Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet 
 Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet 
 Betänkande av Utredningen om Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet 
 Stockholm 2011 
 SOU 2011:66 
 SOU och Ds kan köpas från Morris kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Morris Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Omslag: Bennett. 
 Tryckt av Bennett. 
 Stockholm 2011 
 ISBN  
 978-91-38-23633-8 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Campbell 
 I takt med att narkotikaproblemen har ökat i världen har också behovet av ett globalt narkotikasamarbete vuxit. Det konstaterade Narkotikakommissionen för tio år sedan. Slutsatsen var att Sveriges internationella engagemang borde stärkas, vilket i allra högsta grad gäller fortfarande. Utredningen om Sveriges internationella engage- mang på narkotikaområdet kan konstatera att det inte råder någon brist på samarbetsmöjligheter, det finns snarare enorma möjlig- heter att verka aktivt. 
 I dag försöker vi vara med lite överallt med resultatet att vi sällan mäktar med att driva frågor. I bästa fall förhindrar vi att andra som har en annan narkotikapolitisk inriktning vrider utveck- lingen i för oss oönskad riktning. En tydligare fokusering och prio- ritering av befintliga resurser skulle stärka Sveriges förmåga att påverka inom ramen för det internationella samarbetet 
 . 
  
 På sjuttio- och åttiotalen och en bit in på nittiotalet hade Sverige som exempel en mer framskjuten position i det internationella samarbetet. Det är en position som vi skulle kunna nå igen. Det kräver emellertid en omfokusering, från bevakning till främjande av svenska intressen. För detta behövs inga stora omdaningar. Vår politik är tydlig, det som krävs är att den formuleras och presente- ras på ett sätt som gör den mer tillgänglig och begriplig i ett inter- nationellt sammanhang. Det behövs även en tydlig prioritering av var resurserna ska läggas. 
 Man hör ofta att Sverige är ett litet land med begränsade resur- ser. Men det finns universitet, kompetenta myndigheter och enga- gerade organisationer. Det är resurser som skulle kunna mobiliseras i det internationella arbetet. 
 Utredningen föreslår att Sverige fokuserar och i första hand pri- oriterar samarbetet i FN och i EU.  
 FN-systemet 
  är det samarbete där det fattas avgörande narkotikapolitiska beslut med global räck- vidd. EU är med sina 27 medlemsstater en aktör som man inte 
 bortser från i internationella sammanhang. Sverige deltar med viss framgång i det praktiska  
 EU-samarbetet. 
  Vi skulle också behöva bli mer aktiva i politiken, särskilt nu när EU står inför uppgiften att utforma en nya narkotikastrategi. 
 Under arbetets gång har utredningen kunnat konstatera att kun- skapen om olika internationella samarbetsmöjligheter och hur man driver frågorna framåt behöver stärkas. Det saknas också en effek- tiv organisation kring det internationella arbetet. Även när det gäller själva sakfrågan så behövs det en kunskapsförstärkning på ett generellt plan. Detta skulle man kunna rätta till utan att tillföra ytterligare medel genom en tydligare fokusering och styrning. Tyd- liga signaler om vad Sverige prioriterar i det internationella sam- arbetet, både vad gäller samarbetsarenor och innehåll i politiken, skulle leda långt. De förslag som utredningen presenterar är tänkta att underlätta en sådan utveckling. 
 Utredningen överlämnar härmed slutbetänkandet Sveriges inter- nationella engagemang på narkotikaområdet (SOU 2011:66) 
 Stockholm i september 2011 
 Christina Gynnå Oguz 
 Dominguez 
 Bates 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning .................................................................. 
  
 9 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 25 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 41 
  
 1.1 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 41 
  
 1.2 
  
 Avgränsningar .......................................................................... 
  
 42 
  
 1.3 
  
 Utredningens arbetsformer..................................................... 
  
 42 
  
 1.4 
  
 Slutbetänkandets disposition .................................................. 
  
 43 
  
 2 
  
 Överväganden och förslag............................................ 
  
 45 
  
 2.1 
  
 Ansvar att agera........................................................................ 
  
 45 
  
 2.2 
  
 Den internationella narkotikapolitiska debatten ................... 
  
 50 
  
 2.2.1 
  
 Debatten inom FN ....................................................... 
  
 53 
  
 2.2.2 
  
 Debatten inom EU ....................................................... 
  
 58 
  
 2.2.3 
  
 Bedömning .................................................................... 
  
 60 
  
 2.3 
  
 Den svenska narkotikapolitiken.............................................. 
  
 62 
  
 2.3.1 
  
 Ett narkotikafritt samhälle........................................... 
  
 63 
  
 2.3.2 
  
 En balanserad narkotikapolitik .................................... 
  
 63 
  
 2.3.3 Kriminalisering av bruket av narkotika ....................... 
  
 64 
  
 2.3.4 
  
 Förebyggande insatser.................................................. 
  
 65 
  
 2.3.5 
  
 Vård och behandling..................................................... 
  
 65 
  
 2.3.6 
  
 Inställningen till skademinskning................................ 
  
 67 
  
 2.3.7 
  
 Utbudsminskning......................................................... 
  
 68 
  
 2.3.8 
  
 Bedömning och förslag................................................. 
  
 69 
  
 5 
 Innehåll SOU 2011:66 
  
 2.4 
  
 Förenta nationerna................................................................... 
  
 72 
  
 2.4.1 
  
 FN:s narkotikakommission.......................................... 
  
 74 
  
 2.4.2 
  
 Ekonomiska och sociala rådet ...................................... 
  
 78 
  
 2.4.3 
  
 FN:s generalförsamling ................................................ 
  
 79 
  
 2.4.4 
  
 Säkerhetsrådet ............................................................... 
  
 80 
  
 2.4.5 
  
 FN:s narkotika- och brottsbekämpningsprogram...... 
  
 80 
  
 2.4.6 
  
 Internationella narkotikakontrollstyrelsen ................. 
  
 86 
  
 2.4.7 
  
 Världshälsoorganisationen............................................ 
  
 88 
  
 2.4.8 
  
 UNAIDS ....................................................................... 
  
 92 
  
 2.4.9 
  
 Internationella konventioner........................................ 
  
 96 
  
 2.4.10 
  
 Övriga internationella överenskommelser ................ 
  
 101 
  
 2.4.11 Bedömning och förslag............................................... 
  
 105 
  
 2.5 Övrigt samarbete på global nivå ............................................ 
  
 114 
  
 2.5.1 
  
 Globala fonden för bekämpning av aids, 
  
 tuberkulos och malaria................................................ 
  
 114 
  
 2.5.2 
  
 Dublingruppen............................................................ 
  
 116 
  
 2.5.3 
  
 Interpol........................................................................ 
  
 117 
  
 2.5.4 
  
 Världstullorganisationen............................................. 
  
 118 
  
 2.5.5 
  
 Internationella finansiella aktionsgruppen mot 
  
 penningtvätt ................................................................ 
  
 119 
  
 2.5.6 
  
 Bedömning och förslag............................................... 
  
 119 
  
 2.6 
  
 Europeiska unionen................................................................ 
  
 121 
  
 2.6.1 
  
 EU-samarbetet 
  mot narkotika ................................... 
  
 122 
  
 2.6.2 
  
 Narkotikapolitiska överenskommelser och 
  
 rättsakter...................................................................... 
  
 132 
  
 2.6.3 
  
 Bedömning och förslag............................................... 
  
 145 
  
 2.7 Övrigt samarbete på europeisk nivå...................................... 
  
 150 
  
 2.7.1 
  
 Pompidougruppen ...................................................... 
  
 150 
  
 2.7.2 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i 
  
 Europa.......................................................................... 
  
 152 
  
 2.7.3 
  
 Europeiska nätverket för kriminaltekniska 
  
 institut.......................................................................... 
  
 153 
  
 2.7.4 
  
 Bedömning och förslag............................................... 
  
 154 
  
 2.8 
  
 Östersjösamarbetet ................................................................ 
  
 155 
  
 2.8.1 
  
 Östersjöstaternas råd.................................................. 
  
 155 
  
 2.8.2 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för 
  
 hälsa och socialt välbefinnande .................................. 
  
 157 
  
 2.8.3 
  
 EU:s Östersjöstrategi ................................................. 
  
 159 
  
 6 
  
 SOU 2011:66 Innehåll 
  
 2.8.4 
  
 Bedömning och förslag............................................... 
  
 160 
  
 2.9 
  
 Nordiskt samarbete ............................................................... 
  
 161 
  
 2.9.1 
  
 Nordiska rådet ............................................................ 
  
 161 
  
 2.9.2 
  
 Nordiska ministerrådet .............................................. 
  
 161 
  
 2.9.3 
  
 Polis- och tullsamarbetet i Norden ........................... 
  
 163 
  
 2.9.4 
  
 Nätverket för den aktuella drogsituationen i 
  
 Skandinavien ............................................................... 
  
 164 
  
 2.9.5 
  
 Bedömning och förslag............................................... 
  
 165 
  
 2.10 
  
 Rapporteringsskyldigheter .................................................... 
  
 166 
  
 2.10.1 Rapportering till Förenta Nationerna ....................... 
  
 167 
  
 2.10.2 Rapportering till Europeiska Unionen...................... 
  
 172 
  
 2.10.3  
 Ad  
  
 hoc 
 -rapportering.................................................... 
  
 175 
  
 2.10.4 Bedömning och förslag............................................... 
  
 176 
  
 2.11 
  
 Ansvarsfördelning, samordning och kunskapsutveckling... 
  
 178 
  
 2.11.1 Nationella aktörer, samarbeten och samordning...... 
  
 178 
  
 2.11.2 Bedömning och förslag............................................... 
  
 188 
  
 2.12 
  
 Ökat internationellt deltagande av svenska experter........... 
  
 192 
  
 2.12.1 FN och andra internationella organisationer............ 
  
 192 
  
 2.12.2 Europeiska unionen.................................................... 
  
 194 
  
 2.12.3 Civilsamhället.............................................................. 
  
 195 
  
 2.12.4 Bedömning och förslag............................................... 
  
 196 
  
 3 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag ........................ 
  
 201 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv ............................................................ 
  
 205 
  
 Bilaga 2 
  
 Förteckning av deltagarna i expertgruppen.................... 
  
 215 
  
 Bilaga 3 
  
 Lissabonfördragets konsekvenser................................... 
  
 217 
  
 Bilaga 4 och 5 i separat volym 
  
 Bilaga 4  
 Internationella samarbeten på narkotikaområdet 
  
 Bilaga 5  
 Konventionerna – en sammanfattning 
 7 
 Sammanfattning 
 Narkotikaproblemet har blivit alltmer globalt. Den olagliga narko- tikahandeln göder en global kriminell industri som värderas till hundratals miljarder dollar och som utgör ett växande hot mot sta- bilitet och säkerhet. Inget land kan ensamt bekämpa den olagliga handeln. Vi påverkas av det som händer i vår omvärld. Praktiskt taget all olaglig narkotika som konsumeras i Sverige framställs någon annanstans och förs in i landet olagligt. Internationella soci- ala och kulturella strömningar påverkar attityder och beteenden. Även andra länders lagstiftning har inverkan. Sverige är därför i högsta grad beroende av internationellt samarbete på narkotika- området. 
 Utredningen har haft till uppgift att kartlägga Sveriges interna- tionella engagemang på narkotikaområdet och beskriva möjligheter till bättre resursutnyttjande och samordning. Utgångspunkten har varit den svenska narkotikapolitiken så som den har fastslagits av riksdag och regering och FN:s narkotikakonventioner. Konvention- ernas fundament är att vi behöver narkotiska preparat för medicinska och vetenskapliga ändamål, men att de inte ska användas för nöjes skull eftersom de är beroendeframkallande och kan ha skadliga eller till och med dödliga biverkningar. Denna utgångspunkt ifrågasätts alltmer i den internationella narkotikapolitiska debatten. 
 Det har ingått i utredningens uppdrag att redovisa den debatten. Slutsatsen är att de som verkar för ett paradigmskifte som innebär avkriminalisering – och i en del fall även legalisering av framför allt cannabis – har tagit initiativet i debatten. I dag domineras den offentliga berättelsen om narkotikapolitik av misslyckande, fäng- else, brott mot mänskliga rättigheter och brist på effektiv smärt- lindring. Det finns också en annan berättelse, den om frihet från narkotikaberoende och misär, om human missbruksbehandling, utbildning, stöd och rehabilitering som alternativ till fängelse lik- som tillgång till kontrollerad och vetenskapligt underbyggd effek- 
 9 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 tiv smärtlindring. Den berättelsen hörs inte lika tydligt i det offent- liga samtalet. Den måste få en röst, för även om de som förordar en uppluckring av konventionerna inte har fått något större genom- slag för sina idéer i FN:s och EU:s policyformuleringar, så syns och hörs de inte bara i den offentliga debatten utan också bland inter- nationella tjänstemän i multilaterala organisationer. 
 De som likt Sverige har en hög narkotikapolitisk ambition måste göra sina röster hörda, inte bara i förhandlingsrummen utan också i den offentliga debatten. En aktiv omvärldsbevakning är en förutsättning. Att väcka debatt och att delta i debatten är att på- verka. Utredningen argumenterar för ett aktivt förhållningssätt, både i förhandlingsrummen och i den offentliga debatten. Även politiska överenskommelser som inte är rättsligt bindande är av strategisk betydelse. Det är genom sådana överenskommelser som narkotikapolitiska positionsförändringar förhandlas fram. Genom att de antas med konsensus ger de politisk legitimitet åt de insatser som rekommenderas och kan användas som språngbräda för nar- kotikapolitiska förändringar och för förändringar i nationella och internationella regelverk. 
 För Sveriges vidkommande innebär det att gå ett steg längre än vi har gjort under det senaste kvartsseklet. Under sjuttio- och åttiotalen var Sverige en drivande kraft i det internationella arbetet mot narkotika. Vi verkade för att syntetiska droger som amfetamin skulle underkastas internationell kontroll. Vi tog initiativ till att införa vård och behandling som komplement eller alternativ till straff i konventionerna. Initiativen utgick från förändringsbehov som hade identifierats av Sveriges regering med hjälp av ett engage- rat civilsamhälle. Förändringarna kunde införlivas i det internatio- nella kontrollsystemet utan att fundamenten rubbades. På samma sätt bör Sverige agera i dag. Tillsammans med likasinnade bör vi driva på förändringsarbetet och samtidigt verka för att narkotika- konventionerna respekteras fullt ut. Det kommer att kräva en om- fokusering från bevakning, som har dominerat Sveriges agerande under en längre tid, till främjande av svenska narkotikapolitiska intressen grundade i  
 FN-konventionernas 
  syften. 
 Det finns ett mycket stort antal samarbetsmöjligheter, både inom EU och i övrigt. I en ideal värld skulle vi använda oss av alla möjligheter. Men resurserna är inte obegränsade. Vi måste prioritera. Annars riskerar vårt engagemang att spridas ut tunt och varken bli hackat eller malet. När det gäller samarbete på politisk och strategisk nivå föreslår utredningen att störst kraft läggs på samarbetet inom 
 10 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 FN och EU. De många praktiska samarbetsmöjligheterna som EU- samarbetet ger är också viktiga i två hänseenden, dels för att uppnå operativa mål, dels för att de erbjuder möjligheter att föra ut svensk narkotikapolitik. 
 Harm reduction 
 Ett särskilt känsligt område är samarbetet kring hiv/aids. Mycket av den narkotikapolitiska debatten kretsar kring begreppet  
 harm reduction  
 (på svenska skademinskning). I begreppet ingår allt från att erbjuda narkotikamissbrukare tak över huvudet till att ordna så kallade sprutrum, där den som är beroende av narkotika kan inji- cera i en ren och lugn miljö. Uttrycket  
 harm reduction  
 förekommer i de policydokument som FN:s generalförsamling antagit i syfte att minska spridningen av hiv/aids och avser då bland annat sprut- utbytesprogram för injektionsmissbrukare. I de narkotikapolitiska överläggningarna är uttrycket mycket kontroversiellt och det före- kommer inte i de narkotikapolitiska överenskommelserna inom FN, trots att ett antal  
 EU-länder 
  – dock inte Sverige – aktivt verkar för att få acceptans för termen  
 harm reduction 
 . 
 Sveriges regering har antagit en policy för det internationella hiv- och aidsarbetet. Policyn förespråkar sprututbyten inom ramen för breda behandlingsprogram. En stridsfråga inom  
 FN-samarbete 
  är om det  
 hiv-förebyggande 
  arbetet ska inriktas bara mot injek- tionsmissbrukare eller om det är viktigt att rikta sig också till andra narkotikamissbrukare. En annan stridsfråga är om  
 hiv-prevention 
  också ska omfatta narkotikaförebyggande arbete och missbruks- behandling. Trots att UNAIDS strategi  
 Getting to Zero  
 har målet att förebygga alla nya  
 hiv-infektioner 
  bland människor som använ- der narkotika blir det regelmässigt svåra förhandlingar kring detta i narkotikapolitiska sammanhang. Det krävs helt enkelt en bättre samordning mellan CND och UNAIDS styrelse PCB, vilket CND har uttalat sig för i en resolution. Utredningen framhåller mot bak- grund härav att Sverige måste kunna tala med en röst när det gäller narkotikamissbruk och hiv/aids, oavsett sammanhang. Samord- ningen behöver förbättras inför förhandlingar i de båda styrorga- nen liksom i Ecosoc och generalförsamlingen. 
 Utredningen föreslår vidare att den utvärdering som ska göras av den svenska policyn för det internationella hiv- och aidsarbetet överväger om policyn bör konkretiseras i förhållande till de narko- 
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 tikapolitiska stridsfrågorna. Utredningen föreslår också att Sverige verkar för en utvärdering av de  
 harm  
  
