modell för nationella indikatorer för de mänskliga rättigheterna presenterades 2009. Rapporten utarbetades som ett led i genomförandet av den nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter  
 2006–2009. 
  
 251 
  
 Av regeringens slutuppföljning av handlingsplanen framgår att resultatet av Regeringskansliets arbete med frågan om indikatorer inte kommer att presenteras på ännu en tid. 
  
 252  
  
 Vidare framgår att ett särskilt arbete vad avser indikatorer för barnpolitiken har presenterats i form av en rapport under 2007. 
  
 253 
  
 I regeringens proposition med strategi för barnets rättigheter sägs att regeringen har uppdragit åt BO att utveckla ett nytt uppföljningssystem för att följa barns levnadsvillkor inom olika områden utifrån barnkonventionen. BO har 2009 tilldelats medel för att påbörja detta arbete. Uppföljningssystemet ska användas för att mäta och beskriva de aspekter av barns levnadsvillkor som regeringen bedömer är centrala ur ett barnrättsperspektiv. Det framgår också att regeringen kommer att ge SCB i uppdrag att utifrån målområdena beräkna indikatorer på statistiska underlag utifrån register hos flera myndigheter. Indikatorerna kommer att fortsätta utvecklas. I detta utvecklingsarbete är det viktigt att berörda myndigheter och forskare involveras. 
  
 254 
  
 251 
  
 Skr. 2005/06:95, s. 111. 
  
 252 
  
 Uppföljning av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna 
  
 , Regeringskansliet, april 2010, s. 59. 
  
 253 
  
 Ds 2007:9. 
  
 254 
  
 Prop. 2009/10:232, s. 41. 
  
 280 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.6.5 
  
 Delegationens slutsatser 
  
 Vetenskapsrådets rapport från 2005 visade att forskningen om de mänskliga rättigheterna ökat i omfattningen samtidigt som den är tydligt begränsad inom vissa områden. Myndigheten förespråkar att mångvetenskaplig forskning ska främjas då sådan forskning saknas inom området. Rapporten identifierade också vissa områden där forskningen är obetydlig, bl.a. forskning om relationen mellan mänskliga rättigheter och det omgivande samhällets utveckling. En genomgång av databasen SwePub tyder på att den situation som Vetenskapsrådet beskrev i sin rapport kvarstår. De forsknings- ansökningar som Vetenskapsrådet, FAS och Riksbankens Jubi- leumsfond har beviljat indikerar dock att en förändring tycks vara på väg. I regeringens forskningsproposition hänvisades det till kartläggningen och de brister inom området som myndigheten pekat ut. Någon särskild satsning på området har dock ännu inte gjorts. 
 SCB samlar och tillgängliggör stora mängder officiell och annan statistik som kan användas för att följa utvecklingen vad avser vissa aspekter på förverkligandet av de mänskliga rättigheterna. Statistik och andra data samlas och redovisas även av ett flertal svenska och andra aktörer. Då statistikens ämnesindelning inte använder mänskliga rättigheter som begrepp, samt till följd av de mänskliga rättigheternas tvärsektoriella karaktär, saknas dock en systematisk genomgång av vilken statistik som finns respektive inte finns för att situationen avseende de mänskliga rättigheterna ska kunna belysas och följas över tid. 
 Den svenska offentliga statistiken och de universitetsbaserade databaserna kan inte heller användas som data för att belysa alla aspekter av de mänskliga rättigheterna. Situationen för de mänsk- liga rättigheterna kan inte åskådliggöras endast genom resultat eller effekter. Rättigheterna har även strukturella och processuella aspekter, bl.a. i form av regelverk och myndighetsstruktur respektive strategidokument, utbildningsinsatser m.m. Genom den befintliga statistiken kan det t.ex. inte utläsas på vilket sätt en viss rättighet skyddas i lagstiftningen eller vilken grad av kunskap och medvetenhet som finns om de mänskliga rättigheterna. 
 Det saknas vidare statistik som kan ge en bild av situationen för de mänskliga rättigheterna nedbruten på olika grupper och delar av befolkningen. Internationella organ som övervakar efterlevnaden av de mänskliga rättigheterna framför att det är angeläget att kunna 
 281 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 följa situationen för grupper som löper särskild risk att utsättas för kränkningar eller problem rörande de mänskliga rättigheterna, t.ex. diskriminering. Nationella enkät- eller urvalsundersökningar fångar inte upp dessa grupper och det finns därför ingen möjlighet att se om de som svarar på enkäter och undersökningar på ett rättvisande sätt motsvarar en population. Det kan till exempel röra sig om nationella minoriteter, flyktingar, människor som vistas i Sverige utan tillstånd, hemlösa, de barn och ungdomar som av olika anledningar inte går i skolan och personer med vissa funktions- nedsättningar. 
 Flera av diskrimineringsgrunderna fångas sällan i allmänna nationella undersökningar av till exempel SCB eller i förhållande till övrig befolkning. Överlag finns data och statistik endast i särskilda, enstaka och framförallt kvalitativa undersökningar. Dessa är inte uppföljningsbara över tid och fokuserar endast på situationen för en specifik grupp vid ett specifikt tillfälle. Dagens brist på statistik fördelad på diskrimineringsgrunder gör det svårt att på ett effektivt sätt använda statistiken för att följa upp arbetet med mänskliga rättigheter. Samtidigt kan konstateras att statistik som speglar situationen för befolkningen uppdelad t.ex. enligt diskriminerings- grunderna inte kan tas fram, hanteras och analyseras utan bety- dande problem. Även om en stor statistisk undersökning genom- förs blir antalet personer litet när uppgifterna delas upp enligt diskrimineringsgrunderna, vilket innebär att det blir svårt att dra säkra slutsatser. Vidare är statistik som är uppdelad på etnisk till- hörighet och andra diskrimineringsgrunder svår att ta fram och hantera på ett sätt som är förenligt med människors behov av integritet, säkerhet och trygghet. 
 När det gäller arbetet med nationella indikatorer för mänskliga rättigheter kan konstateras att regeringen ansett att det har förelegat ett behov av att bättre kunna följa utvecklingen vad avser de mänskliga rättigheterna och därför har påbörjat ett arbete med att utarbeta nationella mål och indikatorer på området. En modell har utarbetats men arbetet har hittills inte tagits vidare. Det finns i dag indikatorssystem inom en rad politikområden, bl.a. jämställd- hetspolitiken, ungdomspolitiken och integrationspolitiken. Ett arbete med indikatorer för barnpolitiken pågår också. 
 282 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 3.7 
  
 Civilsamhälle, näringsliv och massmedier 
  
 3.7.1 
  
 Mänskliga rättigheter och privata aktörer 
  
 Relationen mellan mänskliga rättigheter och privata aktörer, såsom individer, civilsamhälle, näringsliv och massmedier har flera dimensioner.  
 För det första  
 ger de mänskliga rättigheterna ett nödvändigt skydd för individen, men även för andra privata aktörer, gentemot staten. Organisationer inom det civila samhället är i sitt arbete beroende av att rättigheter som föreningsfriheten, mötesfriheten, yttrandefriheten och religionsfriheten respekteras. För företag aktualiseras ofta frågor om t.ex. äganderätten och rätten till domstolsprövning. Medierna är beroende av att bl.a. informationsfriheten och yttrandefriheten respekteras.  
 För det andra  
 har privata aktörer ett eget ansvar att respektera de mänskliga rättigheterna.  
 För det tredje  
 kan privata aktörer, såsom organisationer inom det civila samhället, företag och massmedier, spela en viktig roll i arbetet för de mänskliga rättigheterna. 
 Det civila samhället har en central betydelse för de mänskliga rättigheterna. Begreppet  
 det civila samhället  
 används här som en samlingsbeteckning på de aktörer och verksamheter som män- niskor bildar och driver tillsammans för gemensamma intressen och som är skilda från staten, marknaden och det enskilda hus- hållet. Bland de organisationer som verkar inom det civila samhället kan nämnas ideella föreningar, stiftelser, registrerade trossamfund, vissa kooperativ, samfälligheter och nätverk. Organisationer inom det civila samhället kan t.ex. bevaka att staten och andra aktörer respekterar de mänskliga rättigheterna, dokumentera och påtala kränkningar av de mänskliga rättigheterna och företräda enskilda, grupper och intressen, nationellt och internationellt. Organisa- tioner inom det civila samhället kan också bedriva ett omfattande arbete med att stärka kunskapen och medvetenheten om de mänsk- liga rättigheterna. 
 Massmediernas granskning av den offentliga sektorn har en viktig funktion för de mänskliga rättigheterna och demokratin. Medierna kan också stimulera debatt om mänskliga rättigheter och bidra till att stärka medvetenheten och kunskapen i dessa frågor. Näringslivets roll diskuteras oftast i relation till företagens ansvar för att respektera de mänskliga rättigheterna, men näringslivet kan också aktivt bidra till arbetet för rättigheterna, bl.a. genom ekonomiskt eller annat stöd eller genom att lyfta fram de mänskliga 
 283 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 rättigheterna i sin verksamhet, för sin personal, sina handelspart- ners eller sina kunder. 
 Privata aktörers ansvar för de mänskliga rättigheterna 
 Den folkrättsliga förpliktelsen för att de mänskliga rättigheterna följs åvilar helt och hållet staten i vid bemärkelse, såsom tidigare har beskrivits (avsnitt 2.1). I sin juridiska form markerar rättig- heterna gränserna för statens maktutövning och slås fast i kon- ventioner eller traktat, som är avtal slutna av stater representerade av sina regeringar. Inte desto mindre är det klart att de mänskliga rättigheterna omfattar ett ansvar för varje individ att respektera andra personers rättigheter. I FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna, artikel 29, sägs t.ex. att var och en har plikter mot samhället. I artikel 30 tydliggörs att ingenting i förklaringen får tolkas som en rätt för en stat, en grupp eller en enskild person att ägna sig åt en verksamhet eller att utföra en handling som syftar till att omintetgöra någon av rättigheterna i förklaringen. En motsvarande formulering finns även i Europa- konventionen, artikel 17. Alla har alltså ett ansvar för att utöva sina mänskliga rättigheter på ett sätt som inte inskränker andras rättigheter. 
 Det har under lång tid förts en diskussion om hur privata aktörers ansvar för de mänskliga rättigheterna ska kunna tydlig- göras. Även om sådana aktörers åsidosättanden av de mänskliga rättigheterna oftast innebär överträdelser av nationell lagstiftning som ska beivras nationellt har de nationella reglerna inte alltid ansetts tillräckliga. Ett problem kan vara att det land där övergrepp begåtts inte har något intresse av att ställa någon till svars eller att det saknar nödvändig lagstiftning eller institutioner för att detta ska kunna ske. För individer har det internationella straffrättsliga ansvaret tydliggjorts alltmer sedan det andra världskriget och framåt och definitivt slagits fast genom antagandet av den internationella brottmålsdomstolens stadga 1998. 
  
 255  
  
 Vad gäller företag har det ibland dessutom varit ett problem att det kan vara oklart vilket lands lagstiftning som ska ligga till grund för ansvar om det företag eller den organisation som anklagelserna riktar sig emot har en multinationell struktur. Det har därför utvecklats ett flertal riktlinjer och andra instrument för att tydliggöra företagens 
  
 255  
  
 A/CONF.183/9,  
 Anderson of the International Criminal Court 
 , 17 juli 1998. 
  
 284 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ansvar för de mänskliga rättigheterna, såsom beskrivs närmare nedan (avsnitt 3.7.3). 
 Diskussionerna om vilket ansvar organisationer inom det civila samhället har i förhållande till bl.a. de mänskliga rättigheterna har främst lett till utarbetandet av uppförandekoder och liknande själv- reglerande instrument. Frågan har t.ex. varit aktuell i förhållande till organisationer som arbetar med humanitärt eller annat bistånd. Ett betydelsefullt exempel på självreglerande instrument inom detta område är  
 Code of Conduct for the International Red Cross and Red Crescent Movement and NGOs in Disaster Relief  
 från 1994. I juli 2010 hade denna kod undertecknats av 458 humanitära organisationer inom det civila samhället. 
  
 256 
  
 En internationell standard för socialt ansvar som är avsedd att kunna användas inom flera samhällssektorer är nu under utarbe- tande. 
  
 257  
  
 Internationella standardiseringsorganisationen ( 
 Interna- tional Organization for Standardization 
 , ISO) planerar att under hösten 2010 lansera denna standard under beteckningen ISO 26000. Standarden utformas främst för organisationer och verk- samheter inom näringslivet och det civila samhället, men är även tänkt att kunna användas inom den offentliga sektorn. Syftet med ISO 26000 är att underlätta för företag, myndigheter och andra organisationer att arbeta med frågor om socialt ansvar, bl.a. mänskliga rättigheter, men även t.ex. miljö och arbetsrätt. I den del av ISO 26000 som avser de mänskliga rättigheterna utgår standar- den från internationella konventioner. Den omfattar bl.a. förkla- ringar av centrala principer om mänskliga rättigheter och riktlinjer för hur företag, organisationer och verksamheter kan gå till väga för att integrera de mänskliga rättigheter i verksamheten, identi- fiera situationer där de mänskliga rättigheterna riskerar att kränkas samt följa upp och utvärdera hur de mänskliga rättigheterna följs i verksamheten. Standarden är avsedd att fungera som en vägledning och inte avsedd att användas för certifiering. 
 Arbetet med ISO 26000 har pågått sedan 2002 och involverat ett flertal centrala aktörer på människorättsområdet, såsom ILO, FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna, FN:s särskilde representant för mänskliga rättigheter i näringslivet samt flera organisationer inom det civila samhället, däribland Human Rights Watch och Oxfam. Arbetet leds av det svenska standardiserings- 
  
 256 
  
 Koden och listan över organisationer som undertecknat den finns på www.ifrc.org/publicat/conduct. 
  
 257 
  
 Draft International Standard ISO/DIS 26000. 
  
 285 
 Bakgrundsanalys SOU 2010:70 
 institutet SIS ( 
 Swedish Standards Institute 
 ) i samarbete med Brasiliens motsvarighet, Ortiz. 
 Gemensamt för de ovan beskrivna internationella instrumenten om privata aktörers ansvar för de mänskliga rättigheterna är att de är frivilliga riktlinjer som reglerar ansvar men inte skyldigheter i juridisk mening. Ofta ger de även staten en tydlig roll i att tillse att de frivilliga riktlinjerna sprids och används. 
 Samverkan mellan olika samhällsaktörer i arbetet med handlingsplaner och liknande strategier för de mänskliga rättigheterna på nationell nivå 
 Vid utarbetandet av de svenska nationella handlingsplanerna för de mänskliga rättigheterna har omfattande konsultationsprocesser genomförts. Syftet med dessa processer har både varit att identi- fiera problem rörande de mänskliga rättigheterna och att inhämta förslag på åtgärder. Konsultationerna har omfattat en rad aktörer, bl.a. statliga myndigheter, kommuner, landsting, universitet och högskolor, organisationer inom det civila samhället och arbets- marknadens parter. 
  
 258 
  
 Planernas genomförande har samordnats av arbetsgrupper inom Regeringskansliet med tjänstemän från de olika departementen. 
  
 259  
  
 Under tiden för genomförandet av handlingsplanerna har dock inga direkta samråd genomförts med de aktörer som lämnade syn- punkter inför handlingsplanernas utarbetande. Däremot har de kallats till möten där regeringen har redovisat genomförandet av den andra nationella handlingsplanen. 
 Vid sidan av samråd om de nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter äger dock dialog med olika samhällsaktörer rum i ett flertal andra sammanhang och politikområden där de mänskliga rättigheterna aktualiseras, t.ex. inom handikappolitiken, barnpolitiken, jämställdhetspolitiken, minoritetspolitiken och den internationella handelspolitiken. Som exempel kan nämnas samråd i frågor om de nationella minoriteterna, där ansvarigt statsråd och företrädare för de nationella minoriteterna deltar, det kommunala partnerskap som regeringen har stött för att stimulera till samverkan och dialog om barnets rättigheter på kommunal nivå 
  
 258 
  
 Skr. 2005/06:95, s.  
  
 19–20, 
  skr. 2001/02:83, s.  
 19–20. 
  
 259 
  
 Förordnanden i en arbetsgrupp med uppgift att utarbeta en nationell handlingsplan för mänskliga rättigheter (Ju 2000:M), dnr Ju2000/2608/LED, samt Förordnanden i en interdepartemental arbetsgrupp för mänskliga rättigheter (Ju 2006:E), dnr Ju2006/4035/D 
  
 . 
  
 286 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 samt regeringens dialog med företag inom ramen för initiativet Globalt Ansvar, där frågor om näringslivets samhällsansvar behand- las (se vidare avsnitt 3.7.3). 
 De flesta åtgärderna i de nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheterna har rört statliga myndigheter. Vissa åtgär- der rör dialog eller annat utbyte med kommuner och landsting. En åtgärd beskriver t.ex. att regeringen uppmuntrar kommuner och landsting att använda regeringens långsiktiga mål om full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige som mål för sitt eget arbete och att ta fram lokala handlingsplaner för de mänskliga rättig- heterna. 
  
 260  
  
 Privata aktörer berörs indirekt av några åtgärder, t.ex. regeringens arbete med Globalt Ansvar (åtgärd 124). En annan åtgärd rör  
 icke-diskriminering 
  som villkor för statligt stöd till organisationer inom det civila samhället (åtgärd 96). Organisatio- nerna nämns också som viktiga aktörer för genomförandet av flera åtgärder som bl.a. rör frågor om att sprida information och medvetenhet om de mänskliga rättigheterna. Regeringen betonar också mer allmänt i skrivelsen att det är angeläget att föra dialog och samarbeta med privata aktörer kring frågor om mänskliga rättigheter, bl.a företag och enskilda organisationer. 
 FN:s handbok om nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter förespråkar en hög grad av samverkan mellan olika samhällsaktörer både i samband med att en handlingsplan utarbetas och då den genomförs och följs upp. 
  
 261  
  
 Handboken pekar ut organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter som nyckel- aktörer som regeringen bör samverka med i arbetet, både med att utarbeta och att genomföra handlingsplaner. Andra aktörer som pekas ut som viktiga är nationella institutioner för mänskliga rättigheter, företag och representanter för massmedierna. 
 FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna har i en rapport från 2007 sammanfattat erfarenheterna från olika länders arbete med bl.a. nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna. I rapporten framförs att det är centralt att det finns en kommitté som kan koordinera arbetet med att utarbeta handlingsplanen samt att denna grupp bör omfatta både myndig- heter och organisationer från det civila samhället. Ett sådant brett 
  
 260 
  
 Skr. 2005/06:95. 
  
 261 
  
 Office of the United Nations High Commissioner For Human Rights,  
  
 Handbook on National Human Rights Plans of Action,  
 Professional Training Series No. 10, 2002. 
 287 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 deltagande bör även karaktärisera arbetet med att genomföra hand- lingsplanen, enligt rapporten. 
  
 262 
  
 Europarådets kommissarie för mänskliga rättigheter har i en rekommendation om systematiskt arbetet för de mänskliga rättigheterna betonat vikten av samarbete mellan olika aktörer även när åtgärder för systematiskt arbete för mänskliga rättigheter ska genomföras. Genom att samla berörda aktörer från olika samhälls- sektorer – såsom myndigheter, kommuner, civilsamhälle och repre- sentanter för marginaliserade grupper – både under planerings- och genomförandefaserna i arbetet med nationella handlingsplaner och liknande dokument kan effektiviteten i genomförandet stärkas, anser kommissionären. Svårigheter som uppstår vid genomförandet av åtgärder kan t.ex. diskuteras genom att representanter för olika myndigheter sammankallas under implementeringsfasen. 
  
 263 
  
 Det kan i detta sammanhang noteras att regeringen aviserat att den avser att under hösten 2010 bjuda in bl.a. organisationer inom det civila samhället till en dialog. 
  
 264  
  
 Dialogen ska behandla vilken roll dessa organisationer kan spela för att bidra ytterligare till att stärka respekten för samt kunskapen och medvetenheten om de mänskliga rättigheterna, samt hur fler organisationer kan involveras i sådant arbete. Frågor om hur samverkan i arbetet för de mänskliga rättigheterna mellan stat, kommun och det civila samhället, ska också diskuteras. 
 Det varierar mellan olika länder vilken roll de nationella institu- tionerna för mänskliga rättigheter har i arbetet med nationella handlingsplaner och liknande strategier, bl.a. beroende på institu- tionens förhållande till regeringen respektive riksdagen. Det van- ligaste är att regeringen bär hela ansvaret för både utarbetande och genomförande av sådana dokument. Det förekommer dock också att den nationella institutionen leder utarbetandet av planen, eller någon del av den. I Nya Zeeland gav parlamentet i uppdrag åt landets kommission för mänskliga rättigheter att ha en sådan roll. Syftet var att skapa förutsättningar för en inkluderande process. I planen betonas att medan regeringen har ett särskilt ansvar för de mänskliga rättigheterna så har även lokala och regionala myndig- heter ett ansvar, liksom näringslivet, organisationer m.fl. Butler 
  
 262 
  
 United Nations Office of the High Commissioner for Human Rights 
  
 , Experience with National Human Rights Action Plans, Indicators and National Human Rights Institutions,  
 juni 2007, s.1. 
  
 263 
  
 CommDH(2009)3,  
 Recommendation on Systematic Work for Implementing Human Rights at the National Level,  
 18 februari 2009, p. 6, 7.1, 8 och 10. 
  
 264 
  
 Skr. 2009/10:106,  
 Dialog om samhällets värdegrund 
 , s. 57. 
  
 288 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 ringen och dess myndigheter, samt lokala myndigheter, har dock ansvaret för genomförandet av de flesta åtgärderna i planen. 
  
 265 
  
 I sin rapport från 2007 om erfarenheterna från olika länders arbete med bl.a. nationella handlingsplaner för de mänskliga rättigheterna framför FN:s högkommissarie för de mänskliga rättigheterna att nationella institutioner för de mänskliga rättig- heterna kan ha en viktig roll i att hålla konsultationer om nationella handlingsplaner. Medan ägandeskapet och ansvaret för en hand- lingsplan bör ligga på regeringen, kan en nationell institution t.ex. leda arbetet med den kartläggning av problem rörande de mänskliga rättigheterna som utgör grunden för en nationell handlingsplan. Vidare kan nationella institutioner för de mänskliga rättigheterna övervaka och utvärdera genomförandet av en handlingsplan i sam- arbete med andra aktörer, t.ex. organisationer inom det civila samhället. 
  
 266 
  
 3.7.2 
  
 Det civila samhället 
  
 Inledningsvis beskrevs hur de mänskliga rättigheterna och det civila samhället skyddar och är beroende av varandra. Staten bör respek- tera och noggrant skydda det civila samhällets självständighet och integritet för att på så sätt garantera det civila samhällets grans- kande, röstbärande och opinionsbildande funktioner. 
 Regeringen har i december 2009 i propositionen  
 En politik för det civila samhället  
 (prop. 2009/10:55) betonat vikten av en hög grad av engagemang inom det civila samhället. Genom riksdagens beslut om propositionen har ett mål för politiken fastställts. 
  
 267  
  
 Målet är att villkoren för det civila samhället som en central del av demokratin ska förbättras, bl.a. genom att det civila samhällets förutsättningar att verka stärks.  
  
 268 
  
 I propositionen beskrivs att organisationerna inom det civila samhällets har flera roller, även om skillnaden mellan dessa olika roller inte alltid är så tydlig i praktiken. Flera roller kombineras också ofta med varandra. 
  
 269  
  
 Enkelt uttryckt kan dock sägas att 
  
 265 
  
 The New Zealand Action Plan for Human Rights, Priorities for Action 
  
 :  
  
 2005–2010, 
  
  s. 3 och 
  
 266 
  
 United Nations Office of the High Commissioner for Human Rights 
  
 , Experience with National Human Rights Action Plans, Indicators and National Human Rights Institutions,  
 juni 2007, s. 5. 
  
 267 
  
 Prop. 2009/10:55, bet. 2009/10:KrU7, rskr. 2009/10:195. 
  
 268 
  
 IJ2008/2110/UF, IJ2009/2235/UF. 
  
 269 
  
 Prop. 2009/10:55, s. 42 ff. 
  
 289 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 organisationerna inom det civila samhället  
 för det första  
 har en viktig roll som röstbärare och opinionsbildare. I denna egenskap är organisationerna centrala för demokratin. De kan ge röst åt olika gruppers behov, värderingar och intressen. De kan agera påtryckare och kritisera den offentliga maktutövningen och på så sätt fungera som en motvikt till den offentliga makten. Organisationernas roll som röstbärare och opinionsbildare är därmed mycket viktig också för skyddet och främjandet av de mänskliga rättigheterna. Respekten för de mänskliga rättigheterna, och kunskapen och medvetenheten om rättigheterna, är i hög grad beroende av ett starkt och varierat civilsamhälle där olika organisationer, grupper och intressen kan komma till tals. För att respekten för de mänskliga rättigheterna ska upprätthållas behöver det finnas orga- nisationer som bevakar och lyfter människorättsfrågor och som kan föra fram människors erfarenheter av vilka problem, brister och styrkor som finns i skyddet och genomförandet av rättig- heterna. 
 I propositionen anges,  
 för det andra 
 , att många organisationer inom det civila samhället också erbjuder olika typer av service till sina medlemmar och till människor i allmänhet. Vad gäller organisationernas roll för de mänskliga rättigheterna kan t.ex. påpekas att organisationerna har stor betydelse för att förmedla stöd och annan service för människor med olika behov. Vidare bedriver organisationer inom det civila samhället omfattande utbildning om de mänskliga rättigheterna, bl.a. inom ramen för studieförbunden. 
  
 För det tredje  
 påpekas det i propositionen att det blir allt vanligare att aktörer inom det civila samhället har en roll som utförare och leverantör av tjänster. I propositionen avses då sådana tjänster som i regel utförs mot full ersättning, t.ex. efter upp- handling. Organisationer inom det civila samhället bedriver bl.a. omfattande verksamhet inom välfärdsområdet, t.ex. förskolor, skolor, vård och omsorg. När organisationerna på detta sätt utför tjänster på uppdrag från det allmänna har de ansvar för att respektera de mänskliga rättigheterna på samma sätt som andra aktörer som bedriver offentlig verksamhet. 
 Frågor om statligt stöd till det civila samhällets organisationer behandlas som en del i propositionen. Där beskrivs en kartläggning av detta stöd som gjorts inom Regeringskansliet som en uppdate- ring av en tidigare kartläggning som Statskontoret genomförde 
 290 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 2003. 
  
 270  
  
 Kartläggningen av statliga bidrag till det civila samhällets organisationer för år 2009 omfattar 103 olika bidrag över stats- budgeten. De största bidragen som omfattats av kartläggningen 2009 gick till organisationer inom folkbildning (3,3 miljarder kronor), idrott (1,8 miljarder kronor) och bistånd som förmedlas till utlandet genom organisationer inom det civila samhället (2,4 miljarder kronor). 
 Några av de bidrag som beskrivs i kartläggningen syftar till att stödja organisationer verksamma inom områden som har samband med mänskliga rättigheter. Det finns t.ex. bidrag för organisationer som bedriver verksamhet mot rasism och intolerans, organisationer som förebygger och motverkar diskriminering samt organisationer som en del av sin verksamhet arbetar mot diskriminering, t.ex. organisationer för homo- och bisexuella samt transpersoner, orga- nisationer för personer med funktionsnedsättning samt för kvin- nors organisering och arbete med jämställdhetsprojekt. Vidare finns statligt stöd för de nationella minoriteterna och deras organisationer. Det finns även bidrag för ungdomsorganisationer, organisationer som arbetar med eller för barn, organisationer som bedriver fredsfrämjande verksamhet samt, såsom framgick ovan, organisationer som bedriver biståndsverksamhet. 
 Det saknas dock i dag bidrag som särskilt syftar till att stödja organisationer som arbetar med frågor om mänskliga rättigheter mer uttryckligen och övergripande. Samtidigt lär sådana organisa- tioner kunna söka stöd för delar av sin verksamhet från andra bidragssystem, såsom de som nämnts ovan. 
 I de kartläggningar som gjorts av det statliga stödet delas bidragen in i bl.a. dessa bidragsformer: 
  
 - 
  
 Organisationsbidrag, som är ett generellt bidrag till en organisa- tion där bidraget inte avgränsas till särskilda verksamheter. 
  
 - 
  
 Verksamhetsbidrag, som är ett riktat bidrag till en viss eller till flera angivna verksamheter som organisationen bedriver. 
  
 - 
  
 Projektbidrag, som är ett riktat bidrag till ett projekt, dvs. till en i tiden avgränsad verksamhet. 
  
 270  
 Bidrag till ideella organisationer. Kartläggning, analys och rekommendationer,  
 Statskontoret 2004:17, samt kartläggning diarieförd i ärende IJ2009/1033/UF som ett led i utarbetandet av prop. 2009/10:55,  
 En politik för det civila samhället 
 . 
  
 291 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 - 
  
 Uppdragsersättningar, som är ersättning för en verksamhet som en organisation bedriver enligt avtal eller överenskommelse. Uppdragsersättningarna är alltså inte bidrag i egentlig mening. 
  
 Regeringen konstaterar i propositionen att organisationsbidragens andel av det totala stödet har minskat under senare år samtidigt som projektbidragen och uppdragsersättningarna har ökat. Rege- ringen förklarar att den avser att arbeta för att vända denna utveckling, eftersom projektbidrag och uppdragsersättningar är betydligt mer styrande för organisationerna än organisations- bidragen. Projektbidragen är också kortsiktiga och ofta styrda av detaljerade villkor. Med hänsyn till det civila samhällets centrala roll i demokratin anser regeringen att det är angeläget att staten inte styr organisationerna mer än nödvändigt. Dessa bör i stället så långt som möjligt kunna verka fritt, självständigt och kritiskt i samhällsdebatten, även om grundläggande villkor måste ställas på vilka typer av organisationer som kan uppbära statligt stöd, t.ex. att de respekterar principen om  
 icke-diskriminering. 
  
 271 
  
 En jämförelse kan göras mellan de olika bidragstyper som beskrivits ovan och de befintliga bidragssystem som finns för verksamhet rörande vissa frågor om mänskliga rättigheter. Då framgår att organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter ur ett övergripande perspektiv kan söka verksamhetsbidrag och projektbidrag för delar av sin verksamhet från befintliga bidrags- system, dvs. för sådana aktiviteter som passar in i bidragssystemen för t.ex. verksamhet mot rasism och intolerans, diskriminering eller för jämställdhet. 
  
 272  
  
 Vidare framgår att organisationer av visst slag, t.ex. handikapporganisationer och ungdomsorganisationer eller de nationella minoriteternas organisationer, kan bedriva verksamhet som rör de mänskliga rättigheterna på grundval av de organisa- tionsbidrag som de kan få just för att de är den typen av organisationer. 
  
 273  
  
 Däremot finns det inte några tydliga möjligheter för organisationer som har syftet att arbeta för mänskliga rättig- heter att söka organisationsbidrag. 
  
 271 
  
 Prop. 2009/10:55, s. 142 f. och 157 f. 
  
 272 
  
 Förordning (2008:62) om statsbidrag till verksamheter mot rasism och liknande former av intolerans, förordning (2002:989) om statligt stöd för verksamhet som förebygger och motverkar diskriminering, förordning (2006:390) om statsbidrag till jämställdhetsprojekt. 
  