 reduction- 
 verksamheter 
  som finansieras av Globala fonden för bekämpning av aids, tuberkulos och malaria. 
 Att klargöra narkotikapolitiska ställningstaganden 
 Den svenska narkotikapolitiken präglas av en restriktiv hållning där ledstjärnan är den långsiktiga ambitionen att skapa ett narkotika- fritt samhälle. Denna restriktiva grundinställning har fått en rad praktiska konsekvenser för politiken och avspeglas också i de ställ- ningstaganden som Sverige gör eller behöver göra i konkreta frågor som diskuteras internationellt. 
 Sveriges narkotikapolitik är inte beskriven i sin helhet i ett lätt åtkomligt dokument. Den som behöver veta Sveriges inställning i en specifik narkotikapolitisk fråga måste därför själv göra efter- forskningar genom att gå tillbaka till olika förarbeten och andra dokument där svenska positioner förklaras. I vissa fall är positio- nerna inte heller entydiga. Detta ger upphov till osäkerhet i inter- nationella förhandlingar och skapar merarbete både för den som förhandlar och för den som ska utforma instruktioner. 
 Mot bakgrund av detta bedömer utredningen att Sveriges ställ- ningstagande bör preciseras i en rad frågor som återkommer i inter- nationella diskussioner och förhandlingar. Till de frågor som bör preciseras hör kriminalisering av det egna bruket av narkotika, inställningen till narkotikaberoende som sjukdom eller beteende, det förebyggande arbetets roll, polisinsatser mot missbruk av nar- kotika,  
 harm reduction  
 och legalisering av cannabis. 
 Utredningen föreslår att preciseringarna ska ligga till grund för utarbetande av en raminstruktion, som beslutas av regeringen och som ska gälla för berörda departement och myndigheter i interna- tionella förhandlingar och i arbetet med att föra ut svensk narkoti- kapolitik. 
 12 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 FN-samarbetet 
  
 FN-systemet 
  är det samarbetssammanhang där avgörande beslut fattas i förhållande till narkotikapolitikens grundvalar. Utredningen föreslår att en policy utarbetas för Sveriges narkotikapolitiska engagemang i FN. Narkotikafrågorna är tekniskt komplicerade och politiskt känsliga. De hör ihop med andra för Sverige viktiga poli- tikområden. Exempelvis finns det ett starkt samband mellan nar- kotikapolitik, bekämpning av hiv och mänskliga rättigheter. Utrot- ning av olagliga narkotikagrödor och alternativ utveckling har bäring på miljöpolitik och fattigdomsbekämpning. Brottsbekämp- ning med inriktning på olaglig narkotikahandel hör ihop med kor- ruptionsbekämpning och mänskliga rättigheter. Det måste finnas en samstämmighet mellan de olika politikområdena. Åtgärder som främjar de narkotikapolitiska målen får inte motverkas av åtgärder inom andra politikområden och vice versa. 
 FN:s narkotikakommission (CND) är den viktigaste interna- tionella forumet, inte bara för beslut om kontroll av narkotika, psykotropa ämnen och prekursorer utan även för narkotikapolitisk debatt och styrning av FN:s narkotika- och brottsbekämpnings- program (UNODC). Genom att ta initiativ till resolutioner kan medlemsstaterna aktualisera frågor som annars kanske skulle leva ett undanskymt liv och genom att delta aktivt i förhandlingarna om resolutioner kan man påverka skrivningarna. De flesta resolutio- nerna får inte alltid någon större praktiskt betydelse, men de kan betyda mycket när det gäller att sätta dagordningen för politiken och det internationella samarbetet. 
 Sverige har gått från att vara ett av de mest drivande länderna i kommissionsarbetet till att vara ett i huvudsak bevakande land, sär- skilt på det normativa området. Det operativa segmentet som fun- gerar som styrorgan för Tran verksamhet på narkotikaområ- det är ett undantag. Där har Sverige varit mycket drivande och även framgångsrikt. Med tanke på den tyngd som ett enat EU kan ha är det viktigt att försöka få till stånd resolutioner som alla  
 EU-stater 
  kan ställa sig bakom. Det går dock inte att bortse från att narkoti- kapolitiken och därmed ställningstaganden i vissa strategiska frågor skiljer sig åt mellan  
 EU-länderna. 
  Sverige bör därför sträva efter att förankra idéer bland likasinnade, även bland länder som inte är medlemmar i EU. 
 Ett aktivt deltagande i CND kräver att den svenska delegatio- nen utökas med representanter för andra berörda departement, 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 främst Justitiedepartementet, och i förekommande fall även exper- ter från myndigheter. 
 Kampen mot droger, brottslighet och terrorism är prioriterade områden för FN. Här har UNODC en nyckelroll. Sverige är en stor bidragsgivare till organisationen. Utredningen föreslår att en svensk organisationsstrategi för UNODC utarbetas gemensamt av Utrikesdepartementet, Socialdepartementet och Justitiedeparte- mentet. Strategin bör omfatta positioner både i organisationsfrågor som styrning, ledning och finansiering av verksamheten – inklusive stabs- och stödfunktioner för såväl huvudkontor som fältverksam- het – och i frågor som gäller sakverksamheten. Inriktningen bör vara balans mellan Tran verksamheter med avseende på efterfrågeminskning och utbudsminskning, och att det ska råda balans inom området efterfrågeminskning mellan förebyggande insatser, vård och behandling och skademinskning. I dag är det slagsida mot utbudsminskning och skademinskning. 
 WHO har en nyckelroll i det internationella kontrollsystemet för narkotika och psykotropa ämnen. CND kan inte fatta beslut om ändringar i 1961 och 1971 års konventioner utan att en gransk- ning gjorts av WHO:s expertkommitté för narkotikaberoende (ECDD) och en rekommendation utfärdats av WHO. Denna upp- gift är reglerad i narkotikakonventionerna och kan vare sig ändras eller upphöra med mindre än att konventionerna omförhandlas. Trots att det är fråga om en fördragsgrundad uppgift har WHO inte sammankallat ECDD sedan 2006 och en rad potentiellt mycket skadliga ämnen har därför inte kunnat prövas för inter- nationell kontroll. WHO:s motivering är att verksamheten inte kan finansieras. Detta är oacceptabelt. Utredningen anser att Sverige bör bevaka att den uppgift som ålagts WHO genom de internatio- nella narkotikakonventionerna uppmärksammas i den pågående reformprocessen och behandlas som den kärnuppgift den är. ECDD:s verksamhet bör finansieras med medel ur den reguljära  
 WHO-budgeten 
  och inte vara beroende av öronmärkta frivilliga bidrag. Socialdepartementet bör ta upp frågan med WHO:s högsta ledning vid det årliga högnivåmötet samt även verka för att styrel- sen behandlar frågan om finansiering genom WHO:s reguljära budget. Sverige bör också undersöka om det är möjligt att få till stånd en gemensam position inom EU för en sådan lösning. 
 14 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 Samarbetet inom Europeiska unionen 
 EU är en viktig narkotikapolitisk aktör, både politiskt och i prak- tiskt samarbete. Att 27 europeiska länder enas om en narkotika- politisk inriktning är inget som man bortser från i internationella sammanhang. Tanken med att enas om en gemensam narkotika- strategi är att den ska ge mervärde åt de nationella strategierna. EU:s narkotikastrategi och handlingsplan är visserligen inte rätts- akter och därmed inte rättsligt bindande för medlemsstaterna, men ett stort antal av de åtgärder som handlingsplanen förespråkar är rättsligt bindande. Lissabonfördraget medför stora förändringar när det gäller förutsättningarna för det narkotikapolitiska samarbetet, framför allt på områdena rättsligt samarbete och utrikes frågor. 
 Den nuvarande  
 EU-strategin 
  mot narkotika gäller till och med 2012. Principerna för efterföljaren har redan fastställts av Europeiska rådet i Stockholmsprogrammet. Strategin och handlingsplanen för dess genomförande ska utnyttja alla nya möjligheter till samarbete och samordning som Lissabonfördraget medför, i synnerhet i för- hållande till de länder och regioner som är av stor narkotika- politiskt betydelse. Strategin ska mobilisera det civila samhället och medverka till att förbättra narkotikapolitikens kunskapsbas genom att bidra till forskning och jämförbarhet mellan data. 
 Utredningen föreslår att Sverige deltar aktivt i planeringen och genomförandet av en gemensam narkotikapolitik för EU. Den nya narkotikastrategin ska börja gälla år 2013 och kommissionen har redan inlett arbetet. Det brådskar således. Sverige bör delta i det arbetet utifrån en väl genomtänkt departementsövergripande idé om vad EU:s strategi bör omfatta och med beaktande av de föränd- rade villkor för samarbetet som Lissabonfördraget medfört. 
 När det gäller deltagande i rådets övergripande arbetsgrupp för narkotikafrågor (HNG) anser utredningen att den svenska delega- tionen bör utökas med företrädare för Utrikesdepartementet och Justitiedepartementet, när frågor inom dessa departements ansvars- områden förhandlas. I förekommande fall bör även experter från myndigheter delta. 
 Sveriges deltagande i drogtrojkor och narkotikamöten med län- der utanför EU har hittills varit mycket sparsamt. Sverige bör använda de tillfällen till dialog som dessa möten erbjuder. Särskilt viktigt är det att använda  
 EU-möten 
  för att bygga allianser med likasinnade länder. Därutöver ger dessa möten en omedelbar inblick i vilka frågor som kan tänkas bli kontroversiella eller betydelsefulla 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 av andra anledningar och som kan behöva lösas i andra internatio- nella sammanhang. Utredningen föreslår därför att berörda departe- mentet gemensamt avgör vilka länder som bör prioriteras för Sveriges vidkommande i den dialog och det samarbete som genomförs regelbundet inom ramen för  
 EU-samarbetet 
  mot narkotika. 
 När det gäller  
 EU-samarbete 
  på operativ nivå bedömer utred- ningen att det fungerar väl men att dess fulla potential inte alltid utnyttjas. Det gäller främst Alexander och i viss mån Europol. 
 Europeiska kommissionen administrerar ett antal samarbetspro- gram som tillsammans ställer betydande medel till förfogande för myndigheter, forskningsinstitutioner och frivilligorganisationer för projekt och verksamheter som rör narkotika. Svenska projekt och organisationer är dåligt representerade i dessa program. Ansök- ningsförfarandet är långdraget och komplicerat och de svenska kontaktpunkterna för programmen ligger på olika myndigheter. Dessutom måste man ofta söka information via ett otal olika vägar. Utredningen föreslår att Folkhälsoinstitutet får i uppdrag att i samverkan med Justitiedepartementet och Vinnova upprätta en webbportal, det vill säga en introduktionssida för de  
 EU-program 
  som är av relevans för narkotikafrågorna. Förutom aktuell informa- tion om programmen, ansökningsformulär, länkar till programmen m.m. bör det också finnas information om vilka narkotikarelaterade projekt och verksamheter som redan har fått stöd. 
 Det finns också  
 EU-program 
  för tekniskt bistånd till kandidat- länder, potentiella kandidatländer och grannländer. Programmen rör flera områden av narkotikapolitisk relevans såsom narkotika- politisk samordning, hälsofrågor, bekämpning av organiserad brotts- lighet, kapacitetsuppbyggnad för civilsamhället m.m. Enligt utred- ningens mening utgör dessa program, som Sida är kontaktpunkt för, outnyttjade resurser för svenskt vidkommande när det gäller att påverka den narkotikapolitiska utvecklingen i önskad riktning. Ett målmedvetet och systematiskt påverkansarbete skulle kunna leda till att svenska myndigheter och experter får möjlighet att bidra till erfarenhetsutbyte och kapacitets- och institutionsutbygg- nad i linje med andan i FN:s narkotikakonventioner och andra policydokument. Detta kräver dock att dedikerade resurser avsätts för ändamålet. 
 16 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 Övrigt internationellt samarbete 
 Utöver FN- och  
 EU-samarbetet 
  finns det en rad samarbeten på olika nivåer och med varierande grad av svenskt deltagande. På glo- bal nivå finns Globala fonden för bekämpning av aids, tuberkulos och malaria, Dublingruppen, Interpol, WCO och Ellis. På euro- peisk nivå är det främst Europarådets Pompidougrupp och OSSE som är aktuella. I Östersjöregionen finns flera samarbeten av prak- tisk karaktär, dels operativ samverkan för brottsbekämpning och dels expertsamarbete kring alkohol och narkotika och förebyg- gande av hiv. I Norden, slutligen, finns det ett väl fungerande forskningssamarbete, en samverkan kring nya missbrukssubstanser och ett informellt utbyte mellan tjänstemän med ansvar för narko- tikafrågor. 
 När det gäller Interpol, WCO, Ellis och den operativa brotts- bekämpningen i Östersjöregionen finner utredningen att dessa samarbeten fungerar bra och är av praktisk nytta. När det gäller övrigt samarbete är bilden komplicerad. Förutsättningarna för sam- arbetet har förändrats väsentligt, inte minst genom EU:s utvidg- ning och genom att  
 EU-samarbetet 
  utvecklas på en rad områden. 
 När det gäller Pompidougruppen har flera länder i östra Europa tillkommit. Samtidigt har Danmark, Storbritannien och Tyskland beslutat lämna samarbetet av resursskäl. Sverige deltar på strategisk, övergripande nivå genom Socialdepartementet och löpande på arbetsgruppsnivå genom Tullverket i ett samarbete för bekämpning av narkotikasmuggling via flygplatser. Om man räknar in restid, förberedelse och efterarbete i Socialdepartementets deltagande så lägger departementet ner minst två arbetsveckor om året på Pompidou- gruppen. Utredningen menar att den arbetsinsatsen måste vägas mot behovet av att uppgradera Sveriges aktiva medverkan i FN- samarbetet och samarbetet i EU, inte minst inför utarbetandet av en ny narkotikastrategi för EU. 
 I propositionen En samlad strategi för  
 alkohol-, 
 narkotika-, 
  dopnings- och tobakspolitiken (Prop. 2010/11:47) framhåller reger- ingen att det behövs en ökad samordning och prioritering av det nordiska samarbetet inom  
 ANDT-området. 
  När det gäller över- gripande narkotikapolitiskt samarbete har den tidigare ämbets- mannakommittén i Nordiska ministerrådet ersatts av ett informellt möte en gång om året under namnet Nordiskt narkotikaforum. Det finns en stark kulturell och språklig samhörighet mellan de nordiska länderna. Detta innebär inte per automatik att det finns en 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 narkotikapolitisk samsyn. Vi har olika syn på flera av de större narkotikapolitiska frågorna. Likafullt är det viktigt att upprätthålla ett nordiskt samarbete, inte minst i operativa frågor. Formerna för den allmänna dialogen kan dock diskuteras. 
 Utredningen anser att det forskningssamarbete som äger rum inom ramen för NVC Finland är av stort värde och bör uppmunt- ras. Det gäller även nätverket för alkohol- och narkotikafrågor, som är ett forum för dialog mellan forskarvärlden och de tjänste- män i regeringskanslierna som ansvarar för narkotikapolitiska frå- gor. Likaså är det informella nordiska samarbete som bedrivs inom ramen för NADiS med fokus på nya missbrukssubstanser ett bra exempel på ett väl fungerande samarbete som har växt fram utifrån ett behov av samverkan. 
 När det gäller polis- och tullsamarbetet i norden (PTN) noterar utredningen att samtliga  
 EU-länder 
  finns med i Europols sam- bandsfunktion och det finns möjlighet att använda sig av andra  
 EU-länders 
  sambandsmän i länder där man själv inte är represente- rad. I det sammanhanget är det viktigt att vara uppmärksam på att även andra delar av  
 PTN-samarbetet 
  riskerar att medföra dubbel- arbete i takt med att  
 EU-samarbetet 
  utvecklas med de nya möjlig- heter som Lissabonfördraget ger. 
 Ökat internationellt deltagande av svenska experter 
 Det har ingått i utredningens uppdrag att se över hur Sverige kan främja ett ökat deltagande av svenska experter i olika internatio- nella verksamheter på narkotikaområdet, inte minst inom  
 EU-insti- 
  tutionerna. Frågan handlar både om utnyttjande av svensk kompetens i olika internationella sammanhang och om kompetensutveckling för Sveriges del. Internationella organisationer behöver svenska experters kunskap och erfarenhet och svenska myndigheter och orga- nisationer behöver både kunskapen, erfarenheten och de kontakt- nät som praktik eller tjänstgöring i internationella organisationer medför. I dagsläget är det mycket få svenskar som arbetar med narkotikafrågor i organisationer utanför Sverige. 
 Frågan om svenska narkotikaexperters deltagande i internatio- nell verksamhet kan inte ses isolerad från Sveriges övriga interna- tionella engagemang på området. Om narkotikafrågan är ett prio- riterat samarbetsområde för Sveriges vidkommande så bör det genomsyra en rad områden, inklusive internationella rekryteringar 
 18 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 till de organisationer som är av särskilt stor betydelse. Det innebär bland annat att resurser bör avsättas både för att sprida information om olika vägar in i systemen och för att bekosta nationella experter i EU och FN. Likaså är det angeläget att myndigheternas ledningar och personalavdelningar engageras. 
 Både Sida och Sekretariatet för internationell rekrytering vid UD arbetar för att öka den svenska närvaron i internationella orga- nisationer. För att underlätta deras arbete bör de enheter i reger- ingskansliet som har organisations- respektive sakansvar, tillsam- mans med den svenska representationen i Wien, bevaka utveck- lingen när det gäller lediga tjänster vid UNODC:s huvudkontor i Wien liksom vid fältkontoren som vanligen rekryterar projekt- anställda experter genom UNDP. Därutöver bör Sida ställa sig positiv till att erbjuda UNODC så kallade JPOs via FN:s  
 Associate Expert Programme 
 . Sådana förfrågningar kommer till givarländerna med jämna mellanrum. 
 Mycket hänger på vilken information om vägar in i systemen som finns lätt tillgänglig för intresserade experter. Utredningen anser att information bör spridas om möjligheter för mastersstu- denter att ansöka om praktikplats i UNODC. Vidare bör intresse- rade svenska experter uppmanas att skicka in sitt CV till UNODC, som upprätthåller register över lämpliga konsulter som organisa- tionen kan kontakta vid behov. En annan möjlighet som kan vara värd att pröva är att låna ut svenska experter för särskilda insatser som UNODC uppdragits att utföra men saknar medel för. 
 När det gäller EU är nationella experter ett viktigt instrument som ger möjlighet att stärka svensk närvaro i EU:s institutioner och få inflytande över kommissionens arbete samt skapa nätverk som hemmamyndigheten har stor nytta av. Utredningen bedömer att det är särskilt angeläget att ha svenska nationella experter i kommissionen med tanke på att arbetet nyligen har inletts med att utforma förslag till en ny narkotikastrategi och handlingsplan för EU. 
 Det finns ett intresse bland svenska frivilligorganisationer för ett ökat internationellt engagemang. Ofta stupar det dock på att medel saknas för resor och uppehälle. Utredningen föreslår att regeringen överväger att införa bidrag till frivilligorganisationer för deras deltagande i internationella möten och konferenser. Utred- ningen föreslår vidare att Sida bör få i uppdrag att se över möjlig- heterna att öronmärka medel för en försöksverksamhet där svenska frivilligorganisationer ges möjlighet att bistå liknande organisatio- ner i utvecklingsländer att utveckla sin verksamhet. 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 Rapporteringsskyldigheter 
 Med Sveriges internationella åtaganden följer en rapporteringsskyl- dighet på narkotikaområdet till ett antal samordnande instanser. Inhämtningen av statistik och information sker i flera fall under bestämda tider och enligt återkommande rutiner. 
 Enligt FN:s internationella narkotikakonventioner är parterna formellt skyldiga att årligen lämna uppgifter om hur de tre kon- ventionerna fungerar. Informationen samlas in genom fyra årliga frågeformulär under samlingsnamnet  
 Mason Questionnaire  
 (ARQ). De ifyllda frågeformulären skickas in elektroniskt till UNODC som sammanställer informationen i två rapporter till CND, en om missbrukssituationen i världen och en om tillgång och olaglig handel. Informationen används också för att utarbeta andra underlag till CND, som en del av underlaget för INCB:s årliga rapport samt även för  
 World Drug Report  
 som ges ut årligen av UNODC. 
 En liknande rapportering görs också årligen till ECNN. Upp- draget att samordna rapporteringen till ECNN ligger hos Folkhälso- institutet. Med tanke på att den årliga rapporteringen till FN via ARQ uppvisar stora likheter med rapporteringen till ECNN före- slår utredningen att även uppdraget att samordna  
 ARQ-rapporte- 
  ringen ges till Folkhälsoinstitutet och att detta regleras i myndig- hetens instruktion. 
 Rutinerna kring rapporteringarna till FN och EU behöver stra- mas upp. Ett flertal departement och myndigheter är producenter av den statistik och information som efterfrågas. I ett antal fall är flera aktörer berörda av en fråga och bör lämna ett gemensamt svar. Utredningen har funnit att ansvarsfördelningen behöver förtydligas när det gäller vem som ska tillhandahålla vad av den information som efterfrågas i de olika formulären. Utredningen föreslår att ett nätverk formeras bestående av de som ska lämna information. I ett initialskede kan det vara gynnsamt att nätverket träffas för att klar- göra delar av rapporteringen såsom omfång, begrepp och definitio- ner. Dessutom kan det vara bra att känna till vilka andra som bidrar till rapporteringen så att var och en vet till vem det är möjligt att vända sig vid eventuella frågor. 
 Utredningen har funnit att det ibland kan vara svårt för den myndighet som har ansvaret att sammanställa statistik och infor- mation för leverans till regeringen och vidare till FN eller EU att i tid få in information som efterfrågas från andra myndigheter. Det 
 20 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 borde vara en självklarhet att en myndighet som äger statistik och annan information fungerar som underleverantör till den myndig- heten som har uppdraget att rapportera till internationellt organ. I den mån det inte framgår av en myndighets instruktion att den ska förse regering och andra myndigheter med statistik och annat kun- skapsunderlag, bör regeringen överväga att föra in detta i myndig- hetens instruktion. 
 Även annan rapportering sker regelbundet. Smittskyddsinstitu- tet sammanställer en rapport vartannat år till UNAIDS, bland annat om andelen nysmittade individer och tillgång till rena kanyler och sprutor för personer med injektionsmissbruk. 
 Läkemedelsverket har en omfattande rapporteringsskyldighet till INCB. Årlig och kvartalsvis statistik lämnas i sju formulär för de tre områdena narkotiska substanser, psykotropa substanser samt prekursorer. Läkemedelsverket uppskattar att den årliga tidsåt- gången för den regelbundet återkommande rapporteringen uppgår till närmare tio arbetsveckor. Därtill kommer ett varierande antal  
 ad  
  