 273 
  
 Förordning (2000:7) om statsbidrag till handikapporganisationer, förordning (2001:1060) om statsbidrag till ungdomsorganisationer, förordning (2005:765) om statsbidrag för nationella minoriteter. 
  
 292 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Kommittén mot rasdiskriminering betonade 2008 i sitt yttrande om Sverige vikten av att ge tillräckligt stöd till organisationer som arbetar för de mänskliga rättigheterna, särskilt mot rasdiskrimi- nering. 
  
 274 
  
 3.7.3 
  
 Näringslivet 
  
 Företagens ansvar för de mänskliga rättigheterna 
 Frågor om företagens sociala ansvar, bl.a. för de mänskliga rättig- heterna, har diskuterats åtminstone sedan 1960- och  
 70-talen. 
  Inom ILO antogs 1977 en trepartsdeklaration med principer om de multinationella företagens sociala ansvar ( 
 Tripartite Declaration of Principles concerning Multinational Enterprises and Social Policy 
 ). Principerna ger vägledning för företag, regeringar samt arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer t.ex. beträffande anställningsvillkor och arbetsförhållanden. Principerna ses regelbundet över och har försetts med flera tillägg, bl.a. rörande tvistlösning. 
  
 275 
  
 Även Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) har utarbetat riktlinjer rörande multinationella företag och mänskliga rättigheter ( 
 OECD Guidelines for Multinational Enterprises 
 ). Sedan den första versionen lades fram 1976 har riktlinjerna omarbetats flera gånger. Den senaste versionen är från 2000, men en ny översyn pågår och en uppdaterad version av riktlinjerna kan väntas 2011. 
  
 276  
  
 Riktlinjerna, som bl.a. behandlar de mänskliga rättigheterna, fackliga rättigheter samt åtgärder för att motverka barnarbete, är gemensamma rekommendationer till företag från ett drygt  
 40-tal 
  regeringar. De har förhandlats fram i samarbete med fackföreningarnas, arbetsgivarnas och enskilda organisationers representanter vid OECD, vilka samtliga står bakom riktlinjerna. 
 De anslutna ländernas regeringar har åtagit sig att främja OECD:s riktlinjer genom att bl.a. inrätta s.k. nationella kontakt- punkter. I Sverige ligger ansvaret för den nationella kontakt- punkten under Utrikesdepartementets enhet för internationell handelspolitik. Arbetet genomförs bl.a. inom ramen för det tidigare 
  
 274 
  
 CERD/C/SWE/CO/18, 23 september 2008. 
  
 275 
  
 International Labour Office,  
 Tripartite Declaration Of Principles Concerning Multinational Enterprises and Social Policy,  
 2006. 
  
 276 
  
 OECD Guidelines for Multinational Enterprises 
  
 , antagna genom  
 Declaration on International Investment and Multinational Enterprises,  
 27 juni 2000. 
  
 293 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 nämnda projektet Globalt Ansvar, som arbetar med frågor om näringslivets samhällsansvar. Den nationella kontaktpunkten ska främja användandet och förståelsen av riktlinjerna genom att bl.a. vara ett forum för diskussion och förmå företag att följa rikt- linjerna. Globalt Ansvar bjuder flera gånger per år in svenska aktörer för utbyte av information i frågor om företagens sociala ansvar, s.k.  
 corporate responsibility 
 . Referensgruppen är ett forum för dialog, diskussion och erfarenhetsutbyte 
 Den svenska kontaktpunkten sammanställde 2006 en handbok om OECD:s riktlinjer. Handboken ger en kort bakgrund till riktlinjerna och beskriver översiktligt hur de kan användas. Den illustreras också med ärenden som tidigare varit aktuella. I hand- boken finns dessutom en översättning av riktlinjerna. 
  
 277  
  
 OECD:s riktlinjer uppdateras under 2010 och 2011 och en reviderad version av riktlinjerna ska troligen publiceras i juni 2011. 
 Inom ramen för Globalt Ansvar arbetar regeringen också med FN:s Global Compact, ett initiativ från FN:s generalsekreterare som bygger på principer kring mänskliga rättigheter, arbetsrättsliga frågor, miljö och korruption riktade till företag. Global Compact bygger på tio principer om mänskliga rättigheter, rättigheter inom arbetslivet, miljö och  
 anti-korruption. 
  Enligt de två principerna om mänskliga rättigheter bör företagen stödja och respektera skyddet för internationellt erkända mänskliga rättigheter och säkerställa att de inte är delaktiga i brott mot mänskliga rättigheter. I december 2009 var 90 svenska företag och organisationer registrerade med- lemmar i Global Compact. 
 FN:s ramverk för mänskliga rättigheter i näringslivet 
 FN:s dåvarande underkommission för mänskliga rättigheter utsåg 1993 professor Perry till rapportör för frågor om transnationella företag och mänskliga rättigheter. Detta arbete ledde till att underkommissionen 2003 antog normer om före- tagens ansvar för de mänskliga rättigheterna. 
  
 278  
  
 FN:s arbete med frågorna har sedan fortsatt, och i juli 2005 utsåg FN:s general- sekreterare professor Thomas till sin specielle representant för frågor om företag och mänskliga rättigheter. Hans rapport med ett 
  
 277 
  
 OECD:s riktlinjer för multinationella företag – en handbok 
  
 , Utrikesdepartementet, 2006. 
  
 278 
  
 E/CN.4/Sub.2/2003/12/Rev.2,  
 Norms on the Responsibilities of Transnational Corporations and Other Business Enterprises with Regard to Human Rights 
 , 26 augusti 2003. 
  
 294 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 utvecklat ramverk i dessa frågor lades fram 2008 inför FN:s råd för mänskliga rättigheter. 
  
 279  
  
 Ramverket bygger på tre kärnprinciper: 
  
 1. 
  
 statens skyldighet att skydda enskilda mot att deras mänskliga rättigheter överträds av tredje part, dvs. av privata aktörer, inklusive företag, 
  
 2. 
  
 näringslivets skyldighet att respektera de mänskliga rättig- heterna samt 
  
 3. 
  
 tillgång till effektiva rättsmedel för dem som anser sig drab- bade av kränkningar av de mänskliga rättigheterna. 
  
 Rådet förnyade den speciella representantens mandat i tre år och uppmanade honom att göra ramverket genomförbart, bl.a. genom att vidareutveckla dess omfattning och innehåll och ge konkret vägledning för hur företagens arbete med mänskliga rättigheter kan bedrivas. 
  
 280 
  
 I november 2009 uttryckte Europeiska rådet sitt fulla stöd för  
 FN-rapportörens 
  arbete med ramverket. Under det svenska ordförandeskapet i EU gav de svenska och spanska regeringarna i ett gemensamt uttalande förslag på hur ramverket kan implemen- teras i unionens policy och verksamhet. I uttalandet uppmanas EU och dess medlemsstater bl.a. att klargöra på vilket sätt bolagsrätten kan påverka företagens arbete med frågor om socialt ansvar, betona att respekt för de mänskliga rättigheterna bör ingå som en del i t.ex. bilaterala och multilaterala handels- och investeringsavtal samt exportgarantier, stärka näringslivets medvetenhet om dess ansvar att respektera de mänskliga rättigheterna med iakttagande av skälig försiktighet ( 
 due diligence 
 ) samt att verka för en bättre tillgång till effektiva rättsmedel, både inom och utanför domstolsväsendet. 
  
 281 
  
 De koder och riktlinjer som utarbetats i syfte att tydliggöra företagens ansvar för bl.a. de mänskliga rättigheterna har vissa gemensamma drag. De bygger på frivillig medverkan från före- tagens sida och utgörs av juridiskt sett  
 icke-bindande 
  riktlinjer. Samtidigt som de riktlinjer och principer som formulerats till stora delar riktar sig direkt till företagen innebär de inte att någon del av 
  
 279 
  
 A/HRC/8/5,  
 Report of the Special Representative of the  
 Secretary-General 
  on the issue of Human Rights and Transnational Corporations and other Business Enterprises, Thomas,  
 7 april 2008. 
  
 280 
  
 A/HRC/8/L.8, 12 juni 2008. 
  
 281 
  
 Sammandrag av gemensamt uttalande från de svenska och spanska regeringarna i konferensrapporten  
  
 Protect, Respect, Remedy – a Conference on Corporate Social Responsibility  
 (CSR), Stockholm,  
 10–11 
  november 2009. 
 295 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 statens ansvar för att säkerställa respekt för de mänskliga rättig- heterna flyttas över på företagen. I en resolution från FN:s generalförsamling i mars 2010 betonade generalförsamlingen t.ex. regeringarnas ansvar och deras centrala roll för att bl.a. tillhanda- hålla nödvändig lagstiftning. 
  
 282  
  
 Som framgått ovan framhålls också statens skyldighet att skydda enskilda mot att deras mänskliga rättigheter överträds av privata aktörer i det ramverk för företagens ansvar för de mänskliga rättigheterna som lagts fram inom FN. 
 Statlig upphandling och mänskliga rättigheter 
 Enligt Expertgruppen för studier av offentlig ekonomi (ESO) uppgår de inköp som varje år görs av den svenska offentliga sektorn till ett värde i storleksordningen 500 miljarder kronor. 
  
 283  
  
 Den statliga upphandlingen motsvarar en stor del av detta belopp. 
 Lagstiftningen om offentlig upphandling har sedan länge lämnat utrymme för att statliga myndigheter vid offentliga upphandlingar ställer s.k. särskilda kontraktsvillkor, som är sociala, miljömässiga och andra villkor för hur ett kontrakt ska fullgöras. Dessa villkor ska anges i annonsen om upphandling eller i förfrågningsunder- laget. Bestämmelser om särskilda kontraktsvillkor finns i 6 kap. 13 § och 15 kap. 2 § lagen (2007:1091) om offentlig upphandling och 6 kap. 14 § och 15 kap. 2 § lagen(2007:1092) om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. 
  
 I propositionen  
 Nya rättsmedel på upphandlingsområdet  
 föreslog regeringen i januari 2010 att en likalydande bestämmelse skulle införas i lagen om offentlig upphandling och lagen om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. 
  
 284  
  
 Enligt bestämmelsen bör upphandlande myndigheter och enheter beakta miljöhänsyn och sociala hänsyn i sina upphandlingar i den utsträckning det är påkallat med hänsyn till upphandlingens art. Ändringarna införs som en ny bestämmelse i 1 kap. 9 a § i lagen om offentlig upphandling och i 1 kap. 24 a § i lagen om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. Riks- dagen har fattat beslut enligt propositionen i juni 2010 och lagändringarna har trätt i kraft den 15 juli 2010. 
  
 285 
  
 282 
  
 A/RES/64/223, 25 mars 2010. 
  
 283 
  
 Brown,  
 Regelverk och praxis i offentlig upphandling 
 , Rapport till Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi 2009:2, Finansdepartementet. 
  
 284 
  
 Prop. 2009/10:180, s. 267. 
  
 285 
  
 Prop. 2009/10:180, bet. 2009/10:FiU22, rskr. 2009/10:311. 
  
 296 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Regeringen anför i propositionen att det finns starka skäl att skapa incitament för de upphandlande myndigheter och enheter som ännu inte prövar möjligheten att integrera miljöhänsyn och sociala hänsyn i sina upphandlingar. 
  
 286  
  
 Den nya bestämmelsen är dock utformad som ett målsättningsstadgande som är avsedd att vara av vägledande snarare än bindande karaktär. Regeringen påpekar, i likhet med den utredning 
  
 287  
  
 som utarbetade förslaget och några remissinstanser, att det är en svaghet med bestämmelsen att den enbart är ett målsättningsstadgande. Det finns därför inte någon möjlighet att med stöd av en sådan regel kräva av upp- handlande myndigheter och enheter att de ska ställa miljökrav eller sociala krav eller att med framgång juridiskt klandra en upp- handling för att sådana krav inte har ställts. 
 Några remissinstanser har föreslagit att det ska vara obliga- toriskt för myndigheterna att göra en bedömning av vilka miljökrav som ska ställas vid en upphandling. Enligt detta förslag skulle underlåtenheten att göra en bedömning av vilka miljökrav som myndigheten eller enheten ska ställa kunna bli föremål för prövning i domstol. Regeringen menar dock att det inte skulle vara möjligt att följa upp och kontrollera om den upphandlande myn- digheten har gjort en sådan bedömning. 
  
 288 
  
 I den utredning som lämnade förslaget om den nya bestäm- melsen övervägdes frågor om bestämmelsens förenlighet med EU- rätten, bl.a. avseende begreppet sociala hänsyn och dess tolkning. Utredningen hänvisar till en grönbok från kommissionen, och framför att begreppet sociala hänsyn ska ges en vid tolkning, som bl.a. täcker åtgärder för att trygga de grundläggande rättigheterna och principerna om likabehandling och  
 icke-diskriminering. 
  
 289 
  
 Att de mänskliga rättigheterna ingår i vad som anses som sociala hänsyn framgår också av en vägledning från Miljöstyrningsrådet. Enligt rådet omfattar begreppet sociala hänsyn bl.a. att interna- tionellt erkända normer för skäliga arbetsvillkor och mänskliga rättigheter inte eftersätts. Upphandlingsvillkor som rör mänskliga rättigheter kan t.ex. hänvisa till FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna eller de tio principer som omfattas av FN:s 
  
 286 
  
 Prop. 2009/10:180, s. 272. 
  
 287 
  
 SOU 2006:28,  
 Nya upphandlingsregler 2. 
  
 288 
  
 Prop. 2009/10:180, s. 272. 
  
 289 
  
 SOU 2006:28, s. 189 f., och KOM (2001) 366 slutlig,  
  
 Grönbok. Främjande av en europeisk ram för företagens sociala ansvar 
 , punkt 52. 
 297 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Global Compact. 
  
 290  
  
 Det får därför anses klart att krav på respekt för de mänskliga rättigheterna omfattas av begreppet sociala hänsyn. 
 Regeringen beslutade redan 2006, genom förordningen (2006:260) om antidiskrimineringsvillkor i upphandlingskontrakt, att ett trettiotal statliga myndigheter ska ställa villkor med ändamål att motverka diskriminering hos leverantören, under förutsättning att kontraktet om upphandlingen har en löptid på minst åtta månader och ett beräknat värde på minst 750 000 kronor. Regeringen beslutade om förordningen som ett led i genomförandet av den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna (åtgärd 12). Syftet med förordningen är att öka medvetenheten om och efterlevnaden av diskrimineringslagen (2008:567). Enligt för- ordningen ska den upphandlande myndigheten förena villkoren med någon sanktion och under avtalstiden kontrollera att leveran- tören uppfyller villkor om att motverka diskriminering. Uppfölj- ning ska genomföras minst en gång per år eller, vid kortare avtal än ett år, minst en gång under avtalstiden. Nämnden för offentlig upphandling har på regeringens uppdrag tagit fram allmänna råd för tillämpning av förordningen. 
 Bestämmelsen om antidiskrimineringsvillkor är alltså av bin- dande karaktär, till skillnad från den vägledande bestämmelse om miljöhänsyn och sociala hänsyn som införts i lagen om offentlig upphandling och lagen om upphandling inom områdena vatten, energi, transporter och posttjänster. Konkurrensverket har haft regeringens uppdrag att utvärdera förordningen om antidiskrimine- ringsvillkor. Uppdraget har redovisats i Konkurrensverkets rapport 
 Utvärdering av antidiskrimineringsförordningen 
 . 
  
 291  
  
 Konkurrensverket har i enlighet med uppdraget undersökt om syftet med bestäm- melserna har uppnåtts, hur dessa har påverkat små och medelstora företags möjligheter att lämna anbud samt hur bestämmelserna förhåller sig till regeringens regelförenklingsarbete, för både före- tag och upphandlande myndigheter. Myndighetens slutsats är att förordningen inte har tillämpats på ett sätt som varit effektivt för att motverka diskriminering hos leverantören. Myndigheter har avstått från att använda sanktioner vid överträdelser mot anti- diskrimineringsvillkoren och i flertalet fall har myndigheterna inte följt upp villkoren. Vid en sammantagen bedömning anser Konkur- 
  
 290 
  
 Sociala och etiska krav i offentlig upphandling 
  
 , vägledning  
  
 2008-12-24, 
  
  Miljöstyrningsrådet, s. 5 och 10. 
  
 291 
  
 Konkurrensverkets rapport 2009:2. 
  
 298 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 rensverket att antidiskrimineringsförordningen bör upphävas och att det bör bli frivilligt för myndigheterna att tillämpa antidiskri- mineringsvillkor. Myndigheten konstaterar dock att behovet av råd och vägledning på området kommer att kvarstå även om förord- ningen avvecklas. Enligt vad som framgår i regeringens proposition om nya rättsmedel på upphandlingsområdet, där även förordningen om antidiskrimineringsvillkor i statliga upphandlingar beskrivs, delar regeringen inte Konkurrensverkets bedömning. 
  
 292 
  
 3.7.4 
  
 Massmedierna 
  
 Massmediernas granskning av den offentliga maktutövningen är central för att problem om och kränkningar av de mänskliga rättigheterna ska bli kända och ventileras öppet. Medierna har också en viktig roll i att mer generellt skapa debatt och sprida medvetenhet och kunskap om de mänskliga rättigheterna. 
 I delegationens uppdrag har ingått att utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om de mänskliga rättigheterna samt att stimulera det offentliga samtalet om rättig- heterna. För att skapa ett kunskapsunderlag för detta arbete har delegationen givit i uppdrag åt forskare vid Högskolan i Kalmar att genomföra en närmare granskning av hur och i vilken mån frågan om mänskliga rättigheter presenterades och beskrevs i svenska medier under perioden  
 2000–2006. 
  Uppdraget genomfördes av universitetslektor Thomas vid Institutionen för kommunikation och design. Resultatet av granskningen har tidigare presenterats i delegationens rapport  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättig- heter i Sverige – En översikt 
 , SOU 2007:102. Här ges därför endast en sammanfattning av rapporten. 
 Rapporten visar att det inte återfinns något sammanhållet tema som kan karaktäriseras som mänskliga rättigheter i den svenska nyhetsbevakningen. Begreppet ansågs därför oanvändbart som sökkriterium. Däremot aktualiseras rättighetsfrågor, utan att de benämns som sådana, inom en rad bevakningsområden, bl.a. diskriminering, flyktingfrågor, jämställdhetsfrågor, frågor om homosexualitet, bisexualitet och transsexualitet  
 (HBT-frågor) 
  och minoritetsfrågor. Rapportförfattaren valde därför att fokusera på medierapportering om grupper som riskerar att diskrimineras i samhället. 
  
 292  
 Prop. 2009/10:180, s. 271. 
 299 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 Rapporten visar att inte heller nyhetsrapporteringen inom dessa bevakningsområden är särskilt rikhaltig. Enligt Thomas är grupper som riskerar att diskrimineras och kränkas i samhället underrepresenterade i nyhetsmedierna. Rapportförfattaren menar också att grupper som är underordnande i samhället ofta beskrivs på ett diskriminerande eller stereotypt sätt i medierna. Bevakningen inom vissa områden, såsom genusfrågor, är dock jämförelsevis väl utvecklad. 
 Thomas lät genomföra en fallstudie av rapporteringen i frågor med anknytning till mänskliga rättigheter samt grupper som riskerar att diskrimineras i samhället i dagstidningarna Dagens Nyheter, Aftonbladet och  
 Göteborgs-Posten 
  under mars månad 2007. Resultaten bekräftar, enligt rapportförfattaren, osynligheten i medier för grupper som riskerar att diskrimineras i samhället. Samtidigt menar hon att tendenser till positiva förändringar kan skönjas i de tre tidningarnas bevakning under perioden. Jämställd- hetsfrågor bevakas kontinuerligt och etnisk diskriminering har blivit ett etablerat bevakningsområde, om än inte stort. Flykting- frågor behandlas jämförelsevis ofta ur människorättsliga perspektiv och medierna lyfter fram vissa kränkningar av personer som miss- tänks ha anknytning till terrorism. Brottsbevakningen innehåller färre inslag av diskriminerande rapportering i förhållande till personer med  
 icke-svensk 
  bakgrund än två år tidigare. 
 Viktiga diskriminerande mönster i mediebevakningen i för- hållande till utsatta grupper kvarstår dock, enligt rapportför- fattaren. Samhällsinvånare med utländsk bakgrund, etniska mino- riteter, personer med  
 HBT-orientering 
  och personer med funk- tionsnedsättning är osynliggjorda, och viktiga frågor som berör grupperna tas inte upp.  
 HBT-frågor, 
  hemlöshet och barnets rättig- heter, liksom rasism och rasistiskt våld, behandlas knappast alls. 
  
 3.7.5 
  
 Delegationens slutsatser 
  
 Arbetet för de mänskliga rättigheterna på nationell nivå kräver en hög grad av dialog, öppenhet, samverkan och förtroende mellan regeringen, myndigheter, kommuner och landsting och privata aktörer, bl.a. organisationer inom det civila samhället. De svenska nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter har utarbetas efter omfattande samråd med en rad aktörer i samhället, medan regeringen och staten burit ansvaret för att utforma och genomföra 
 300 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 handlingsplanerna. Det är angeläget att upprätthålla en tydlighet i att staten, företrädd av regeringen, bär det yttersta ansvaret för att de mänskliga rättigheterna respekteras. Det kan emellertid över- vägas om en högre grad av samverkan än tidigare skulle kunna uppnås kring själva åtgärderna i en handlingsplan eller motsvarande och genomförandet av dessa åtgärder. En angelägen fråga är t.ex. om det är möjligt att kommuner och landsting påtar sig en mer aktiv roll i samarbete med de statliga aktörerna. Det är viktigt att det finns en uppslutning kring arbetet för de mänskliga rättig- heterna, där olika aktörer kan ta på sig en egen roll, för att det ska skapas delaktighet och för att effektiviteten ska vara så god som möjligt. I detta sammanhang kan det noteras att det pågår ett arbete med att ta fram en internationell standard för socialt ansvar (ISO 26000) som bl.a. omfattar riktlinjer om de mänskliga rättig- heterna avsedda att kunna användas av verksamheter inom såväl näringsliv, civilsamhälle och offentlig sektor. 
 Respekten för de mänskliga rättigheterna, och kunskapen och medvetenheten om rättigheterna, är beroende av ett starkt och varierat civilsamhälle där olika organisationer, grupper och intres- sen kan komma till tals. Demokratin och respekten för de mänsk- liga rättigheterna stärks av att det finns organisationer inom det civila samhället som bevakar och lyfter frågor om de mänskliga rättigheterna och som kan föra fram människors erfarenheter av vilka brister och styrkor som finns i skyddet av rättigheterna. Delegationen konstaterar att det i dag saknas bidragssystem för statligt stöd till organisationer som har till syfte att arbeta för de mänskliga rättigheterna, även om vissa delar av sådana organisa- tioners verksamhet kan finansieras med t.ex. projektbidrag. Det är angeläget att det finns möjligheter till långsiktiga och mindre styrda bidrag för organisationer som arbetar för de mänskliga rättigheterna, på samma sätt som det i dag finns möjligheter för bl.a. organisationsbidrag för organisationer inom många andra verksamhetsområden. Det finns därför, enligt delegationens mening, behov att se över om de befintliga systemen för statligt stöd till det civila samhällets organisationer fungerar tillfredsstäl- lande med avseende på deras arbete för de mänskliga rättigheterna. 
 En rad projekt, riktlinjer och samarbeten pågår nationellt och internationellt för att tydliggöra både svenska och utländska företags ansvar för de mänskliga rättigheterna. Arbetet har bedri- vits under en rad år inom flera internationella organisationer, såsom ILO, OECD och FN. Under 2011 kommer troligen ett arbete med 
 301 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 att uppdatera OECD:s riktlinjer för multinationella företag att slutföras. Riktlinjerna behöver då spridas i Sverige. Genom att ett ramverk för företag och mänskliga rättigheter har utarbetats inom  
 FN-systemet 
  har det också skapats en bra plattform inom denna organisation för att arbeta vidare med att tydliggöra företagens ansvar för de mänskliga rättigheterna. Regeringen har uttryckt sin avsikt att utveckla arbete utifrån ramverket i det uttalande som Sveriges ordförandeskap i EU gjorde gemensamt med Spaniens tillträdande ordförandeskap i november 2009. I uttalandet nämndes bl.a. möjligheterna att använda bolagsrättsliga åtgärder och bilaterala handels- och investeringsavtal för att konkretisera arbetet med företagens sociala ansvar. En angränsande fråga är att en bestämmelse nyligen införts om att upphandlande myndigheter och enheter bör beakta miljöhänsyn och sociala hänsyn i sina upphand- lingar i den utsträckning det är påkallat med hänsyn till upphand- lingens art. Begreppet sociala hänsyn kan även omfatta hänsyn till de mänskliga rättigheterna. 
 Det är centralt för de mänskliga rättigheterna generellt, liksom för demokratin och skyddet av yttrandefriheten, att staten slår vakt om massmediernas oberoende och integritet. På grund av mass- mediernas stora genomslagskraft har dessa samtidigt ett stort ansvar för att respekten för de mänskliga rättigheterna upprätthålls och för att inte bidra till diskriminerande eller kränkande attityder i samhället. I rapporten  
 Svenska nyhetsmedier och mänskliga rättig- heter i Sverige  
 (SOU 2007:102) framfördes att rapporteringen i nyhetsmedier i frågor om de mänskliga rättigheterna är begränsad och att grupper och personer som särskilt riskerar att utsättas för kränkningar av de mänskliga rättigheterna är underrepresenterade i nyhetsrapporteringen. 
  
 3.8 
  
 Behovet av en ny struktur för skydd av de mänskliga rättigheterna i Sverige 
  
 Regeringens långsiktiga mål är full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
  
 293  
  
 Enligt delegationens uppfattning är det nödvändigt att de mänskliga rättigheterna genomsyrar all offentlig verksamhet för att arbetet för detta mål ska vara effektivt. 
  
 293  
 Skr. 2005/06:95, s. 12. 
 302 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 Givet den kunskap som samlats in och de erfarenheter som gjorts har delegationen dragit den övergripande slutsatsen att det behöver skapas en struktur för hållbart skydd av mänskliga rättig- heter i Sverige. Vissa avgränsade delar av ett sådant skydd finns redan på plats inom de områden som presenterats ovan i bak- grundsanalysen. Det finns ett starkt juridiskt skydd för flera mänskliga rättigheter, såsom dessa kommer till uttryck i svensk lagstiftning, och det finns vissa mekanismer som bl.a. har funk- tionen att undvika att lagstiftning och rättstillämpning skiljer sig från Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna. Det finns också tillsyn och styrning av offentlig verk- samhet som avser att skydda några mänskliga rättigheter eller mänskliga rättigheter för en del av befolkningen, t.ex. barn. Det finns även funktioner som kan ge myndigheter, kommuner och landsting stöd i delar av deras arbete för att säkerställa respekten för vissa av de mänskliga rättigheterna i verksamheten. Undervis- ning och utbildning på olika nivåer av utbildningsväsendet har vissa inslag av mänskliga rättigheter. Likaså kan den existerande sta- tistiken användas för kunskapsutveckling om några aspekter på de mänskliga rättigheterna. Slutligen förekommer också viss forskning på temat mänskliga rättigheter i Sverige. 
 Samtidigt står det klart att mycket saknas. De strukturer som finns i dag tar inte sin utgångspunkt i Sveriges alla internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Lagstiftning, granskning av författningsförslag, myndigheternas uppdrag och tillsyn och uppföljning av offentliga verksamheter omfattar endast ett urval rättigheter eller vissa grupper eller delar av befolkningen. Helhets- grepp saknas i arbetet, samordningen är begränsad och anknyt- ningen till konventionerna om mänskliga rättigheter svag. Det finns inte heller något uttalat människorättsperspektiv i den offent- liga verksamheten. 
 Det finns exempel på statliga myndigheter, kommuner och landsting som arbetar mer aktivt och uttalat utifrån de mänskliga rättigheterna. Delegationens erfarenheter tyder också på att intres- set för sådant arbete har ökat under senare år. Det finns en tydlig efterfrågan på stöd och kunskap om hur de internationellt reglerade mänskliga rättigheterna ska förstås och tillämpas i svensk offentlig verksamhet. Tydliga direktiv efterfrågas. De initiativ som tas inom området är dock inte samordnade och, vilket är mer problematiskt, blir sällan livskraftiga. Delegationens erfarenhet är att intressanta och genomarbetade initiativ ofta blir av tillfällig 
 303 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 SOU 2010:70 
  
 karaktär därför att skyldigheten för alla delar av det allmänna att respektera Sveriges internationella åtaganden sällan är uttalad. Denna skyldighet uttrycks t.ex. endast undantagsvis i lagstift- ningen, i myndigheternas instruktioner och i tillsynen. Forsk- ningen och kunskapsutvecklingen i fråga om de mänskliga rättig- heterna är främst inriktad på andra länder, inte på frågor om hur de mänskliga rättigheterna efterlevs, tolkas och uppfattas i Sverige. 
 Hela den svenska offentliga verksamheten ska respektera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Samtidigt är denna skyldighet till stor del underförstådd. Detta medför en risk för att satsningar på kompetensutveckling, att integrera de mänskliga rättigheterna i styrdokument, att utarbeta vägledningar osv. blir tillfälliga. Uppdrag som myndigheterna får om de mänskliga rättigheterna riskerar att uppfattas som pålagor som kan nedprioriteras när ekonomiskt och annat utrymme minskar. Vidare finns det inget tydligt incitament för myndig- heterna att uttolka de mänskliga rättigheternas mer konkreta innebörd för svenska förhållanden om lagar och förordningar inte visar att skyddet av rättigheterna ingår i myndigheternas ansvars- områden. Satsningar på utbildning om de mänskliga rättigheterna i utbildningsväsendet kan på liknande sätt upplevas som överflödiga om rättigheterna inte ställs i relation till den svenska vardagen, till studentens kommande yrkesliv eller om kunskapen inte efterfrågas i arbetslivet. Utvecklingen av forskning och kunskapsutveckling om de mänskliga rättigheterna kan på samma sätt lätt bli begränsad om det inte görs några satsningar på området eller om efterfrågan på kunskap är svag. 
 Delegationen menar därför att det behövs ett helhetsgrepp och en struktur som på ett hållbart sätt kan skydda de mänskliga rättigheterna i Sverige med utgångspunkt i de internationella åtagandena. Det finns all anledning att ge de mänskliga rättig- heterna samma centrala position i den svenska inrikespolitiken som de har i utrikespolitiken. 
 En sådan struktur för skydd av de mänskliga rättigheterna bör omfatta flera delar. Rättigheternas roll i svensk lag behöver tydliggöras och stärkas och den offentliga verksamheten styras så att samtliga mänskliga rättigheter blir en del av den ordinarie verksamheten. Vidare erfordras att tillsynen av offentlig verksam- het omfattar granskning av respekten för de mänskliga rättig- heterna samt att utbildning om rättigheterna i utbildningsväsendet utvecklas och relateras till den verklighet elever och studenter 
 304 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrundsanalys 
  
 känner till. Det behövs också en strategi för kompetensutveckling om de mänskliga rättigheterna för personer verksamma inom den offentliga sektorn. Det civila samhällets organisationer, medierna och näringslivet, måste också ges förutsättningar och stimuleras till att ännu tydligare arbeta med mänskliga rättigheter. Medveten- heten om de mänskliga rättigheterna som egna rättigheter, och samtidigt som ett eget ansvar, behöver stärkas bland allmänheten. För att skapa överblick, utveckla en samlad kunskap och fungera pådrivande för dessa insatser krävs ett oberoende organ med uttryckligt mandat att främja säkerställandet av de mänskliga rättig- heterna. 
 Nedan, i kapitel  
 4–9, 
  redogör delegationen för sina övervägan- den och förslag med avseende på rättsligt skydd, en aktör med samlat uppdrag rörande de mänskliga rättigheterna, styrning och tillsyn, utbildning och kompetensutveckling, forskning, statistik och kunskapsutveckling om de mänskliga rättigheterna samt, slutligen, det civila samhällets och näringslivets roll. Delegationens överväganden och förslag avseende förslagens konsekvenser och finansiering redovisas i kapitel 10. 
 Syftet är att dessa förslag tillsammans ska bilda en struktur för hållbart skydd av de mänskliga rättigheterna, där varje del för- utsätter och stärker utvecklingen inom de övriga delarna. Omvänt försvagas förändringsarbetet inom ett område om utvecklingen inom ett annat avstannar. 
 Förslagen om en struktur för hållbart skydd av de mänskliga rättigheterna i Sverige är också avsedda att tydliggöra de mänskliga rättigheternas roll som en gemensam internationell och nationell värdegrund för samhället. 
 305 
 Del II  
 -  
 Förslag 
 4 Det rättsliga skyddet 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Delegationen har bl.a. genom sitt utåtriktade arbete funnit att det ansvar som åvilar alla delar av det allmänna att respektera de mänskliga rättigheterna i enlighet med Sveriges internationella åtaganden inte alltid framgår tydligt. Såsom har beskrivits i avsnitt 3.2.5 finns det endast ett fåtal hänvisningar till Sveriges interna- tionella åtaganden om de mänskliga rättigheterna i svensk lagstiftning. Vid ratificering av traktater på detta område har normharmoni ofta konstaterats föreligga. Det har dock även förekommit att anpassningar av svensk lagstiftning varit behövliga inför en ratificering. I vissa fall har sådana anpassningar fått genom- föras senare för att lagstiftningen ska vara förenlig med konven- tionsorganens tolkning. 
 Rättstillämparen kan normalt utgå ifrån att lagstiftaren utformat författningar så att dessa står i överensstämmelse med Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Det finns också system för att bl.a. under lagstiftningsprocessen kontrollera att författningsförslag och andra förslag överensstämmer med konventionerna. Sverige har ett dualistiskt förhållningsätt till relationen mellan nationell och internationell rätt, vilket innebär att internationella åtaganden behöver införlivas i svensk lagstiftning för att bli direkt tillämpliga. Det har sällan ansetts finnas något behov av att erinra om Sveriges internationella åtaganden i lagstift- ningen, eftersom denna antas vara i överensstämmelse med kon- ventionerna. 
 Det har inte heller funnits någon rättslig tradition av att tolka konventionerna eller använda övervakningsorganens utslag och uttalanden. Sedan inkorporeringen av Europakonventionen och Sveriges inträde i  
 EU-samarbetet 
  har det dock blivit nödvändigt för domstolar och myndigheter att tolka och tillämpa rättsregler och 
 309 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 annat material av internationell karaktär. Därmed har även frågor om överensstämmelsen mellan författningsförslag och gällande rätt samt Europakonventionen och  
 EU-rätten 
  allt oftare uppkommit. 
 Enligt delegationens bedömning finns det anledning att nu tyd- ligare lyfta fram de mänskliga rättigheterna under lagstiftningspro- cessen liksom för rättstillämpningen. Riksdagen har som en del av målet för demokratipolitiken fastställt att de mänskliga rättig- heterna ska respekteras i Sverige. 
  
 1  
  
 Regeringen har förklarat att de mänskliga rättigheterna, såsom de uttrycks genom Sveriges interna- tionella åtaganden och den svenska lagstiftningen, inte får kränkas på någon nivå i samhället. Regeringen har också förklarat som sin avsikt att den, för att uppnå detta mål, avser att stärka kunskapen och medvetenheten om de mänskliga rättigheterna samt förbättra samordningen av arbetet för rättigheterna. 
  
 2 
  
 För att full respekt för de mänskliga rättigheterna ska säker- ställas och kränkningar av rättigheterna förebyggas behöver de mänskliga rättigheterna skyddas kontinuerligt och beaktas på varje stadium av lagstiftnings- och rättstillämpningsprocessen. Det inter- nationella regelverket om de mänskliga rättigheterna står under ständig förändring, dels genom att nya instrument antas, dels genom att tolkningen av redan befintliga överenskommelser utvecklas. Det senare sker främst genom domar från bl.a. Europa- domstolen, men även de synpunkter och yttranden som interna- tionella övervakningskommittéer och andra organ framför har betydelse. Det finns numera i Sverige en större vana än tidigare av att beakta Europadomstolens domar och av att följa hur tolkningen av Europakonventionen utvecklas genom domstolens praxis. Förändringar inom andra delar av det internationella regelverket om mänskliga rättigheter behöver dock också följas. Samtidigt utvecklas även det nationella rättssystemet och dess tillämpning. Konventionerna om de mänskliga rättigheterna och relaterat material från internationella organ behöver finnas med och beaktas fortlöpande under denna utveckling. 
 Lagstiftnings- och rättstillämpningsprocessen kan förenklat beskrivas som ett förfarande som omfattar flera stadier, från stat- liga utredningar med författningsförslag, Regeringskansliets bered- ning av förslagen inklusive remissförfarandet, Lagrådets granskning av lagförslag samt, slutligen, rättstillämpningen inom domstolar 
  
 1 
  
 Prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:KU1, rskr. 2008/09:83. 
  
 2 
  
 Skr. 2005/06:95, 2009/10:106, prop. 2009/10:1. 
  
 310 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 och myndigheter med de möjligheter till tolkning och norm- prövning som dessa har. 
 Frågan om hur de mänskliga rättigheterna ska beaktas inom utredningsväsendet, bl.a. i samband med utformningen av författ- ningsförslag, behandlas i avsnitt 6.2.4 och 6.2.6. 
 Vad gäller Regeringskansliets arbete med författningsförslag kan konstateras att det redan i dag finns funktioner som har till uppgift att överväga förslagens överensstämmelse med de mänskliga rättigheterna. Även om det är av stor vikt att en sådan funktion är så organiserad att den fullt ut kan säkerställa att nya författningar inte avviker från Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna, avstår delegationen från att lämna förslag avseende Regeringskansliets interna organisation. 
 Frågan om författningsförslags överensstämmelse med konven- tionerna om de mänskliga rättigheterna aktualiserar även Lagrådets roll. Lagrådets yttrande över lagförslag bör enligt 8 kap. 18 § rege- ringsformen inhämtas bl.a. över fri- och rättighetsbegränsande lagstiftning. Lagrådets roll avseende granskning av lagförslag i för- hållande till de mänskliga rättigheterna behandlas nedan (avsnitt 4.2). 
 Vad slutligen beträffar rättstillämpningen så ska svenska författ- ningar tolkas fördragskonformt, dvs. i överensstämmelse med Sveriges internationella åtaganden om bl.a. de mänskliga rättig- heterna, så långt detta är möjligt inom ramen för den svenska författningens ordalydelse. Principen om fördragskonform tolk- ning utgör alltså den kanal genom vilken ska säkerställas att praxis inte avlägsnar sig från de internationella förpliktelserna. Principens tillämpning förutsätter att information om den internationella rätten och dess utveckling tillförs rättstillämparen tillräckligt ofta för att denne ska känna igen de situationer där de mänskliga rättig- heterna aktualiseras. I takt med att det internationella regelverket blir mer komplext kan konventionerna om de mänskliga rättig- heterna därför tydligare behöva lyftas fram för rättstillämpningen inom områden där respekten för den enskildes rättigheter är av särskild vikt. Delegationen har övervägt denna fråga i två av- seenden, dels om det finns skäl att genom inkorporering göra kon- ventionerna till direkt tillämplig rätt i Sverige, dels om uttryckliga hänvisningar till konventionerna om de mänskliga rättigheterna bör göras i författningar inom olika områden. Delegationens över- väganden och förslag i dessa två avseenden redovisas i avsnitt 4.3 
 311 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 (inkorporering), 4.4 (grundlagsbestämmelser) och 4.5 (hänvis- ningar i lag). 
  
 4.2 
  
 Lagrådets granskning 
  
 Delegationens förslag:  
 Lagrådets förutsättningar att beakta Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna förstärks. 
 Regeringen anför i propositionen om en reformerad grundlag att det svenska normkontrollsystemet även i fortsättningen bör inne- hålla både förhandskontroll och efterhandsprövning. Förhandskon- trollen bör ske genom att Lagrådet avger rådgivande yttranden och efterhandsprövningen bör ske genom konkret normprövning av både domstolar och andra offentliga organ i samband med rätts- tillämpning i enskilda fall. 
  
 3  
  
 Såsom har beskrivits i avsnitt 3.2.6 inhämtas Lagrådets yttrande över lagförslag av regeringen eller riksdagsutskott. Sådana yttranden bör bl.a. inhämtas över fri- och rättighetsbegränsande lagstiftning. Inhämtande av yttrande från Lagrådet kan dock underlåtas i vissa fall. Lagrådets granskning ska bl.a. avse hur lagförslaget förhåller sig till grundlagarna och rättsordningen i övrigt samt till rättssäkerhetens krav. Trots att Lagrådets yttrande över ett lagförslag inte är bindande för regeringen eller riksdagen, så har yttrandet stort inflytande på lagstiftningsärendet. 
 Regeringen framför i propositionen att även en kontroll av svenska föreskrifters överensstämmelse med folkrättsliga regelverk kan ingå i normprövning i en mer vidsträckt mening. 
  
 4  
  
 Lagrådets normkontroll omfattar redan i dag svenska bestämmelsers förenlig- het med Europakonventionen och  
 EU-rätten. 
  Regeringen har till FN:s kommitté för de mänskliga rättigheterna uttalat att det är självklart att Lagrådet skulle reagera även om det finner att föreslagen lagstiftning inte står i överensstämmelse med något av Sveriges övriga internationella åtaganden om mänskliga rättigheter, såsom FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättig- heter. 
  
 5  
  
 Det kan i detta sammanhang nämnas att det i den finska 
  
 3 
  
 Prop. 2009/10:80 s. 141. 
  
 4 
  
 Prop. 2009/10:80 s. 141. 
  
 5 
  
 CCPR/CO/74/SWE/Add. 1, 14 maj 2003, p. 8. 
  
 312 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 grundlagen är uttryckligen reglerat att grundlagsutskottet, som är en del av riksdagen, ska ge utlåtanden om lagförslags grundlags- enlighet och förhållande till internationella fördrag om mänskliga rättigheter. 
 Regeringen har i propositionen  
 En reformerad grundlag  
 (prop. 2009/10:80) föreslagit att Lagrådets roll ska stärkas, bl.a. genom att det ska bli obligatoriskt att inhämta Lagrådets yttrande rörande lagförslag inom Lagrådets granskningsområde. Riksdagen har anta- git grundlagsförslagen som vilande. 
  
 6  
  
 Grundlagsförändringar kräver två likalydande riksdagsbeslut med ett val emellan. Förändringarna föreslås börja gälla den 1 januari 2011. Regeringen anger i propositionen även att Lagrådets organisation bör förstärkas för att ytterligare förbättra förutsättningarna för dess granskning. Rege- ringen anför dock att det bör övervägas vidare på vilket sätt denna förstärkning lämpligen bör åstadkommas. 
 Ny lagstiftning, bl.a. lagstiftning som berör de mänskliga rättigheterna, har kommit att få allt mer internationella inslag. Regelverket kan på så vis sägas ha blivit mer komplext. Såsom har nämnts i avsnitt 3.2.7 är EU:s stadga om de grundläggande rättig- heterna numera rättsligt bindande. Enligt Lissabonfördraget ska EU också ansluta sig till Europakonventionen. Inom ramen för Europarådet avgör Europadomstolen genom sin dynamiska tolk- ning hur de i Europakonventionen reglerade mänskliga rättig- heterna ska tolkas. Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna inom europeiskt och övrigt internationellt samarbete måste, enligt delegationens mening, ses som en helhet. 
 Lagrådet skulle kunna fylla en viktig funktion för skyddet av de mänskliga rättigheterna genom att granska hur lagförslag förhåller sig till andra konventioner om de mänskliga rättigheterna än Europakonventionen, som är inkorporerad i svensk lag, och de grundläggande rättigheter som omfattas av  
 EU-rätten. 
  Delegatio- nen föreslår därför att Lagrådets förutsättningar att beakta Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna ska för- stärkas. Hur detta ska ske kan övervägas i samband med den översyn av Lagrådets organisation som regeringen har aviserat. 
  
 6  
 Bet. 2009/10:KU19, rskr. 2009/10:304. 
 313 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 4.3 
  
 Inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter 
  
 Delegationens förslag:  
 En utredning ges i uppdrag att utreda lämpligheten av en inkorporering av fler konventioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt. 
 Som tidigare nämnts (avsnitt 3.2.2) är det vanligaste sättet att införliva konventionsåtaganden med svensk rätt att, i den utsträck- ning som anses behövligt, införa eller ändra svenska bestämmelser så att överensstämmelse uppnås med konventionens krav (konsta- terande av normharmoni och/eller transformering). Ett annat tillvägagångssätt att införliva konventioner i rättsystemet är inkor- porering, dvs. att i lag föreskriva att konventionen ska gälla som direkt tillämplig lag i landet. Konventionens originaltext blir där- med gällande som svensk lag. 
 Inkorporering har använts i Sverige endast ett fåtal gånger. Den enda konvention om mänskliga rättigheter som inkorporerats i sin helhet i svensk rätt är Europakonventionen. Inkorporeringen skedde genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna, vilken trädde i kraft den 1 januari 1995. I lagen föreskrivs att Europakonventionen med tilläggsprotokoll ska gälla som lag här i landet. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av Europakonventionen. 
 Sverige är, oavsett vilken av de ovan nämnda metoderna som används, folkrättsligt förpliktat att följa konventionerna. Det faktum att Sverige som stat har gjort åtaganden i förhållande till andra stater innebär att riksdagen och regeringen ska se till att den nationella lagstiftningen stämmer överens med de internationella åtagandena. Företrädare för den offentliga makten, på både statlig och kommunal nivå, ska också vid rättstillämpningen tolka svensk rätt på ett sätt som är förenligt med Sveriges konventionsåtagan- den. Principen om fördragskonform tolkning löser dock inte fall där det finns en direkt konflikt mellan bestämmelser i nationell rätt och en internationell konvention som inte har inkorporerats. I dessa fall måste rättstillämparen tillämpa den nationella rätten. Innehållet i internationella överenskommelser kan dock belysa 
 314 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 innebörden av svenska bestämmelser, som ju ska vara förenliga med Sveriges internationella åtaganden. 
 Det finns förespråkare för att Sverige ska inkorporera fler av de konventioner om mänskliga rättigheter som ratificerats. FN:s över- vakningskommittéer har vid ett flertal tillfällen framfört syn- punkter om att internationella konventioner om mänskliga rättig- heter, med undantag för Europakonventionen, inte är direkt till- lämpliga för svenska domstolar och myndigheter. Under kartlägg- ningsarbetet inför den andra nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna framförde företrädare för referensgrup- perna, bl.a. Svenska avdelningen av Internationella Juristkommis- sionen, Civil Rights Defenders (dåvarande Svenska Helsingfors- kommittén för mänskliga rättigheter), Advokater utan Gränser och Becker, synpunkten att Sverige bör inkorpo- rera centrala människorättskonventioner, såsom konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och konventionen om eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheter. Juridiska institutionen vid Stockholms universitet framförde att de internationella konventionerna om mänskliga rättigheter bör få en tydligare ställ- ning i den svenska rättsordningen för att i det konkreta fallet kunna ge det skydd som varit avsett på folkrättslig nivå, t.ex. genom att konventionerna inkorporeras. 
  
 7 
  
 Som beskrivits i avsnitt 3.2.3 har frågan om inkorporering av FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen) tidigare behandlats av en utredning (SOU 1997:116) och det pågår kontinuerligt en diskussion om denna fråga. Barnombudsmannen och vissa organisationer inom det civila samhället förespråkar att konventionen ska inkorporeras. Regeringen har angett att den ska överväga om det finns behov av att se över gällande lagstiftning och tillämpningen av denna för att bättre kunna tillvarata barnets rätt och stärka dess ställning i olika sammanhang. 
  
 8  
  
 Enligt propositionen 
 Strategi för att stärka barnets rättigheter i Sverige  
 avser regeringen att initiera en kartläggning för att belysa om svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med de i barnkonventionen fastslagna rättigheterna. 
  
 9  
  
 Regeringen uttalade även 2009 till FN:s kommitté för barnets rättigheter att en utredning av behovet av att göra barnkonventionen till lag i Sverige kommer att baseras på en sådan analys. Regeringen framhöll dock samtidigt att den inte ser att det 
  
 7 
  
 Skr. 2005/06:95, s. 141 f. 
  
 8 
  
 Skr. 2007/08:111,  
 Barnpolitiken – en politik för barnets rättigheter 
 , s. 16. 
  
 9 
  
 Prop. 2009/10:232, s. 41. 
  
 315 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 föreligger något behov för närvarande av att inkorporera konven- tionen. 
  
 10 
  
 Frågan om inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter har alltså diskuterats i ett flertal sammanhang. Rege- ringens och riksdagens bedömning i frågan har hittills varit att det inte är lämpligt att inkorporera konventionerna. Enligt delegatio- nens mening kan det anföras argument både för och emot en inkorporering av fler konventioner om mänskliga rättigheter. 
 Utgångspunkten för delegationens överväganden är att det bör finnas en hög grad av medvetenhet om de mänskliga rättigheterna såväl inom rättstillämpande myndigheter som bland allmänheten. Av detta följer att bestämmelserna om de mänskliga rättigheterna bör vara tydliga och synliga. I dag kommer vissa rättigheter till tydligt uttryck i svensk lag, medan andra inte uttrycks som just mänskliga rättigheter. En inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter är ett sätt att synliggöra dem i lagstiftningen. Frågan är dock komplicerad och konsekvenserna av en inkorpore- ring kan inte förutses. Erfarenheterna av inkorporering av konven- tioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt är begränsade till Europakonventionen, vars bestämmelser till stora delar avspeglas i 2 kap. regeringsformen. 
 Ett argument som ibland anförs mot inkorporering är att denna metod kan innebära en förskjutning av makt från lagstiftaren till domstolarna. På grund av att konventionsbestämmelserna ofta är vagt avfattade kan de lämna ett mer omfattande tolkningsutrymme än vad svenska lagar och författningar vanligen gör. Inkorporering behöver dock inte betyda att konventionen ges företräde framför annan lagstiftning. En inkorporerad konvention kan också vara jämställd med denna lagstiftning. För Europakonventionen valdes ställning som vanlig lag men med en bestämmelse i regerings- formen om att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med konventionen, med möjlighet att sätta en sådan konventions- stridig regel åt sidan med stöd av lagprövningsrätten. Detta kan beskrivas som en ställning som är svagare än grundlag men starkare än vanlig lag. Vilken lösning som väljs har stor betydelse för rätts- tillämparnas tolkningsutrymme. Mot argumentet kan vidare an- föras att skillnaden mellan transformering och inkorporering främst aktualiseras då en nationell rättsregel är direkt oförenlig med ett åtagande i en konvention. I andra fall ska ju den 
  
 10  
 CRC/C/SWE//E/Q/4/Add.1, 24 april 2009, s.  
 2–3. 
  
 316 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 rättstillämpande myndigheten alltid, det vill säga oavsett om konventionen inkorporerats eller införlivats genom transformering eller konstaterande av normharmoni, göra en tolkning av den nationella rättsregeln så att denna inte kommer i konflikt med konventionsregeln. 
 Det kan även nämnas att inkorporering av konventioner mycket väl kan ske i kombination med att annan lagstiftning införs eller ändras. Några av de betänkligheter som vanligen nämns mot inkorporering, såsom att internationella konventioner är av en annan karaktär än svensk lagstiftning och att stora tolknings- problem kommer att uppstå på grund av rättigheternas vaghet, tappar en del av sin kraft med en sådan modell. Även vid en inkorporering är det möjligt att i andra författningar behålla eller införa andra, mer preciserade och långtgående bestämmelser, än de som konventionen innehåller. 
 Norge har, som beskrivits tidigare, valt att inkorporera flertalet av de centrala  
 FN-konventionerna. 
  De flesta har företräde framför annan lag, medan en saknar sådant företräde (se avsnitt 3.2.3). Olika konventioner om mänskliga rättigheter har också fått olika starkt genomslag i norsk rättspraxis. Den norska regeringen har dock anfört att norsk rätt, med tanke på att lagstiftningen vid ratificeringen av konventionerna ansågs vara i överensstämmelse med konventionerna, i överraskande många fall ansetts stå i strid med dessa. 
  
 11 
  
 Frågan om inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter aktualiseras med jämna mellanrum, bl.a. avseende FN- konventionen om barnets rättigheter, i kommentarer från FN:s övervakningskommittéer och i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Oavsett att tvek- samheter kan föreligga avseende effekterna och konsekvenserna av inkorporering anser delegationen att avgörandet om vilken ställning konventionerna ska ha i svensk rätt bör bygga på en grundlig analys i ljuset av aktuella förhållanden. Trots att frågan om inkorporering ofta diskuteras saknas det i offentligt tryck och övrig litteratur en aktuell och djupgående analys av frågan om inkorpo- rering av konventioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt. Frågan om inkorporering av konventioner om mänskliga rättig- heter omfattades inte av Grundlagsutredningens uppdrag (dir. 2004:96). 
  
 11  
 Ot.prp. nr. 93  
 2008–2009, 
  s. 19, och Ot. prp. nr. 35  
 2004–2005 
  s. 72. 
 317 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 Delegationen noterar att det nu har gått över femton år sedan frågan om inkorporering av Europakonventionen utreddes och över tio år sedan en utredning övervägde om FN:s konvention om barnets rättigheter borde inkorporeras.  
 EU-rätten 
  och Europakon- ventionen har fått ett stort inflytande på svensk rätt under den tid som har gått sedan dess. En redogörelse för detta inflytande har lämnats bl.a. av Grundlagsutredningen. 
  
 12  
  
 Genom  
 EU-rättens 
  och Europakonventionens inflytande är svenska rättstillämpare i dag mer vana att tillämpa även regler som är avfattade på ett annat än det traditionella svenska sättet med en relativt hög grad av detalj- reglering. Att Europakonventionen har beaktats i större utsträck- ning i svensk rättstillämpning, och även har haft stor inverkan på svensk lagstiftning efter den svenska inkorporeringen, talar också för att frågan om inkorporering av fler konventioner bör övervägas på nytt. Europakonventionen är numera en naturlig del av den svenska rättsordningen. Vidare är det angeläget att djupare studera de norska erfarenheterna av inkorporering. Dessa är inte entydiga utan tycks visa t.ex. på stora skillnader i genomslag för de olika konventioner som inkorporerats, möjligen beroende på att rättig- heternas karaktär skiljer sig åt mellan olika konventioner. 
 Delegationen anser att lämpligheten av en inkorporering av fler konventioner om mänskliga rättigheter i svensk rätt bör utredas. En sådan utredning bör analysera för- och nackdelarna med inkorporering av konventioner om mänskliga rättigheter, ta ställ- ning till om inkorporering av konventioner om mänskliga rättig- heter bör ske, vilka konventioner som i så fall är lämpliga att inkorporera samt om konventionerna i så fall ska ha företräde framför annan lag. Även om svensk rätt redan ska ha anpassats till konventionernas krav, så bör en förnyad genomgång av om svensk rätt står i överensstämmelse med konventionerna ingå i utred- ningens uppdrag. Vidare bör en jämförelse göras med andra länder som har inkorporerat konventioner om mänskliga rättigheter. 
  
 12  
 SOU 2008:125, Del 1, s. 400 ff. 
 318 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 4.4 
  
 Bör hänvisning till fler konventioner om de mänskliga rättigheterna göras i grundlag? 
  
 Det allmännas ansvar för att respektera den enskildes mänskliga rättigheter enligt internationella konventioner som Sverige åtagit sig att följa kan anses så grundläggande att det borde framgå i en bestämmelse i regeringsformen. Av 2 kap. 23 § regeringsformen framgår enbart att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med Sveriges åtaganden enligt Europakonventionen. Att nämna även andra internationella åtaganden än Europakonventionen i 2 kap. regeringsformen skulle emellertid kunna leda till oklarheter, eftersom Europakonventionen har en speciell ställning. Europa- konventionen har inkorporerats i svensk lag och omfattas av regeringsformens lagprövningsregel i 11 kap. 14 § regeringsformen. Däremot är det inget som hindrar att en sådan bestämmelse förs in bland programstadgandena i 1 kap. regeringsformen. Då frågan om grundlagsreglering av fri- och rättigheter och internationellt sam- arbete nyligen utretts (SOU 2008:125,  
 En reformerad grundlag 
 ), avstår delegationen emellertid från att behandla denna fråga. Frågan om att föra in bestämmelser som hänvisar till de mänskliga rättigheterna i andra författningar behandlas nedan (avsnitt 4.5). 
  
 4.5 
  
 Tydliggörande i lag 
  
 Delegationens förslag:  
 Bestämmelser som uttryckligen hänvisar till de mänskliga rättigheterna förs, i ett förtydligande syfte, in i flera befintliga lagar. Arbetet sker stegvis med början i några särskilda lagar som reglerar offentlig verksamhet i situationer där människor är särskilt utsatta i förhållande till eller beroende av det allmänna. 
 Förslag avseende bl.a. förvaltningslagen och kommunallagen lämnas i kapitel 6. Förslag avseende högskolelagen lämnas i kapitel 7. 
 319 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 4.5.1 
  
 Uttryckliga hänvisningar till de mänskliga rättigheterna i befintliga lagar 
  
 Det görs redan i dag uttryckliga hänvisningar till de mänskliga rättigheterna på vissa ställen i lagstiftningen. Bestämmelser med hänvisning till barnkonventionens princip om iakttagande av barnets bästa har, såsom nämnts i avsnitt 3.2.5, införts i flera för- fattningar. Delegationen bedömer att införandet av dessa bestäm- melser, som anknyter till principer i barnkonventionen, kan ha bidragit till att denna konvention är den av  
 FN-konventionerna 
  som tycks ha fått störst genomslag i bl.a. kommunal verksamhet. 
 Det betonas i den nya skollagen (2010:800), som trätt i kraft den 1 augusti 2010, att även statliga och kommunala förvaltningar, utöver regeringen, har ett ansvar för att de mänskliga rättigheterna respekteras och tillgodoses. Enligt en ny bestämmelse om syftet med utbildningen inom skolväsendet ska utbildningen förmedla och förankra respekt för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande demokratiska värderingar som det svenska samhället vilar på (1 kap. 4 § 1 stycket). Enligt lagen ska utbildningen också utformas i överensstämmelse med grundläggande demokratiska värderingar och de mänskliga rättigheterna, såsom människolivets okränkbarhet, individens frihet och integritet, alla människors lika värde, jämställdhet samt solidaritet mellan människor. Var och en som verkar inom utbildningen ska främja de mänskliga rättig- heterna och aktivt motverka alla former av kränkande behandling (1 kap. 5 §). En motsvarande bestämmelse finns även avseende krav på annan pedagogisk verksamhet (25 kap. 6 §). 
 Regeringen anger i propositionen med förslag till ny skollag att de internationella åtaganden om mänskliga rättigheter som Sverige har gjort är en viktig byggsten i det svenska skolväsendet och att det behöver framgå tydligare att skolans värdegrund baseras på de mänskliga rättigheterna. 
  
 13  
  
 Enligt propositionen bör de internatio- nella förpliktelserna om mänskliga rättigheter vara vägledande för och genomsyra hela skolväsendet. De statliga och kommunala för- valtningarna har ett ansvar för att verksamheten inom skolväsendet överensstämmer med Sveriges förpliktelser. I propositionen anges vidare att utbildningen och de som verkar inom den aktivt och medvetet ska förmedla vårt samhälles gemensamma värderingar såsom demokrati och mänskliga rättigheter till barnen och eleverna samt stimulera dem att förverkliga värderingarna. Detta ska också 
  
 13  
 Prop. 2009/10:165 s. 207 ff. 
 320 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 komma till uttryck i praktisk och vardaglig handling. Det anges också i propositionen att det måste finnas kunskap om vad de mänskliga rättigheterna innebär och hur de kan förverkligas i vardagen. 
 Delegationen anser att de bedömningar som görs i proposi- tionen om den nya skollagen är av relevans också för annan lagstift- ning. Nedan, i avsnitt 4.5.2, redovisas delegationens överväganden om innebörden av bestämmelser i lagstiftningen om det allmännas ansvar för de mänskliga rättigheterna. Därefter, i avsnitt 4.5.3, redogörs för vilken effekt sådana bestämmelser kan få. I avsnitt 4.5.4 redovisas delegationens förslag om att i vissa lagar förtydliga det allmännas ansvar för Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. 
  
 4.5.2 
  
 Vad innebär bestämmelser om det offentligas ansvar för att respektera de mänskliga rättigheterna? 
  
 Som angivits ovan är Sverige folkrättsligt förpliktigat att följa de konventioner om mänskliga rättigheter som staten anslutit sig till. Denna förpliktelse innebär att hela den offentliga sektorn ska respektera konventionernas bestämmelser. Det framgår uttryck- ligen av bl.a. FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter att de anslutna staterna ska tillförsäkra konventions- rättigheterna för var och en som befinner sig inom statens territo- rium och är underkastad dess jurisdiktion. FN:s kommitté för mänskliga rättigheter har i en allmän kommentar om konventions- staternas juridiska förpliktelser enligt konventionen tydliggjort att denna förpliktelse är både negativ och positiv till sin natur, dvs. att den kräver både att staten avstår från vissa handlingar som innebär att rättigheterna kränks och att staten vidtar positiva åtgärder, såsom rättsliga, administrativa och utbildande åtgärder, för att förverkliga rättigheterna för var och en. 
  
 14 
  
 Alla delar av det allmänna, på alla samhällsnivåer, har dessa skyldigheter, och en stat kan inte hänvisa till sin nationella lagstiftning eller till att skyldigheten att respektera en viss rättighet åvilar en annan del av den offentliga förvaltningen, för att undgå ansvar för brott mot konventionen. Det kan även påpekas att handlingar ses som landets egna även om de utförs av andra organ 
  
 14  
 CCPR/C/21/Rev.1/Add.13,  
 General Comment No. 31 
 , 2004. 
 321 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 och sammanslutningar som agerar för dess räkning, t.ex. efter upphandling. 
  