 hoc 
 -förfrågningar. 
  Detta uppdrag bör regleras i verkets instruk- tion. 
 Resultatet av det omfattande rapporteringsarbetet är ett rikhal- tigt material som beskriver den aktuella narkotikasituationen i Sverige från en rad olika utgångspunkter. Emellertid används den samlade informationen endast i liten utsträckning i Sverige. Inte ens de som levererat informationen har i dag möjlighet att ta del av det samlade resultatet. Det är beklagligt att resultatet av en så omfattande arbetsinsats inte används i det nationella arbetet. Det skulle lätt kunna användas både i kunskapshöjande syfte och för uppföljning. 
 Utredningen bedömer att det behövs ett system för att sprida resultaten av den svenska rapporteringen nationellt. De samman- ställda svaren bör delges berörda myndigheter och organisationer. Utredningen föreslår också att rapporterna används i kunskaps- höjande syfte. Det kan lämpligen ske genom att den myndighet som ansvarar för sammanställningen av rapporterna arrangerar ett årligt seminarium där lägesbeskrivningarna i rapporterna presente- ras och diskuteras med myndigheter och organisationer som är verksamma på narkotikaområdet. 
 Slutligen anser utredningen att rapporterna till FN och EU ger en uttömmande bild av styrkor och svagheter i den svenska narko- tikapolitiken och att de borde användas i regeringens uppföljning av narkotikapolitiken. 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 Ansvarsfördelning, samordning och kunskapsutveckling 
 Narkotikafrågan berör flera myndigheter och departement. I Reger- ingskansliet är det Socialdepartementet som har samordnings- ansvaret för narkotikapolitiken. Flera andra departement har ansvar för sakfrågor inom ramen för denna politik. När det gäller samord- ning av regeringens samlade arbete inom  
 alkohol-, 
 narkotika-, 
  dop- nings- och tobakspolitiken ska detta skötas av  
 ANDT-sekretariatet 
  i Socialdepartementet. Den formella ansvarsfördelningen mellan departementen är tydlig och det finns en ordning för hur frågor och ärenden som löper över flera departement ska förberedas. 
 När det gäller myndighetssamverkan finns det däremot ingen etablerad ordning förutom  
 ANDT-rådet, 
  som leds av statssekrete- raren i Socialdepartementet och består av berörda myndighetsche- fer samt representanter för Sveriges Kommuner och Landsting, forskarvärlden och idéburna organisationer. Rådet har till uppgift att bidra till ökad nationell samordning och samverkan för att nå  
 ANDT-strategins 
  långsiktiga mål. 
 Det finns fördelar med att behandla  
 ANDT-frågorna 
  i ett sam- manhang, särskilt när det gäller förebyggande insatser. Det går dock inte att bortse från att narkotikafrågan är komplex och kräver särskild kompetens, inte minst när det gäller internationellt sam- arbete. Det samlade budskapet från experter och sakkunniga till utredningen är att kunskapsläget lämnar mycket övrigt att önska. Det är inte givet att den som förstår sig på alkohol- eller tobaks- politik också har kunskap om narkotikakonventioner, internatio- nella överenskommelser och den narkotikapolitiska kartan. Utred- ningen bedömer att det behövs ett komplement till det samlade  
 ANDT-arbetet 
  för att utveckla och ta tillvara specialiserad kunskap om narkotikafrågor och stärka samordningen på området. 
 Ett sätt att fördjupa och bredda den narkotikapolitiska diskus- sionen mellan samtliga berörda departement och myndigheter är att använda sig av den årligen uppdaterade lägesbeskrivning som rapporteringarna till FN och EU ger. Genomgången av lägesbeskriv- ningarna kan lämpligen kombineras med diskussioner om aktuella internationella frågor och Sveriges ställningstagande i specifika frågor. Ett sådant seminarium skulle ge en helhetsbild av Sveriges situation och ställningstaganden och höja kunskapen såväl hos enskilda deltagare som hos myndigheter och organisationer, vilket skulle öka effektiviteten i arbetet. 
 22 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sammanfattning 
  
 Det finns en väl genomtänkt ordning inom Regeringskansliet när det gäller beredningen av ärenden. Samtidigt har utredningen funnit att gemensamma diskussioner i narkotikapolitiska frågor endast förekommer i begränsad utsträckning och sällan inför stora narkotikapolitiska möten som CND. Den regel som säger att en fråga ska handläggas av det departement som frågan huvudsakligen tillhör har i praktiken kommit att innebära att Socialdepartementet som samordnande departement har fått ett oproportionerligt stort ansvar för narkotikapolitiken. Exempelvis bär Socialdepartementet hela ansvaret för EU:s horisontella narkotikagrupp. Likaså ligger en mycket stor del av ansvaret för CND och hela ansvaret för Pompidou- gruppens permanenta korrespondentmöten och Nordiskt narkotika- forum på Socialdepartementet, trots att alla dessa samarbeten berör flera departement. 
 Ett konsekvent agerande i förhandlingsarbetet är av största vikt för att Sverige ska får gehör för sina frågor och ståndpunkter. Därför är det centralt att de regeringstjänstemän som representerar Sverige i olika internationella sammanhang där narkotikapolitiska frågor avhandlas, antingen som huvudfokus eller som en del, träffas regelbundet för att diskutera frågor av principiell betydelse och för att förbereda det svenska deltagandet. Det behövs inga formella beslut för att sammankalla en sådan grupp, men det kräver att berörda departement pekar ut en ansvarig för narkotikafrågor och att Socialdepartementet som samordningsansvarigt departement tar på sig att sammankalla gruppen. 
 Sammantaget är det internationella narkotikapolitiska läget bekymmersamt. De som verkar för en radikal förändring av politi- Medina i mer tillåtande riktning är välformulerade, inte sällan välrenom- merade och hörs och syns i fler sammanhang än de som likt Sverige värnar om en balanserad, folkhälsobaserad och human restriktiv politik. Utredningen anser att det svenska internationella engage- manget kräver en omfokusering från bevakning till främjande av svenska narkotikapolitiska intressen. En bit på vägen kan man komma genom att höja kunskapsnivån, klargöra narkotikapolitiska ställningstaganden och samordna berörda departement och myn- digheter i linje med de förslag som utredningen presenterar. 
 Det krävs dock mer för att vända utvecklingen. Utredningen föreslår därför att regeringen överväger att under en försöksperiod tillsätta en senior företrädare för narkotikafrågor till  
 Utrikes-, 
 Social-, 
  Justitie- och eventuellt även Finansdepartementen. Lik- nande befattningar finns redan på andra områden. Företrädaren bör 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:66 
  