 15 
  
 Mot bakgrund av att en otvetydig skyldighet att respektera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna redan i dag åligger alla delar av det allmänna bedömer delegationen att införandet av uttryckliga hänvisningar till dessa åtaganden i svensk lagstiftning inte förändrar rättsläget. Lagbestämmelser som hänvisar till Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna skapar inte några nya rättigheter. De har i stället funktionen av påminnelser och förtydliganden som är ägnade att stärka medvetenheten om de mänskliga rättigheterna och den juridiska bundenhet som omfattar alla delar av det allmänna sedan konventionerna ratificerats. Här kan påminnas om att Sverige varit bundet av flera konventioner om mänskliga rättigheter under 40– 50 års tid. 
 De internationella konventioner om mänskliga rättigheter som, till skillnad från Europakonventionen, inte inkorporerats i svensk lag är dock i dag inte direkt tillämplig rätt för domstolar och myndigheter. Såsom nämnts ovan ska svensk rätt enligt principen om fördragskonform tolkning, så långt detta är möjligt inom ramen för den svenska lagstiftningens ordalydelse, tolkas på ett sätt som överensstämmer med Sveriges internationella åtaganden. Det innebär att konventionerna ingår i det juridiska material som används vid prövning av ett enskilt fall eller en enskild situation, men då som tolkningsmaterial snarare än som regler som i sig själva får direkta rättsliga konsekvenser. 
 Att föra in bestämmelser i svensk lagstiftning som uttryckligen slår fast att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna ska tillämpas direkt av rättstillämpande eller verk- ställande organ skulle, enligt delegationens bedömning, innebära en form av indirekt inkorporering. De författningsförslag som be- skrivs i avsnitt 4.5.4 är därför utformade för att vara av mer övergripande karaktär. De föreslagna bestämmelserna hänvisar till konventionerna om mänskliga rättigheter som vägledande för verksamheten utan att själva konventionstexterna görs direkt till- lämpliga. Det innebär att en konventionsartikel inte ensam kan läggas till grund för ett beslut. Syftet med författningsbestäm- melserna är i stället att tydliggöra och erinra om att konventionerna 
  
 15  
  
 International Law Commission,  
 Responsibility of States for Internationally Wrongful Acts, 
 2001. 
 322 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 ska användas som tolkningsmaterial i kombination med nationell lagstiftning, såsom bör göras redan i dag. 
  
 4.5.3 
  
 Vilken effekt får bestämmelserna? 
  
 Effekten av uttryckliga hänvisningar till konventionerna om de mänskliga rättigheterna, vilka redan i dag är bindande för Sverige och den offentliga sektorn, kan ifrågasättas. Bestämmelserna, såsom de är utformade i de förslag som presenteras nedan ger i sig begränsad vägledning i ett enskilt fall. Det krävs ett visst mått av förkunskap eller vidare efterforskningar för att uttryckliga hän- visningar i lag ska kunna inverka på lagens tolkning och tillämp- ning. 
 Det skulle också kunna invändas mot uttryckliga hänvisningar i lag att det finns en risk för att enskilda får en orealistisk bild av rättigheterna som ett slags trumfkort i förhållande till det allmänna eller av att införandet av nya bestämmelser om mänskliga rättig- heter direkt förändrar rättsläget. Sådana invändningar har dock enligt delegationens mening liten relevans. De mänskliga rättig- heterna har formulerats av det internationella samfundet just för att begränsa den offentliga maktutövningen gentemot enskilda och skydda individen från överträdelser. Det bör vara tämligen klart att detta skydd har sämre effekt om reglerna om rättigheterna inte är kända vare sig av skyldighets- eller rättighetsbärare. Delegationen vill i det avseendet återigen hänvisa till den ovan refererade all- männa kommentaren från FN:s kommitté för mänskliga rättigheter (nr. 31, 2004). I kommentaren betonade kommittén vikten av att stärka medvetenheten om konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter såväl bland offentliganställda som bland all- mänheten. 
  
 16  
  
 I en tidigare kommentar (nr. 3, 1981) uttalade kommittén också att det är viktigt att individer känner till vilka rättigheter de har enligt konventionen och att alla administrativa och rättsskipande myndigheter är medvetna om de skyldigheter som staten har åtagit sig enligt konventionen. 
  
 17 
  
 Det kan vidare tilläggas att det är en del av regeringens lång- siktiga mål i arbetet för de mänskliga rättigheterna att stärka medvetenheten om dem. Stärkt medvetenhet betonas av regeringen 
  
 16 
  
 CCPR/C/21/Rev.1/Add.13,  
  
 General Comment No. 31,  
 2004. 
  
 17 
  
 CCPR,  
  
 General Comment No. 3 
 , 1981, i sammanställningen HRI/Torres/Rev.9 (Vol. I), 
  
 27 
  
 maj 2008, s. 174. 
  
 323 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 som en av de viktigaste metoderna i arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna. 
  
 18 
  
 Det bör dock övervägas vilket praktiskt genomslag hänvisningar till konventionerna om mänskliga rättigheter i svensk lag kan få för medvetenheten om och respekten för rättigheterna. Kan sådana hänvisningar verkligen stärka medvetenheten om rättigheterna och deras innebörd? Delegationens bedömning är att följande positiva konsekvenser bör kunna uppkomma. 
  
 För det första  
 skapar uttryckliga hänvisningar i lag till Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna större synlighet för rättigheterna. Sådana uttryckliga hänvisningar kan få en handlingsdirigerande effekt. Lagar som styr viss verksamhet detaljstuderas inom den offentliga verksamhet som berörs, särskilt på ledningsnivå. Hänvisningen till mänskliga rättigheter signalerar då att rättigheterna är relevanta för den aktuella verksamheten. Detta bör i sin tur leda till insikt om att det inom verksamheten krävs en grundläggande kunskap om de mänskliga rättigheterna. Även om det inte är relevant att överväga kopplingen till de mänskliga rättigheterna vid varje enskilt beslut eller fall behöver det finnas tillräcklig kunskap för att ansvariga personer ska inse i vilka situationer frågor om de mänskliga rättigheterna typiskt sett aktualiseras. Sådana situationer kräver ofta noggrant övervägande eftersom rättigheterna rör frågor av särskild vikt för enskilda. Det kan t.ex. vara nödvändigt att närmare undersöka rättigheternas innebörd och hur tolkningen av dem har utvecklats i internationella organ för att svensk lagstiftning ska kunna tolkas fördrags- konformt. Genom kopplingen mellan det svenska regelverket och de internationella konventionerna skapas därmed större intresse inom verksamheterna för att ta del av internationellt material på området, såsom övervakningskommittéernas slutsatser. 
  
 För det andra  
 är lagstiftningen en utgångspunkt för förord- ningar, föreskrifter och styrdokument på lägre nivåer, såsom all- männa råd och riktlinjer. Detta innebär att en uttrycklig hänvisning till de mänskliga rättigheterna i en lag som rör verksamheten inom ett visst område kommer att reflekteras i dokument som oftare än själva lagtexten används i den dagliga verksamheten. I allmänna råd, vägledningar, handböcker och annat stödmaterial kan det då också närmare förklaras och konkretiseras på vilket sätt vissa rättigheter är av betydelse i den aktuella verksamheten och vilka synpunkter 
  
 18  
 Skr. 2005/06:95, s. 12 och 114. 
 324 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 som framförts från internationella organ om hur dessa rättigheter respekteras i Sverige. Tidigare domar och beslut som vägletts av konventionerna kan också återges. 
  
 För det tredje  
 kan hänvisningar i lagstiftningen inverka på tillsynen av verksamheten inom området så att denna omfattar respekten för de mänskliga rättigheterna eftersom det är en central uppgift för tillsynen att kontrollera att gällande lagstiftning följs. Detta är, enligt delegationens mening, ett viktigt skäl för att komplettera lagar med uttryckliga bestämmelser om att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna ska respekteras i verksamheten. 
  
 För det fjärde  
 bör uttryckliga hänvisningar i lag kunna tydliggöra för dem som är verksamma inom offentlig förvaltning att frågor om de mänskliga rättigheterna ingår som en del i deras verksamhet. Detta skapar grund för och efterfrågan på utbildningsinsatser inom yrkesutbildningar vid högskolan och kompetensutvecklingsinsatser i yrkeslivet. Fler, och mer systematiska, utbildningsinsatser leder i sin tur till ökad kunskap om de mänskliga rättigheterna. 
  
 Ytterligare ett skäl  
 att föra in uttryckliga hänvisningar till de mänskliga rättigheterna i svensk lag är att de mänskliga rättig- heterna utgör ett normsystem som utgår från en grundläggande respekt för individen. De mänskliga rättigheterna bygger på synen att den offentliga makten utövas på vissa villkor och med vissa begränsningar som folket har preciserat. Detta understryker skyl- digheten för personer som är verksamma inom den offentliga sektorn att vara tillmötesgående och respektfulla i förhållande till individen. Att i lag hänvisa till de mänskliga rättigheterna är att visa att det är särskilt viktigt att den offentliga verksamheten utgår från ett människorättsperspektiv inom områden där det offentliga har skyldigheter som motsvarar individens rättigheter (se även avsnitt 2.3). Uttryckliga hänvisningar i lag bör med andra ord kunna fungera som påminnelser till dem som är verksamma inom den offentliga förvaltningen att de bör ha ett förhållningssätt till enskilda som står i överensstämmelse med konventionernas inten- tioner. 
 Den ökade medvetenhet och kunskap som utifrån sådana hänvisningar i lag successivt byggs upp bör i sin tur innebära att brister vid tillämpningen kan förebyggas. Diskrepanser mellan svensk rätt och konventionerna om de mänskliga rättigheterna kan också lättare upptäckas och arbete med lagstiftning eller andra författningar initieras för att uppnå bättre överensstämmelse. Det 
 325 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 skapas även incitament för att bl.a. i lagstiftningsärenden resonera kring det offentligas ansvar på det aktuella området i förhållande till de mänskliga rättigheterna. 
 Delegationen bedömer att dessa effekter sammantagna bör leda till en ökad kunskap och medvetenhet om de mänskliga rättig- heterna som i sin tur stärker respekten för rättigheterna. 
  
 4.5.4 
  
 Hänvisningar till de mänskliga rättigheterna införs i ett urval lagar 
  
 Delegationens förslag: 
  
 - 
  
 Bestämmelser som tydliggör ansvaret för att respektera den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella öve- renskommelser som Sverige har åtagit sig att följa förs in i polislagen (1984:387), fängelselagen (2010:610), häkteslagen (2010:611), lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård, utlänningslagen (2005:716), hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), social- tjänstlagen (2001:453), socialförsäkringsbalken (2010:110) samt plan- och bygglagen (2010:900). 
  
 - 
  
 Delegationen föreslår också att det vid kommande översyner av annan lagstiftning än den som nämnts ovan övervägs om det finns behov av att även i denna förtydliga det allmännas ansvar för att respektera den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 Närmare om urvalet av lagar 
 Av de skäl som anförts ovan i avsnitt 4.5.3 har delegationen kommit till slutsatsen att bestämmelser om det allmännas ansvar för att respektera den enskildes mänskliga rättigheter enligt Sveriges internationella åtaganden bör föras in i ett urval lagar i ett förtydligande syfte. Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna avser dock stora delar av samhällslivet och 
 326 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 aktualiserar en mängd rättsliga frågor. Det finns ett mycket stort antal lagar där det vore tänkbart att tydliggöra det allmännas ansvar för de mänskliga rättigheterna. Samtidigt är effekten av sådana tydliggöranden svåra att förutsäga, även om delegationen, såsom förklarats ovan, bedömer att uttryckliga lagregler om mänskliga rättigheter kommer att stärka respekten för rättigheterna på sikt. Behovet av tydliggörande av Sveriges internationella åtaganden är inte heller lika stort inom alla samhällsområden. Delegationen föreslår därför att arbetet med att tydliggöra de mänskliga rättig- heterna i lagstiftningen sker stegvis, med början i lagar som är av särskilt stor betydelse för de mänskliga rättigheterna. 
 De författningsförslag som lämnas om förtydliganden av ansva- ret för de mänskliga rättigheterna kan delas in i tre huvudsakliga områden. Den första gruppen av förslag rör lagar som reglerar offentlig verksamhet i situationer där människor är särskilt utsatta eller beroende av det allmänna. Dessa förslag redovisas nedan. För det andra föreslår delegationen att ansvaret för de mänskliga rättigheterna förtydligas i författningar som reglerar formerna för hur den offentliga förvaltningen bedrivs, bl.a. förvaltningslagen, kommunallagen, myndighetsförordningen och instruktionerna för ett urval myndigheter. Dessa förslag redovisas i kapitel 6. För det tredje lämnar delegationen författningsförslag avseende högre utbildning. Detta förslag redovisas i avsnitt 7.3. 
 Det är viktigt att framhålla att delegationens förslag om att föra in uttryckliga hänvisningar till de mänskliga rättigheterna i vissa lagar inte ska tolkas motsatsvis, dvs. som att Sveriges interna- tionella åtaganden om de mänskliga rättigheterna inte är relevanta i andra sammanhang. Dessa åtaganden gäller som bekant hela den offentliga sektorn enligt internationella avtal, oavsett hur den inhemska rättsordningen är utformad. Såsom nämnts tidigare innebär det inte heller en ändring av rättsläget att uttryckligen hänvisa till de mänskliga rättigheterna i vissa lagar (se avsnitt 4.5.2). Förslagen syftar i stället till att lyfta fram och tydliggöra de mänsk- liga rättigheterna för att de ska få större genomslag i rättstillämp- ning och annan offentlig verksamhet. 
 Att arbetet med att tydliggöra de mänskliga rättigheterna i lag- stiftningen sker stegvis innebär inte heller att de förslag som lämnas nedan ska tolkas som att de är de enda tänkbara eller moti- verade lagändringarna. Förslagen ska ses som exempel på lag- ändringar som delegationen finner motiverade som ett första steg. Delegationen föreslår att det vid kommande översyner av annan 
 327 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 lagstiftning än den som behandlas nedan övervägs om det finns behov av att även i denna förtydliga det allmännas ansvar för att respektera Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. 
 Lagar som rör människor i utsatta situationer 
 Det främsta urvalskriteriet för lagförslagen som presenteras nedan är att lagarna tillämpas i sammanhang där människor är utsatta och befinner sig i ett tydligt beroendeförhållande till den offentliga sektorn. Sådan utsatthet eller sådant beroende kan antingen vara av tillfällig karaktär, t.ex. vid sjukdom, frihetsberövanden eller flyk- tingskap, eller av mer långvarig art, såsom för personer med funktionsnedsättning och barn. Utsattheten eller beroendet präglas av att den enskilde befinner sig i ett sådant underläge i förhållande till det allmänna att hon eller han helt måste kunna förlita sig på att behandlas korrekt, eftersom det kan vara svårt att själv bevaka och utkräva sina rättigheter i dessa situationer. 
 Lagförslagen är utformade för att tjäna tre huvudsakliga syften.  
 För det första  
 bör de aktuella lagarna direkt hänvisa till de mänskliga rättigheterna för att tydliggöra att de myndigheter som ansvarar för verksamheterna i fråga är skyldiga att säkerställa respekten för de mänskliga rättigheterna i verksamheten.  
 För det andra  
 signalerar hänvisningen att lagen rör ett område där det är särskilt viktigt att myndigheterna har ett människorättsperspektiv i förhållande till den enskilde. Innebörden av ett människorättsperspektiv har närmare förklarats i avsnitt 2.3 och avsnitt 4.5.3 om lagbestäm- melsernas innebörd.  
 För det tredje  
 tydliggörs genom hänvisningen i lagtext att myndigheternas ledning har ansvar för att se till att det finns tillräcklig kunskap om de mänskliga rättigheterna i organisa- tionen. 
 I författningsförslagen används uttrycket respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överens- kommelser som Sverige har åtagit sig att följa. Såsom har för- klarats i avsnitt 2.1.5 används respekt och respektera som en samlande beteckning för Sveriges rättsliga skyldigheter enligt de internationella konventionerna. Uttrycket avses omfatta alla de förpliktelser som det allmänna har enligt konventionerna om mänskliga rättigheter, såväl sådana förpliktelser som innebär att det 
 328 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 allmänna ska avstå från vissa handlingar som sådana som ställer krav på aktiva handlingar. 
 Lagar om frihetsberövanden och användning av våld och tvångsmedel 
 Polislagen 
 Polislagen reglerar bl.a. Polisens uppgifter, verksamhet och befogenheter, däribland Polisens rätt att använda våld samt att avvisa, avlägsna eller omhänderta personer eller egendom. Polisens verksamhet enligt polislagen har nära koppling till bl.a. rätten till frihet och personlig säkerhet, förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning samt rätten till  
 icke-diskriminering. 
  Delegationen föreslår att en bestäm- melse förs in i polislagen (1984:387) enligt följande: 
 Polisverksamhetens ändamål 
 1 § Som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa och trygghet skall polisens arbete syfta till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. 
 1 a § Polisens verksamhet ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 Fängelse- och häkteslagstiftning 
 Regeringen överlämnade i mars 2010 propositionen  
 En ny fängelse- och häkteslagstiftning  
 (prop. 2009/10:135) till riksdagen. I proposi- tionen lämnas förslag till en ny fängelse- och häkteslagstiftning. En ny fängelselag ska ersätta lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Den nya lagen reglerar verkställigheten av fängelsestraff och innehåller de principiella riktlinjerna för verkställigheten i anstalt, ramarna för verkställighetens innehåll och utformning och de materiella bestämmelser som rör de intagnas rättigheter och i vilken utsträckning dessa kan inskränkas. Lagen innehåller också bestämmelser om de kontroll- och tvångsåtgärder som kan riktas mot intagna och, i förekommande fall, mot andra personer samt grundläggande bestämmelser om överklagande av beslut. I propo- sitionen föreslås också att lagen (1976:371) om behandlingen av 
 329 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 häktade och anhållna m.fl. ska ersättas av en ny häkteslag. Den nya häkteslagen har utformats med fängelselagen som förebild och innehåller i likhet med denna de principiella riktlinjerna för verk- samheten och de grundläggande materiella bestämmelser som rör intagnas rättigheter och inskränkningar i dessa, liksom bestäm- melser om tvångsåtgärder och överklagande av beslut. Riksdagen har fattat beslut om propositionen och de nya lagarna träder i kraft den 1 april 2011 . 
  
 19 
  
 Det är uppenbart att de mänskliga rättigheterna är av mycket stor betydelse vid verkställighet av frihetsberövanden och kontroll- och tvångsåtgärder som kan användas i samband med verkställig- heten m.m. Förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, rätten till frihet och personlig säkerhet m.fl. rättigheter är av omedelbar relevans i dessa situationer. Sverige har också vid ett flertal tillfällen fått synpunkter från internationella övervakningsorgan på förhållandena vid svenska fängelser och häkten, bl.a. i fråga om restriktioner och isolering. 
  
 20 
  
 Delegationen föreslår att en likalydande bestämmelse förs in i 1 kap. fängelselagen (2010:610) och häkteslagen (2010:611) enligt följande: 
  
 4 §  
 Verkställigheten ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa 
 . Varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. 
  
 Lagar om tvångsvård, tvångsomhändertaganden och sluten ungdomsvård 
 I likhet med de lagar om frihetsberövanden som diskuterats ovan reglerar lagstiftning om tvångsvård, tvångsomhändertaganden och sluten ungdomsvård situationer där den enskilde är mycket utsatt och befinner sig i ett tydligt beroendeförhållande i relation till det allmänna. De rättigheter som nämnts i fråga om lagförslagen ovan är relevanta även i dessa situationer. Vad gäller vård av unga och 
  
 19 
  
 Prop. 2009/10:135, bet. 2009/10:JuU21, rskr. 2009/10:317. 
  
 20 
  
 CAT/C/SWE/CO/5, 4 juni 2008, p. 16, CCPR/C/SWE/CO/6, 7 maj 2009, p. 13 och 14, CPT/Inf (2009) 34, 11 december 2009, s. 25 ff. 
  
 330 
 SOU 2010:70 Det rättsliga skyddet 
 sluten ungdomsvård tillkommer också att barnets rättigheter ska respekteras. 
 Delegationen föreslår att bestämmelser förs in i lagar som reglerar sådan verksamhet enligt följande: 
 Lag (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall 
 1 § De i 1 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) angivna målen för samhällets socialtjänst  
 ska  
 vara vägledande för all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel. Vården  
 ska  
 bygga på respekt för  
 den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskom- melser som Sverige har åtagit sig att följa,  
 den enskildes självbestäm- manderätt och integritet  
 samt ska  
 så långt det är möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. 
 Lag (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård 
 2 § Tvångsvård enligt denna lag ges som sluten psykiatrisk tvångsvård eller, efter sådan vård, som öppen psykiatrisk tvångsvård. Vård som ges när patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning benämns sluten psykiatrisk tvångsvård. Annan vård enligt denna lag benämns öppen psykiatrisk tvångsvård. 
 Tvångsvården ska syfta till att sätta patienten i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och ta emot det stöd som han eller hon behöver. 
 Tvångsvård ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 Lag (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård 
 2 a § Rättspsykiatrisk vård ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 Lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 
 1 § Insatser inom socialtjänsten för barn och ungdom  
 ska  
 göras i sam- förstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453). Insatserna  
 ska  
 präglas av respekt för  
 den unges mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa samt  
 den unges människovärde och integritet. // 
 Lag (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård 
 2 § Verkställigheten av sluten ungdomsvård  
 ska  
 utformas så att den dömdes anpassning i samhället främjas och att de skadliga följderna av frihetsberövandet motverkas.  
 Verkställigheten ska genomföras med respekt för den dömdes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 331 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 Utlänningslagen 
 I utlänningslagen (2005:716) regleras bl.a. frågor om asyl, flyk- tingar och andra skyddsbehövande, avvisning och utvisning, kon- troll- och tvångsåtgärder samt förvar och uppsikt över personer med utländskt medborgarskap. Lagen omfattar regleringar som berör personer med skyddsbehov, som är traumatiserade eller har särskilt behov av psykiatrisk eller annan hjälp samt personer som tas i förvar i avvaktan på av- eller utvisning. Vidare aktualiserar den frågor om barnets rätt att leva med sina föräldrar samt frågor om att av- eller utvisning inte får ske till länder där krig och förföljelse kan förekomma. En rad frågor om mänskliga rättigheter uppkom- mer vid lagens tillämpning, bl.a. förbudet mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, inklusive förbudet mot att sända en person till ett land där han eller hon riskerar att utsättas för tortyr, rätten att söka asyl, skydd av flyktingar, rättigheter i samband med frihetsberövanden, barnets rättigheter och rätten till bästa uppnåeliga hälsa. Det vore kompli- cerat att göra hänvisningar på alla de ställen i lagtexten som aktualiserar frågor om mänskliga rättigheter. Därför föreslår dele- gationen att en ny bestämmelse förs in lagens avsnitt med allmänna bestämmelser enligt följande: 
 1 kap. Lagens innehåll, vissa definitioner och allmänna bestämmelser 
 Allmänna bestämmelser 
 8 a § Verksamhet enligt denna lag ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskom- melser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 Hälso- och sjukvårdslagen 
 Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) innehåller de grundläggande reglerna för all hälso- och sjukvård. Lagen är i allt väsentligt utformad som en ramlag och anger mål för hälso- och sjukvården. I övrigt finns bestämmelser som klargör landstingens och kommu- nernas ansvar för olika delar av hälso- och sjukvården samt bestäm- melser om vårdens kvalitet. Vidare innehåller lagen bestämmelser om att vården ska bygga på respekt för patientens självbestäm- mande och integritet för att tillgodose patientens behov av trygg- het i vård och behandling. Inom hälso- och sjukvården aktualiseras 
 332 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 bl.a. frågor om rätten till bästa uppnåeliga hälsa, rätten till icke- diskriminering, barnets rättigheter och rättigheter för personer med funktionsnedsättning samt för personer som tillhör Sveriges nationella minoriteter. 
 Delegationen föreslår att en bestämmelse införs i hälso- och sjukvårdslagen enligt följande: 
 Mål för hälso- och sjukvården 
 2 § Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen.  
 Hälso- och sjukvården ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa 
 . 
 Vården  
 ska  
 ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård  
 ska  
 ges företräde till vården. 
 Lagar om socialt stöd och av särskild betydelse för personer med funktionsnedsättning och barn 
 En person som är i behov av stöd från det allmänna, t.ex. i form av ekonomiskt bistånd eller sjukpenning, är inte bara beroende av att få en korrekt bedömning av sitt ärende utan också att bli bemött på ett värdigt sätt. Den som befinner sig i ett ekonomiskt krisläge eller som behöver stöd i form av assistans på grund av funktionsned- sättning kan ha svårt att klara vardagen och att kräva sina rättig- heter. Även barn befinner sig i ett beroendeförhållande till vuxna och till samhället i stort. Det är viktigt att den offentliga sektorn, på såväl statlig som kommunal nivå, tillämpar ett människorätts- perspektiv i förhållande till enskilda som behöver stöd eller är beroende av det allmänna. Mänskliga rättigheter som aktualiseras i dessa sammanhang är bl.a. rätten till social trygghet och en till- fredsställande levnadsstandard, barnets rättigheter, rättigheter för personer med funktionsnedsättning och rätten till  
 icke-diskrimine- 
  ring. 
 I socialtjänstlagen (2001:453) finns bestämmelser om rätt till ekonomiskt och socialt stöd och om de skyldigheter som kommu- nerna har i förhållande till de människor som vistas i kommunen. Enligt socialtjänstlagen har kommunen ett särskilt ansvar för vissa grupper, däribland barn och ungdomar, människor med missbruks- problem och människor med funktionsnedsättning. Delegationen föreslår att en bestämmelse förs in i socialtjänstlagen enligt följande: 
 333 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 SOU 2010:70 
  
 1 kap. Socialtjänstens mål 
  
 1 § Samhällets socialtjänst  
 ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. Den ska 
 på demokratins och solidaritetens grund främja människornas 
  
 – 
  
 ekonomiska och sociala trygghet, 
  
 – 
  
 jämlikhet i levnadsvillkor, 
  
 – 
  
 aktiva deltagande i samhällslivet. 
  
 Socialtjänsten  
 ska  
 under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. 
 Verksamheten  
 ska  
 bygga på respekt för människornas självbestäm- manderätt och integritet. 
 En ny socialförsäkringsbalk (2010:110) träder i kraft den 1 januari 2011. Balken omfattar i princip samtliga de socialförsäkringsför- måner som administreras av Försäkringskassan, Pensionsmyndig- heten och Skatteverket, bl.a. sjukpenning, handikappersättning och assistansersättning. Delegationen föreslår att en bestämmelse förs in i socialförsäkringsbalken enligt följande: 
 Avd. A Övergripande bestämmelser 
 2 kap. Allmänna bestämmelser, definitioner och förklaringar 
 Internationella förhållanden 
  
 5 a §  
 Verksamhet enligt denna balk ska bedrivas med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internationella överenskom- melser som Sverige har åtagit sig att följa. 
 En ny plan- och bygglag (2010:900) träder i kraft den 2 maj 2011. Lagen innehåller bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande. Lagen rör därmed frågor om samhällsutveckling, livsmiljö och tillgänglighet. Lagen syftar bl.a. till att motverka segregation i bosättningen och att främja jämställdhet mellan män och kvinnor. Vid planering enligt lagen ska hänsyn även tas till de intressen som barn och personer med funktionsnedsättning har. 
  
 21  
  
 Delegationen föreslår att en ny bestämmelse förs in i plan- och bygglagen enligt följande: 
  
 21  
 Didón m.fl., Plan- och bygglagen 1, supplement 15, oktober 2009, s. 1:3. 
 334 
  
 SOU 2010:70 
  
 Det rättsliga skyddet 
  
 1 kap. Syfte, innehåll och definitioner 
 1 § I denna lag finns bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byggande. Bestämmelserna syftar till att, med hänsyn till den enskilda människans frihet, främja en samhällsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsförhållanden och en god och lång- siktigt hållbar livsmiljö för människorna i dagens samhälle och för kommande generationer.  
 Lopez och byggande ska genomföras med respekt för den enskildes mänskliga rättigheter enligt de internatio- nella överenskommelser som Sverige har åtagit sig att följa. 
  
 335 
  
 5 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 5.1 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter inrättas i Sverige 
  
 Delegationens förslag:  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter inrättas i Sverige med utgångspunkt i Parisprin- ciperna. 
  
 5.1.1 
  
 Inledning 
  
 Delegationen ska enligt sina direktiv lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen har avslutat sitt uppdrag. Övervägandena om hur sådant stöd ska lämnas bör ta sin utgångs- punkt i de mänskliga rättigheternas ändamål och konstruktion och hur rättigheterna bäst kan skyddas på ett långsiktigt hållbart sätt. Som en bakgrund för övervägandena bör även nämnas att rege- ringen i budgetpropositionen för 2009 förtydligade att det i delegationens uppdrag att lämna förslag ingår att se över hur frågan om nationella institutioner som inrättas enligt Parisprinciperna med uppgift att bevaka frågor om de mänskliga rättigheterna ska lösas. 
  
 1 
  
 De mänskliga rättigheterna utgör den enskildes värn mot överträdelser och övergrepp från den offentliga sektorns sida. Det internationella regelverket om de mänskliga rättigheterna kan således beskrivas som staternas överenskommelser om hur enskilda bör skyddas mot staterna själva. De utgör också grundläggande normer för hur enskilda får bete sig mot varandra; alla har rätt att 
  
 1  
 Prop. 2008/09:1, utgiftsområde 1, Rikets styrelse, s. 68. 
 337 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 åtnjuta sina mänskliga rättigheter men ingen får använda dem på ett sätt som kränker en annan människas rättigheter. 
 Skyddet av de mänskliga rättigheterna är utformat för att vara hållbart på sikt och under skilda förhållanden, oavsett maktskiften, tider av oro, motsättningar inom landet och andra svårigheter. Därför är skyddet grundat i internationella överenskommelser, vilka ingen stat ensam förfogar över eller ensidigt kan ändra sedan den tillträtt överenskommelsen. 
 Det är varje stats ansvar att säkerställa att de mänskliga rättig- heterna respekteras inom landet av alla delar av det allmänna. Vad detta ansvar innebär mer konkret har reglerats i en rad interna- tionella konventioner, dvs. för Sverige bindande mellanstatliga avtal. Utifrån det syfte som anges i  
 FN-stadgan 
  (artikel 1.4), att organisationen ska åstadkomma internationell samverkan vid befordrande och främjande av aktningen för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för alla utan åtskillnad, har FN sedan 1946 arbetat för att medlemsstaterna ska inrätta organ för skydd av de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. 
  
 2  
  
 Det var emellertid först under  
 1990-talet 
  som arbetet tog fart och som staterna gemensamt kom fram till hur sådana institutioner bör utformas. Ett viktigt steg i denna utveckling var när FN:s generalförsamling i december 1993 antog  
 Principles relating to the Status of National Institutions 
 , de s.k. Parisprinciperna, som anger riktlinjer för natio- nella institutioner för mänskliga rättigheter med uppgift att främja och skydda de mänskliga rättigheterna (se även avsnitt 3.3.2). 
  
 3 
  
 Vid världskonferensen om mänskliga rättigheter i Wien 1993 antogs Wiendeklarationen, som bl.a. innehåller en rekommen- dation till FN:s medlemsstater att inrätta nationella institutioner för mänskliga rättigheter med beaktande av Parisprinciperna. 
  
 4  
  
 Sverige var pådrivande i arbetet med denna deklaration. Deklara- tionen stöddes av generalförsamlingen samma år. 
  
 5  
  
 Sedan Parisprin- ciperna och Wiendeklarationen antogs har Parisprinciperna åter- kommande upprepats och bekräftats inom FN. I mars 2010 uppmanade t.ex. FN:s generalförsamling medlemsstaterna att inrätta effektiva, oberoende och pluralistiska nationella institutioner för de 
  
 2 
  
 United Nations Centre for Human Rights,  
  
 National Human Rights Institutions 
 , Profes- sional Training Series No. 4, 1995, s. v, ECOSOC res. 2/9, 21 juni 1946, avsnitt 5. 
  
 3 
  
 A/RES/48/134, 4 mars 1994. 
  
 4 
  
 A/CONF.157/23, 12 juli 1993, p. 36. 
  
 5 
  
 A/RES/48/121, 14 februari 1994. 
  
 338 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 mänskliga rättigheterna och att stärka de institutioner som redan finns. 
  
 6 
  
 Antalet länder som har inrättat nationella institutioner för mänskliga rättigheter blir allt fler. I juni 2010 fanns sådana institu- tioner som motsvarar Parisprinciperna i 67 länder. 
  
 7  
  
 EU:s byrå för grundläggande rättigheter gav i april 2010 ut en rapport om natio- nella institutioner för mänskliga rättigheter i EU:s medlemsstater. 
  
 8  
  
 Enligt rapporten hade 16 av EU:s medlemsstater i december 2009 en sådan institution (se vidare avsnitt 3.3.4). I rapporten framförs att alla EU:s medlemsstater bör ha nationella institutioner för mänskliga rättigheter som motsvarar Parisprinciperna vad avser oberoende och befogenheter samt med ett mandat som omfattar hela bredden av de mänskliga rättigheterna. Som framgår av avsnitt 3.3.3 har också internationella övervakningsorgan flera gånger rekommenderat Sverige att inrätta en nationell institution för mänskliga rättigheter i enlighet med Parisprinciperna. När Sverige granskades i FN:s råd för mänskliga rättigheter i maj 2010 rekommenderade 14 länder att en sådan institution inrättas i Sverige och ytterligare två länder kommenterade avsaknaden av en institution för mänskliga rättigheter. 
  
 9 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter bör, enligt Parisprinciperna, vara ett från regeringen och myndigheterna oberoende organ som har ett brett mandat att främja och skydda de mänskliga rättigheterna med utgångspunkt i de internationella konventionerna. Institutionernas mandat utgår alltså direkt från det internationella regelverket, snarare än nationell lagstiftning. Utifrån detta mandat bör institutionerna bedriva såväl främjande verksamhet, såsom utbildning, information och vägledning, som skyddande verksamhet, t.ex. att undersöka och rapportera hur de mänskliga rättigheterna respekteras, granska författningsförslag och föreslå författningsändringar och andra åtgärder, m.m. 
  
 6 
  
 A/RES/64/161, 12 mars 2010, p. 6. 
  
 7 
  
 Chart of the Status of National Institutions, Accreditation Status as of June 2010 
  
 , publicerad på FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheters hemsida, www.ohchr.org. Enligt listan kunde 67 institutioner anses motsvara Parisprinciperna fullt ut, se även avsnitt 3.3.4. 
  
 8 
  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States,  
 2010. 
  
 9 
  
 A/HRC/15/11, 16 juni 2010. 
  
 339 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 5.1.2 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter bör inrättas 
  
 Regeringen har i ett flertal sammanhang, bl.a. i de två nationella handlingsplanerna för mänskliga rättigheter, betonat vikten av helhetsgrepp, samordning och systematik i arbetet för mänskliga rättigheter. 
  
 10  
  
 Under 2008 anordnade regeringen en internationell konferens om systematiskt arbete för de mänskliga rättigheterna. Vid denna konferens underströk Europarådets kommissarie för mänskliga rättigheter de nationella institutionernas viktiga roll i systematiskt arbete för de mänskliga rättigheterna. 
  
 11  
  
 I samman- hanget kan även nämnas att FN:s generalsekreterare i en rapport till generalförsamlingen i januari 2010 uppgav att FN:s högkom- missarie prioriterar inrättandet och stärkandet av nationella institu- tioner för mänskliga rättigheter i enlighet med Parisprinciperna. Enligt högkommissarien är sådana institutioner väsentliga för det nationella systemet för skydd av de mänskliga rättigheterna. 
  
 12 
  
 Den svenska politiken för global utveckling är en samstäm- mighetspolitik som syftar till en rättvis och hållbar global utveck- ling. 
  
 13  
  
 Såsom regeringen betonar i skrivelsen  
 Sveriges politik för global utveckling  
 är respekt för de mänskliga rättigheterna en grundläggande förutsättning för en rättvis och hållbar global utveckling. 
  
 14  
  
 Samstämmighetspolitiken omfattar utvecklingshänsyn inom samtliga politikområden och över politikområdesgränser, och således även inom politiken för de mänskliga rättigheterna på nationell nivå. Det är viktigt för Sveriges trovärdighet i det utrikes- politiska samarbetet att ha en hög ambitionsnivå även nationellt och successivt utveckla metoderna för att uppnå en högre grad av överblick, samordning och systematik i arbetet för mänskliga rättigheter i Sverige. 
 I den främjande roll som en nationell institution bör ha enligt Parisprinciperna ingår sådana uppgifter som delegationen har haft inom ramen för sitt uppdrag att lämna stöd till statliga myndig- heter, kommuner och landsting i deras arbete med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten. Delegationen har med utgångspunkt i sina erfarenheter av detta 
  
 10 
  
 Skr. 2001/02:83 och 2005/06:95. 
  
 11 
  
 Rights Work! Make them Real! Conclusions from the International Conference on Systematic Work for Human Rights Implementation 
  
 , Stockholm,  
  
 6–7 
  
  november 2008, s. 8. 
  
 12 
  
 A/HRC/13/44, 15 januari 2010, p. 2 och 4. 
  
 13 
  
 Prop. 2002/03:122, bet. 2003/04:UU3, rskr. 2003/04:112. 
  
 14 
  
 Skr. 2007/08:89, s. 56. 
  
 340 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 arbete dragit slutsatsen att ett behov av fortsatta sådana insatser föreligger. Detta behov har närmare beskrivits i avsnitt 3.3.7. Det har också konstaterats (avsnitt 3.3.5) att verksamhet som rör de mänskliga rättigheterna visserligen bedrivs i någon mån av några olika redan befintliga myndigheter i Sverige. I förhållande till bredden av de mänskliga rättigheterna har dock dessa myndigheter mycket avgränsade ansvarsområden och uppgifter. Det saknas en nationell aktör med det generella mandat i det internationella regelverket om de mänskliga rättigheterna som en nationell institution bör ha. 
 Delegationens slutsats är att det också i Sverige behövs en nationell institution för de mänskliga rättigheterna som motsvarar Parisprinciperna. Sådana nationella institutioner har ett uppdrag som tar sin utgångspunkt direkt i de internationella överenskom- melserna om mänskliga rättigheter, snarare än nationell lagstift- ning. Detta är, enligt delegationens bedömning, nödvändigt för att arbetet för de mänskliga rättigheterna ska bli tydligt, effektivt och kunna bedrivas i det samspel med det internationella samarbetet som krävs för att konventionerna ska kunna tolkas och efterlevas nationellt. Vidare har nationella institutioner som inrättas enligt Parisprinciperna ett brett mandat att arbeta utifrån alla interna- tionellt erkända mänskliga rättigheter, dvs. de mänskliga rättigheter som erkänns i konventioner och internationell sedvanerätt, snarare än endast vissa rättigheter eller delar av befolkningen. Delegationen anser att även detta helhetsgrepp är nödvändigt för att ett systematiskt och långsiktigt arbete ska kunna bedrivas. 
 En nationell institution för mänskliga rättigheter kan och ska inte ta över det ansvar för att konventionerna om de mänskliga rättigheterna efterlevs som åvilar alla delar av den offentliga verksamheten. Institutionen bör i stället ges en övergripande, undersökande, stödjande och pådrivande roll i förhållande till andra samhällsaktörer. Därmed skulle arbetet för det av riksdagen fastställda målet om full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige stärkas. 
 341 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 5.1.3 
  
 Institutionen inrättas under riksdagen 
  
 Delegationens förslag:  
 Den nationella institutionen för mänsk- liga rättigheter inrättas under riksdagen. 
 Enligt Parisprinciperna är det centralt att en nationell institution för mänskliga rättigheter är oberoende. En myndighets oberoende påverkas bl.a. av dess huvudmannaskap. Frågan är alltså om den nationella institutionen för mänskliga rättigheter bör inrättas under riksdagen eller under regeringen. 
 Av Parisprinciperna framgår att en nationell institution för mänskliga rättigheter i hög grad bör vara fri att styra och genom- föra sitt arbete på det sätt den finner lämpligt utan inblandning från andra organ, främst landets regering. Det framgår t.ex. att den kan ha ordinarie medlemmar från parlamentet, medan eventuella repre- sentanter för regeringen enligt principerna endast bör ges en rådgivande roll. Vidare bör nationella institutioner för mänskliga rättigheter ges tillräckliga resurser för att vara oberoende från regeringen och de bör också kunna uttala sig om regeringens ställ- ningstaganden. I en rapport till FN:s generalförsamling i januari 2010 underströk generalsekreteraren vikten av de nationella institu- tionernas självständighet och oberoende. 
  
 15 
  
 Delegationen föreslår att institutionen ska ges ett brett mandat att främja säkerställandet av de internationellt erkända mänskliga rättigheterna (se närmare avsnitt  
 5.2.1–5.2.2). 
  Ett sådant uppdrag omfattar bl.a. att undersöka och rapportera om hur förvaltnings- myndigheter, kommuner och landsting bedriver sin verksamhet för att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättig- heterna ska efterlevas. Arbetet med dessa uppgifter ställer stora krav på institutionens integritet och oberoende. 
 De flesta statliga myndigheter i Sverige lyder under regeringen. Det är också främst genom sina myndigheter som regeringen styr riket. Myndigheternas uppgifter syftar alltså i stor utsträckning till att förverkliga regeringens politik inom ett visst område, varför ett sådant lydnadsförhållande är rimligt. En myndighet under rege- ringen kan få nya eller ändrade uppgifter genom beslut av rege- ringen och regeringen kan styra verksamhetens inriktning. 
 Delegationen anser att uppgiften för en nationell institution för mänskliga rättigheter är av ett väsentligt annorlunda slag än det 
  
 15  
 A/HRC/13/44, 15 januari 2010, p. 113. 
 342 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 som andra statliga myndigheter har. En nationell institution för mänskliga rättigheter karaktäriseras av att dess arbete ska bedrivas med stor självständighet och oberoende från främst regeringen. Regeringen är ytterst ansvarig för att säkerställa att de mänskliga rättigheterna respekteras och garanteras på nationell nivå, bl.a. genom sin styrning av förvaltningsmyndigheter. En central uppgift för en nationell institution för mänskliga rättigheter är att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna genom bl.a. själv- ständiga undersökningar av situationen i landet. En placering av den nationella institutionen under riksdagen skulle ge den största möjliga självständighet gentemot regeringen. Delegationens slut- sats är därför att den nationella institutionen för mänskliga rättig- heter bör inrättas under riksdagen. 
  
 5.1.4 
  
 En ny myndighet inrättas 
  
 Delegationens förslag:  
 Den nationella institutionen för mänsk- liga rättigheter inrättas i form av en ny myndighet. 
 I avsnitt 5.1.3 har delegationen redogjort för sitt förslag om att den nationella institutionen för mänskliga rättigheter ska inrättas under riksdagen. Det är därför av intresse att undersöka om detta skulle kunna göras genom att den nationella institutionens uppgifter läggs på en befintlig myndighet under riksdagen. Den myndighet som i så fall skulle ligga närmast till hands är Riksdagens ombudsmän (Justitieombudsmannen, JO). Även Riksrevisionen är av visst intresse för övervägandena om en nationell institution för mänskliga rättig- heter. 
 Justitieombudsmannen 
 I Finland har, som tidigare nämnts (avsnitt 3.3.4), en utredning föreslagit att ett människorättscenter ska inrättas i form av en självständig enhet vid den finska justitieombudsmannens kansli. 
  
 16  
  
 Centrets uppgifter föreslås omfatta såväl de grundläggande fri- och rättigheterna enligt den finska grundlagen som de mänskliga rättig- heterna enligt de internationella människorättskonventionerna och 
  
 16  
 Kansallisen ihmisoikeusinstituution perustaminen 
 , Betänkanden och utlåtanden 45/2010, Justitieministeriet, s. 57 f. (sammanfattning på svenska). 
  
 343 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 EU-rätten. 
  Den finska justitieombudsmannens nuvarande ställ- ning, resurser och laglighetsövervakande uppgifter, samt befogen- heter att övervaka att de grundläggande fri- och rättigheterna och de mänskliga rättigheterna tillgodoses, ska enligt förslaget förbli oförändrade. Enligt betänkandet ska de uppgifter som föreslås för människorättscentret tillsammans med justitieombudsmannens lag- lighetsövervakning täcka de uppgifter som omfattas av Parisprin- ciperna. Det finska justitieministeriet utarbetar för närvarande en proposition till riksdagen om en institution för mänskliga rättigheter. 
 Det kan övervägas om en liknande lösning skulle kunna vara aktuell för svensk del. JO:s tillsyn över att lagstiftningen följs i den offentliga förvaltningen, att särskilt tillse att medborgarnas grund- läggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten samt myndighetens behandling av klagomål från allmänheten skulle då kombineras med uppgifterna för en nationell institution för mänskliga rättigheter. En sådan lösning kan dock knappast vara aktuell, av flera skäl. JO har en särskild konstitu- tionell ställning som riksdagens ombudsmän och en del av riks- dagens kontrollmakt sedan 200 år. JO är ett extraordinärt tillsyns- organ vars verksamhet inte är avsedd att ersätta den ordinarie tillsyn och rättstillämpning som ankommer på andra samhälls- organ. JO:s roll är således att stå vid sidan av andra samhällsorgan och att bedriva sin tillsyn utifrån sin oberoende ställning. Uppdraget är främst reaktivt. 
 En central del av JO:s uppdrag är att pröva enskilda klagomål. I själva verket kan det sägas att denna del av verksamheten med tiden kommit att bli en dominerande uppgift för JO. Som framgår i avsnitt 5.2.2 är det delegationens uppfattning att den nationella institutionen för mänskliga rättigheter inte bör ha till uppgift att pröva enskilda klagomål. Den bör i stället ägna sig åt övergripande uppföljningar och undersökningar av situationen när det gäller de mänskliga rättigheterna i Sverige samt att föreslå åtgärder för att förbättra situationen i det avseendet när det behövs. 
 Det bör vidare nämnas att JO:s uppgift att utöva tillsyn över att lagar och andra författningar följs utgår ifrån nationell rätt. Man- datet för en nationell institution för mänskliga rättigheter är grun- dat i de internationella konventionerna om mänskliga rättigheter. Det omfattar även frågor av mer främjande karaktär, såsom utbild- ning, kunskapsutveckling och åtgärder för att öka medvetenheten om de mänskliga rättigheterna. 
 344 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 Att tillföra JO de uppgifter som ska utföras av en nationell institution för mänskliga rättigheter skulle alltså sammanfatt- ningsvis kräva en fundamental förändring och utvidgning av JO:s uppdrag, som sedan mycket lång tid tillbaka är fastslaget i Sveriges grundlag. Det kan knappast komma i fråga att inom ramen för delegationens uppdrag lämna förslag till så grundläggande konstitu- tionella förändringar som detta skulle innebära. Delegationen har därför kommit till slutsatsen att det inte är aktuellt att en nationell institutions uppgifter skulle tillföras JO. 
 Riksrevisionen 
 Riksrevisionen svarar för årlig revision av statliga myndigheter och granskar myndigheternas effektivitet. Syftet med den årliga revi- sionen är att bedöma om redovisningen är tillförlitlig och räken- skaperna rättvisande samt om ledningens förvaltning följer tillämpliga föreskrifter och särskilda beslut. En effektivitetsgransk- ning ska främst ta sikte på förhållanden med anknytning till statens budget, genomförandet och resultatet av statlig verksamhet och åtaganden i övrigt men får också avse de statliga insatserna i allmänhet. Myndighetens granskning omfattar varken kommuner eller landsting eller företag och andra privata aktörer. Av det sagda framgår att Riksrevisionens mandat, både när det gäller arbets- uppgifter och tillämpningsområde, skiljer sig helt från vad som ska gälla för en nationell institution för mänskliga rättigheter. Det bör därför, enligt delegationens mening, inte kunna komma i fråga att lägga uppgiften att vara en sådan nationell institution i Sverige på Riksrevisionen. 
 Sammanläggning med Justitiekanslern, 
 Diskrimineringsombudsmannen, Barnombudsmannen, 
 Skolinspektionen eller Forum för levande historia 
 Mot bakgrund av att delegationen föreslår att de uppgifter som ankommer på en nationell institution för mänskliga rättigheter ska utföras av en myndighet under riksdagen, kan uppgifterna inte läggas på någon av de andra myndigheter som annars närmast ansetts kunna komma i fråga, det vill säga Justitiekanslern (JK), 
 345 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 Diskrimineringsombudsmannen (DO), Barnombudsmannen (BO), Skolinspektionen eller Forum för levande historia (se avsnitt 3.3.5). 
 Att föreslå en ändring av huvudmannaskapet för dessa myndig- heter så att de också kom att lyda under riksdagen är en fråga som helt faller utanför delegationens uppdrag. När det gäller JK faller en sådan tanke dessutom redan på det faktum att myndighetens roll per definition är att vara regeringens högste ombudsman. Skolinspektionen är för sin del en typisk förvaltningsmyndighet, varför det bör vara uteslutet att den skulle kunna lyda under riks- dagen. 
 När det gäller DO, BO, Skolinspektionen och Forum för levande historia talar dessutom även dessa myndigheters nuvarande ansvarsområden och uppgifter emot att någon av dem skulle ges rollen som nationell institution för mänskliga rättigheter. I bak- grundsanalysen (avsnitt 3.3.5) lämnas en närmare redogörelse för dessa myndigheter i det avseendet. Sammanfattningsvis drar dele- gationen följande slutsatser. 
 Diskrimineringsombudsmannens  
 främsta uppgift är att utöva tillsyn över att diskrimineringslagen (2008:567) följs. DO har i den delen rätt att föra talan i domstol för enskilda vars rättigheter enligt diskrimineringslagen trätts för när. En mycket stor del av DO:s verksamhet, på samma sätt som när det gäller JO, handlar därför om att hantera och pröva enskilda klagomål, en uppgift som den nationella institutionen för mänskliga rättigheter över huvud taget inte, enligt delegationens uppfattning, bör ha. Redan detta för- hållande gör att DO inte vore en lämplig aktör i rollen som natio- nell institution. 
  
 Härtill kommer att DO:s uppdrag är begränsat till att verka mot diskriminering. Även om antidiskrimineringsperspektivet är en mycket viktig del i arbetet för de mänskliga rättigheterna utgör det endast  
 en  
 del. Mänskliga rättigheter är ett betydligt vidare begrepp än diskriminering. Frågor om mänskliga rättigheter som diskute- rats vad gäller svenska förhållanden utan samband med diskrimi- nering har t.ex. gällt avvisningar i strid med förbudet mot tortyr, rättigheter för frihetsberövade personer, rätten till privatliv, äganderätten, rätten till domstolsprövning och rätten till effektiva rättsmedel. 
  
 17 
  
 DO:s mandat skulle alltså behöva utvidgas i stor omfattning om myndigheten skulle ges uppdraget som nationell institution för 
  
 17  
 Se t.ex. skr. 2005/06:95, s. 131 ff. 
 346 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 mänskliga rättigheter. Omfattande förändringar av myndigheten skulle därmed krävas. Den framtida institutionens arbete blir sammanfattningsvis av så påtagligt annorlunda karaktär än det arbete som DO bedriver i dag att det inte är lämpligt att lägga dessa uppgifter på DO. Det faktum att DO avser att ansöka om ackredi- tering till organisationen  
 International Coordinating Committee of National Institutions for the Promotion and Protection of Human Rights  
 (ICC, se avsnitt 3.3.4) har inte någon betydelse för frågan om en nationell institution med övergripande mandat att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna bör inrättas i Sverige. 
 Delegationen har tidigare i ett delbetänkande föreslagit att DO ska ges huvudansvaret för att främja, skydda och övervaka FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. I delbetänkandet konstaterade dock delegationen att om liknande uppgifter kom att utvecklas för samtliga konventioner om mänsk- liga rättigheter borde frågan tas upp igen (se vidare avsnitt 5.2.2). 
 Vad gäller  
 Barnombudsmannen  
 (BO) kan det konstateras att myndigheten visserligen har mångårig erfarenhet av att ha som sin huvuduppgift att i Sverige främja genomförandet av en konvention om mänskliga rättigheter, nämligen FN:s konvention om barnets rättigheter. Myndigheten besitter därmed värdefull kunskap om sådant arbete. BO:s avgränsade arbetsområde talar dock emot att BO ges uppdraget att utföra de uppgifter som ankommer på en nationell institution för mänskliga rättigheter. En sådan institution ska arbeta utifrån alla internationella konventioner om mänskliga rättigheter. Att göra om BO till ett nationellt organ för att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna generellt skulle inne- bära en betydande utvidgning av BO:s uppdrag och stora behov av organisatoriska förändringar. BO:s roll har dessutom successivt kommit att förstärkas och myndigheten har en stark ställning när det gäller att bevaka barns rättigheter. Risken finns att det perspek- tivet skulle försvagas och att den särskilda kompetens som under lång tid byggts upp inom barnrättsområdet skulle gå förlorad. Sammantaget leder det sagda till att det, enligt delegationens upp- fattning, inte är lämpligt att ge BO rollen som nationell institution för mänskliga rättigheter. 
  
 Skolinspektionen  
 ska visserligen enligt 7 § i sin instruktion integrera perspektivet mänskliga rättigheter i sin verksamhet. Skol- inspektionens verksamhetsområde är dock avgränsat till utbild- ningsområdet och mycket specialiserat. Dessa förhållanden, till- sammans med det faktum att Barn- och elevombudet inom 
 347 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 myndigheten har till uppgift att pröva ett mycket stort antal enskilda klagomål, en uppgift som den nationella institutionen inte bör ha enligt delegationens förslag, gör att det får anses helt ute- slutet att ge inspektionen uppdraget som nationell institution (se även avsnitt 3.3.5). 
  
 Forum för levande historia  
 har, enligt sin instruktion (2007:1197), till uppgift att vara ett nationellt forum som ska främja arbete med demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter med utgångspunkt i Förintelsen. Myndigheten ska bedriva utåtriktad verksamhet med inriktning på kunskap, kultur och utbildning. Verksamheten ska bedrivas i nära kontakt med pågående forskning, andra kultur- och utbildningsinstitutioner samt myndigheter, organisationer och föreningar vars verksamhet rör liknande frågor. Sammanfatt- ningsvis har Forum för levande historia visserligen ett uppdrag som tydligt rör de mänskliga rättigheterna men som är klart avgränsat till  
 utbildnings-, 
  informations- och kulturverksamhet. Inte heller Forum vore därför, enligt delegationens uppfattning, lämpligt som nationell institution med generellt ansvar för att främja säker- ställandet av mänskliga rättigheter i Sverige. 
 Sammantaget leder det sagda till slutsatsen att den nationella institutionen för mänskliga rättigheter bör inrättas som en ny myndighet. 
 Delegationens förslag om institutionens uppgifter och organisa- tion beskrivs närmare nedan (avsnitt  
 5.2–5.3). 
  Frågor om formerna för institutionens inrättande behandlas i avsnitt 5.4. 
  
 5.2 
  
 Institutionens mandat och arbetsuppgifter 
  
 Delegationens förslag:  
 Den nationella institutionen för mänsk- liga rättigheter ges ett brett mandat att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Mandatet omfattar dock inte att pröva klagomål om kränkningar av de mänskliga rättig- heterna i enskilda fall. 
 Enligt de två inledande rekommendationerna (artikel 1 och 2) i Parisprinciperna bör en nationell institution ha befogenhet att främja och skydda de mänskliga rättigheterna och ges ett så brett mandat som möjligt. Uppdraget bör vara tydligt formulerat i 
 348 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 grundlag eller annan lag, där också institutionens sammansättning och befogenheter specificeras. 
  
 5.2.1 
  
 Institutionens mandat 
  
 Även om detta inte sägs uttryckligen i alla delar av Parisprinciperna är det, med tanke på det internationella sammanhang i vilket prin- ciperna antogs, klart att med mänskliga rättigheter i första hand avses de rättigheter som slås fast i internationella överenskommel- ser och sedvanerätt. 
  
 18  
  
 De allra flesta arbetsuppgifter som beskrivs i principerna hänvisar till de mänskliga rättigheterna generellt. Upp- giften att verka för att nationella författningar m.m. överensstäm- mer med de internationella överenskommelserna och att se till att överenskommelserna tillämpas effektivt (Parisprinciperna, artikel 3 b) är dock uttryckligen avgränsad till de internationella instru- ment om mänskliga rättigheter som landet har anslutit sig till. 
 Enligt kartläggningen av nationella institutioner i EU:s med- lemsstater har majoriteten av dessa institutioner ett brett mandat som omfattar alla mänskliga rättigheter, eller alla mänskliga rättig- heter i konventioner som landet har anslutit sig till. 
  
 19 
  
 Såsom nämndes ovan saknas det i dag en myndighet med ett övergripande uppdrag att verka för efterlevanden av de internatio- nellt erkända mänskliga rättigheterna i Sverige. Den enda befintliga myndighet som har ett uppdrag med direkt koppling till konven- tionerna om mänskliga rättigheter är BO, vars verksamhet är avgränsad till FN:s konvention om barnets rättigheter. 
 Delegationen anser att det är centralt att en svensk nationell institution för mänskliga rättigheter ges ett mandat som uttryck- ligen omfattar de internationellt erkända mänskliga rättigheterna, dvs. de som slås fast i konventioner och andra internationella dokument, och inte endast de mänskliga rättigheter som kommer till uttryck i nationell lagstiftning. Dessa överenskommelser utgör 
  
 18 
  
 Vikten av att institutionerna har bredast möjliga mandat med uppgifter som omfattar de internationellt erkända mänskliga rättigheterna och inte endast rättigheter i nationell lag- stiftning betonas även av FN:s kommitté för ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, General Comment No. 10, E/C.12/1998/25, 14 december 1998, p. 3, FN:s kommitté för barnets rättigheter, General Comment No. 2, CRC/GC/2002/2, 15 november 2002, p. 8, Burdekin,  
  
 National Human Rights Institutions in the  
  
 Asia-Pacific 
  
  Region,  
 2007, s. 19, Pohjolainen,  
 The Evolution Of National Human Rights Institutions – The Role of the United Nations,  
 2006, s. 7, och i Amnesty Internationals rekommendationer om nationella institutioner för mänskliga rättigheter, AI IOR 40/007/2001, rekommendation 3.1. 
  
 19 
  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 36. 
 349 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 källan till Sveriges internationella förpliktelser avseende de mänsk- liga rättigheterna och är bindande för Sverige oavsett hur den nationella lagstiftningen är utformad. Som närmare beskrivs nedan (avsnitt 5.2.2) är det, enligt delegationens mening, en viktig uppgift för en nationell institution för mänskliga rättigheter att uppmärk- samma om det uppstår diskrepanser mellan de internationella kon- ventionerna och det nationella skyddet av de mänskliga rättig- heterna. För att institutionen ska kunna fylla denna funktion måste dess mandat utformas så att det omfattar de internationellt erkända mänskliga rättigheterna. Därutöver bör institutionen även beakta och kunna främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna såsom dessa kommer till uttryck i svensk grundlag. 
 Delegationen anser också att institutionens mandat bör omfatta alla frågor om mänskliga rättigheter, inte endast de som uttrycks i juridiskt bindande konventioner som ratificerats av Sverige. Det är angeläget att institutionen även kan arbeta med frågor som behand- las i t.ex. resolutioner som antas i FN:s råd för de mänskliga rättigheterna, FN:s generalförsamling, Europarådet, EU eller andra internationella organ. Den internationella rättsordningen utvecklas till stor del genom uttalanden i bl.a. resolutioner. En nationell institution för mänskliga rättigheter bör ha ett mandat som ger den möjlighet att hålla sig uppdaterad om den internationella utveck- lingen. Att begränsa mandatet till ratificerade konventioner skulle medföra olyckliga begränsningar av institutionens mandat. Som exempel kan nämnas att FN:s allmänna förklaring för de mänskliga rättigheterna är en resolution och att föregångaren till  
 FN-kon- 
  ventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning fanns i de s.k. standardreglerna, som utgjorde  
 icke-bindande 
  principer. 
 Vidare framgår det uttryckligen av Parisprinciperna att en nationell institution bör ha ett mandat som är så brett som möjligt, dvs. avse alla de mänskliga rättigheterna, snarare än endast vissa rättighetsfrågor. Som redan konstaterats är det just en aktör med sådant brett mandat som i dag saknas i Sverige. Arbetet med att främja och skydda de mänskliga rättigheterna bör bedrivas syste- matiskt och utifrån ett helhetsperspektiv i syfte att identifiera alla typer av brister i rättighetsskyddet, oavsett rättighetsfråga. Delega- tionen anser alltså att institutionens mandat bör omfatta alla de internationellt erkända mänskliga rättigheterna. 
 Mandatet bör även vara brett vad avser uppgifter och arbets- metoder. Enligt Parisprincipernas första rekommendation ska en 
 350 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 nationell institution ges befogenhet att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. En slutsats som har dragits (avsnitt 3.3.7) är att behovet av fortsatt stöd i arbetet för de mänskliga rättig- heterna i Sverige inte endast omfattar främjande arbete utan även uppgifter av mer skyddande karaktär. Utifrån ett sådant dubbelt mandat kan, enligt delegationens bedömning, den nationella insti- tutionen mest effektivt och långsiktigt bidra till arbetet för det av riksdagen fastställda målet, att de mänskliga rättigheterna ska respekteras i Sverige. 
  
 20 
  
 Delegationen anser således att den svenska nationella institu- tionen för mänskliga rättigheter, liksom flertalet andra liknande institutioner i världen, ska ges ett brett mandat att främja och skydda de mänskliga rättigheterna, såsom de uttrycks i de interna- tionella konventioner som Sverige förbundit sig att följa och andra dokument från internationella organ. Det framgår av avsnitt 3.3.4 att en stor majoritet av det sextiotal institutioner som ingått i FN:s kartläggning också har ett brett mandat med befogenheter att utföra alla de uppgifter som anges i Parisprinciperna. 
  