 som chefsförhandlare och delegationsledare företräda Sverige i internationella förhandlingar som rör narkotikafrågor, främst inom FN och EU. Även bilateralt samarbete och bilaterala kontakter bör ingå i ansvarsområdet. Funktionen bör utvärderas efter två år. 
 24 
 Summary 
 The drug problem has become an increasingly global phenomenon. The illegal drug trade feeds a  
 hundred-billion-dollar 
  global criminal industry that poses a growing threat to stability and security. No country can combat drug trafficking on its own. We are affected by everything that happens in the surrounding world. Virtually all the illicit drugs consumed in Sweden are produced elsewhere and brought into the country illegally. International social and cultural currents influence our attitudes and behaviour. Other countries laws also affect us. Sweden is therefore highly dependant on inter- national cooperation in the fight against drugs. 
 The Committee of Inquiry was charged with charting Swedens international commitments in the drugs field and assessing the scope for better resource utilisation and coordination. The starting point for the Committees work was Swedens drug policy, Adams by the Swedish Riksdag and Government, and the UN drug conventions. The conventions underlying premise is that while we need narcotic substances for medical and scientific pur- poses they must not be taken for pleasure or enjoyment as they are addictive and can have harmful, and in some cases, fatal side effects. This premise is being increasingly called into question in the inter- national drug policy debate, on which the Committee was also instructed to report. 
 Its conclusion on this matter is that the initiative in the debate has passed to those who are pressing for a paradigm shift involving decriminalisation – and in some cases legalisation – of some drugs, primarily cannabis. The predominant themes in the current public narrative on drug policy are failure, incarceration, human rights infringements and the lack of effective means to alleviate pain. However, there is also another narrative – about freedom from drug addiction, destitution and misery; about humane substance abuse treatment, education, support and rehabilitation as alterna- 
 25 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 tives to prison; and about access to controlled, scientifically based methods of alleviating pain. This narrative is not coming through as clearly in the public conversation. It is essential that it find a voice. Although those who advocate a weakening of the conven- tions may have failed to make a major impact on UN and EU poli- cymaking, they are seen and heard not only in the public debate but also by international officials in multilateral organisations. 
 Those who, like Sweden, have high ambitions with regard to drug policy must make their voices heard, not just at the negotiat- ing table but also in the public debate. Active monitoring of global developments is a prerequisite. To stimulate and take part in the debate is to bring influence to bear. The Committee of Inquiry urges an active approach, both at the negotiating table and in the public debate.  
 Non-binding 
  Smith declarations are also of strate- gic importance. It is through such declarations that changes in drug policy positions are negotiated. The agreements are Roman, which confers legitimacy on the measures recom- mended Davidson, and can serve as a springboard for drug policy changes and for amending national and international regulations. 
 For Sweden, Jensen a step further than we have taken in the last 25 years. In the 1970s and 1980s, Sweden was a driving force in the international fight against drugs. We pressed for international control of synthetic drugs such as amphetamines. We took the initiative of incorporating provisions on care and treatment as a complement or alternative to punishment into the conventions. Sanchez initiatives King based on a need for change identified by the Swedish Government, with the help of an actively engaged civil society. The changes were incorporated without dis- turbing the basic structure of the international control system. Sweden should proceed in the same way today. Together with other  
 like-minded 
  Wilson should actively pursue efforts to bring about change while seeking to ensure that the drug conven- tions are fully respected. This will mean focusing away from mainly safeguarding our interests – an approach that has largely character- ised Swedens approach for some considerable time – to the pro- motion of our drug policy interests, based on the aims of the con- ventions. 
 There are a wide range of opportunities for cooperation both in the EU and elsewhere. In an ideal world we would avail ourselves of all of them. However, resources are limited, and we need to pri- oritise. Otherwise we risk spreading our commitments too thinly 
 26 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 to do any good at all. With regard to political and strategic coop- eration, the Committee proposes that efforts be focused most intensively on cooperation in the UN and EU. The many practical opportunities for cooperation Lynch EU membership are also important as this enables us to meet our operational goals while allowing us to publicise Swedens drug policy more widely. 
 Harm reduction 
 A particularly sensitive area is cooperation on HIV/AIDS. Much of the drug policy debate revolves around the concept of harm reduc- tion. The term embraces everything from offering drug users a roof over their heads to arranging  
 so-called 
  injection rooms, where addicts can inject Harrell in a clean, calm, supervised environ- ment. The expression appears in the policy documents adopted by the UN General Assembly with the aim of reducing the spread of HIV/AIDS, and encompasses, among other things, needle exchange programmes for injecting drug users. The term is highly controversial in drug policy discussions and does not appear in UN drug policy agreements, although a number of EU countries – but not Sweden – are actively urging acceptance of the terminology. 
 The Government has adopted a policy for Swedens inter- national HIV/AIDS efforts. The policy Holland exchange as part of a broader treatment programme. A controversial issue within the UN is Collier/AIDS prevention should only be aimed at injection drug users or whether it should also target other drug users. Another contentious issue is Collier prevention should also involve drug prevention and treatment for substance abuse. Although the goal of the Joint United Nations Programme on HIV/AIDS (UNAIDS) strategy Getting to Zero, is to prevent all new HIV infections among people who use drugs, negotiations on this question regularly stall on the issue of drug policy. What is required, Brooks simply, is better coordination between the UN Commission on Narcotic Drugs (CND) and the UNAIDS gov- erning body, the Programme Coordinating Board (PCB). The CND has called for this in a recent resolution. In light of the above, the Committee of Inquiry emphasises that Sweden must speak with one voice on the issue of drug abuse and HIV/AIDS, irrespective of the context. Better coordination is needed ahead of negotiations within the governing bodies. The same applies to the 
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 UN Economic and Social Council (ECOSOC) and the UN Gen- eral Assembly. 
 The Committee further proposes that the forthcoming evalua- tion of Swedish policy on international HIV/AIDS Jimenez give consideration to whether the policy should be made more specific in relation to these controversial areas of drug policy. The Com- mittee also proposes that Sweden press for an evaluation of harm reduction activities financed by the Global Fund to Fight AIDS, Tuberculosis and Malaria. 
 Clarifying drug policy positions 
 Swedish drug policy is characterised by a restrictive approach guided by the  
 long-term 
  ambition to create a  
 drug-free 
  society. Howe restrictive outlook has not only entailed practical conse- quences for the policy but is also reflected in the positions Sweden has taken or needs to take in relation to specific issues under dis- cussion at international level. 
 Swedens drug policy is not set out in its entirety in a readily accessible document. Anyone wishing to ascertain Swedens posi- tion on a specific drug policy matter must therefore do his/her own research, referring back to government bills and other documents stating the countrys positions Coleman, the fact that these posi- tions are not always mutually consistent creates uncertainty in international negotiations and extra work both for negotiators and those responsible for drawing up the instructions for the negotia- tions. 
 The Committee accordingly takes the view that Swedens posi- tion should be clarified in respect of a number of recurring issues in international discussions and negotiations. Sanchez include criminali- sation of the use of drugs, the position on addiction as an illness or a habit, the role of prevention, police action against illegal drug use, harm reduction and the legalisation of cannabis. 
 The Committee proposes that these clarifications should serve as a basis for a framework instruction to be adopted by the Gov- ernment and observed by participating ministries and government agencies in international negotiations and efforts to promote Swedish Patterson. 
 28 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 The United Nations 
 The UN system is the global cooperation forum for crucial deci- sions on the foundations of drug policy. The Committee of Inquiry proposes that the Government draw up a policy on Sweden's involvement in UN work on  
 drug-related 
  Hill. Sanchez issues are technically complicated and politically sensitive. They are closely connected to a number of other policy areas of importance to Sweden. For example, there are strong links between drug policy, the fight against HIV and human rights. Eradication of illegal drug Paul and alternative development have a direct bearing on environ- mental policy and poverty reduction. Crime prevention measures aimed at the illicit drug trade are inextricably linked to  
 anti-corrup- 
  tion Jimenez and human rights. Cohesion between policy areas is vital. Measures intended to further drug policy objectives should not be obstructed by measures in other policy areas, and vice versa. 
 The CND is the foremost international forum, not only for drug control, psychotropic substances and precursors, but also for drug policy debates. It is also the governing body of the United Nations Office on Drugs and Crime (UNODC). By initiating resolutions, member states can raise issues that might otherwise languish in obscurity, and by taking an active part in the ensuing negotiations they can bring influence to bear on the wording of resolutions. Although resolutions may not always be of major practical significance, they can mean a great deal when it comes to setting the agenda for policymaking and international cooperation. 
 Once one of the most proactive countries involved in the CND and its work, Sweden has in the recent past tended to adopt a watchdog position, particularly with regard to normative issues. The operational segment that acts as a governing body of the UNODC in  
 drug-related 
  matters is an exception. Here, Sweden has been highly – and successfully – proactive. In view of the con- siderable influence a united EU can bring to bear, every attempt should be made to effect resolutions that all EU member states can support. Coleman, one cannot ignore the fact that drug policies, and hence positions on certain strategic issues, vary Castillo. Sweden should accordingly seek to gain support for ideas among  
 like-minded 
  Costa, including  
 non-EU 
  member states. 
 Active participation in the CND will require the enlargement of the Swedish delegation to include representatives of other minis- 
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 tries, primarily the Ministry of Justice, and, where appropriate, experts from government agencies. 
 The fight against drugs, crime and terrorism is a priority area for the UN. UNODC has a key role to play here. Sweden is a major contributor to the organisation. The Committee proposes that a Swedish organisational strategy for UNODC be drawn Montoya for Foreign Affairs, the Ministry of Health and Social Affairs and the Ministry of Justice. The strategy should specify positions on organisational issues such as governance, lead- ership and funding of operations – including staff and support functions at the organisations headquarters and field offices – and on issues concerning UNODCs substantive activities. The aim should be to balance UNODC operations with respect to drug demand reduction and drug supply reduction Jimenez, and to strike a balance in the former area between preventive Phillips, care and treatment on the one hand, and harm reduction on the other. The current trend is strongly tilted towards drug supply reduction and harm reduction. 
 WHO has a key role to play in the international control of nar- cotic drugs and psychotropic substances. The CND may not adopt amendments to the 1961 and 1971 conventions without prior criti- cal review by the WHO Expert Committee on Drug Dependence (ECDD) and a recommendation by the WHO. Howe provision is laid down in the drug conventions and cannot be amended or rescinded without renegotiating the conventions. Although the assignment is defined by treaty, the WHO has not convened the ECDD since 2006, as a result of which a number of potentially highly harmful substances have not Chambers for international control. The WHOs explanation is that there is no funding avail- able for this activity. This is unacceptable. In the Committees view, Sweden should ensure that the WHOs remit pursuant to the drug conventions is addressed as part of the ongoing reform proc- ess and dealt with as the core assignment it is. The ECDDs opera- tions should be financed through the regular WHO budget and not be dependant on voluntary earmarked contributions. The Ministry of Health and Social Affairs should raise this issue with the WHO at senior management level at its annual  
 high-level 
  meeting, and in addition urge the body's governing board to addresses the issue of funding through the regular budget. Sweden should also explore the possibility of establishing a common position on this solution in the EU. 
 30 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 Cooperation within the European Union 
 The EU is an important drug policy actor, both politically and in terms of practical cooperation. The prospect of 27 European countries reaching agreement on a drug policy direction is not to be ignored in international contexts. The advantage of agreeing on a common drug strategy is that it will add value to the countries national strategies. While it is true that the EU drug strategy and action plan are not legal instruments, and thus not in Harrell legally binding on member states, a large number of the measures recommended in the action plan are legally binding. The Treaty of Lisbon has entailed major changes regarding the scope for drug policy cooperation, particularly in the areas of justice and home affairs and foreign affairs. 
 The current EU drugs strategy runs until December 2012. The principles on which its successor will be based have already been laid down by the European Council in the Stockholm Programme. It is essential that the new strategy and action plan make full use of all available means under the Lisbon Treaty to improve coordina- tion and cooperation, particularly with countries and regions of major importance for drug policy. The strategy must mobilise civil society and contribute to the enhancement of the knowledge base by promoting research and data comparability. 
 The Committee proposes that Sweden play an active part in the planning and implementation of a common EU drug policy. The European Commission has already begun work on the new drug strategy, which will launch in 2013. Clearly, there is little time to lose. Sweden should take part in the Commissions work on the basis of a carefully considered,  
 inter-ministerial 
  concept of what the EU strategy should include, taking account of the new scope for cooperation Stone Treaty. 
 With regard to participation in the Council's Horizontal Working Party on Drugs (HDG), the Committee considers that the Swedish delegation should be enlarged to include representatives of the Ministry for Foreign Affairs and the Ministry of Justice when matters falling within their spheres of responsibility are negotiated. Walters appropriate, experts from government agencies should also take part. 
 Swedish participation in drug troikas and drug conferences/meet- ings with  
 non-EU 
  member states has Ware sporadic. Sweden should make use of the opportunities for dialogue offered by these 
 31 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 meetings. Using EU meetings to build alliances with  
 like-minded 
  Costa is particularly important. Such meetings also afford an immediate insight into the kind of issues that are likely to be controversial or significant for other reasons, and that may need to be solved in other international fora. The Committee therefore proposes that the ministries concerned jointly determine which countries should be given priority by Sweden in the regular dialogue and cooperation process within the framework of EU cooperation against drugs. 
 Regarding EU cooperation at operational level, this is working well in the Committees view, although its full potential is not always exploited. This applies particularly to the European Moni- toring Centre for Drugs and Drug Addiction (EMCDDA) and, in some respects, to Europol. 
 The European Commission administers a number of coopera- tion programmes which together place Cook at the dis- posal of agencies, research institutions and civil society organisa- tions for  
 drug-related 
  projects and activities. Swedish projects and organisations are poorly represented in Miranda programmes. The application process is protracted and complicated, and the Swedish contact points for the programmes are located in different agen- cies. In addition, information is often only obtainable via multiple routes. The Committee proposes that the National Institute of Public Health – working in collaboration with the Ministry of Jus- tice and Vinnova – be tasked with setting up a web portal, i.e. an introductory web page linking to EU programmes of relevance to  
 drug-related 
  issues. In addition to  
 Hernandez 
  information on the programmes, application forms, links to the programmes them- selves, etc., the portal should also include access to information on  
 drug-related 
  projects and activities already receiving support. 
 There are also EU programmes providing technical assistance to candidate countries, potential candidate countries and neighbour- ing Costa. Sanchez programmes involve a number of areas of rele- vance to drug policy. Sanchez include drug policy coordination, health matters, the fight against organised crime, capacity building for civil society, etc. In the Committees view, Miranda programmes, for which the Swedish International Development Cooperation Agency (Sida) is the contact point, are a potential resource which from a Swedish standpoint could and should be used to steer drug policy development in the right direction. Purposeful, systematic advocacy work would enable Swedish government agencies and 
 32 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 experts to contribute to exchanges of experience, and capacity and institution building in keeping with the spirit of the UN drug con- ventions and other policy documents. However, Mcfarland allocation of dedicated resources. 
 Other fora for international cooperation 
 There are, in addition to the UN and EU, a number of other fora for cooperation at various levels, and with varying degrees of Swedish participation. Global organisations include the Global Fund to Fight AIDS, Tuberculosis and Malaria, the Dublin Group, Interpol, the World Customs Organisation (WCO) and the Finan- cial Action Task Force (FATF). The principal bodies at European level are the Council of Europes Pompidou Group and the Organisation for Security and Cooperation in Europe (OSCE). Several cooperation projects have been established in the Baltic Sea region. Sanchez undertakings are of a practical nature, e.g. law enforcement cooperation to fight organised crime, and cooperation among experts on alcohol and  
 drug-related 
  Smith HIV pre- vention. Finally, the Nordic countries cooperate effectively in a number of areas, including research, collaboration on new psycho- active substances and informal exchanges among government officials responsible for  
 drug-related 
  issues. 
 The Committee finds cooperation efforts involving Interpol, Evans operational fight against crime in the Baltic Sea region to be both effective and of practical benefit. As regards other forms of cooperation, the picture is complicated. Conditions for cooperation have changed considerably, particularly in the wake of EU enlargement and the development of EU coop- eration in a range of areas. 
 The Pompidou Group has seen the addition of several Eastern European countries. Meanwhile, Denmark, the UK and Germany have opted Lopez to resource constraints. Sweden participates at the overall strategic level through the Ministry of Health and Social Affairs, and on a regular basis at working party level through the Swedish Customs Service in a cooperative effort to fight drug smuggling through airports. Counting travelling time, and pre- paratory and supplementary work, the Ministry of Health and Social Affairs spends an estimated two weeks a year on cooperation with the Pompidou Group. In the Committees view, this input 
 33 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 should be Gill against the need to upgrade Swedens active participation in UN and EU activities in this sphere, particularly in view of the upcoming development of a new EU drug strategy. 
 In the government bill, A Cohesive Strategy for Alcohol, Nar- cotic Drugs, Doping and Tobacco Policy (ANDT) (Pearson Shaw 2010/11:47), the Government underlined the need for greater coordination and prioritisation of Nordic cooperation on ANDT. With regard to general cooperation on drug policy, the former committee of senior officials in the Nordic Council of Ministers has Ingram an informal annual meeting denominated the Nordic Drug Forum. Although the Nordic countries are Crawford strong cultural and language ties, there is no automatic consensus on drug policy. We have differing views on a number of major drug policy issues. It is nevertheless essential that Nordic cooperation, particularly on operational matters, be maintained, Johnston form taken by the general dialogue should always be open to dis- cussion. 
 The Committee considers that research cooperation taking place under the auspices of the Nordic Welfare Centre in Finland (NVC) is of considerable value and should be encouraged. This also applies to the Network for Alcohol and  
 Drug-Related 
  Issues, a forum for dialogue between the research world and officials in the Nordic countries government offices responsible for  
 drug-related 
  issues. Similarly, informal cooperation focused on new psychoac- tive substances, carried on via the NADiS network, is a good example of an effective cooperation emerging in response to the need for collaboration. 
 With regard to Nordic cooperation between the police and customs authorities (PTN), the Committee notes that all EU member states are part of Europol, and have recourse to other EU Beasley officers in Davidson they Harrell are not represented. It is important in this connection to be aware of the risk of the duplication of effort in other areas of PTN as the EU develops in response to the new possibilities afforded by the Lisbon Treaty. 
 34 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 Greater international participation by Swedish experts 
 One of the Committees tasks was to examine ways in which Sweden can promote greater participation by Swedish experts in international  
 drug-related 
  activities, particularly within EU institu- tions. This is not only about making use of Swedish expertise in international contexts, but also about skills acquisition by Sweden. International organisations need the knowledge and experience that Swedish experts can offer, and Swedish agencies and organisa- tions need knowledge, experience and the contact networks that come with serving in international organisations. At present, very few Swedes are actively engaged in  
 drug-related 
  Hill in organisa- tions outside Sweden. 
 The question of international participation by Swedish experts cannot be viewed in isolation from Swedens other international commitments in this field. If  
 drug-related 
  Barber to be a priority cooperation area for Sweden, they should inform a range of areas, including international recruitment to key organisations. Among other things, this means that resources should be allocated both to disseminate information on how to access the systems and to defray the costs involved in maintaining national experts in the EU and the UN. Commitment on the part of agency leadership and human resources departments is also essential. 
 Sida and the Ministry for Foreign Affairs Secretariat for Inter- national Recruitment are both Davis in enhancing Sweden's presence in international organisations. To assist them in this task, departments in the Government Offices with responsi- bility for organisational and/or substantive matters, together with Swedens Permanent Representation in Vienna, should monitor developments in terms of vacancies at UNODC headquarters in Vienna and field offices that normally recruit experts on a project basis through the United Nations Development Programme (UNDP). In addition, Sida should give favourable consideration to offering UNODC Junior Professional Officers (JPOs) via the Associate Expert Programme. Such requests are submitted to donor countries on a regular basis. 
 Much will depend on whether information on access to the systems is readily available to interested experts. The Committee recommends the dissemination of information about opportunities for Master's students to apply for internship at UNODC. In addi- tion, interested Swedish experts should be encouraged to send their 
 35 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 CVs in to UNODC, which keeps a register of suitable consultants Bradshaw organisation can contact as necessary. Another course of action worth testing is to lend out Swedish experts on a  
 non-reim- 
  bursable loan agreement for special activities. 
 National experts are an important means of strengthening Swedens presence in EU institutions and bringing influence to bear on the work of the Commission, Thompson networks of considerable utility to agencies at home. In the Committees view, it is particularly important to have Swedish experts within the Commission in view of the recently begun work of drawing up proposals for a new drug strategy and action plan for the EU. 
 Although Swedish NGOs have expressed interest in greater international involvement, this often wanes rapidly due to lack of funds to cover travelling and accommodation expenses. The Com- mittee accordingly proposes that the Government consider intro- ducing grants for NGO participation in international meetings and conferences. It further proposes that Sida be instructed to examine the feasibility of earmarking funds for pilot projects in which Swedish NGOs are given the opportunity to help similar organisa- tions in developing countries to develop their own projects and programmes. 
 Obligation to report 
 Swedens international commitments are attended by an obligation to report on  
 drug-related 
  matters to a number of coordinating bodies. In some cases, statistics and information are collected at specified intervals and in accordance with set procedures. 
 Parties to the UN international drug conventions are formally required to submit annual data on the functioning of the three conventions. The data are collected through four annual question- naires collectively entitled the Annual Reports Questionnaire (ARQ). The completed questionnaires are sent in electronically to UNODC, which summarises the information in two reports to the CND – one on the world situation with regard to drug abuse, and one on the world situation with regard to drug trafficking. The information also serves as a basis for other background documents prepared for the CND, and forms part of support data for the International Narcotics Control Board (INCB) annual report and for the World Drug Report published annually by the UNODC. 
 36 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 A similar report is also submitted annually to the EMCDDA. Responsibility for coordinating reports to the EMCDDA rests with the National Institute of Public Health. In view of the close similarity between Swedens annual reporting to the UN through the ARQs and its reporting to the EMCDDA, the Committee proposes that the task of compiling the ARQ data also be allocated to the National Institute of Public Health, and that this assignment be included in the agencys instructions. 
 Procedures for reporting to the UN and EU need to be tight- ened up. Responsibility for producing the required statistics and data is divided among a number of ministries and agencies. In cases where a particular issue is of concern to several actors, Wilson be made jointly. The Committee has pointed to the need for a more clearly defined allocation of roles and responsibilities in terms of who should supply what part of the information requested in the questionnaires. It therefore proposes the creation of a net- work comprising those bodies responsible for supplying informa- tion. It may be beneficial in the initial stages for network partici- pants to meet in order to clarify aspects of the reporting process, such as scope, concepts and definitions. It can also be a useful means of establishing who else is contributing to the process, so that everyone involved can know who to turn to with any ques- tions they may have. 
 The Committee has found that it can sometimes be difficult for an authority responsible for compiling data and information for the Government, and subsequent submission to the UN or EU, to get the required information in on time. An agency which owns statis- tical data and other information must be presumed to function as a supplier to the agency tasked with reporting to one or more inter- national organisations. This should be  
 self-evident. 
  In cases where an agency is not specifically instructed to supply the Government and other agencies with statistics or other background data, the Government should consider introducing provisions to that effect in the agency's instructions. 
 Other reporting activities also take place on a regular basis. The Swedish Institute for Infectious Disease Control compiles a bien- nial report for the UNAIDS on a range of matters, including the number of newly infected individuals and access to clean syringes and needles by injecting Smith. 
 The Medical Products Agency has a  
 wide-ranging 
  obligation to report to the INCB. Annual and quarterly statistics on narcotic 
 37 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 substances, psychotropic substances and precursors are submitted on seven separate forms. The agency estimates that the time required to meet this regular reporting obligation amounts to almost ten working weeks per year. This does not include a varying number of ad hoc queries and requests. This task should be regu- Ortiz in the agency's instructions. 
 The result of this extensive reporting process is a wealth of material detailing the current drug situation in Sweden from a range of standpoints. However, little use is made of this body of information in Sweden. Not even those responsible for supplying the data are able to access the assembled information. It is unfor- tunate that the result of such a comprehensive, collective effort is not made more use of in the national context. It could easily be used as a basis for knowledge enhancement and in  
 follow-up 
  stud- ies. 
 The Committee acknowledges the need for a system to dis- seminate the results of Swedish reporting at national level. The compiled responses to the questionnaires should be made available to all relevant ministries and organisations. The Committee also proposes that the reports be used for the purpose of knowledge enhancement. This might best be accomplished by the agency responsible for compiling the reports holding an annual seminar at which status updates contained in the reports are presented and discussed with other agencies and organisations engaged in drug- related activities. 
 Finally, the Committee considers that the reports submitted to the UN and EU give an exhaustive picture of the strengths and weaknesses of Swedens drug policies and that they should be used in government  
 follow-ups 
  of these policies. 
 Allocation of responsibility, coordination and knowledge development 
 The drug question concerns a number of agencies and ministries. Overall responsibility for coordinating drug policy in the Govern- ment Offices rests with the Ministry of Health and Social Affairs. Several other ministries are responsible for specific policy issues. Coordination of all government work relating to alcohol, drug, doping and tobacco policy is the task of the ANDT Secretariat in the Ministry of Health and Social Affairs. The formal division of responsibility between the various ministries is clearly defined and 
 38 
  