 21  
  
 I avsnitt  
 5.2.2–5.2.5 
  ges en närmare beskrivning av vilka uppgifter den nationella institutionen bör ha. 
 Parisprinciperna innehåller en särskild avdelning med tilläggs- principer av mer frivillig karaktär rörande institutioner som har befogenhet att behandla ( 
 hear and consider 
 ) enskilda klagomål om kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Enligt dessa kan en institution ges befogenhet  
 (may be Barron) att behandla sådana klagomål. Delegationen anser att övervägande skäl talar emot att den svenska institutionen ska ges sådan befogenhet i nuläget. Dessa skäl beskrivs närmare i avsnitt 5.2.2. 
 Enligt Parisprincipernas andra rekommendation bör institutio- nens uppdrag vara tydligt formulerat. Samtidigt betonas det i principerna att en nationell institution för mänskliga rättigheter bör åtnjuta en hög grad av oberoende. Såsom närmare beskrivs i avsnitt 5.1.3 anser delegationen att det är centralt att också den svenska institutionen, med hänsyn till dess uppdrag att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna, åtnjuter ett sådant oberoende. Oberoendet ställer krav på eget handlingsutrymme. Därför bör institutionens mandat vara så formulerat att det uttrycker institutionens uppgifter utan att dessa beskrivs som 
  
 20 
  
 Prop. 2008/09:1, bet. 2008/09:KU1, rskr. 2008/09:83. 
  
 21 
  
 United Nations Office of the High Commissioner for Human Rights,  
  
 Survey on National Human Rights Institutions,  
 2009. 
 351 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 direkta åligganden, med vissa undantag, t.ex. i fråga om rapporte- ring till riksdagen (se avsnitt 5.2.5). 
 Parisprinciperna innehåller också rekommendationer om vilka arbetsmetoder ( 
 methods of operation 
 ) som en nationell institution för mänskliga rättigheter bör kunna använda. Där detta är relevant beskrivs dessa rekommendationer i anslutning till varje uppgift som diskuteras nedan. Syftet med denna beskrivning är att illustrera på vilket sätt en nationell institution i Sverige skulle kunna tänkas arbeta. Det är dock viktigt att det lämnas till institutionen att utifrån sitt mandat och sin oberoende ställning själv avgöra vilka arbetsmetoder den ska använda. 
  
 5.2.2 
  
 Institutionens uppgifter 
  
 Som har beskrivits i avsnitt 3.3.2 och ovan ska en nationell insti- tution för mänskliga rättigheter ha ett brett mandat att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. Mot bakgrund av de uppgifter som anges i Parisprinciperna anser delegationen att den svenska institutionen för mänskliga rättigheter särskilt bör ha till uppgift att: 
  
 - 
  
 undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt lämna förslag om hur situationen kan förbättras, 
  
 - 
  
 föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls, 
  
 - 
  
 ha kontakter med internationella organisationer och även i övrigt delta i internationellt samarbete om frågor som rör de mänskliga rättigheterna, samt 
  
 - 
  
 främja utbildning, forskning och kompetensutveckling, infor- mation och ökad medvetenhet om de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
  
 Parisprincipernas lista över uppgifter är inte uttömmande, utan endast exemplifierande. Principerna bör ses som minimirekom- mendationer som inte utesluter att en nationell institution ges en vidare befogenhet än den som beskrivs i principerna. 
  
 22 
  
 22  
 CRC/GC/2002/2, 15 november 2002, p. 4, Burdekin,  
 National Human Rights Institutions in the  
  
 Asia-Pacific 
  
  Region,  
 s. 119, Pohjolainen,  
 The Evolution Of National Human Rights 
  
 352 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 Nedan beskrivs delegationens överväganden och förslag om vilka uppgifter den svenska institutionen för mänskliga rättigheter bör ha utifrån Parisprinciperna. Rubrikerna överensstämmer med de uppgifter som beskrivs i 2 § i det förslag till instruktion för institutionen som lämnas bland författningsförslagen. I enlighet med Parisprinciperna bör beskrivningen av den svenska institutio- nens uppgifter inte ses en uttömmande lista. Institutionen bör ha frihet att, utöver de uppgifter som anges nedan, utföra även andra liknande uppgifter inom verksamhetsområdet, i enlighet med sina egna prioriteringar. 
 Undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt föreslå åtgärder för att förbättra situationen 
 Enligt Parisprinciperna, artikel 3 a, bör en nationell institution för mänskliga rättigheter kunna lämna yttranden, rekommendationer, förslag och rapporter om alla frågor om de mänskliga rättigheterna till regeringen, riksdagen eller annat behörigt organ. Dessa yttran- den, rapporter m.m. kan behandla situationen för de mänskliga rättigheterna generellt eller i specifika frågor. Institutionen bör också kunna uppmärksamma regeringen på situationer där de mänskliga rättigheterna kränks och lägga fram förslag om hur situationen kan förbättras. Institutionen bör även vara fri att publi- cera sådana yttranden och rapporter när den finner detta lämpligt. 
 Av EU:s kartläggning av nationella institutioner för mänskliga rättigheter i medlemsstaterna framgår att de flesta nationella insti- tutionerna i Europa publicerar både årsrapporter och tematiska rapporter. Den danska institutionens årsrapport behandlar t.ex. även situationen för de mänskliga rättigheterna med redogörelser för bl.a. lagförslag och synpunkter från FN:s övervakningskom- mittéer. Institutionerna publicerar också vanligen yttranden, handböcker artiklar m.m. 
  
 23 
  
 De europeiska institutionerna använder sig av olika metoder för att undersöka situationen för de mänskliga rättigheterna. Vissa institutioner genomför undersökningar av mer systematisk karaktär 
  
 Institutions – The Role of the United Nations,  
 s. 6, European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 11. 
  
 23  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 39 f. 
 353 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 och några gör även undersökningar i enskilda fall. Några institutioner samlar själva in information genom t.ex. intervjuer och besök, medan andra förlitar sig till extern information, bl.a. officiell statistik. Ytterligare en metod som flera institutioner använder för att samla in information om situationen för de mänsk- liga rättigheterna är att anordna möten med organisationer inom det civila samhället som representerar olika grupper samt även med enskilda. Det tyska institutet genomför uppföljningskonferenser på grundval av övervakningskommittéernas synpunkter. Vissa institu- tioner bedriver också egen forskning som kan visa på kränkningar av eller brister rörande de mänskliga rättigheterna.  
  
 24 
  
 Enligt delegationens mening bör det vara en central uppgift för den svenska institutionen att undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt lämna förslag om hur situationen kan förbättras. Sådana undersökningar och rap- porter bör kunna gälla alla samhällssektorer, såsom offentlig sektor, näringslivet, det civila samhället och allmänheten. Institu- tionen bör också kunna publicera sina rapporter, yttranden m.m. Det är genom att uttala sig om kartläggningar, granskningar och undersökningar som den kan ha en inverkan på säkerställandet av de mänskliga rättigheterna. Även granskningar av lagstiftning och författningsförslag bör ingå här, som beskrivs närmare nedan. 
 Vad gäller metoder för insamling av information bör alla de metoder som nämnts ovan kunna användas, med undantag för prövning av klagomål om kränkningar av de mänskliga rättig- heterna i enskilda fall (se vidare nedan). Det innebär att institutio- nens undersökande verksamhet rör respekten för de mänskliga rättigheterna på en övergripande nivå. 
 Institutionen bör både kunna genomföra egna studier och undersökningar och kunna uppdra åt andra, t.ex. forskare, att genomföra sådana undersökningar. Undersökningarna bör kunna avse såväl situationen för de mänskliga rättigheterna generellt, som mer avgränsade rättighetsområden eller  
 -frågor, 
  samt både frågor av materiellt slag och frågor om t.ex. kunskap, attityder och rutiner. 
 Frågan om institutionens framställningar till riksdagen och regeringen behandlas i avsnitt 5.2.4. Institutionens skyldighet att lämna årsrapport behandlas i avsnitt 5.2.5. 
  
 24  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 36 f. 
 354 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 Föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls 
 Av Parisprinciperna, artikel 3 a, framgår att nationella institutioner för mänskliga rättigheter bör ha till uppgift att yttra sig om författningar och administrativa bestämmelser, såväl sådana som är i kraft som författningsförslag och andra förslag. Den bör kunna föreslå nya författningar, ändringar i författningar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att landets internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls. Vidare anges i artikel 3 b att nationella institutioner bör ha till uppgift att främja säkerställandet av att nationell lagstiftning, bestämmelser och praxis står i överensstämmelse med de konventioner om mänskliga rättigheter som staten har tillträtt, samt att rättigheterna respek- teras. 
 Enligt vad som framgår av kartläggningen av nationella institu- tioner i EU:s medlemsstater har många av dessa institutioner funktionen att medverka i lagstiftningsprocessen och annan offent- lig verksamhet med rekommendationer och förslag, t.ex. om nya eller ändrade författningar eller rutiner. Kontakterna sker på olika stadier av lagstiftningsprocessen i olika länder. I vissa stater har den nationella institutionen för mänskliga rättigheter kontakt med den exekutiva makten och i andra länder med den lagstiftande. Det förekommer både att den nationella institutionen tar initiativet till att granska författningsförslag och att initiativet kommer från den exekutiva eller lagstiftande makten. Den danska institutionen ger råd till både regeringen och riksdagen och konsulteras systematiskt inom ramen för lagstiftningsprocessen och kan också medverka med råd till expertgrupper och utredningar. 
  
 25 
  
 Enligt delegationens mening bör den svenska institutionen för mänskliga rättigheter ges en bred befogenhet att verka för att svensk lagstiftning överensstämmer med Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna och att de mänskliga rättigheterna respekteras i samhället. I denna uppgift bör ingå som en viktig uppgift att granska om författningsförslag och andra förslag står i överensstämmelse med dessa konventioner. Den bör kunna lämna förslag på vilka förändringar som bör vidtas för att respekten för de mänskliga rättigheterna ska säkerställas. Under- 
  
 25  
 European Union Agency for Fundamental Rights,  
 National Human Rights Institutions in the EU Member States 
 , 2010, s. 40 f. 
 355 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 sökningar, rådgivning och annan verksamhet bör kunna bedrivas både på institutionens eget initiativ och efter förfrågningar från andra myndigheter och aktörer. 
 Institutionens uppgift att granska författningsförslag och andra förslag omfattar flera delfrågor. En grundläggande fråga är vilken typ av förslag som institutionen ska ha befogenhet att granska. Därutöver bör även frågor om i vilken mån myndigheter ska vara skyldiga att aktivt bjuda in institutionen att lämna synpunkter, samt om institutionen ska ha skyldighet att svara på en sådan inbjudan, behandlas. 
 Vad först gäller  
 området för förhandsgranskning  
 är det klart att Parisprincipernas rekommendation innebär att den nationella institutionen bör ges befogenhet att granska alla typer av författ- ningsförslag, såväl lagar som förordningar och administrativa föreskrifter. För svenskt vidkommande bör därutöver även andra förslag kunna bli aktuella, främst förslag från kommittéväsendet och övriga delar av Regeringskansliet, dvs. statens offentliga utred- ningar samt departementspromemorior. Det är, enligt delegatio- nens mening, uppenbart att förhandsgranskning av författningsför- slag och andra förslag bör vara en central uppgift för den svenska institutionen för att denna ska kunna motverka att det uppstår diskrepanser mellan nationell lagstiftning och praxis och Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna. Brister i rättighetsskyddet som kan leda till kränkningar av enskildas rättigheter måste så långt det är möjligt avvärjas innan de uppstår. Delegationen anser därför att institutionen ska ha en vid befogen- het att granska och kommentera alla typer av offentliggjorda för- slag från såväl Regeringskansliet som andra myndigheter som rör frågor om mänskliga rättigheter. 
 Vad gäller frågan om i vilken mån  
 statliga myndigheter ska vara skyldiga att aktivt inbjuda  
 den nationella institutionen att lämna synpunkter kan följande anföras. 
 Angående beredningen av regeringsärenden föreskrivs i 7 kap. 2 § regeringsformen att behövliga upplysningar och yttranden ska inhämtas från berörda myndigheter. I den omfattning som behövs ska också tillfälle lämnas för sammanslutningar och enskilda att yttra sig. Det finns emellertid ingen författning eller bestämmelse som generellt reglerar vilka myndigheter och andra aktörer som ska vara remissinstanser. En ny remisslista tas fram av Regerings- kansliet för varje remiss, även om vissa myndigheter, såsom JO, ofta utgör remissinstans. 
 356 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 De mänskliga rättigheterna spänner över en rad samhälls- områden och frågor. Det är vanligt att förslag har relevans för de mänskliga rättigheterna utan att detta uttryckligen framgår. Då det är av stor vikt att eventuella brister i skyddet av de mänskliga rättigheterna kan förutses i god tid anser delegationen att den nationella institutionen som huvudregel aktivt bör inbjudas att lämna synpunkter på förslag av mer betydande slag. Det kan till- läggas att det alltid står myndigheter och andra aktörer fritt att lämna remissyttrande även när de inte uttryckligen inbjudits att lämna synpunkter. 
 Vad gäller utredningar inom kommittéväsendet redogör delega- tionen i avsnitt 6.2.6 för sitt förslag om att det i kommittéförord- ningen (1998:1474) ska införas en bestämmelse om att de förslag som kommittéer och särskilda utredare lämnar ska vara utformade så att skyddet för den enskildes mänskliga rättigheter enligt Sveriges internationella åtaganden respekteras och vid behov förstärks. Mot bakgrund av en sådan bestämmelse kan det bli aktuellt för kommittéer och särskilda utredare att under utred- ningsarbetet ta kontakt med den nationella institutionen. 
 Delegationen lämnar vidare förslag om att en motsvarande bestämmelse ska föras in i förordningen (2007:1244) om konsekvens- utredning vid regelgivning (avsnitt 6.2.4). Förordningen tillämpas på förvaltningsmyndigheter under regeringen. Enligt förordningen ska en myndighet, innan den beslutar föreskrifter eller allmänna råd, så tidigt som möjligt utreda föreskrifternas eller de allmänna rådens konsekvenser i den omfattning som behövs i det enskilda fallet och dokumentera utredningen i en konsekvensutredning. Av kommittéförordningen följer också att kommittéer och särskilda utredare som lämnar förslag till nya eller ändrade regler ska ange förslagens konsekvenser på ett sätt som motsvarar de krav på innehållet i konsekvensutredningar som finns i 6 och 7 §§ förord- ningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. För att en kommitté, särskild utredare eller annan myndighet ska kunna bedöma ett förslags konsekvenser för de mänskliga rättigheterna kan det även i dessa fall bli aktuellt att den kontaktar den nationella institutionen eller använder vägledningar eller annat material som utarbetats av denna. Huvudansvaret för att utföra och redovisa analysen av förslagens konsekvenser för de mänskliga rättigheterna ligger dock naturligtvis på kommittéerna, de särskilda utredarna och myndigheterna själva. 
 357 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 Förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning anger också att myndigheter, innan de beslutar föreskrifter eller allmänna råd, ska ge bl.a. statliga myndigheter som på ett betydande sätt berörs tillfälle att yttra sig i frågan och om konsekvensutredningen. Om delegationens förslag om ändring i denna förordning genom- förs blir således myndigheter skyldiga att inbjuda den nationella institutionen att yttra sig över förslag som på ett betydande sätt rör institutionens arbete för de mänskliga rättigheterna. 
  
 Vad slutligen gäller  
 institutionens skyldighet att svara på remiss  
 kan noteras att myndigheter under regeringen är skyldiga att svara på remiss, medan remissen för andra aktörer, t.ex. myndigheter under riksdagen, innebär en inbjudan att lämna synpunkter. Efter- som delegationen föreslår att institutionen ska inrättas under riks- dagen (avsnitt 5.1.3) blir institutionen inte skyldig att svara på remisser utan kan själv avgöra när detta är befogat. Därmed är risken liten för att arbetet med att svara på remisser blir alltför betungande, även om institutionen får inbjudan att lämna remiss- yttrande om alla förslag av mer betydande natur. 
  
 Vid sidan om det ordinarie remissförfarandet och kommittéers och särskilda utredares skyldighet att göra konsekvensutredningar kan det även bli aktuellt för den nationella institutionen att lämna synpunkter under andra stadier av beredningsprocessen. Delega- tionen har i avsnitt 4.2 lämnat förslag om att Lagrådets förutsätt- ningar att utföra granskningar i förhållande till konventioner om de mänskliga rättigheterna ska förstärkas. Lagrådets yttrande inhämtas om vissa frågor som bl.a. kan avse mänskliga rättigheter (se när- mare avsnitt 3.2.6) och lämnas på begäran av regeringen eller riksdagsutskott. Genom Regeringskansliets lagrådsremisser offent- liggörs många lagförslag som kan vara av stor relevans för de mänskliga rättigheterna. Det finns inget hinder mot att den natio- nella institutionen för mänskliga rättigheter yttrar sig om lag- rådsremisser, t.ex. i de fall där lagförslaget ändrats i förhållande till ett förslag som lämnats av en kommitté eller särskild utredare. Det framgår tydligt av Parisprinciperna att en nationell institution för mänskliga rättigheter bör kunna yttra sig och lämna rekommenda- tioner i alla frågor om de mänskliga rättigheterna. 
 Vidare kan det bli aktuellt för Regeringskansliet och andra myn- digheter att konsultera den nationella institutionen vid beredningen av andra ärenden och frågor som tydligt berör de mänskliga rättigheterna. Institutionen får själv avgöra i vilken mån den har 
 358 
  
 SOU 2010:70 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 möjlighet, och om det är lämpligt för den, att lämna synpunkter och rekommendationer i sådana fall. 
 I avsnitt 4.5.4 har delegationen föreslagit att det ska införas uttryckliga hänvisningar till de mänskliga rättigheterna i ett urval lagar. Delegationen föreslår också i avsnitt 6.2.3 att ansvaret för de mänskliga rättigheterna ska tydliggöras i vissa myndigheters instruktioner. Mot bakgrund av dessa förslag är det troligt att myn- digheter, i högre grad än tidigare, kommer att analysera sin verk- samhet ur ett människorättsperspektiv och identifiera föreskrifter, myndighetspraxis och rutiner som kan påverka respekten för de mänskliga rättigheterna. Flera myndigheter kan också komma att ha ett ökat behov av att hålla sig informerade om den internatio- nella utvecklingen på människorättsområdet och om aktuella synpunkter och rekommendationer från internationella övervak- ningsorgan. Försäkringskassan, Statens Skolverk, Skolinspek- tionen, Specialpedagogiska skolmyndigheten och länsstyrelserna har redan i dag instruktioner som uttryckligen hänvisar till de mänskliga rättigheterna. Institutionen bör kunna lämna rekom- mendationer såväl till dessa som till andra myndigheter om vad som krävs för att verksamhet och föreskrifter ska överensstämma med de mänskliga rättigheterna. Institutionen bör även kunna bedriva motsvarande verksamhet i förhållande till kommuner och lands- ting. 
 Det finns också flera myndigheter som har tillsynsuppdrag som omfattar de mänskliga rättigheter som uttrycks i svensk lagstift- ning eller som rör ett avgränsat rättighetsområde. Det kan bl.a. nämnas att det ingår i JO:s uppdrag att tillse att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten. JO ska också verka för att brister i lagstiftningen avhjälps. JO får även göra framställning till riksdagen om det vid tillsynsverksamheten uppkommer anledning att föreslå författ- ningsändring eller någon annan åtgärd från statens sida. BO ska uppmärksamma att lagar och andra författningar samt tillämp- ningen av dessa stämmer överens med FN:s konvention om barnets rättigheter och hos regeringen föreslå de författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att barns och ungas rättigheter och intressen ska tillgodoses. DO ska hos regeringen föreslå författ- ningsändringar eller andra åtgärder som kan motverka diskrimi- nering eller ta initiativ till andra lämpliga åtgärder. Det är angeläget att institutionen för mänskliga rättigheter, i den utsträckning den 
 359 
  
 En nationell institution för mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2010:70 
  
 finner lämpligt, samråder och samverkar med andra myndigheter med sådana angränsande uppdrag. 
 Kontakter med internationella organisationer och deltagande i internationellt samarbete om frågor som rör de mänskliga rättigheterna 
 Enligt Parisprinciperna bör nationella institutioner för mänskliga rättigheter kunna samarbeta med alla organ inom  
 FN-systemet, 
  regionala organ och nationella institutioner i andra länder som arbetar med frågor om mänskliga rättigheter. Denna uppgift fram- hålls också av organisationen International Coordination Com- mittee of National Human Rights Institutions (ICC, se avsnitt 3.3.4). Enligt ICC:s riktlinjer är det särskilt viktigt att en nationell institution kan ha kontakter med FN:s råd för mänskliga rättigheter, dess specialrapportörer och arbetsgrupper ( 
 special pro- Maddox mandate Mcdaniel) samt med FN:s övervakningskom- mittéer. 
  
 26  
  
 Frågan om nationella institutioners medverkan vid staternas rapportering till internationella och regionala organisa- tioner behandlas i en särskild rekommendation (se vidare nedan). 
 DO ska enligt sin instruktion (2008:568) följa den interna- tionella utvecklingen och ha kontakter med internationella organi- sationer inom sitt verksamhetsområde. I propositionen med förslag bl.a. till lag om Diskrimineringsombudsmannen anförde regeringen att även om det är regeringen som företräder riket finns det inget hinder för ombudsmännen att ta kontakt med berörda internatio- nella organ eller att olika internationella organ tar initiativ till att inhämta ombudsmannens synpunkter i frågor om diskriminering. Vidare framfördes att det i lagen om ombudsmannen uttryckligen borde anges att denne kan kommunicera direkt med för verksam- heten berörda internationella organisationer, som en följd av att ombudsmannens mandat så långt som möjligt bör framgå av lag. Som exempel på organisationer av intresse för ombudsmannen nämndes FN:s övervakningskommittéer. 
  
 27 
  
 Delegationen anser att det är av stor vikt att den nationella institutionen kan ha självständiga kontakter med internationella 
  
 26 
  
 Guidelines for Accreditation & Nilsson, Dougherty, 2005, Regeringskansliet, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 Bidrag till ideella organisationer. Kartläggning, analys och rekommendationer,  
 Statskontoret 2004:17. 
  
 Country Strategy Development: Guide for Country Analysis from a Democratic Governance and Human Rights Perspective 
 , SIDA, 2003. 
  
 Demokrati och individuella rättigheter inom den svenska välfärds- staten 
 , Vetenskapsrådet dnr  
  
 2007-7294. 
  
 Demokrati och mänskliga rättigheter: Svenska folkets kunskaper och värderingar 
 , Ungdomsstyrelsen, Ungdomsstyrelsens skrifter 2008:4. 
  
 Den gemensamma värdegrunden för de statsanställda 
 , Cook, 2009.  
 Effektiv styrning? Om resultatstyrning och sektoriseringsproblem 
 , 
  
 Statskontoret, 2006:3. 
 525 
  
 Referenser 
  
 SOU 2010:70 
  
 Ett uppföljningssystem för barnpolitiken 
 , dnr  
  
 2007/92-4, 
  
  Statskontoret.  
 Forskning och utveckling inom offentlig sektor 2007,  
 Sveriges officiella statistik, Statistiska meddelanden, UF 10 SM 0801. 
  
 How to Enhance the Integration of the Rights Perspective in Development Cooperation, Swedish Agency for Development Evaluation Policy Brief 
 , SIDA, 2008. 
  
 I enlighet med skolans värdegrund?,  
 Skolverket, rapport 285, 2006.  
 Integration av mänskliga rättigheter i svensk utbildning  
 2002–2004, 
  
 en kommentar med fokus på den obligatoriska skolan 
 , Franklin, Rädda Barnen och Spencer, Karlstad Universitet, bilaga 3 till  
 Bra början, men bara en början, En utvärderande kom- mentar om den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättig- heterna 
 , Regeringskansliet, dnr Ju2004/6673/D. 
  
 Justitieombudsmännens ämbetsberättelse  
 2008/09 JO1. 
  
 Kansallisen ihmisoikeusinstituution perustaminen 
 , Betänkanden och utlåtanden 45/2010, Justitieministeriet, Finland. 
  
 Kartläggning av bidrag till ideella organisationer 
 , diarieförd i ärende IJ2009/1033/UF som ett led i utarbetandet av prop. 2009/10:55, En politik för det civila samhället. 
  
 Kartläggning av regleringsbrev, Förändring av regleringsbreven mellan år 2008 och 2009 
 , Ekonomistyrningsverket, ESV 2009:16. 
  
 Kom närmare 
 , Barnombudsmannen, 2009. 
 Läromedlens roll i undervisningen 
 , Skolverket, rapport 284, 2006.  
 Mänskliga rättigheter som etisk, politisk och rättslig diskurs 
 , Veten- 
  
 skapsrådet, dnr  
 2009-1319. 
  
 Nationella indikatorer för mänskliga rättigheter. Små fönster med en glimt av ett större sammanhang,  
 Serie A 2009:6 (dnr 2008/0212), Handisam 2009. 
  
 OECD:S riktlinjer för multinationella företag – en handbok 
 , Utrikesdepartementet, 2006. 
  
 Protect, Respect, Remedy – a Conference on Corporate Social Respon- sibility (CSR) 
 , Stockholm  
  
 10 
  
 - 
  
 11 
  
  november 2009 (konferens- rapport). 
  
 Redovisning av uppdrag att göra en kartläggning av svensk forskning om mänskliga rättigheter 
 , dnr Ju2004/8468/D. 
  
 Regelverk och praxis i offentlig upphandling,  
 Rapport till 
  
 Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi 2009:2, Finansdepartementet. 
 Rights Work! Make them real! Conclusions from the International Conference on Systematic Work for Human Rights Imple- mentation  
 (konferensrapport), Stockholm,  
  
 6 
  
 - 
  
 7 
  
  november 2008. 
  
 526 
  
 SOU 2010:70 
  
 Referenser 
  
 Rustad för revision,  
 Barnombudsmannen, BI 2007:1. 
 Rättsliga förutsättningar för en databasinfrastruktur för forskning, 
 Vetenskapsrådets rapportserie 11:2010, Vetenskapsrådet 2010. 
 Sociala och etiska krav i offentlig upphandling,  
 Miljöstyrningsrådet, vägledning,  
  
 2008-12-04. 
  
 Terms of Reference for the Review of the Norwegian Centre for Human Rights in its capacity as Norways National Human Rights Institution 
 , Norska Utrikesministeriet, 23 juni 2010. 
  
 The New Zealand Action Plan for Human Rights, Priorities for Action 
 :  
  
 2005–2010, 
  
  Human Rights Commission, New Zealand. 
  
 Undervisning om mänskliga rättigheter i högskolan,  
 Högskoleverket, Rapport 2008:43 R. 
  
 Ung i demokratin 
 , Statens skolverk, 2001. 
 Uppföljning av den nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna 
 ,  
 Regeringens skrivelse 2005/06:95 
 , Regerings- kansliet, dnr IJ2010/922/DISK, april 2010. 
  
 Utvärdering av antidiskrimineringsförordningen,  
 Konkurrensverkets rapport 2009:2. 
  
 Öppningstal av statsrådet Patterson vid konferensen  
 Rights Work, International Conference on Systematic Work for Human Rights Implementation 
 , 6 november 2008, tillgängligt på www.sweden.gov.se/rightswork. 
 Svensk domstolspraxis 
 Nytt Juridiskt Arkiv, Avd. 1 (NJA) 2005 s. 462. 
 NJA 2007 s. 295. 
 NJA 2007 s. 584. 
 NJA 2009 s. 463. 
 Regeringsrättens årsbok (RÅ) 1997 ref. 65. 
 Litteratur 
  
 Amnesty International,  
 From Promises to Delivery: Putting Human Rights at the Heart of the Millennium Development Goals 
 , IOR 41/012/2010, 9 juni 2010. 
  
 Amnesty International,  
 National Human Rights Institutions, Amnesty Internationals Recommendations for Effective Protection and Promotion of Human Rights 
 , IOR 40/007/2001, 1 oktober 2001. 
  
 527 
  
 Referenser 
  
 SOU 2010:70 
  
 Amnesty International, Terre des Hommes, Action Aid, Interna- tional Human Rights Network,  
 Human  
  
 Rights-Based 
  
  Approaches and European Union Development Aid Policies 
 , 2008. 
 Banika, Gray, Support for Human  
 Rights-based 
  Development: Reflections on the Malawian Experience, i  
 The International Journal of Human Rights 
 , Volume 14, Issue 1, februari 2010, s.  
 34–50. 
  
 Burdekin, Lewis,  
 National Human Rights Institutions in the Asia- Pacific Region,  
 The Raoul Wallenberg Institute Library volume 27, Leiden/Boston: Ali 2007. 
  
 CARE Human Rights Initiative,  
 Basic Introduction to Human Rights and  
 Rights-Based 
  Programming: Facilitators Guidebook 
 , 2004. 
  
 James, Davis,  
 On Democracy 
 , New Haven: Yale University Press, New ed., 2000. 
  
 Smith, Marshall,  
 Mänskliga rättigheter i europeisk praxis: en kom- mentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna 
 , 3:e uppl., Stockholm: Norstedts juridik, 2007. 
  
 Danish Institute for Human Rights,  
 Applying a  
  
 Rights-Based 
  
  Approach: An Inspirational Guide for Civil Society 
 , 2007. 
 Didón, Dominguez; Clark, Vazquez; Molander Lopez,  
 Plan- och bygglagen. En kommentar 
 , Del 1, Stockholm: Norstedts Juridik, oktober 2009. 
  
 Meyers, Edwards,  
 Budgeting for Womens Rights. Monitoring Govern- ment Budgets for Compliance with CEDAW,  
 UNIFEM, New York, maj 2006. 
  
 Fonden för mänskliga rättigheter,  
 Mänskliga rättigheter i länsstyrel- sens myndighetsutövning,  
 maj 2007. 
  
 Flowers,  
 The Human Rights Education Handbook: Effective Practices for Learning, Action and Change 
 , Topic book 4, University of Minnesota Human Rights Center, 2000. 
  
 Davis, Wall,  
 Meza: The Human  
 Rights-based 
  Approach and the United Nations System 
 , Desk study prepared for Unesco, Paris, 2005. 
  
 Gilljam, Martin; Warren, Friedman, (red.)  
 Demokratins mekanismer 
 , Malmö: Liber, 2003. 
 Holmberg Bell; Barajas, Hawkins, reviderad av Barber, Barron; Hall, Berger,  
 Vår författning,  
 Stockholm: Norstedts Juridik AB, 2003. 
 528 
  
 SOU 2010:70 
  
 Referenser 
  
 Miller, Bell; Barajas, Hawkins; Barber, Barron; Hayes, Garrett; Hall, Berger,  
 Grundlagarna 
 , 2 uppl. Stockholm: Norstedts juridik, 2006. 
 Franklin, Rogers; Sandoval, Gillian, A Human  
 Rights-Based 
  Approach to Health Indicators i Wilson, Walter, och Cortez, Rodriguez, (red.)  
 Economic, Social, and Cultural Rights in Action 
 , Oxford: Oxford University Press, 2007. 
  
 Frost, Lawson,  
 A Human Rights Approach to Development Programming 
 , Unicef, 2003. 
  
 Brown, Sawyer,  
 Patterns of Democracy: Government Forms and Performance in  
 Roach 
  Countries 
 , New Haven: Yale University Press, 1999. 
  
 Ministry of Justice,  
 Human Rights, Human Lives – A Handbook for Public Authorities 
 , London, 2006. 
  
 Moser, Lawrence; Erickson, Short, Sanders, Hall; Collins, Ramirez; Vizard, Polly,  
 To Claim our Rights: Livelihood Security, Human Rights and Sustainable Development 
 , London: Overseas Development Institute, 2001. 
  
 NORAD,  
 Handbook in Human Rights Assessment. State Obliga- tions, Awareness and Empowerment 
 , 2001. 
  
 Piron  
 Miller 
  Skinner, Martinez,  
 Integrating Human rights Into Development: A Synthesis of Donor Approaches and Experiences 
 , Overseas Development Institute, september 2005. 
  
 Pohjolainen,  
  
 Miles, 
  
 The Evolution of National Human Rights Institutions  
 -  
 The Role of the United Nations 
 , The Danish Insti- tute for Human Rights, 2006. 
  
 Save the Children,  
 Child Rights Programming: How to Apply Rights- Based Approaches in Programming 
 , 2002. 
  
 Strzelewicz, Saunders,  
 De mänskliga rättigheternas historia. Från den amerikanska oavhängighetsförklaringen till våra dagar 
 , Stockholm: Ordfronts förlag, ny utg. 2001. 
  
 Sveriges Kommuner och Landsting  
 En fråga om demokrati. Inrikt- ningen av Sveriges Kommuner och Landstings verksamhet för kongressperioden  
  
 2007–2011 
 . 
  
 Søvig, Rios,  
 Barnets rettigheter på barnets premisser – utford- ringer i møtet mellom FNs barnekonvensjon og norsk rett 
 .  
 En utredning gjort på oppdrag fra Barne- og likestillingsdepartementet 
 , Bergen, 2009. 
  
 Silva, Palmer,  
 Human Rights Obligations in Education – The  
 4-A 
  Scheme 
 , Johnson, The Netherlands: Carpenter, 2006. 
  
 529 
 Referenser SOU 2010:70 
 VeneKlasen, Levy; Roy, Stewart; Rowe, Tyler, Shaw, 
  
 Rights-based 
  Approaches and Beyond: Challenges of Linking Rights and Participation 
 , IDS Working Paper 235, University of Sussex: Institute of Development Studies, december 2004. 
  
 Anderson, Mitchell; Williams, Pierce,  
 Human Rights Act Toolkit 
 , London: Legal Action Group, 2:a uppl., 2008. 
 Tidningsartiklar 
 Människorätt en viktig del av krishanteringen 
 ,  
  
 Göteborgs-Posten 
  
  den 9 december 2008. 
  
 Ny undersökning: Kunskapen om mänskliga rättigheter brister 
 ,  
  
 Göteborgs-Posten 
  
  den 20 april 2007. 
  
 Obetänksamma kränkningar 
 ,  
 Västerbottens-Kuriren 
  den 25 april 2007. 
  
 Slaveriet – en del av vår nutid 
 , Borås Tidning den 26 augusti 2007  
 Slaveriet – en del av vår nutid 
 , Helsingborgs Dagblad den 28 augusti 
 2007. 
  
 Slaveri under annat namn 
 , Länstidningen, Östersund den 27 augusti 2007. 
 Stärk arbetet för mänskliga rättigheter i Norrbotten 
 , Norrländska Socialdemokraten den 30 april 2007. 
  
 530 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Delegationen för mänskliga rättigheter 
  
 Dir. 
  
 i Sverige 
  
 2006:27 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 9 mars 2006 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En delegation inrättas för att med utgångspunkt i regeringens skri- velse  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna 2006– 2009  
 (skr. 2005/06:95) stödja det långsiktiga arbetet med att säker- ställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. Delega- tionen skall inom ramen för uppdraget 
  
 stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten, 
  
 utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i sam- hället, bland annat genom att samordna  
  
 EU-initiativet 
  
 Europeiska året för lika möjligheter för alla 
 , och Europarådets kampanj  
 Alla Olika Alla Lika  
 i Sverige, 
  
 stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter, samt 
  
 lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
  
 Uppdraget skall slutligt redovisas till regeringen senast den 31mars 2010. 
 531 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bakgrund 
 De mänskliga rättigheterna åtnjuts av den enskilda människan, flickor och pojkar, kvinnor och män, ensamma eller tillsammans med andra. De ger uttryck för skyldigheter som den offentliga sektorn har gentemot individen. Skyldigheterna vilar ytterst på regeringen men även på bland annat statliga myndigheter, kommu- ner och landsting. Utgångspunkten för dessa skyldigheter och arbetet med att effektivt genomföra de mänskliga rättigheterna är de bindande åtaganden som Sverige gjort genom att ansluta sig till internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter. De mänskliga rättigheterna uttrycks även bland annat i de svenska grundlagarna och i lagen (1994:1219) om den europeiska konven- tionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 
 Det finns ett inbördes beroendeförhållande mellan demokrati och mänskliga rättigheter. I skrivelsen  
 Demokratipolitik  
 (skr. 2003/04:110) sägs att demokrati förutsätter förverkligande av de mänskliga rättigheterna samtidigt som de mänskliga rättig- heterna stärks av en demokrati baserad på ett brett medborgerligt deltagande. 
 FN:s världskonferens om mänskliga rättigheter i Wien 1993 har slagit fast att rättigheterna är odelbara. Detta innebär att de eko- nomiska, sociala och kulturella rättigheterna är lika viktiga som de medborgerliga och politiska rättigheterna och att rättigheterna samspelar och stöttar varandra. De människor som är socialt eller ekonomiskt marginaliserade har t.ex. i regel sämre förutsättningar att tillvarata sina medborgerliga och politiska rättigheter, vilket leder till ett ojämlikt politiskt deltagande och till politiskt utanförskap, ett problem som exempelvis framträder i storstadsregionernas stadsdelar. 
 Samtidigt är en väl fungerande demokrati, baserad på ett brett medborgerligt deltagande, central för arbetet med att skydda och främja de mänskliga rättigheterna. Det politiska deltagandet är ett medel för människor som vill påverka och förändra, exempelvis sin egen eller andras situation. Det är också i det demokratiska sam- talet som avvägningar mellan olika rättigheter bäst kan göras. 
 Regeringen tar ett samlat grepp om skyddet för de mänskliga rättigheterna i Sverige genom sin skrivelse En nationell handlings- plan för de mänskliga rättigheterna  
 2006–2009 
  (skr. 2005/06:95). Handlingsplanen, vilken innehåller en sammanställning av ett hundra- tal åtgärder inom skilda politikområden, utgör ett redskap i arbetet 
 532 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 1 
  
 för full respekt för mänskliga rättigheter i Sverige och är avsedd att användas av såväl regeringen som statliga myndigheter, kommuner och landsting. Handlingsplanen innehåller även en kartläggning av situationen för de mänskliga rättigheterna i Sverige 2005. 
 EU och Europarådet 
 På europeisk nivå pågår ett arbete avsett att bidra till medlems- ländernas effektiva genomförande av de mänskliga rättigheterna. Europeiska unionen (EU) avser besluta att 2007 skall bli  
 Europeiska året för lika möjligheter för alla 
 . Avsikten är att det under året på nationell nivå skall genomföras aktiviteter, såsom möten, evenemang, informations- och utbildningskampanjer samt undersökningar, som skall motverka diskriminering på de grunder som anges i artikel 13 i  
 EG-fördraget 
  (kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning). 
 Vid Europarådets tredje toppmöte i maj 2005 beslutades att under 2006 och 2007 genomföra kampanjen  
 Alla Olika Alla Lika 
 . Kampanjen syftar till att uppmuntra och möjliggöra unga kvinnors och mäns deltagande i byggandet av fredliga samhällen med utgångs- punkt i mångfald och delaktighet i en anda av ömsesidig respekt och förståelse. Kampanjen är en uppföljning av den kampanj med samma namn som Europarådet anordnade 1995. 
 Behovet av stöd 
 Arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna 
 Det är den offentliga sektorn, bland annat statliga myndigheter, kommuner och landsting, som bär ansvaret för att Sveriges inter- nationella åtaganden om mänskliga rättigheter respekteras fullt ut och genomförs effektivt och långsiktigt. Det finns dock i dag ingen funktion som har ett generellt och samordnande ansvar för att stödja arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
 Genom att tillsätta en delegation kan olika kompetenser samlas för att på ett ändamålsenligt sätt tydliggöra de mänskliga rättig- heternas relevans för skilda typer av verksamhet inom statlig och kommunal förvaltning och för att sprida kunskap och information om de mänskliga rättigheterna. En sådan funktion kan också 
 533 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:70 
  
 underlätta kontakter mellan relevanta aktörer och bidra till ökad överblick över vilket arbete som bedrivs för förverkligandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
 Respekten för de mänskliga rättigheterna skall genomsyra all offentlig verksamhet 
 Det är nödvändigt att de mänskliga rättigheterna respekteras fullt ut inom all offentlig verksamhet. Denna respekt måste genomsyra alla delar av verksamheten så att risken för kränkningar minimeras. Arbetet för att uppnå full respekt kräver utveckling av kunskap och kompetens hos medarbetarna och kan innebära att rutiner och arbetsformer behöver förändras. 
 I samband med genomförandet av den första nationella hand- lingsplanen för de mänskliga rättigheterna (skr. 2001/02:83) fram- gick att det i flera avseenden fanns ett behov av stöd i arbetet för de mänskliga rättigheterna bland statliga myndigheter, kommuner och landsting. När den första handlingsplanen utvärderades bekräftades detta behov. I utvärderingen betonades bland annat att utbildning och andra åtgärder som genomförs i syfte att skydda och främja de mänskliga rättigheterna måste anpassas till den aktuella verksam- heten och att en särskild funktion borde inrättas för att tillhanda- hålla stöd vid utformningen och genomförandet av sådana åtgärder. 
 Under utarbetandet av handlingsplanen för  
 2006–2009 
  har vidare ett flertal statliga myndigheter, kommuner och landsting framfört att det behövs stöd i form av bland annat information, utbildning, erfarenhetsutbyte, analyser och rekommendationer samt metodik. I anslutning till detta behöver dessa aktörer också en fortlöpande, uppföljande dialog. 
 För att denna typ av stöd skall kunna tillhandahållas krävs konti- nuerlig kontakt med representanter för statliga myndigheter, kommuner och landsting. Vidare krävs sakkunskap om såväl män- skliga rättigheter som olika delar av statlig och kommunal förvaltning. 
 534 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 1 
  
 Strategisk information och kunskap om mänskliga rättigheter 
 Regeringens erfarenheter av att genomföra den första nationella handlingsplanen för de mänskliga rättigheterna och från erfaren- heterna av arbetet med att genomföra regeringens politik för ett ökat och mer jämlikt politiskt deltagande har visat att det finns behov av att grundligt undersöka hur information och kunskap om mänskliga rättigheter kan nå olika grupper av allmänheten på ett sätt som kan stärka deras delaktighet och inflytande. Varje männi- ska behöver vara medveten och ha grundläggande kunskap om sina mänskliga rättigheter för att ha möjlighet att bevaka och tillvarata dem. 
 Ombudsmannen mot etnisk diskriminering har också pekat på att det finns grupper i samhället som känner stark misstro mot det allmänna och som därför sällan själva tar kontakt med myndigheter i frågor som rör deras rättigheter. 
 Inom EU har stora framsteg gjorts, inte minst genom lagstift- ning, när det gäller att motverka diskriminering och att främja lika möjligheter för alla. Lagstiftningsåtgärder måste kompletteras med andra insatser för att principen om  
 icke-diskriminering 
  och lika möjligheter för alla skall få en bred förankring i samhället.  
 Europeiska året för lika möjligheter för  
 alla skall bidra till detta. 
 Det är av största vikt att unga människor i ett tidigt skede i livet får kunskap om de mänskliga rättigheterna, däribland barnets rättigheter och frågor om  
 icke-diskriminering. 
  Europarådets kam- panj  
 Alla Olika Alla Lika  
 syftar till att genom förbättrade kunska- per om mänskliga rättigheter stärka och uppmuntra ungdomars deltagande i ett samhällsbyggande som präglas av ömsesidig respekt och förståelse. 
 Det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter 
 Det svenska offentliga samtalet om mänskliga rättigheter begränsar sig ofta till situationer i andra länder. Det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter som gäller det svenska samhället begränsar sig i sin tur i regel till enskilda fall av kränkningar som av ett eller annat skäl väckt massmediernas intresse. Rättighetsfrågorna får sällan en mer grundlig belysning trots att kartläggningen har visat på brister i genomförandet av Sveriges åtaganden om mänskliga rättigheter. 
 535 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:70 
  
 Kunskapen om de mänskliga rättigheternas innebörd riskerar därför att inte nå allmänheten i tillräcklig utsträckning. En slutsats som drogs i utvärderingen av regeringens första nationella hand- lingsplan för de mänskliga rättigheterna var att den svenska allmän- hetens brist på kunskap om mänskliga rättigheter riskerar att vid- makthålla en uppfattning om att de mänskliga rättigheterna inte angår Sverige utan främst berör internationella förhållanden och andra länder. 
 För att kunskapen och medvetenheten om de mänskliga rättig- heterna skall öka inom såväl den offentliga sektorn som närings- livet, föreningslivet och bland allmänheten finns det behov av att stimulera till ökat intresse. En ökad kunskap om de mänskliga rättigheterna bidrar i sin tur till att rättigheterna förverkligas. 
 Uppdraget 
 En delegation inrättas för att med utgångspunkt i En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna  
 2006–2009 
  (skr. 2005/06:95) stödja ett mer effektivt genomförande av Sveriges åtaganden om mänskliga rättigheter. Delegationen skall inom ramen för uppdraget utföra följande uppgifter. 
 Stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i det långsiktiga arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten 
 Delegationen skall tillhandahålla stöd i det långsiktiga arbetet för att Sveriges internationella åtaganden om mänskliga rättigheter respekteras fullt ut i den verksamhet som bedrivs av statliga myn- digheter, kommuner och landsting. Delegationen skall uppmärk- samma dessa aktörer på deras ansvar att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna och i det sammanhanget erbjuda stöd i bland annat kunskaps- och metodfrågor. 
 Delegationens stöd skall utgöras av råd och kontaktskapande insatser för erfarenhetsutbyte och kunskapsöverföring om mänsk- liga rättigheter. I detta avseende kan samarbete med föreningslivet vara av strategisk vikt. Delegationen skall bidra till att verksam- hetsanpassade arbetsmetoder och analysmodeller utvecklas samt utarbeta kriterier för hur handlingsplaner kan utformas. Därtill 
 536 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 1 
  
 skall utbildningar och informationsinsatser utföras samt uppfölj- nings- och utvärderingsmodeller föreslås. Det kan t.ex. innebära att statliga myndigheter, kommuner eller landsting erbjuds hjälp med att dels kartlägga sin verksamhet och de interna rutinerna, dels identifiera de verksamhetsområden som kan innebära risker för att individers eller vissa gruppers rättigheter kränks. Följande exempel på frågor som kan komma att beaktas i ett sådant arbete är: Vad har verksamheten för koppling till mänskliga rättigheter? Hur arbetar man med mänskliga rättigheter i offentlig upphandling? Har syn- punkter och rekommendationer framförts om hur Sverige följer sina internationella åtaganden om mänskliga rättigheter och som rör verksamheten? Har medarbetarna nödvändig och tillräcklig kunskap om gällande lagstiftning och konventioner om de mänsk- liga rättigheterna? Vilken uppfattning om roller och ansvar har de? Vad bör och kan göras för att åtgärda eventuella brister? 
 För att respekten för de mänskliga rättigheterna skall genomsyra verksamheten kan förändringsarbete bli aktuellt. I förändringsprocesser ökar efterfrågan på information och utbildning, vilket aktualiserar insatser för att höja medvetenheten hos ledning och övrig personal. Verksamhetsanpassade metoder och verktyg måste tas fram för att bemöta respektive myndighets specifika behov. Handböcker, riktlinjer, samlingar av goda exempel och dialog för erfarenhetsutbyte är viktiga medel i förändringsarbetet. Delegationen kan även utarbeta det material som visar sig behövligt för att respekten för de mänskliga rättigheterna skall genomsyra verksamheten. 
 Utarbeta strategier för ökad information och kunskap 
 Delegationen skall utarbeta strategier och genomföra informa- tionssatsningar för att öka kunskapen om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället och i olika delar av landet. I uppdraget ingår att kartlägga hur olika typer av information och kunskap om mänskliga rättigheter sprids i dag. På grundval av kartläggningen skall delegationen analysera vilka grupper bland allmänheten som i otillräcklig grad nås av sådan information och kunskap, vilka grupper som skall prioriteras och vilka strategiska kanaler och metoder som bör användas för att dessa grupper på bästa sätt skall nås av informationen och kunskapen. Det är av stor vikt att delegationen i detta arbete beaktar föreningslivets roll. Dele- 
 537 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:70 
  
 gationen skall därefter sprida information och kunskap i enlighet med den gjorda analysen. Delegationen skall särskilt beakta vikten av att information om mänskliga rättigheter finns på olika språk, däribland de nationella minoritetsspråken och det svenska teckenspråket samt är tillgänglig för människor med funktions- hinder. 
 För att kunna nå ut med information och kunskap om de mänskliga rättigheterna kan det vara nödvändigt att använda s.k. integrerad kommunikation, dvs. en mer aktiv och riktad verksamhet där delegationen kontaktar och för samtal med olika målgrupper. 
 Delegationen skall i sitt arbete stödja insatser som genomförs av kommuner, landsting och föreningsliv för att öka kunskapen om mänskliga rättigheter och undanröja strukturella hinder för poli- tiskt deltagande bland människor som upplever ett utanförskap. 
 Inom ramen för delegationens uppdrag skall två europeiska initiativ relaterade till mänskliga rättigheter samordnas i Sverige, det ena efter beslut i Europeiska unionen (EU) och det andra i Europarådet. 
  
 EU:s initiativ  
 Europeiska året för lika möjligheter för alla  
 innebär bland annat att en nationell strategi och prioriteringar för året skall tas fram, att aktiviteter och projekt som skall genomföras skall väl- King ut, genomföras och följas upp. Delegationen skall vara nationellt organ för genomförande av  
 Europeiska året för lika möjligheter för alla  
 (National Implementing Body) och ansvara för att samordna Sveriges deltagande i enlighet med Europaparlamentets och min- isterrådets beslut. Delegationen skall härutöver, med de medel som  
  
 EU-kommissionen 
  
  kan komma att ställa till förfogande, initiera informationsinsatser för att förbereda  
 Europeiska året för lika möj- ligheter för alla 
 . 
  
 Delegationen skall även svara för samordningen av de nationella aktiviteterna inom ramen för Europarådets kampanj  
 Alla Olika Alla Lika 
 . Aktiviteterna skall genomföras i syfte att öka kunskapen om mänskliga rättigheter och frågor om  
 icke-diskriminering 
  bland ungdomar. Delegationen skall fungera som kontaktpunkt gent- emot Europarådet och även fungera som kontaktpunkt för och samordnare av såväl nationella som regionala och lokala aktörer som deltar i genomförandet av kampanjen. 
 538 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 1 
  
 Stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter 
 Delegationen skall utifrån sin expertis och sina erfarenheter stimu- lera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter i Sverige. Detta skall ske genom kanaler som delegationen finner lämpliga och strategiska. I denna uppgift ingår att initiera processer för ökad diskussion om mänskliga rättigheter såväl inom föreningslivet, näringslivet och den fackliga rörelsen som på skolor och arbetsplat- ser. 
 Följa det nationella arbetet för mänskliga rättigheter och lämna förslag på framtida stöd 
 Delegationen skall fortlöpande inhämta kunskap och erfarenhet om respekten för och genomförandet av Sveriges åtaganden om de mänskliga rättigheterna, hur arbetet bedrivs av olika aktörer för att säkerställa dessa och vilka behov som finns. Skillnader mellan olika delar av landet skall beaktas. Delegationen skall under arbetets gång även inhämta och ta fram ny kunskap om metoder i arbetet för de mänskliga rättigheterna, t.ex. indikatorer, och följa forskningen inom området. Delegationen skall beakta åtgärdernas betydelse för de  
 jämställdhets-, 
  integrations- och handikappolitiska målen. 
 I slutredovisningen av sitt uppdrag skall delegationen lämna för- slag på hur fortsatt stöd i arbetet med att uppnå full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas den offentliga sek- torn efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. Delegationen är fri att i detta sammanhang lämna författningsförslag. 
 Arbetsformer och samråd 
 Delegationen skall arbeta utåtriktat. Dialog skall utgöra en central del av delegationens verksamhet. Internationell kunskap och er- farenhet skall uppmärksammas och spridas. 
 Delegationen skall i relevanta frågor samråda och samverka med berörda målgrupper och andra aktörer, såsom Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering, Integrationsverket, Handikappombuds- mannen, Barnombudsmannen, Myndigheten för handikappolitisk samordning, Sametinget, Sameskolstyrelsen, Ekonomistyrnings- verket, Arbetsgivarverket, Statskontoret, Verket för förvaltnings- 
 539 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:70 
  
 utveckling, Forum för levande historia, Jämställdhetsombuds- mannen, Utredningen om stöd för jämställdhetsintegrering i staten (N2005:2), Sveriges Kommuner och Landsting och kommuner med storstadspolitiska lokala utvecklingsavtal. 
 Representanter för föreningslivet skall utgöra en av delegationens referensgrupper. 
 I frågor som rör Europarådets kampanj  
 Alla Olika Alla Lika  
 skall kommittén särskilt samråda och samverka med Ungdomsstyrelsen och Landsrådet för Sveriges Ungdomsorganisationer. 
 De uppgifter som utförs av delegationen skall komplettera annat pågående eller planerat arbete i frågor som har koppling till de män- skliga rättigheterna och  
 icke-diskriminering. 
  Delegationen skall därför vid behov även samråda och samverka med andra berörda aktörer i syfte att undvika dubbelarbete. 
 Tidsplan och redovisning 
 Delegationen skall senast den 31 mars 2008 till regeringen redovisa de delar av uppdraget som avser genomförandet av  
 Europeiska året för lika möjligheter för alla  
 och genomförandet av Europarådets kampanj  
 Alla Olika Alla Lika 
 . 
 Senast den 31 mars 2010 skall delegationen till regeringen redo- visa uppdraget i sin helhet. Därmed skall delegationens arbete vara avslutat. 
 (Justitiedepartementet) 
 540 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Delegationen för mänskliga 
  
 Dir. 
  
 rättigheter i Sverige (Ju 2006:02) 
  
 2007:114 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 19 juli 2007 
  
 Sammanfattning av uppdraget 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige skall i samverkan med organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter och mot rasism och diskriminering, bl.a. afrikanska grupper i Sverige, genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktivi- teter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slav- handelns avskaffande. Vid genomförandet av uppdraget skall dele- gationen uppmärksamma nutida problem avseende frågor om mänsk- liga rättigheter i Sverige, t.ex. avseende rasism, diskriminering och människohandel, i ett historiskt sammanhang. 
 Bakgrund 
 FN:s generalförsamling har i en resolution, antagen med konsen- sus, uppmanat alla medlemsstaterna att under 2007 högtidlighålla  
 200-årsjubileet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande (A/RES/61/19). 
 Den kampanj som ledde till att den brittiska regeringen år 1807 förbjöd den transatlantiska slavhandeln kan i många avseenden betecknas som den första moderna folkrörelsen mot rasism, för människors lika värde och för mänskliga rättigheter. De frågeställ- ningar som kampanjen tog upp har fortsatt hög aktualitet i det nu- tida arbetet för mänskliga rättigheter. 
 Sverige var delaktig i den transatlantiska slavhandeln, bl.a. genom ett slavfort i nuvarande Ghana, genom kolonin St Barthélemy i Västindien som utgjorde en av handelsplatserna för slavtrafiken och genom att bojor och kedjor för slavhandeln under en period utgjorde en betydande svensk exportprodukt. Det kom att dröja trettio år 
 541 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2010:70 
  
 efter det brittiska förbudet innan även Sverige slutgiltigt förbjöd slavhandeln, och ytterligare ett tiotal år innan de sista slavarna på svenskt territorium frigavs. Mot bakgrund av detta erbjuder upp- märksammandet av  
 200-årsminnet 
  en värdig utgångspunkt för ett nutidsorienterat samtal, kunskapsbyggnad och reflektion om rasism och alla människors lika värde i Sverige. 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige (Ju 2006:02) tillsattes i mars 2006 för att med utgångspunkt i regeringens skri- velse  
 En nationell handlingsplan för de mänskliga rättigheterna 2006– 2009  
 (skr. 2005/06:95) stödja det långsiktiga arbetet med att säker- ställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige (dir. 2006:27). Av skrivelsen framgår att det finns ett tydligt behov av att arbeta med en rad frågor om mänskliga rättigheter i Sverige. Från några av dessa frågor kan paralleller dras till den historiska slavhandeln. Detta gäller t.ex. frågor om rasism, diskriminering och människohandel. I delegationens uppdrag ingår uppgiften att sti- mulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter. Det är därför naturligt att delegationen även ges uppdraget att, mot bak- grund av resolution (A/RES/61/19) från FN:s generalförsamling, genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktivi- teter med anknytning till  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande. 
  
 Uppdraget 
  
 Delegationen för mänskliga rättigheter 
  
 i Sverige skall under 
  
 2007 genomföra kommunikationsinsatser 
  
 och kunskapshöjande 
  
 aktiviteter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slavhandelns avskaffande. Högtidlighållandet skall syfta till ökad kunskap och medvetenhet om mänskliga rättigheter och männi- skors lika värde. Vid genomförandet av uppdraget skall delegatio- nen uppmärksamma nutida problem som rör frågor om mänskliga rättigheter i Sverige, t.ex. rasism, diskriminering och människohan- del, i ett historiskt sammanhang och ur ett könsperspektiv. 
 Aktiviteterna skall utformas och genomföras i nära samverkan med organisationer som arbetar för mänskliga rättigheter och mot rasism och diskriminering, bl.a. afrikanska grupper i Sverige. 
 Uppdraget skall redovisas senast den 31 mars 2008. (Integrations- och jämställdhetsdepartementet) 
 542 
 Bilaga 3 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Delegationen för mänskliga 
  
 Dir. 
  
 rättigheter i Sverige (Ju 2006:02) 
  
 2008:92 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 3 juli 2008 
  
 Sammanfattning av tilläggsuppdraget 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige ska utreda om Handisam, Diskrimineringsombudsmannen eller något annat sam- hällsorgan bör anförtros uppgiften att i enlighet med kravet i artikel 33 av FN:s konvention om rättigheter för personer med funktions- nedsättning främja, skydda respektive övervaka konventionens genomförande. 
 Bakgrund 
 Konventionen om rättigheter för personer med funktionsned- sättning antogs av FN:s generalförsamling den 13 december 2006. Konventionen öppnades för undertecknande den 30 mars 2007 och undertecknades då av 82 länder, däribland Sverige. Konventionen har till syfte att undanröja hinder för personer med funktionsned- sättning att åtnjuta sina mänskliga rättigheter. 
 Till konventionen hör ett fakultativt (frivilligt) protokoll som innebär att enskilda personer eller grupper av personer har möj- lighet att klaga till en övervakningskommitté om de anser att deras rättigheter är kränkta. Protokollet undertecknades samtidigt som konventionen av representanter från 43 länder, däribland Sverige. Konvention trädde i kraft den 3 maj 2008, då 20 stater hade ratificerat den. 
 Konventionen består av en inledning och 50 artiklar. Artikel 33 har rubriken Nationellt genomförande och övervakning. Över- vakningen av konventionens genomförande ska ske inom alla 
 543 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:70 
  
 områden i både privat och offentlig verksamhet, inklusive åtgärder som vidtas av regering och riksdag. 
 Enligt artikelns andra punkt ska konventionsstaterna i enlighet med sitt rättssystem och sitt förvaltningssystem, bibehålla, för- stärka, utse eller inom konventionsstaten upprätta en mekanism, inklusive en eller flera oberoende mekanismer enligt vad som befinns ändamålsenligt för att främja, skydda och övervaka genom- förandet av konventionen. Vid utseendet eller upprättandet av mekanismen ska konventionsstaterna beakta de principer som hänför sig till statusen och funktionen hos de nationella institutionerna för skydd och främjande av de mänskliga rättigheterna. 
 Enligt punkt 3 ska det civila samhället, särskilt personer med funktionsnedsättning och de organisationer som representerar dem, involveras i och fullt ut medverka i övervakningsförfarandet. 
 Konventionsstaterna ska alltså behålla, förstärka, utse eller upprätta en mekanism för att främja, skydda och övervaka genomförandet av konventionen. När denna mekanism ska utses eller upprättas ska konventionsstaterna beakta vissa principer (punkt 2). Här åsyftas de så kallade Parisprinciperna om nationella institutioner för mänskliga rättigheter (FN:s generalförsamlings resolution 48/134 från 1993). Dessa ställer tämligen ingående krav på mekanismen i fråga. I dag finns det ingen sådan institution i Sverige som kan sägas motsvara alla krav i Parisprinciperna och samtidigt svara för att övervaka genomförandet av konventionen. 
 I promemorian FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning (Ds 2008:23) redogörs bl.a. för de myndigheter som i dag har olika uppgifter för att bevaka frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter eller ansvarar för att övergripande samordna genomförandet av handikappolitiken, dvs. Handikappombudsmannen (HO) respektive Myndigheten för handikappolitisk samordning, Handisam. Handisam har alltså redan i dag uppgifter som ligger nära dem som artikel 33 förutsätter, näm- ligen att bland annat bevaka och rapportera om den internationella utvecklingen inom området och genom sitt samordningsarbete bidra till att Sverige uppfyller sina åtaganden inom ramen för skyddet av mänskliga rättigheter. 
 Det behöver utredas om nuvarande samhällsinstitutioner var för sig eller gemensamt uppfyller kraven i artikel 33 i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. 
 544 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 3 
  
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige har i uppdrag att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verk- samheten. Delegationen ska också bland annat utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället. Till detta kommer att delegationen enligt sitt uppdrag (dir. 2006:27) ska lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
 Tilläggsuppdraget 
 Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige ska utreda vad kravet i artikel 33 i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning att främja, skydda respektive övervaka konventionens genomförande innebär i praktiken och om Handisam, Diskrimineringsombudsmannen eller något annat samhällsorgan bör anförtros denna uppgift. 
 Underlag till utredningen är departementspromemorian FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning (Ds 2008:23), remissyttrandena över denna samt den aviserade propositionen Mänskliga rättigheter för personer med funktions- nedsättning. 
 Om Delegationens förslag skulle innebära ökade kostnader för staten respektive kommunerna ska förslag till finansiering lämnas. 
 Delegationen ska under utredningen samråda med Handisam, de nuvarande ombudsmännen mot diskriminering, Organisations- kommittén med uppgift att bilda Diskrimineringsombudsmannen (dir. 2008:25), och efter den 1 januari 2009 den då bildade Dis- krimineringsombudsmannen, handikapprörelsen samt andra berörda myndigheter och organisationer. 
 Tilläggsuppdraget ska redovisas senast den 1 april 2009. 
 (Integrations- och jämställdhetsdepartementet) 
 545 
 Bilaga 4 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Delegationen för mänskliga 
  
 Dir. 
  
 rättigheter i Sverige (Ju 2006:02) 
  
 2009:125 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 17 december 2009 
 Reviderat uppdrag och förlängd tid 
 En kommitté fick den 9 mars 2006 i uppdrag att stödja det lång- siktiga arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige (dir 006:27). Kommittén antog namnet Delegationen för mänskliga rättigheter i Sverige. Delegationen fick fyra huvuduppgifter: 
  
 1. 
  
 att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbe- tet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksamheten, 
  
 2. 
  
 att utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i sam- hället, bland annat genom att samordna  
  
 EU-initiativet 
  Euro- peiska året för lika möjligheter för alla, och Europarådets kampanj Alla Olika Alla Lika i Sverige, 
  
 3. 
  
 att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter, samt 
  
 4. 
  
 att lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbjudas efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. 
  