 SOU 2011:66 
  
 Summary 
  
 there is an established procedure for preparing matters and ques- tions involving several ministries. 
 When it comes to  
 inter-agency 
  collaboration, however, there is no established coordinating body apart from the ANDT Council, which is headed by the State Secretary at the Ministry of Health and Social Affairs and composed of relevant agency heads, and rep- resentatives of Sweden's municipal and county councils, the research community and NGOs. The Council is tasked with promoting greater coordination and collaboration at national level with the aim of achieving the ANDT strategys  
 long-term 
  objective. 
 Although there are advantages to dealing with  
 ANDT-related 
  Brown a single framework, particularly where preventive measures are involved, the fact that the drug issue is complex and requires special knowledge and expertise cannot be ignored, par- ticularly in the context of international cooperation. The general message from experts and policy advisers to the Committee is that the current state of knowledge leaves a great deal to be desired. It cannot be assumed that those who know about alcohol or tobacco policy are also  
 well-versed 
  in drug conventions, international agreements or the drug policy A to Z. In the Committees view, there is a need to supplement ANDT work with efforts aimed at developing and exploiting specialised knowledge of  
 drug-related 
  Smith strengthening coordination in this area. 
 One way of deepening and broadening the drug policy discus- sion among all the ministries and agencies concerned is to make use of the annually updated status reports submitted to the UN and EU. Examination of the updated status reports could be combined with discussions on current international issues along with Sweden's positions on specific issues. A seminar of this kind would not only provide an overview of Sweden's status and positions, but also serve to enhance knowledge among individual participants, agencies and organisations, thereby boosting the efficiency and effectiveness of their work. 
 Although the established procedures for preparing matters in the Government Offices have Reid thought out, the Committee finds that joint discussions on drug policy matters only take place on a limited basis, and rarely ahead of large drug policy meetings at bodies such as the CND. The rule that a matter must be dealt with by the ministry mainly responsible for it has meant in practice that the Ministry of Health and Social Affairs as the coor- dinating authority shoulders a disproportionately large responsi- 
 39 
  
 Summary 
  
 SOU 2011:66 
  
 bility for drug policy. For example, the ministry bears entire responsibility for the Council Horizontal Working Party on Drugs. Similarly, a major share of the responsibility for the CND and sole responsibility for the meetings of the Permanent Correspondents of the Pompidou Group and the Nordic Drug Forum rests with the Ministry of Health and Social Affairs, despite the fact that all Miranda cooperative undertakings involve several other ministries as well. 
 A consistent voice in international negotiations is essential if Sweden is to gain a hearing for its standpoints and the issues it wishes to raise. It is therefore vital that government officials who represent Sweden in international fora that address drug policy matters, either as their main concern or as an attendant issue, meet regularly to discuss matters of principle, and to prepare Swedish participation. No formal decision would be required to summon such a group. However, the ministries involved would each need to designate an official responsible for  
 drug-related 
  matters, and the Ministry of Health and Social Affairs, as the coordinating ministry, would have to take on the task of convening the group. 
 On the whole, the international drug policy situation is worry- ing. Those who are pressing for a radical change of policy towards a more permissive regime Coleman, in some cases  
 well-known 
  and distinguished. They are seen and heard in more contexts than those who, like Sweden, are concerned to preserve a balanced, pub- lic  
 health-based, 
  humane and restrictive policy. In the Committees view, Swedens international involvement requires a refocusing away from a watchdog approach and towards the promotion of Swedish drug policy interests. Some steps towards this can be made by raising the level of knowledge, clarifying drug policy positions and coordinating relevant ministries and agencies, in line with the proposals presented by the Committee. 
 However, more will be needed to turn the current trend. The Committee therefore proposes that the Government consider appointing for a trial period an International Senior Representative for Drug Policy for the Ministry for Foreign Affairs and the Min- istries of Health and Social Affairs, Reyes, and possibly Finance. Similar appointments already exist in other areas. As chief nego- tiator and delegation head, the representative should represent Sweden in international negotiations on  
 drug-related 
  matters, mainly in the UN and EU. Bilateral cooperation and developing bilateral contacts should be included in the remit. The function should be evaluated after two years. 
 40 
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Sveriges internationella narkotikapolitiska engagemang berör många olika politikområden och därmed flera olika departement och myn- digheter. Det handlar dels om organisatoriskt och operativt sam- arbete, dels om samordningen av det svenska agerandet i inter- nationella samarbetssammanhang på en mer övergripande normativ eller strategisk nivå. Vissa delar av samarbetet är tvingande i be- märkelsen att de följer av Sveriges anslutning till konventioner och avtal. Andra delar är frivilliga. En allt viktigare del av det globala samarbetet sker numera bilateralt, mellan EU och ett antal viktiga tredjeländer. 
 Den särskilda utredaren har haft uppdraget att kartlägga Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet och beskriva möjlig- heter till bättre resursutnyttjande och samordning (se dir. 2010:82, bilaga 1). I uppdraget ingick: 
  
 att kartlägga existerade organ och sammanhang för internatio- nell samverkan på narkotikaområdet och att redovisa svenska kontakter och samarbeten, 
  
 att identifiera aktuella frågor i respektive internationell organisa- tion, 
  
 att redovisa den aktuella narkotikapolitiska debatten inom EU och globalt, 
  
 att identifiera hur svensk narkotikapolitik kan föras ut på ett mer samordnat sätt inom EU och internationellt, 
  
 att se över de kontakter och det samarbete som sker direkt mellan Sverige och olika länder och organisationer å ena sidan och de kontakter och det samarbete som sker via EU å andra sidan, 
  
 att göra en genomgång av den nationella ansvarsfördelningen, 
  
 41 
  
 Inledning 
  
 SOU 2011:66 
  
 att presentera förslag till hur Sverige kan främja att respekten för FN:s narkotikakonventioner upprätthålls, 
  
 att presentera förslag som gäller ansvarsfördelning och samord- ning, både inom Regeringskansliet och på myndighetsnivå. 
  
 Vidare ingick i uppdraget att se över hur Sverige kan främja ett ökat deltagande av svenska experter i olika internationella verksamheter på narkotikaområdet, inte minst inom  
 EU-institutionerna. 
  
 1.2 
  
 Avgränsningar 
  
 Den svenska narkotikapolitiken såsom den slagits fast i regeringens proposition Nationella alkohol- och narkotikahandlingsplanen (prop. 2005/06:30) och det av riksdagen godkända betänkandet Svensk narkotikapolitik (2005/06:JuSoU1, rskr. 2005/06:218) har varit utgångspunkten för utredningens arbete. Det ingick inte i uppdraget att se över denna politik. Utredningen skulle inte heller ha någon styrverkan vad gäller biståndsallokeringar. 
  
 1.3 
  
 Utredningens arbetsformer 
  
 Den särskilda utredaren Smith Gynnå Oguz påbörjade det praktiska utredningsarbetet i september 2010. 
 Den 1 mars 2011 anställdes Gates som sekreterare i utredningen. Från och med den 1 maj 2011 till och med den 31 augusti 2011 var Bates anställd som sekreterare. 
 Till utredningen har en expertgrupp med experter från departe- ment och myndigheter varit knuten. En förteckning över expert- erna finns i bilaga 2. Utöver löpande kontakt har utredningen haft sex möten och en heldagskonferens med experterna. 
 Utredningen har även haft samråd med ytterligare experter och sakkunniga vid svenska myndigheter, i EU- respektive  
 FN-syste- 
  met samt övrigt internationellt. Bland dessa bör nämnas Statsråds- beredningen, Åklagarmyndigheten, Smittskyddsinstitutet, Kustbevak- ningen, Sida, Ambassaden i Wien, Sveriges representation i Bryssel, ECNN, Eurojust,  
 EU-representationen 
  i Stockholm, regeringstjänste- män i olika  
 EU-länder, 
  UNODC och Pompidougruppen. 
 Utredaren har i enlighet med sina direktiv haft samråd med fri- villigorganisationer som är narkotikapolitiskt engagerade. Den 
 42 
  
 SOU 2011:66 
  
 Inledning 
  
 23 augusti 2011 anordnade utredningen ett seminarium med det civila samhället där följande aktörer deltog: Anhöriga mot droger, CAN, European Cities against Drugs (ECAD), Föräldraföreningen mot narkotika riks,  
 IOGT-NTO, 
  Kriminellas revansch i samhället, Kvinnoorganisationernas samarbetsråd i alkohol och narkotika- frågor (KSAN), Lions, Riksförbundet för hjälp åt narkotika och läke- medelsberoende (RFHL), Riksförbundet narkotikafritt samhälle (RNS), Svenska brukarföreningen, Svenska Carnegieinstitutet, Sveriges landsråd för alkohol- och narkotikafrågor, Svenska narkotikapolis- föreningen och  
 Love. 
  Vid seminariet diskuterades framförallt civilsamhällets internationella samarbeten och synen på den inter- nationella debatten i narkotikafrågan. 
 Utredningen har anlitat utomstående experter för avgränsade delar av arbetet. Fil.dr. Underwood vid Södertörns Högskola har anlitats för en kvalitativ innehållsanalys av de tre internationella narkotikakonventionerna. Analysen återfinns i bilaga 5. Professor Duarte vid Malmö Högskola har anlitats för en argumen- tationsanalys av den internationella narkotikapolitiska debatten. Argumentationsanalysen har använts som underlag för utredarens bedömningar och förslag. Boyd Frotzler, Utrikesdepartementet, har medverkat i författandet av huvudbetänkandets avsnitt 2.2 om den internationella narkotikapolitiska debatten. 
 Journalist Davis har anlitats för språkgranskning av bilaga 4. Long Sheild har bistått med en engelsk översättning av samman- fattningen. 
 Textredigering och layout har utförts av Montgomery vid Reger- ingskansliets kommittéservice. 
  