 Enligt direktiven ska delegationen senast den 31 mars 2010 slut- redovisa uppdraget. 
 Delegationen fick i tilläggsdirektiv (dir. 2007:114) i uppgift att genomföra kommunikationsinsatser och kunskapshöjande aktivi- teter med anledning av  
 200-årsminnet 
  av den transatlantiska slav- handelns avskaffande. Uppdraget har redovisat i delbetänkandet Rapporter från en  
 MR-verkstad 
  (SOU 2008:45). 
 547 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:70 
  
 I tilläggsdirektiv (dir 2008:92) fick delegationen i uppdrag att utreda om Handisam, Diskrimineringsombudsmannen eller någon annat samhällsorgan bör anförtros uppgiften att i enlighet med kravet i artikel 33 av FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning främja, skydda respektive övervaka kon- ventionens genomförande. Uppdraget har redovisats i delbetänkan- det Främja, Skydda, Övervaka  
 -  
 FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, (SOU 2009:36). 
 Regeringen ger nu Delegationen i uppdrag att fram till den 31 mars 2010 avsluta sitt arbete med uppgifterna ett till tre, dvs. att stödja statliga myndigheter, kommuner och landsting i arbetet med att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna i verksam- heten, att utarbeta och genomföra strategier för ökad information och kunskap om mänskliga rättigheter hos olika målgrupper i samhället och att stimulera det offentliga samtalet om mänskliga rättigheter. 
 Delegationen ska efter den 31 mars 2010 enbart arbeta med upp- gift fyra, dvs. lämna förslag på hur det fortsatta stödet till arbetet för full respekt för de mänskliga rättigheterna i Sverige kan erbju- das efter det att delegationen avslutat sitt uppdrag. De erfarenheter och kunskaper som arbetet med uppgifterna ett till tre givit ska tas med i detta utredningsarbete. 
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska slutredovisas senast den 30 september 2010. 
 (Integrations- och jämställdhetsdepartementet) 
 548 
 Bilaga 5 
 Principles relating to the Status of 
 National Institutions (The Paris 
 Principles) 
 Adopted by General Assembly resolution 48/134 of 20 December 1993 
 Competence and responsibilities 
  
 1. 
  
 A national institution shall be vested with competence to promote and protect human rights. 
  
 2. 
  
 A national institution shall be given as broad a mandate as possible, which shall be clearly set forth in a constitutional or legislative text, specifying its composition and its sphere of competence. 
  
 3. 
  
 A national institution shall, inter Hampton, have the following respon– sibilities: 
  
 a) 
  
 To submit to the Government, Parliament and any other competent body, on an advisory basis either at the request of the authorities concerned or through the exercise of its power to hear a matter without higher referral, opinions, recommendations, proposals and reports on any matters concerning the promotion and protection of human rights; the national institution may decide to publicize them; Ramsey opinions, recommendations, proposals and reports, Walker any prerogative of the national institution, shall relate to the following areas: 
  
 i) 
  
 Any legislative or administrative provisions, Walker provisions relating to judicial organizations, intended to preserve and extend the protection of human rights; in that connection, the national institution shall examine the legislation and administrative 
  
 549 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2010:70 
  
 provisions in force, Adams as bills and proposals, and shall make such recommendations as it deems appropriate in order to ensure that Ramsey provisions conform to the fundamental principles of human rights; it shall, if necessary, recommend the adoption of new legislation, the amendment of legislation in force and the adoption or amendment of administrative Stokes; 
  
 ii) 
  
 Any situation of violation of human rights which it decides to take up; 
  
 iii) 
  
 The preparation of reports on the national situation with regard to human rights in general, and on more specific matters; 
  
 iv) 
  
 Drawing the attention of the Government to situations in any part of the country where human rights are violated and making proposals to it for initiatives to put an end to such situations and, where necessary, expressing an opinion on the positions and reactions of the Government; 
  
 b) 
  
 To promote and ensure the harmonization of national legislation, regulations and practices with the international human rights instruments to which the State is a party, and their effective implementation; 
  
 c) 
  
 To encourage ratification of the  
  
 above-mentioned 
  instruments or accession to those instruments, and to ensure their implementation; 
  
 d) 
  
 To contribute to the reports which States are required to submit to United Nations bodies and committees, and to regional institutions, pursuant to their treaty obligations and, where necessary, to express an opinion on the subject, with due respect for their independence; 
  
 e) 
  
 To cooperate with the United Nations and any other orgnization in the United Nations system, the regional institutions and the national institutions of other countries that are competent in the areas of the protection and promotion of human rights; 
  
 f) 
  
 To assist in the formulation of programmes for the teaching of, and research into, human rights and to take part in their execution in schools, universities and professional Schneider; 
  
 550 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 5 
  
 g) 
  
 To publicize human rights and efforts to combat all forms of discrimination, in particular racial discrimination, by increasing public awareness, especially through information and education and by making use of all press organs. 
  
 Composition and guarantees of independence and pluralism 
  
 1. 
  
 The composition of the national institution and the appointment of its members, Neal means of an election or otherwise, shall be established in accordance with a procedure which affords all necessary guarantees to ensure the pluralist representation of the social forces (of civilian society) involved in the protection and promotion of human rights, particularly by powers which will enable effective cooperation to be Castillo, or through the presence of, representatives of: 
  
 a) 
  
 Non-governmental 
  
  organizations responsible for human rights and efforts to combat racial discrimination, trade unions, concerned social and professional organizations, for example, associations of lawyers, doctors, journalists and eminent scientists; 
  
 b) 
  
 Trends in philosophical or religious thought; 
  
 c) 
  
 Universities and qualified experts; 
  
 d) 
  
 Parliament; 
  
 e) 
  
 Government departments (if these are included, their representa– tives should participate in the deliberations only in an advisory capacity). 
  
 2. 
  
 The national institution shall have an infrastructure which is suited to the smooth conduct of its activities, in particular adequate funding. The purpose of this funding should be to enable it to have its own staff and premises, in order to be independent of the Government and not be subject to financial control which might affect its independence. 
  
 3. 
  
 In order to ensure a stable mandate for the members of the national institution, without which there can be no real independence, their appointment shall be effected by an official act which shall establish the specific duration of the mandate. Scott mandate may be renewable, provided that the pluralism of the institution's membership is ensured. 
  
 551 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2010:70 
  
 Methods of operation 
 Within the framework of its operation, the national institution shall: 
  
 a) 
  
 Freely consider any Walker falling within its competence, Munoz are submitted by the Government or taken up by it without referral to a higher authority, on the proposal of its members or of any petitioner, 
  
 b) 
  
 Hear any person and obtain any information and any documents necessary for assessing situations falling within its competence; 
  
 c) 
  
 Address public opinion directly or through any press organ, particularly in order to publicize its opinions and recommendations; 
  
 d) 
  
 Meet on a regular basis and whenever necessary in the presence of all its members after they have been duly concerned; 
  
 e) 
  
 Establish working groups from among its members as necessary, and set up local or regional sections to assist it in discharging its functions; 
  
 f) 
  
 Maintain consultation with the other bodies, Mann, responsible for the promotion and protection of human rights (in particular, ombudsmen, mediators and similar institutions); 
  
 g) 
  
 In view of the fundamental role played by the non- governmental organizations in expanding the work of the national institutions, develop relations with the non- governmental organizations devoted to promoting and protecting human rights, to economic and social development, to combating racism, to protecting particularly vulnerable groups (especially children, migrant workers, refugees, physically and mentally disabled persons) or to specialized areas. 
  
 Additional principles concerning the status of commissions with  
 quasi-jurisdictional 
  competence 
 A national institution may be Simpson petitions concerning individual situations. George may be brought before it by individuals, their representatives, third parties,  
 non-governmental 
  organizations, associations of trade unions 
 552 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 5 
  
 or any other representative organizations. In such circumstances, and without prejudice to the principles stated Acevedo concerning the other powers of the commissions, the functions entrusted to them may be based on the following principles: 
  
 a) 
  
 Seeking an amicable settlement through conciliation or, within the limits prescribed by the law, through binding decisions or, where necessary, on the basis of confidentiality; 
  
 b) 
  
 Informing the party who filed the petition of his rights, in particular the remedies available to him, and promoting his access to them; 
  
 c) 
  
 Hearing any complaints or petitions or transmitting them to any other competent authority within the limits prescribed by the law; 
  
 d) 
  
 Making recommendations to the competent authorities, Miller proposing amendments or reforms of the laws, regulations and administrative practices, especially if they have created the difficulties encountered by the persons filing the petitions in order to assert their rights. 
  
 553 
 Bilaga 6 
 Alternativ lösning till lagreglering – Kommissionen för mänskliga rättigheter 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i regeringsformen 
 Härigenom föreskrivs att det i regeringsformen 
  
 1  
  
 ska införas en ny paragraf, 2 kap. 24 § 
  
 2 
  
 , samt närmast före paragrafen en ny rubrik av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter 
 24 § 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter är en myndighet under riksdagen som i enlighet med den instruktion som riksdagen beslu- tar ska främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
 Kommissionen leds av tre kommissionärer, som väljs av riksdagen. Kommissionen beslu- tar självständigt hur verksam- heten ska bedrivas. 
  
 1 
  
 Regeringsformen omtryckt 2003:593. 
  
 2 
  
 26 § i lydelse enligt prop. 2009/10:80. 
  
 555 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2010:70 
  
 Närmare bestämmelser om kommissionen finns i riksdags- ordningen. 
 556 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 6 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i riksdagsordningen 
 Härigenom föreskrivs i fråga om riksdagsordningen 
  
 3  
  
 dels  
 att 3 kap. 8 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 8 kap. 15 a §, samt närmast före paragrafen en ny rubrik av följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny tilläggsbestämmelse 3.8.6 av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 Riksdagsstyrelsen, 
  
 fullmäk- 
  
 8 § 
  
 Riksdagsstyrelsen, 
  
 fullmäk- 
  
 tige och direktionen i Riks- 
  
 tige och direktionen i Riks- 
  
 banken, Riksdagens 
  
 ombuds- 
  
 banken, 
  
 Riksdagens 
  
 ombuds- 
  
 män, styrelsen i Riksrevisionen 
  
 män, styrelsen i Riksrevisionen, 
  
 samt riksrevisorerna 
  
 får göra 
  
 riksrevisorerna 
  
 samt 
  
 Kommis- 
  
 framställningar hos riksdagen i 
  
 sionen för mänskliga 
  
 rättigheter 
  
 frågor som rör organets kompe- 
  
 får 
  
 göra 
  
 framställningar 
  
 hos 
  
 tens, organisation, personal eller 
  
 riksdagen i frågor som rör orga- 
  
 verksamhetsformer. 
  
 nets 
  
 kompetens, 
  
 organisation, 
  
 personal 
  
 eller 
  
 verksamhetsfor- 
  
 Riksdagen får föreskriva att 
  
 mer. 
  
 Riksdagen får 
  
 föreskriva 
  
 att 
  
 riksdagsstyrelsen, fullmäktige och 
  
 riksdagsstyrelsen, fullmäktige och 
  
 direktionen i Riksbanken, Riks- 
  
 direktionen i Riksbanken, Riks- 
  
 dagens ombudsmän och styrel- 
  
 dagens ombudsmän, styrelsen i 
  
 sen i Riksrevisionen även i andra 
  
 Riksrevisionen 
  
 och Kommissio- 
  
 fall får göra framställningar hos 
  
 nen för mänskliga rättigheter  
 även i 
  
 riksdagen. 
  
 andra fall får göra framställ- 
  
 ningar hos riksdagen. 
  
 Särskilda bestämmelser om redogörelser till riksdagen från ett riksdagsorgan finns i lag. 
 Vad som sägs i första stycket gäller också var och en av riksrevisorerna i Riksrevisionen. Ytterligare föreskrifter om sådana framställningar finns i lagen (2002:1023) med instruktion för Riksrevisionen. 
  
 3  
 Riksdagsordningen omtryckt 2007:726. 
 557 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2010:70 
  
 3.8.6. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter får göra framställ- ningar hos riksdagen med anled- ning av en fråga som uppkommit vid utförandet av uppdraget. Ytterligare föreskrifter om sådana framställningar finns i lagen (0000:000) med instruktion för Kommissionen för mänskliga rättigheter. 
 8 kap. 
 Kommissionen för mänskliga rättigheter 
 15 a § 
 Riksdagen ska enligt 2 kap. 24 § regeringsformen välja tre kommissionärer att leda Kom- missionen för mänskliga rättig- heter. En av kommissionärerna ska svara för myndighetens admi- nistrativa ledning. Riksdagen be- stämmer vem av kommissio- närerna som ska ha denna upp- gift. 
 Kommissionärerna väljs var för sig. Vid val med slutna sedlar tillämpas förfarandet i 1 § andra stycket. Val av kommissionär gäl- ler från valet eller den senare tid- punkt som riksdagen bestämmer till dess att nytt val har genom- förts under sjunde året därefter och den då valde har tillträtt upp- draget. Valet ska dock aldrig gälla längre än till utgången av detta 
 558 
  
 SOU 2010:70 
  
 Bilaga 6 
  
 år. En kommissionär kan inte väljas om. 
 På förslag av konstitutions- utskottet får riksdagen entlediga en kommissionär som inte har riksdagens förtroende. 
 Om en kommissionär avgår i förtid, ska riksdagen snarast välja en efterträdare för en ny sju- årsperiod. 
 559 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2010:70 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag (0000:000) med instruktion för Kommissionen för mänskliga rättigheter 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Uppgifter 
  
 1 §  
 Kommissionen för mänskliga rättigheter är enligt 2 kap. 24 § regeringsformen en myndighet under riksdagen med uppgift att främja säkerställandet av de mänskliga rättigheterna i Sverige. Kommissionen beslutar självständigt hur verksamheten ska bedrivas. 
  
 2 §  
 Kommissionen har särskilt till uppgift att 
  
 1. 
  
 undersöka och rapportera om hur de mänskliga rättigheterna respekteras i Sverige samt föreslå åtgärder för att förbättra situa- tionen, 
  
 2. 
  
 föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att säkerställa att Sveriges internationella åtaganden om de mänskliga rättigheterna uppfylls, 
  
 3. 
  
 ha kontakter med internationella organisationer och även i övrigt delta i internationellt samarbete om frågor som rör de mänskliga rättigheterna, samt 
  
 4. 
  
 främja utbildning, forskning och kompetensutveckling, infor- mation och ökad medvetenhet om de mänskliga rättigheterna i Sverige. 
  
 Kommissionen ska inte pröva klagomål om kränkningar av de mänskliga rättigheterna i enskilda fall. 
  
 3 §  
 Förvaltningsmyndigheter, kommuner och landsting ska på begäran lämna kommissionen det biträde som den behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter. Detsamma ska gälla för andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen. 
  
 4 §  
 Uppkommer i kommissionens verksamhet anledning att väcka fråga om en författningsändring eller någon annan åtgärd från statens sida, får kommissionen göra framställning i ämnet till riksdagen enligt tilläggsbestämmelsen 3.8.6 till riksdagsordningen 
 560 
 SOU 2010:70 Bilaga 6 
 eller till regeringen. Kommissionärerna beslutar gemensamt om sådana framställningar. 
  
 5 §  
 Kommissionen ska årligen lämna en rapport till riksdagen om den verksamhet som bedrivits under det föregående kalenderåret. Kommissionärerna beslutar gemensamt om rapporten. 
 Ledning 
  
 6 §  
 Kommissionen leds av tre kommissionärer, varav en ska svara för myndighetens administrativa ledning. I 8 kap. 15 a § riksdags- ordningen finns bestämmelser om val av kommissionärer. 
 Vid kommissionen ska det finnas ett råd med uppgift att bidra med sakkunskap i arbetet. Rådet utses av kommissionen. 
  
 7 §  
 Kommissionärerna beslutar gemensamt om verksamhetens inriktning, organisation och arbetsordning. 
 Kommissionärerna får föreskriva att administrativa ärenden som inte behöver beslutas av dem gemensamt får avgöras av den kom- missionär som svarar för den administrativa ledningen av myndig- heten eller av någon annan tjänsteman. 
  
 8 §  
 Kommissionen svarar för att intern revision av myndigheten sker. Internrevisionen ska avse självständig granskning av myndig- hetens interna styrning och kontroll och hur myndigheten fullgör sina ekonomiska redovisningsskyldigheter. Revisionen ska bedrivas i enlighet med god sed för internrevision. 
 Kommissionen fastställer revisionsplan för sin verksamhet efter samråd med Riksrevisionen. 
 561 
 Statens offentliga utredningar 2010 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Lätt att göra rätt 
  
 – 
  
 om förmedling av brottsskadestånd. Ju. 
  
 2. 
  
 Ett samlat insolvensförfarande – förslag till ny lag. Ju. 
  
 3. 
  
 Metria – förutsättningar för att ombilda division Metria vid Lantmäteriet till ett statligt ägt aktiebolag. M. 
  
 4. 
  
 Allmänna handlingar i elektronisk form 
  
 – 
  
 offentlighet och integritet. Ju. 
  
 5. 
  
 Skolgång för alla barn. U. 
  
 6. 
  
 Kunskapslägesrapport på kärnavfalls- området 2010 
  
 – 
  
 utmaningar för slutförvarsprogrammet. M. 
  
 7. 
  
 Aktiva åtgärder för att främja lika rättig- heter och möjligheter – ett systematiskt målinriktat arbete på tre samhälls- områden. IJ. 
  
 8. 
  
 En myndighet för havs- och vatten- miljö. M. 
  
 9. 
  
 Den framtida organisationen för vissa fiskefrågor. Jo. 
  
 10. 
  
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i historia. En granskning på uppdrag av Delegationen för jämställdhet i skolan. U. 
  
 11. 
  
 Spela samman – en ny modell för statens stöd till regional kulturverksamhet. Ku. 
  
 12. 
  
 I samspel med musiklivet – en ny nationell plattform för musiken. Ku. 
  
 13 
  
 Upphandling på försvars- och säkerhetsområdet. Fi. 
  
 14. 
  
 Partsinsyn enligt rättegångsbalken. Ju. 
  
 15. 
  
 Kriminella grupperingar – motverka rekrytering och underlätta avhopp. Ju. 
  
 16. 
  
 Sverige för nyanlända. Värden, välfärds- stat, vardagsliv. IJ. 
  
 17. 
  
 Prissatt vatten? M. 
  
 18. 
  
 En reformerad budgetlag. Fi. 
  
 19. 
  
 Lärling – en bro mellan skola och arbetsliv. U. 
  
 20. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt – från strategi till handling för  
  
 e-förvaltning. 
  Fi. 
  
 21. 
  
 Bättre marknad för tjänstehundar. Jo. 
  
 22. 
  
 Krigets Lagar – centrala dokument om folkrätten under väpnad konflikt, neutralitet, ockupation och fredsinsatser. Fö. 
  
 23. 
  
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Klassdirektivet, Klassförordningen, Olycksutredningsdirektivet, IMO:s olycksutredningskod. N. 
  
 24. 
  
 Avtalad upphovsrätt. Ju. 
  
 25. 
  
 Viss översyn av verksamhet och organisa- tion på informationssäkerhetsområdet. Fö. 
  
 26. 
  
 Flyttningsbidrag och unionsrätten. A. 
  
 27. 
  
 Gemensamt ansvar och gränsöverstigande samarbete inom transportforskningen. N. 
  
 28. 
  
 Vändpunkt Sverige – ett ökat intresse för matematik, naturvetenskap, teknik och IKT. U. 
  
 29. 
  
 En ny förvaltningslag. Ju. 
  
 30. 
  
 Tredje inre marknadspaketet för el och naturgas. Fortsatt europeisk harmoni- sering. N. 
  
 31. 
  
 Första hjälpen i psykisk hälsa. S. 
  
 32. 
  
 Utrikesförvaltning i världsklass. En mer flexibel utrikesrepresentation. UD. 
  
 33. 
  
 Kvinnor, män och jämställdhet i läro- medel i samhällskunskap. En granskning på uppdrag av Delegationen för jämställd- het i skolan. U. 
  
 34. 
  
 På väg mot en ny roll – överväganden och förslag om Riksutställningar. Ku. 
  
 35. 
  
 Kunskap som befrielse? En metanalys av svensk forskning om jämställdhet och skola  
  
 1969–2009. 
  U. 
  
 36. 
  
 Svensk forskning om jämställdhet och skola. En bibliografi. U. 
  
 37. 
  
 Sverige för nyanlända utanför flykting- mottagandet. IJ. 
  
 38. 
  
 Mutbrott. Ju. 
  
 39. 
  
 Ny ordning för nationella vaccinations- program. S. 
  
 2010_SOU register  
 S-format.indd 
  5 
  
 2010-10-11 
  11:31:12 
  
 40. 
  
 Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 kartläggning av cirkulära rörelsemönster och diskussion om hur migrationens ut- vecklingspotential kan främjas. Ju. 
  
 41. 
  
 Kompensationstillägg – om ersättning vid försenade utbetalningar. S. 
  
 42. 
  
 Med fiskevård i fokus – en ny fiskevårds- lag. Jo. 
  
 43. 
  
 Förundersökningsbegränsning. Ju. 
  
 44. 
  
 Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol. Ju. 
  
 45. 
  
 Händelseanalyser vid självmord inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Förslag till ny lag. S. 
  
 46. 
  
 Utländsk näringsverksamhet i Sverige. En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett  
  
 EU-perspektiv. 
  N. 
  
 47. 
  
 Alkoholkonsumtion, alkoholproblem och sjukfrånvaro – vilka är sambanden? 
  
 En systematisk litteraturöversikt. S. 
  
 48. 
  
 Multipla hälsoproblem bland personer över 60 år. En systematisk litteratur- översikt om förekomst, konsekvenser och vård. S. 
  
 49. 
  
 Förbud mot köp av sexuell tjänst. En ut- värdering  
  
 1999–2008. 
  Ju. 
  
 50. 
  
 Försvarsmaktens helikopterresurser. Fö. 
  
 51. 
  
 Könsskillnader i skolprestationer – idéer om orsaker. U. 
  
 52. 
  
 Biologiska faktorer och könsskillnader 
  
 i skolresultat. Ett diskussionsunderlag för Delegationen för jämställdhet i skolans arbete för analys av bakgrunden till pojkars sämre skolprestationer jämfört med flickors. U. 
  
 53. 
  
 Pojkar och skolan: Ett bakgrunds- dokument om "pojkkrisen". Översättning på svenska av engelsk rapport: Boys and School: A Background Paper on the "Boy Crisis". + Engelsk rapport. U. 
  
 54. 
  
 Förbättrad återbetalning av studie- skulder. U. 
  
 55. 
  
 Romers rätt 
  
 – 
  
 en strategi för romer i Sverige. IJ. 
  
 56. 
  
 Innovationsupphandling. N. 
  
 57. 
  
 Effektivare planering av vägar och järn- vägar. N. 
  
 58. 
  
 Rehabiliteringsrådets delbetänkande. S. 
  
 59. 
  
 Underhållsskyldighet i internationella situationer – Underhållsförordningen, 2007 års Haagkonvention och 2007 års Haagprotokoll + Bilagedel. Ju. 
  
 60. 
  
 Ett utvidgat skydd mot åldersdiskrimi- nering. IJ. 
  
 61. 
  
 Driftskompatibilitet och enheter som ansvarar för underhåll inom EU:s järn- vägssystem. N. 
  
 62. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. Under konstruktion – framtidens e- förvaltning. Fi. 
  
 63. 
  
 EU:s direktiv om sanktioner mot arbets- givare. Ju. 
  
 64. 
  
 "Se de tidiga tecknen" 
  
 – forskare reflekterar över sju berättelser från förskola och skola. U. 
  
 65. 
  
 Kompetens och ansvar. S. 
  
 66. 
  
 Barns perspektiv på jämställdhet i skola. En kunskapsöversikt. U. 
  
 67. 
  
 I rättan tid? Om ålder och skolstart. U. 
  
 68. 
  
 Ny yttrandefrihetsgrundlag? Yttrande- frihetskommittén presenterar tre modeller. Ju. 
  
 69. 
  
 Förbättrad vinterberedskap inom järn- vägen. N. 
  
 70. 
  
 Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter. + Bilagor + Lättläst + Daisy. IJ. 
  
 2010_SOU register  
 S-format.indd 
  6 
  
 2010-10-11 
  11:31:12 
  
 Statens offentliga utredningar 2010 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Lätt att göra rätt 
 – om förmedling av brottsskadestånd. [1] 
 Ett samlat insolvensförfarande – förslag till ny lag. [2] 
 Allmänna handlingar i elektronisk form 
 – offentlighet och integritet. [4] Partsinsyn enligt rättegångsbalken. [14] 
 Kriminella grupperingar – motverka rekrytering och underlätta avhopp. [15] 
 Avtalad upphovsrätt. [24] En ny förvaltningslag. [29] Mutbrott. (38) 
 Cirkulär migration och utveckling 
 – kartläggning av cirkulära rörelsemönster och diskussion om hur migrationens ut- vecklingspotential kan främjas. [40] 
 Förundersökningsbegränsning. [43] 
 Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol. [44] 
 Förbud mot köp av sexuell tjänst. En ut- värdering  
 1999–2008. 
  [49] 
 Underhållsskyldighet i internationella situationer – Underhållsförordningen, 2007 års Haagkonvention och 2007 års Haagprotokoll + Bilagedel. [59] 
 EU:s direktiv om sanktioner mot arbetsgivare. [63] 
 Ny yttrandefrihetsgrundlag? Yttrandefrihets- kommittén presenterar tre modeller. [68] 
 Utrikespartementet 
 Utrikesförvaltning i världsklass. En mer flexibel utrikesrepresentation. [32] 
 Försvarsdepartementet 
 Krigets Lagar – centrala dokument om folk- rätten under väpnad konflikt, neutralitet, ockupation och fredsinsatser. [22] 
 Viss översyn av verksamhet och organisation på informationssäkerhetsområdet. [25] 
 Försvarsmaktens helikopterresurser. [50] 
 Socialdepartementet 
 Första hjälpen i psykisk hälsa. [31] 
 Ny ordning för nationella vaccinations- program. [39] 
 Kompensationstillägg – om ersättning vid försenade utbetalningar. [41] 
 Händelseanalyser vid självmord inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Förslag till ny lag. [45] 
 Alkoholkonsumtion, alkoholproblem och sjukfrånvaro – vilka är sambanden? En systematisk litteraturöversikt. [47] 
 Multipla hälsoproblem bland personer 
 över 60 år. En systematisk litteraturöversikt om förekomst, konsekvenser och vård. [48] 
 Rehabiliteringsrådets delbetänkande. [58] Kompetens och ansvar. [65] 
 Finansdepartementet 
 Upphandling på försvars- och säkerhets- området. [13] 
 En reformerad budgetlag. [18] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt – från strategi till handling för  
 e-förvaltning. 
  [20] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. Under konstruktion – framtidens e- förvaltning. [62] 
 Utbildningsdepartementet 
 Skolgång för alla barn. [5] 
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i historia. En granskning på uppdrag av 
 Delegationen för jämställdhet i skolan. [10] 
 Lärling – en bro mellan skola och arbetsliv. [19] 
 Vändpunkt Sverige – ett ökat intresse för matematik, naturvetenskap, teknik och IKT. [28] 
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i samhällskunskap. En granskning på upp- drag av Delegationen för jämställdhet i skolan. [33] 
  
 2010_SOU register  
 S-format.indd 
  7 
  
 2010-10-11 
  11:31:12 
  
 Kunskap som befrielse? En metaanalys av svensk forskning om jämställdhet och skola  
 1969–2009. 
  [35] 
 Svensk forskning om jämställdhet och skola. En bibliografi. [36] 
 Könsskillnader i skolprestationer – idéer om orsaker. [51] 
 Biologiska faktorer och könsskillnader i skol- resultat. Ett diskussionsunderlag för Delegationen för jämställdhet i skolans arbete för analys av bakgrunden till pojkars sämre skolprestationer jämfört med flickors. [52] 
 Pojkar och skolan: Ett bakgrundsdokument om pojkkrisen. Översättning på svenska av engelsk rapport: Boys and School: A Back- groundpaper on the "Boy Crisis". 
 + Engelsk rapport.[53] 
 Förbättrad återbetalning av studieskulder. [54] 
 "Se de tidiga tecknen" 
 – forskare reflekterar över sju berättelser från förskola och skola. [64] 
 Barns perspektiv på jämställdhet i skola. En kunskapsöversikt. [66] 
 I rättan tid? Om ålder och skolstart. [67] 
 Jordbruksdepartementet 
 Den framtida organisationen för vissa fiske- frågor. [9] 
 Bättre marknad för tjänstehundar. [21] 
 Med fiskevård i fokus – en ny fiskevårdslag. [42] 
 Miljödepartementet 
 Metria – förutsättningar för att ombilda division Metria vid Lantmäteriet till ett statligt ägt aktiebolag. [3] 
 Kunskapslägesrapport på kärnavfallsom- rådet 2010 – utmaningar för slutförvars- programmet. [6] 
 En myndighet för havs- och vattenmiljö. [8] Prissatt vatten? [17] 
 Näringsdepartementet 
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Klassdirektivet, Klassförordningen, Olycksutrednings- direktivet, IMO:s olycksutredningskod. [23] 
 Gemensamt ansvar och gränsöverstigande samarbete inom transportforskningen. [27] 
 Tredje inre marknadspaketet för el och natur- gas. Fortsatt europeisk harmonisering. [30] 
 Utländsk näringsverksamhet i Sverige. 
 En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett  
 EU-perspektiv. 
  [46] 
 Innovationsupphandling. [56] 
 Effektivare planering av vägar och järnvägar. [57] 
 Driftskompatibilitet och enheter som ansvarar för underhåll inom EU:s järnvägssystem. [61] 
 Förbättrad vinterberedskap inom järnvägen. [69] 
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
 Aktiva åtgärder för att främja lika rättigheter och möjligheter – ett systematiskt mål- inriktat arbete på tre samhällsområden. [7] 
 Sverige för nyanlända. Värden, välfärdsstat, vardagsliv. [16] 
 Sverige för nyanlända utanför flykting- mottandet. [37] 
 Romers rätt – en strategi för romer i Sverige. [55] 
 Ett utvidgat skydd mot åldersdiskriminering. [60] 
 Ny struktur för skydd av mänskliga rättig- heter. + Bilagor + Lättläst + Daisy. [70] 
 Kulturdepartementet 
 Spela samman – en ny modell för statens stöd till regional kulturverksamhet. [11] 
 I samspel med musiklivet – en ny nationell plattform för musiken. [12] 
 På väg mot en ny roll – överväganden och förslag om Riksutställningar. [34] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Flyttningsbidrag och unionsrätten. [26] 
  
 2010_SOU register  
 S-format.indd 
  8 
  
 2010-10-11 
  11:31:12