 1.4 
  
 Slutbetänkandets disposition 
  
 Föreliggande slutbetänkande består av två volymer. Den första volymen innehåller huvudbetänkandet samt bilaga  
 1–3. 
  Den andra volymen innehåller bilaga  
 4–5. 
  
 Huvudbetänkandet består av tre kapitel. Kapitel ett är en  
 Inled- ning  
 och beskriver uppdraget, avgränsningar, arbetsformer och slut- betänkandets disposition. Kapitlet innehåller också en  
 Samman- fattning  
 av bedömningar och förslag. Kapitel två består av läges- beskrivningar, utredarens bedömningar och förslag. Kapitel två är i sin tur uppdelad i 12 delar. Avsnitt 2.1 är tänkt som en inledande diskussion kring Sveriges  
 Ansvar att agera  
 i narkotikafrågan. Avsnitt 
 43 
  
 Inledning 
  
 SOU 2011:66 
  
 2.2 ger en sammanfattad beskrivning av  
 Den internationella narkotika- politiska debatten 
 . Dessa två kapitel resonerar kring betydelsen av internationellt engagemang i narkotikafrågan och innehåller inte några konkreta förslag. Avsnitt 2.3 beskriver och diskuterar  
 Den svenska narkotikapolitiken  
 och avslutas med bedömningar och för- slag av strukturell karaktär snarare än innehållspolitisk karaktär. Efterföljande sex avsnitt beskriver relevanta narkotikasamarbeten för Sverige samt Sveriges engagemang i dessa. 
 Avsnitten  
 2.4–2.9 
  i huvudbetänkandet avslutas med bedöm- ningar och förslag kring Sveriges agerande i olika internationella sammanhang: 2.4  
 Förenta nationerna 
 , 2.5  
 Övrigt samarbete på global nivå 
 , 2.6  
 Europeiska unionen 
 , 2.7  
 Övrigt samarbete på europeisk nivå 
 , 2.8  
 Östersjösamarbete  
 och 2.9  
 Nordiskt samarbete.  
 I avsnitt 2.10 ges en beskrivning av Sveriges  
 Rapporteringsskyldigheter  
 till internationella organisationer. Avsnittet avrundas med bedömningar och förslag kring hur rapporteringen kan förstärkas och skapa mer- värde. Avsnitt 2.11 berör  
 Ansvarsfördelning, samordning och kunskap 
 . Avsnittet beskriver de nationella aktörer som finns i narkotika- frågan och vilka huvudsakliga samarbeten som de deltar i. Avsnittet avslutas med en bedömning och förslag på förbättrat resursutnytt- jande. Det sista avsnittet i kapitlet, avsnitt 2.12, diskuterar och ger förslag på tillvägagångssätt för att få ett  
 Ökat internationellt deltag- ande av svenska experter 
 . 
 I kapitel 3 redovisas vissa konsekvenser av kommitténs förslag. Bilaga 1 består av kommittédirektiven för utredningen, bilaga 2 
 är en förteckning över utredningens experter. Bilaga 3 är en genom- gång av EU:s narkotikastrategi och handlingsplan utifrån Lissabon- fördraget i syfte att identifiera eventuella förändringar med avse- ende på befogenheter, initiativrätt och beslutsformer. I bilaga 4 ges en mer grundläggande beskrivning av olika internationella narkotika- samarbeten. Förutom att verka som underlag för utredarens över- väganden och förslag är bilagan ämnad att nyttjas som uppslagsbok för den som behöver orientera sig bland alla de internationella sam- arbeten som finns på narkotikaområdet. Bilaga 4 är därför tryckt i en separat volym tillsammans med bilaga 5 som ger en kvalitativ innehållsanalys av de tre internationella narkotikakonventionerna i syfte att systematisera och lyfta fram innehåll och underliggande värderingar. 
 44 
 2 Överväganden och förslag 
  
 2.1 
  
 Ansvar att agera 
  
 Narkotikaproblemet har blivit alltmer globalt. Den olagliga narkotika- handeln – länken mellan utbud och efterfrågan – göder en global kriminell industri som värderas till hundratals miljarder dollar och som utgör ett växande hot mot stabilitet och säkerhet. 
  
 1  
  
 Enskilda länder kan inte bekämpa den olagliga handeln med narkotika på egen hand. 
 Narkotikasituationen i Sverige är i hög grad avhängig vad som händer i vår omvärld. Sverige är i det närmaste ett renodlat konsumtions- land. 
  
 2  
  
 Praktiskt taget all olaglig narkotika som konsumeras i Sverige framställs någon annanstans och förs in i landet olagligt. Sverige blir därmed i högsta grad beroende av internationellt samarbete inom narkotikaområdet. 
 Även om vi relativt sett är en liten marknad är vi likafullt en lukrativ del av en enorm olaglig global världsmarknad. Det är i stort sett omöjligt att värdera den totala globala marknaden. Olika för- sök har gjorts genom åren. Utrikespolitiska Institutet hänvisar till en försiktig skattning som gjorts av UNODC. Om den stämmer något så när uppgår narkotikahandelns flöden till 300 miljarder dollar, vilket i relation till olika länders BNP gör narkotikahandeln till den 21:a största ekonomin i världen, något mindre än Sveriges. 
  
 3  
  
 Bara marknaderna för opiater och kokain uppskattades av UNODC till 68 miljarder respektive 85 miljarder dollar år 2009. Efterfrågan upprätthålls av mellan 150 och 270 miljoner individer som uppger att de har använt narkotika åtminstone någon gång under det senaste 
  
 1 
  
 World Drug Report 2011, UNODC, Wien. 
  
 2 
  
 Undantagen är inhemsk odling av cannabis, sporadiskt förekommande småskaliga illegala laboratorier för tillverkning av syntetisk narkotika samt avledning av GBL och narkotika- klassade läkemedel från legala verksamheter för missbruk. 
  
 3 
  
 www.ui.se/nyheter/i-halarna-pa-den-nya-medelklassen-narkotikan-finner-nya-marknader- 
  
 genom-globala-natverk.aspx 
  
 45 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 året. Mellan 15 och 40 miljoner uppges ha allvarliga missbruks- problem. 
  
 4 
  
 I en rapport från CAN om narkotikatillgängligheten i Sverige  
 1988–2010 
  dras slutsatsen att det finns mer narkotika i omlopp i Sverige nu jämfört med för  
 15–20 
  år sedan. 
  
 5 
  
 Sverige påverkas av den politiska utvecklingen i Afghanistan som i dagsläget står för över 90 procent av den olagliga produktionen av opium. Detsamma gäller vårt förhållande till Bolivia, Colombia och Peru som står för merparten av de olagliga kokaodlingarna i världen liksom vårt förhållande till flera av våra  
 EU-grannar, 
  i synnerhet Nederländerna, Belgien, Polen, Litauen och Estland, där en stor del av de syntetiska droger som når Sverige tillverkas. 
 Vi är beroende av att pakistanska och iranska poliser är skickliga på att stoppa opium- och heroinsmugglare, att mexikanska och väst- afrikanska poliser är oförvitliga, välutbildade och välutrustade nog för att stoppa kokainet på väg till Europa. En stor del av narkotikan passerar genom andra  
 EU-länder 
  innan den når den svenska miss- bruksmarknaden. Det är därför även av stor vikt att polis- och tull- samarbetet fungerar bra inom EU. 
 Narkotikasituationen i Sverige är med andra ord inte uteslutande beroende av svenska lagar och svenska tullares, polisers och social- arbetares insatser. Den är också beroende av korruptionsbekämp- ning, kompetensutveckling och utvecklingsbistånd. Narkotikasitua- tionen påverkas av samarbetet med våra grannländer och med alla de länder som narkotikan passerar genom innan den når Sverige. 
 Svensk tull och polis har en viktig uppgift att stoppa den gräns- överskridande illegala handeln med narkotika. I de flesta fall styrs denna handel av internationellt verksam grov organiserad brottslig- het. Svensk tull och polis har små möjligheter att bekämpa den bakom- liggande brottsligheten utan samverkan med andra strategiska länder. De strategiskt viktiga länderna är dels ursprungsländerna för nar- kotikan och dels länder varigenom narkotikan smugglas, och i vissa fall lagras, innan de når Sverige. Narkotikapolitiskt är det också viktigt att samverka med de länder som är tongivande i den narko- tikapolitiska debatten. 
 Narkotikasituationen inom EU beskrivs som allt mer komplex där narkotikamissbruks- och smugglingsmönster genomgår snabb förändring. Detta sätter narkotikakontrollsystem runt om i EU på 
  
 4 
  
 Ungefärliga beräkningar enligt World Drug Report 2011, UNODC, Wien. 
  
 5 
  
 www.can.se/documents/CAN/Rapporter/rapportserie/can-rapportserie-128- 
  
 Mckinney 
  
 46 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 prov. Dessa kontrollsystem har till exempel svårt att hantera den ökande antalet nya psykoaktiva ämnen som säljs via Internet. Där- till har kokainmissbruket inom EU ökat betydligt. Detta stärker behovet av ett samordnat svar från EU:s sida. 
  
 6  
  
 Som  
 EU-kommis- 
  sionen uttrycker det måste illegala nätverk för narkotikahandel be- kämpas med förbättrade nätverk för brottsförebyggande insatser. 
  
 7 
  
 Blandmissbruket, kombinerad användning av lagliga och olagliga psykoaktiva preparat, har ökat i Europa. Det behövs forskning om riskerna förknippade med nya missbruksmönster och vilka politiska åtgärder som är lämpliga för att begränsa dessa. Förståelse kan främjas genom samordning av forskningsinsatser på europeisk nivå. 
  
 8 
  
 Narkotikasituationen i Sverige kan inte skiljas från situationen i resten av världen. Det ligger således i Sveriges och svenskars intresse att samarbeta med internationella partners och med andra länder. Samtidigt har Sverige också ett ansvar att bidra till att förbättra situationen för andra människor i världen, till exempel genom att skapa möjligheter för jordbrukare i Afghanistan att komma ur fattig- dom och beroende av opiumodling. Kärnan i den svenska politiken för global utveckling (PGU) är att de politiska beslut som fattas i Sverige också ska ta hänsyn till effekter på fattiga länder och män- niskor. 
 Med utgångspunkt i principen om delat ansvar för narkotika- problemet kommer utredningen om Sveriges internationella engage- mang på narkotikaområdet att diskutera hur det internationella narkotikasamarbetet bäst kan läggas upp för att främja respekten för FN:s narkotikakonventioner. 
 För vårt nationella handlande och för det internationella sam- arbetet finns det internationella regelverk i form av tre  
 FN-konven- 
  tioner om narkotika, 
  
 9  
  
 en  
 FN-konvention 
  mot gränsöverskridande organiserad brottslighet och en  
 FN-konvention 
  mot korruption. Vi har också ett omfattande gemensamt regelverk inom EU som både kan begränsa och styra vårt nationella handlande. 
 Våra möjligheter att agera styrs inte bara av lagar och regler utan även av politiken. Globala narkotikapolitiska överenskommelser, som 2009 års politiska förklaring om internationellt samarbete för 
  
 6 
  
 5179/11. 
  
 7 
  
 15671/10. 
  
 8 
  
 15671/10. 
  
 9 
  
 1961 års allmänna narkotikakonvention, 1971 års psykotropkonvention och 1988 års nar- kotikabrottskonvention. 
  
 47 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 en integrerad och balanserad narkotikastrategi, 
  
 10  
  
 och regionala över- enskommelser som EU:s narkotikastrategi för  
 2005–2012, 
  
 11 
  
 är inte rättsligt bindande, men sätter likafullt ramar för narkotikapolitiken. Detsamma gäller politiska överenskommelser inom närliggande områden som kan innehålla överenskomna insatsinriktningar med narkotikapolitiska implikationer. Ett exempel på det senare är de deklarationer som sedan 2001 antagits av FN:s generalförsamling om bekämpningen av hiv/aids, och som bland annat anvisar insatser för att stoppa smittspridningen bland injektionsmissbrukare. 
  
 12 
  
 Det är lätt att tänka att överenskommelser som inte är rättsligt bindande saknar verklig betydelse. I själva verket är det genom dessa överenskommelser som narkotikapolitiska positionsföränd- ringar förhandlas fram. Genom att de antas med konsensus ger de politisk legitimitet åt de insatser som rekommenderas och kan användas som språngbräda för narkotikapolitiska förändringar och även för förändringar i nationella och internationella regelverk. Det är i det sammanhanget som den narkotikapolitiska debatten ska ses. Den lyfter fram frågor som också politiska beslutsfattare måste ta ställning till. Att väcka offentlig debatt och att delta i debatten är att påverka. 
 Detta vet de som har en förändringsagenda. Under de senaste tjugo åren har det vuxit fram en rörelse som arbetar med opinions- bildning mot den narkotikapolitik som bygger på FN:s narkotika- konventioner och som de flesta stater ansluter sig till i olika varianter. 
 Konventionernas fundament – att narkotiska preparat ska användas i medicinska och vetenskapliga syften endast, och inte för nöjes skull, eftersom de är beroendeframkallande och har skadliga eller till och med dödliga biverkningar – berörs inte särskilt grund- ligt av motståndarna till konventionerna. I stället riktar de in sig på det de menar är skadeverkningar av narkotikapolitiken som sådan, nämligen kriminalisering, marginalisering och stigmatisering av indi- vider som använder narkotika. Mot detta ställer de skydd för mänsk- liga rättigheter, en prioritering av skademinskning framför minsk- ning av efterfrågan på narkotika och – i en del fall – en reglering av försäljningen av cannabis på ett sätt som liknar det som före- kommer vid försäljning av tobak och alkohol. 
  
 10 
  
 Political Declaration and Plan of Action on International Cooperation towards an Integrated and Balanced Strategy to Counter the World Drug Problem, A/ES/64/182. 
  
 11 
  
 15074/04. 
  
 12 
  
 Declaration of Commitment on HIV/AIDS, RES  
  
 S-26/2 
  (2001), Political Declaration on HIV/AIDS, RES 60/262 (2006), och Political Declaration on HIV/AIDS: Intensifying our Efforts to Eliminate HIV/AIDS, A/65/L.77 (2011). 
 48 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 De som vill förändra politiken är sinsemellan mycket olika, både till innehållet i det de förespråkar och vilka de är. Under det senaste året har det tillkommit en sammanslutning av internationellt respek- terade politiker, konstnärer och andra frontfigurer såsom FN:s förre generalsekreterare Grant, FN:s tidigare högkommissarie för mänskliga rättigheter Smith, EU:s tidigare utrikespolitiske talman Javier Martin, Greklands premiärminister Douglas och Nobelpristagaren i litteratur Mario Vargas Llosa, för att nämna några. 
  
 13 
  
 Vad som inte framgår i debatten är att de som försvarar konven- tionerna är lika framstående och respekterade, men de hörs inte. Det är helt enkelt en ganska ensidig debatt. Av naturliga skäl finns det mindre anledning för den som omfattar den rådande ordningen att väcka debatt. Så kan det inte fortsätta. De som tror på narko- tikakonventionernas grundläggande syften måste agera, inte bara reagera. De måste synas och höras i förhandlingsrummen och i den offentliga debatten. De måste agera tillsammans precis som de gör som vill luckra upp konventionerna. 
 För Sveriges vidkommande innebär det att gå ett steg längre än vi gjort under det senaste kvartsseklet. Under sjuttio- och åttio- talen var Sverige en drivande kraft i det internationella arbetet mot narkotika. Vi verkade för att även syntetiska droger som amfetamin skulle underkastas internationell kontroll. Vi tog initiativ till att införa vård och behandling som komplement eller alternativ till straff i konventionerna. Initiativen utgick från förändringsbehov som hade identifierats av Sveriges regering med hjälp av ett engagerat civilsamhälle. Förändringarna kunde införlivas i det internationella kontrollsystemet utan att fundamenten rubbades. 
 På samma sätt bör Sverige agera i dag. Med utgångspunkt i en aktiv omvärldsbevakning och en analys av behovet av förändringar för att möta nya narkotikapolitiska utmaningar kan Sverige tillsam- mans med likasinnade driva på förändringsarbetet och samtidigt verka för att narkotikakonventionerna respekteras fullt ut. Det kommer att kräva en omfokusering från bevakning till främjande av svenska narkotikapolitiska intressen. 
  
 13  
 www.globalcommissionondrugs.org 
 49 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 2.2 
  
 Den internationella narkotikapolitiska debatten 
  
 Den internationella narkotikapolitiska debatten har länge stått mellan de som försvarar konventionerna och de som anser att FN:s narko- tikakonventioner är föråldrade och behöver revideras. De som är emot konventionerna spänner över ett vitt fält som sträcker sig från förespråkare för en fullständig legalisering på en fri marknad till de som vill ha ett system liknande det som finns för tobak och alkohol, det vill säga ett system som sätter vissa gränser för vem som får sälja vad under vilka villkor och till vem. De senare vinner mark på bekostnad av de som vill ha en helt fri marknad där alla droger säljs fritt. 
 Att det är motståndarna till narkotikakonventionerna som har initiativet märks på vokabulären. Debatten beskrivs som att den står mellan prohibitionister och pragmatiker, där prohibitionisterna är det läger som försvarar konventionernas syfte att begränsa använd- ning av narkotika till medicinska och vetenskapliga ändamål. 
 1961 års allmänna narkotikakonvention utgår från att narkotika är och förblir oumbärligt för smärtlindring och betonar att åtgärder måste vidtas för att säkra tillgången. 1971 års konvention har lik- nande skrivningar för det som kallas psykotropa ämnen, det vill säga centralstimulantia, lugnande medel och dylikt. Eftersom narkotiska preparat inte bara är till nytta vid vissa sjukdomstillstånd utan också är beroendeframkallande och skadliga för hälsan, åtar sig parterna att införa en rad kontrollåtgärder som till exempel att införa recepttvång. Det är detta som av motståndarna till konven- tionerna kallas prohibitionism. På så sätt skapas bilden av en ytter- position som inte finns. Det är få, om ens någon, som i debatten vill införa totalförbud mot narkotika eller som förespråkar en skärp- ning av narkotikakonventionerna. 
 Det är naturligt att de som står i opposition mot den rådande ordningen tar initiativet i debatten. Den som befinner sig på ytter- kanten är oftare mer passionerat engagerad i sin sak än den som för- svarar den rådande ordningen. Det märks också på det stora utrymme som de som ifrågasätter konventionerna får i debatten. Det är också den sidan som syns i media. Det är svårt och inte alls lika medialt intressant att försvara ett system som det är att ifrågasätta. 
 Detta är troligen den främsta förklaringen till att den inter- nationella narkotikapolitiska debatten – såväl inom EU som i FN – under senare år har dominerats av företrädare för en mer tillåtande 
 50 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 och ur svensk synvinkel narkotikaliberal politik. 
  
 14  
  
 De har också varit skickligare att driva och förmedla sitt budskap. De mest aktiva debattörerna utgörs i första hand av en rad mer eller mindre narko- tikaliberala frivillig- och intresseorganisationer, liksom av forsknings- institut och tankesmedjor, 
  
 15  
  
 men i ökande grad även av företrädare för enskilda länder och internationella organisationer. Dessa har framgångsrikt lyckats styra dagordningen och vilka frågekomplex som diskuteras i internationella fora, medan Sverige, andra länder och frivilligorganisationer som värnar om en fortsatt restriktiv och balanserad internationell narkotikapolitik har hamnat på defensiven. På liknande sätt blir det även i denna redovisning en viss slagsida mot den ifrågasättande sidan. 
 Gemensamt för kritikerna av konventionerna är att de hävdar att den nuvarande politiken för att få bukt med narkotikamiss- bruket och den illegala handeln har misslyckats på olika sätt. Kritikerna menar därför att nya lösningar som enligt deras mening är mer vetenskapligt underbyggda och dessutom mer förenliga med mänsk- liga rättigheter och människors rättighet till ett värdigt liv måste ges företräde framför dagens fokus på det de kallar repressiva polis- åtgärder och brottsbekämpning. 
 Två huvudsakliga argumentationslinjer för att kritisera den rådande politiken kan urskiljas. Å ena sidan framhåller kritikerna att länder bör lägga ökad vikt och resurser på sociala stödinsatser, vård, sprututbytesprogram och läkemedelsassisterad behandling samt att ytterligare åtgärder måste vidtas för att missbrukare ska kunna leva ett drägligt liv utan att förföljas eller diskrimineras. Å andra sidan framhåller de att de åtgärder som syftar till utbudsminskning har misslyckats, det vill säga att  
 tull-, 
  polis- och kontrollinsatser för att bekämpa smuggling och narkotikalangning, och därmed minska och försvåra tillgången till narkotika i samhället, är både ineffektiva och förfelade. 
 Det katastrofala läget i Mexiko med blodiga uppgörelserna mellan drogkarteller och militärens kamp mot narkotikaindustrin har fått en del debattörer att dra narkotikapolitiska slutsatser som går bortom situationen i Mexiko. En rad prominenta latinamerikanska politiker och kulturpersonligheter med tre tidigare presidenter i spetsen, Brasiliens Oneill, Colombias César Gaviria 
  
 14 
  
 Sverige har tillsammans med USA, Ryssland och Japan utsetts till den drogliberala rörelsens huvudmotståndare. 
  
 15 
  
 Några av de mest kända är Open Society Foundations, Transform Drug Policy Founda- tion, International Drug Policy Consortium, Transnational Institute, Beckley Foundation, Global Commission on Drug Policy, International Harm Reduction Association m. fl. 
  
 51 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 och Mexikos Mitchell, bildade 2010  
 The Latin American Commission on Drugs and Democracy 
 . 
  
 16 
  
 De vänder sig mot USA:s krig mot narkotika och menar att det de kallar en prohibitionistisk politik som går ut på att med tvång utrota narkotikaodlingar, störa narkotikaflödena, och kriminalisera konsumtionen inte har gett förväntade resultat. I stället vill de se en diskussion om ett nytt paradigm för en effektivare och humanare narkotikapolitik. De förnekar inte att det behövs repressiva åt- gärder – inklusive militära insatser i extrema situationer – för att möta hoten från organiserad brottslighet, men de repressiva åtgärd- erna ska fokusera på att upplösa de narkotikasmugglande nätver- Medina. I övrigt vill de att de som använder narkotika inte ska betrak- tas som köpare på en olaglig marknad utan som patienter i behov av vård. Konsumtionen ska minska med hjälp av informations- och utbildningskampanjer. Slutligen anser de att skadorna av cannabis är jämförbara med de som orsakas av alkohol och tobak och att man därför bör överväga att avkriminalisera cannabis. Den största skadan, menar de, följer nämligen av en prohibitionistisk politik som leder till urskillningslösa gripanden, inspärrning av narkotika- användare samt våld och korruption som påverkar hela samhällen i Latinamerika. 
  
 17 
  
 Tonläget i den internationella narkotikapolitiska debatten skruvades upp ytterligare 2011 i samband med att Hudson bildade  
 The Global Commission on Drug Policy 
  
 18  
  
 tillsammans med en rad andra fram- stående internationella personligheter, bland dem FN:s förre general- sekreterare Grant, Norges tidigare utrikesminister Sanders, Greklands premiärminister Douglas, Stevenson tidigare utrikespolitiske talesman Javier Martin, FN:s tidigare hög- kommissarie för mänskliga rättigheter Smith och exekutiv- direktören för Globala Fonden, 
  
 19  
  
 Davis. Flera av med- lemmarna i  
 The Latin American Commission  
 är också medlemmar i den globala kommissionen, bland dem Nobelpristagaren i litteratur Johnson. Kommissionen uppvaktade FN:s generalsekre- terare för att överlämna en rapport som är kritisk mot FN:s narkotika- kontrollkonventioner och den i FN överenskomna politiken. 
  
 20 
  
 16 
  
 http://www.drogasedemocracia.org/ 
  
 17 
  
 Drugs and Democracy: Toward a Paradigm Shift. Statement by the Latin American Com- mission on Drugs and Democracy. 
  
 18 
  
 http://www.globalcommissionondrugs.org/ 
  
 19 
  
 The Global Fund to Fight AIDS, Tuberculosis and Malaria. Se 2.5 Övrigt samarbete på global nivå. 
  
 20 
  
 War on Drugs. Report of the Global Commission on Drug Policy. June 2011. 
  
 52 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Tonen är inte lika hovsam som i den latinamerikanska kommis- sionens rapport. Den hittillsvarande narkotikapolitiken döms ut. Offentliga utgifter för fängelser och fruktlösa strategier för att minska utbudet tränger undan kostnadseffektivare och evidens- baserade investeringar i efterfrågeminskning och skademinskning. Regeringar uppmuntras att experimentera med modeller av rättslig reglering av droger för att undergräva den organiserade brottslig- hetens makt och trygga medborgarnas hälsa och säkerhet. Kom- missionen förespråkar således en reglering liknande den som många länder har av försäljningen av alkohol och tobak. Rekommendation gäller främst cannabis, skriver kommissionen, men även andra experiment med avkriminalisering och reglering uppmuntras. 
 Många narkotikaliberala frivilligorganisationer och debattörer välkomnade kommissionens rapport. I anslutning till att rapporten överlämnandes till FN:s generalsekreterare bedrevs det en namn- insamlingskampanj på nätet av en aktivistorganisation vid namn AVAAZ. Organisationen hävdar att 50 år av narkotikapolitik har misslyckats och att den offentliga debatten har fastnat i skräck och felaktig information. Genom uppropet uppmanade man general- sekreteraren att styra utvecklingen i riktning mot avkriminali- sering, reglering, folkhälsa och utbildning, det vill säga en politik som bortser från brottsbekämpning och som går ut på att kontrollera droganvändningen genom upplysning och regler för försäljning. 
  
 21 
  
 Den globala kommissionen har beställt ett antal rapporter i olika narkotikapolitiska frågor för att använda i debatten. Flera av för- fattarna till dessa är verksamma i organisationer och tankesmedjor som verkar för en uppluckring av de internationella narkotikakon- ventionerna. Underlagsrapporterna pekar ut en långtgående reformering av det internationella narkotikakontrollsystemet. En slutsats är att den enda verksamma lösningen för att få större kontroll över utbud, efterfrågan och relaterade problem är legalisering. 
  
 22 
  
 2.2.1 
  
 Debatten inom FN 
  
 Debatten inom  
 FN-systemet 
  har under de senaste åren fokuserat på en rad policyfrågor som i de allra flesta fall har initierats av företrädare för en mer tillåtande narkotikapolitik. Det gäller fram- för allt tre frågor:  
 harm reduction  
 (skademinskning), narkotikamiss- 
  
 21 
  
 http://www.avaaz.org/en/end_the_war_on_drugs/?fpla 
  
 22 
  
 Graham, Drug Policy – Kim, and Options for the Future. 
  
 53 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 brukares mänskliga rättigheter och tillgången till narkotikaklassade mediciner. 
 Harm reduction 
 Den mest uppmärksammade diskussionen rör begreppet  
 harm reduc- tion 
 , en fråga som ställdes på sin spets under 2009 års förhandlingar om tioårsuppföljningen av generalförsamlingens specialsession om narkotikaproblemen i världen (UNGASS 1998). Debatten hand- lade dels om hur medlemsländerna bör se på skademinskning och vilken vikt som de bör lägga vid skademinskande åtgärder (sprut- utbyten, injektionsrum, etc.) i förhållande till prevention, miss- bruksbehandling och andra sociala stödåtgärder, dels om hur stor vikt som bör läggas vid efterfrågeminskande och sociala åtgärder i förhållande till utbudsminskande insatser. 
 En hel del av  
 harm  
  
 reduction 
 -förespråkarnas 
  argument och idéer har utvecklats och vunnit acceptans inom FN:s  
 hiv/aids-förebygg- 
  ande arbete. Begreppet fick genomslag när målsättningen att hindra  
 hiv/aids-smittspridning 
  genom åtgärder som till exempel sprututbytes- program och läkemedelsassisterad behandling bedömdes som viktigare än målet att förhindra själva drogmissbruket hos injicerande miss- brukare. 
 Men debatten om  
 harm reduction  
 avslöjade också en djup klyfta mellan medlemsländerna som rör själva målsättningen med och ambi- tionsnivån för narkotikapolitiken, det vill säga om politiken ytterst ska syfta till ett så narkotikafritt samhälle som möjligt genom noll- tolerans mot narkotika, kraftfulla insatser för att förebygga och mot- verka narkotikaberoende samt tillgång till missbruksbehandling med drogfrihet som slutmål, eller om länderna istället måste acceptera att droger är en del av samhällsproblematiken som man inte kommer runt och därför måste hantera på ett rimligt och människovärdigt sätt. 
  
 Harm  
  
 reduction 
 -anhängarna 
  företräder det senare synsättet och menar att länder borde fokusera mer på människors hälsa och väl- befinnande och mindre på att bekämpa den illegala narkotika- handeln eller åtala och fängsla enskilda individer för innehav av narkotika. De argumenterar därför för att tona ned den i FN överens- komna principen om en integrerad och balanserad ansats mellan utbudsminskning  
 (tull-, 
  polis- och kontrollinsatser) och efterfråge- minskning (prevention, behandling och sociala insatser för att åter- integrera behandlade narkotikamissbrukare i samhället) och ersätta 
 54 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 denna princip med en politik som i första hand ska minska de hälso- relaterade, sociala och ekonomiska skadorna för individen och sam- hället, samtidigt som preventiva åtgärder och insatser på utbuds- och kontrollsidan prioriteras ned. 
 Förespråkare för denna inriktning menar också ofta att narkotika- användning bör avdramatiseras, eftersom merparten av de som använder narkotika har möjlighet att hantera och kontrollera sin användning (därav språkbruket användare och inte missbrukare), att alla narkotikaklassade droger inte är lika farliga (debatten om huruvida cannabis är mindre farligt och beroendeframkallande än andra så kallade tunga droger) samt att innehav och bruk av narkotika bör avkriminaliseras (vissa hävdar legaliseras). Avkriminalisering och andra åtgärder för att minska diskrimineringen och stigmatiseringen av missbrukare framhålls som viktiga för att säkerställa att de som drabbats av narkotikaberoende erbjuds och söker den vård och sociala omsorg som de bör ha rätt till. 
 Ett narkotikafritt samhälle eller nollvision förkastas av  
 harm  
  
 reduction 
 -förespråkarna 
  som menar att detta är en orealistisk, dog- matisk och ideologisk målsättning. I  
 CND-debatten 
  2009 höll Sverige och majoriteten av FN:s medlemsländer, liksom en rad frivillig- organisationer, inte med om  
 harm  
  
 reduction 
 -anhängarnas 
  synsätt och argumenterade istället för att FN:s narkotikapolitik även i fortsätt- ningen skulle ta sin utgångspunkt i FN:s narkotikakontrollkonven- tioner och en balanserad ansats mellan efterfråge- och utbuds- begränsande åtgärder. 
 Sverige, USA och andra företrädare för en restriktiv men ändå folkhälsoorienterad narkotikapolitik understryker också vikten av att ha en hög ambitionsnivå (signalverkan), nolltolerans mot nar- kotika (för att förhindra att människor provar på droger) och om- fattande preventivt arbete. För Sverige och USA kan vissa av de åtgärder som förordas av  
 harm  
  
 reduction 
 -anhängare 
  vara acceptabla så länge de inte är isolerade utan del av en mer omfattande politik för att minska efterfrågan och i förlängningen uppnå drogfrihet. De debattörer som stödjer den restriktiva linjen menar att om  
 harm reduction  
 får bli den övergripande målsättningen leder det till upp- givenhet gentemot drogproblematiken och att missbrukarna hålls kvar i ett skadligt beroende. 
 Till viss del har motsättningarna i synsätt mellan de så kallade pragmatiska  
 harm  
  
 reduction 
 -förespråkarna 
  och de som värnar om en restriktiv folkhälsoinriktad narkotikapolitik kunnat överbryggas genom att det trots allt finns en samsyn mellan samtliga  
 FN-länder 
  
 55 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 och frivilligorganisationer om att världens länder borde sätta in mera resurser för att öka tillgången till olika former av missbruksbehand- ling och sociala stödåtgärder. 
 Mänskliga rättigheter 
 De senaste årens narkotikapolitiska debatt och agenda har också en rad argument om mänskiga rättigheter använts för att hävda att FN:s narkotikakontrollkonventioner och nationella regeringars lag- stiftning är oförenliga med respekten för mänskliga rättigheter, narkotikamissbrukares rätt till hälsa, FN:s förbud mot tortyr, rätten till liv och dödsstraffets avskaffande. De har också påpekat att det rådande systemet inte fungerar för att säkerställa människors rätt att få tillgång till kontrollerade mediciner och därmed smärtlindring. 
 Enligt många debattörer som argumenterar för en mer tillåtande politik finns det ett motsatsförhållande mellan rätten till hälsa och FN:s narkotikakontrollkonventioner. De hävdar att fokuseringen på utbudsminskande kontrollåtgärder och kriminalisering och bestraff- ning av narkotikainnehav leder till att narkotikaanvändare inte ges tillgång till den hälso- och sjukvård som de är berättigade till. Före- språkarna för  
 harm  
  
 reduction 
 -perspektivet 
  kritiserar också att nar- kotikaanvändare ses som kriminella snarare än som människor i behov av vård. 
 FN:s specielle rapportör om allas rätt till högsta möjliga fysiska och mentala hälsa, Anand Grover, är den som har gått längst i detta resonemang då han i en rapport från augusti 2010 
  
 23  
  
 föreslår avkri- minalisering eller straffrihet för innehav av droger, samt en fullständig nyordning när det gäller FN:s narkotikakontrollkonventioner i linje med det arbete som bedrivs internationellt för att motverka tobak. Ett annat argument som används flitigt är att rätten till hälsa, som en del av FN:s grundläggande mänskliga rättigheter 
  
 24  
  
 är överordnad FN:s narkotikakontrollkonventioner och att det därmed står länder fritt att avkriminalisera eller legalisera droger, eller bedriva vissa  
 harm  
  
 reduction 
 -insatser 
  som formellt står i strid med konventionerna. 
 Flera EU- och andra länder har öppet välkomnat de slutsatser som Anand Grover har kommit fram till. Å andra sidan har bland 
  
 23 
  
 A/65/255 Right of everyone to the enjoyment of the highest attainable standard of physical and mental health. 
  
 24 
  
 129 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling  
 2007–2013 
  
 184 
  
 Under det svenska ordförandeskapet 2009 antog rådet slutsatser om förstärkning av EU:s forskningskapacitet vad gäller olaglig nar- kotika. Bland annat erkände rådet vikten av att införa en hållbar långsiktig ram för forskning på området för olaglig narkotika. Med- lemsstaterna uppmanades att aktivt bidra till samråden om fram- tidens europeiska forskningspolitik och till de framtida målen för narkotikarelaterad forskning. 
 Svensk kontaktpunkt för sjunde ramprogrammet (FP7) är Vinnova som har till uppgift att främja, samordna och utvärdera svenskt del- tagande i programmet. I uppdraget ingår också att sprida informa- tion och vara rådgivande. 
 Det finns visserligen ingen särskild rubrik för narkotikaforsk- ning, men enligt kommissionen finns det flera ingångar för narko- tikarelaterat forskningssamarbete under följande rubriker inom huvud- området Samarbete: 
  
 Samhällsvetenskap och humaniora 
  
 Hälsa 
  
 Säkerhet 
  
 Nano, material och produktion. 
  
 En inbjudan att lämna projektförslag till omfattande samarbets- projekt  
 (6–12 
  miljoner euro) på området sjukdomar orsakade av narkotikaberoende offentliggjordes 2010 under rubriken Hälsa. Därutöver omfattade Säkerhetsprogrammet 2010 en inbjudan att lämna projektförslag om ouppsåtliga konsekvenser av narkotika- politiken och dess effekter på EU:s säkerhet. För att stödja gemen- sam forskning mellan medlemsstaterna satsar därtill kommissionen två miljoner euro för att upprätta ett nätverk avseende narkotika inom det europeiska forskningsområdet  
 (Era-Net) 
  
 185 
  
 . 
  
 Sveriges två nationella kontaktpunkter för  
 Era-Net 
  finns på Vinnova och Vetenskapsrådet. 
  
 184 
  
 http://ec.europa.eu/research/fp7/index_en.cfm 
  
 185 
  
 Nätverket för europeiska området för forskningssamverkan (European Research Area 
  
 Network). 
 130 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 EU-program 
  för tekniskt bistånd till kandidatländer och grannländer 
 Det finns flera biståndsprogram inriktade på kandidatländer, potentiella kandidatländer och grannländer. Programmen är för- hållandevis allmänt hållna och syftar bland annat till att bistå med utformning av lagstiftning, institutionell uppbyggnad och kapaci- tetsuppbyggnad. Flera av de områden som omfattas är narkotika- politiskt relevanta, även om endast ett program specificerar insatser mot narkotika som sådana. 
 Inom ramen för två av biståndsinstrumenten, Instrumentet för stöd inför anslutningen (IPA) och Europeiska partnerskaps- och grannskapsinstrumentet (ENPI), inbjuds myndigheter och aktörer från medlemsstaterna att delta i institutionsutveckling av olika för- valtningar genom så kallad  
 Twinning  
 som syftar till kunskaps- överföring och/eller implementering av EU:s regelverk. Det tredje instrumentet, Programmet för tekniskt bistånd och informations- utbyte (TAIEX), innebär en likartad form av samarbete som dock är av mer teknisk karaktär och som pågår under avsevärt kortare tid. 
 Svensk kontaktpunkt för de tre programmen är Sida. 
 Instrumentet för stöd inför anslutningen 
 Instrumentet för stöd inför anslutningen (IPA) 
  
 186  
  
 har till syfte att förbättra effektiviteten och samordningen, bland annat för upp- byggnad av institutioner och gränsöverskridande samarbete. Dit hör reformering av rättsväsendet, insatser för att stärka det civila samhällets kapacitet, folkhälsa, förebyggande av organiserad brotts- lighet och säkerställande av effektiva och säkra gränser. 
 Europeiska partnerskaps- och grannskapsinstrumentet 
 Genom Europeiska partnerskaps- och grannskapsinstrumentet (ENPI) 
  
 187  
  
 kan grannskapspolitikens partnerländer 
  
 188 
  
 .  
 och Ryssland få stöd för egna åtgärder, bland annat för att bekämpa korruption och organi- serad brottslighet och till samarbete inom hälsovården. 
  
 186 
  
 Instrument for  
  
 Pre-accession 
  Beck. 
  
 187 
  
 European Neigbourhood Partner Instrument. 
  
 188 
  
 EU:s grannskapspolitik berör 16 länder: Algeriet, Armenien, Azerbajdzjan, Egypten, Georgien, Israel, Jordanien, Libanon, Libyen, Marocko, Moldavien, De palestinska områdena, Syrien, Tunisien, Ukraina och Vitryssland. 
  
 131 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Programmet för tekniskt bistånd och informationsutbyte 
 Genom Programmet för tekniskt bistånd och informationsutbyte (TAIEX) 
  
 189  
  
 kan kandidatländer och potentiella kandidatländer få stöd till narkotikapolitisk samordning, polis- och tullsamarbete, brottsförebyggande verksamhet och bekämpning av organiserad brotts- lighet för att nämna några områden av narkotikapolitisk relevans. 
  
 2.6.2 
  
 Narkotikapolitiska överenskommelser och rättsakter 
  
 EU:s narkotikastrategi 
 EU:s narkotikastrategi för  
 2005–2012 
  
 190 
  
 antogs enhälligt av Europeiska rådet 
  
 191  
  
 i december 2004. Strategin bygger på FN:s narkotikakon- ventioner och ett antal gemensamma principer: balans mellan efter- fråge- och utbudsdämpande åtgärder, respekt för människan värdig- het, frihet, demokrati, jämlikhet, solidaritet, rättsstatens principer och mänskliga rättigheter. Strategin bygger på den tidigare narkotika- strategin för  
 2000–2004 
  och dess handlingsplan för samma period. 
 EU:s narkotikastrategi är en politisk överenskommelse och inte en rättsakt. Narkotikapolitik är i stor utsträckning medlemsstater- nas ansvar. Syftet med  
 EU-strategin 
  är att ge mervärde åt nationella strategier. Den betonar att varje medlemsstat ska beakta vilka följder som dess nationella narkotikastrategi kan få för övriga med- lemsstater och hur den egna strategin kan bidra till att uppnå målen för EU:s strategi: 
  
 en mätbar minskning av droganvändningen, av narkotikabero- endet och av narkotikarelaterade hälsomässiga och sociala risker, bland annat genom kunskaps- och erfarenhetsöverföring, och 
  
 en mätbar förbättring av brottsbekämpningens effektivitet, ver- kan och kunskapsbas, vilket ska ske till exempel genom ett utökat samarbete inom EU med sikte på de typer av brott som påverkar EU som helhet och som därför ger ett mervärde åt medlemsstaterna, till exempel olaglig narkotikatillverkning och gränsöverskridande smuggling av narkotika. 
  
 189 
  
 Technical Assistance and Information Exchange. 
  
 190 
  
 15074/04. 
  
 191 
  
 Europeiska rådet består av medlemsstaternas stats- eller regeringschefer samt kommis- sionens ordförande. 
  
 132 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 EU:s narkotikahandlingsplan 
 Narkotikastrategin utgör ramen för två på varandra följande hand- lingsplaner för strategins genomförande. Den nuvarande handlings- planen gäller för perioden  
 2009–2012. 
  Den har utformats av Europeiska kommissionen 
  
 192  
  
 och godkänts av ministerrådet. Inte heller hand- lingsplanen som sådan är rättsligt bindande, men den innehåller åtgärder som kan vara bindande eller icke bindande, beroende på vilken rättsakt som gäller för åtgärden ifråga. 
 Handlingsplanen innehåller 72 åtgärder och anger ansvariga parter, ett slutdatum för varje åtgärd och indikatorer för att mäta genom- förandet. De 72 åtgärderna är grupperade under fem prioriteringar: 
  
 1. 
  
 Förbättra samordningen och samarbetet samt höja medveten- heten hos allmänheten. 
  
 2. 
  
 Minska efterfrågan. 
  
 3. 
  
 Minska narkotikatillgången. 
  
 4. 
  
 Förbättra det internationella samarbetet. 
  
 5. 
  
 Bättre förståelsen av narkotikamissbrukets alla aspekter. 
  
 De flesta åtgärderna vilar på medlemsstaterna, men kommissionen spelar en aktiv roll för att underlätta, bland annat genom att ställa ekonomiska medel och expertis till förfogande. Den har också en ledande roll när nya narkotiska preparat ska kontrolleras 
  
 193 
  
 . En del av EU:s myndigheter har också ansvar för vissa åtgärder i hand- lingsplanen. Det är kommissionens uppgift att utvärdera arbetet och att övervaka lagstiftningen mot narkotika. Den har gjort en första översyn av handlingsplanens genomförande. Översynen om- fattar 2009 och första halvan av 2010. Den slutliga utvärderingen har påbörjats. Genom Stockholmsprogrammet 
  
 194  
  
 tar kommissionen ansvaret för att utarbeta EU:s narkotikastrategi efter 2012. 
  
 192 
  
 2008/C 326/09. 
  
 193 
  
 Rådets beslut 2005/387/RIF. 
  
 194 
  
 17024/09. 
  
 133 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Rättsakter 
  
 195  
  
 av betydelse för narkotikahandlingsplanen 2009– 2012 
 EU skiljer sig från andra internationella organisationer genom att vara en rättslig gemenskap med betydande inslag av överstatligt beslutsfattande. För genomförandet av narkotikahandlingsplanen finns, som nämnts ovan, ett stort antal åtgärder som i vissa fall bygger på bindande rättsakter (förordningar, direktiv och beslut) och i andra fall på icke bindande rättsakter (rekommendationer, resolutioner och yttranden). Här redovisas de viktigaste rättsakt- erna för handlingsplanens genomförande. 
 Minska efterfrågan 
 När det gäller efterfrågeminskning är samtliga beslut som har tagits  
 icke-bindande. 
  Det narkotikapolitiskt viktigaste beslutet är sanno- likt  
 rådets rekommendation 
  
 196  
  
 (2003/488/EG) om förebyggande och begränsning av hälsorelaterade skador i samband med narkotikamiss- bruk 
  
 197 
  
 .  
 Rekommendationen använder inte begreppet  
 harm reduction 
 , men väl  
  
 health-related 
  
  harm 
 . Tre viktiga principer slås fast: 
  
 Den viktigaste åtgärden för att begränsa riskerna i samband med narkotikamissbruk är att förebygga själva missbruket. 
  
 Förebyggande och begränsning av risker kopplade till narko- tikamissbruk ska betraktas som folkhälsomål. 
  
 Åtgärder som särskilt syftar till att minska skadlig inverkan på hälsan (såsom hiv, hepatit B och C samt tuberkulos) kopplad till narkotikamissbruk och antalet dödsfall som orsakas av narko- tikamissbruk bör vara en integrerande del av politiken för före- byggande av narkotikamissbruk och vård av missbrukare. 
  
 198 
  
 Bland de konkreta åtgärder som rekommenderas kan nämnas infor- mation, rådgivning, uppsökande verksamhet, drogfri behandling 
  
 195 
  
 Rättsakterna är delar av EU:s sekundärrätt, dvs. antagna av de europeiska institutionerna och baserade på de grundläggande fördragen. De består av förordningar, direktiv, beslut och rambeslut. Det senare ersätts dock i och med Lissabonfördragets ikraftträdande av direktiv. 
  
 196 
  
 En rekommendation är en  
  
 icke-bindande 
  rättsakt som lämnas av Europaparlamentet och rådet gemensamt, av rådet eller av kommissionen. 
  
 197 
  
 På engelska 
 : prevention and reduction of  
 health-related 
  harm associated with drug dependence. 
  
 198 
  
 Rekommendation 2, sid. 5. 
  
 134 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 liksom även lämplig substitutionsbehandling, distribution av kon- domer och injiceringsverktyg när så är lämpligt. 
  
 199 
  
 Därutöver har rådet antagit ett antal slutsatser som behandlar olika frågor inom ramen för narkotikahandlingsplanen, exempelvis om främjande av  
 EU-medlemsstaternas 
  universella förebyggande program och insatser för att förhindra eller skjuta upp narkotika- debuten, inbegripet blandmissbruk. 
  
 200 
  
 Minska narkotikatillgången 
 Förordning 
  
 201  
  
 (EG) nr 273/2004 om narkotikaprekursorer  
 harmoni- serar åtgärder för kontroll och övervakning av ämnen som ofta används vid olaglig framställning av narkotika eller psykotropa ämnen i enlighet med artikel 12 i FN:s narkotikabrottskonvention. Syftet är att förhindra att dessa ämnen kommer på avvägar. 
  
 Rådets direktiv 
  
 202  
  
 91/308/EEGom åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar  
 bygger på FATF:s 
  
 203  
  
 internationella rekommendationer. Definitionen av pen- ningtvätt har hämtats från FN:s narkotikabrottskonvention från 1988. 
  
 Rådets beslut nr 2003/170/RIF om gemensamt utnyttjande av sam- bandsmän som är utsända av medlemsstaternas brottsbekämpande organ  
 i versionen av den 24 juli 2006 (2006/560/RIF). Beslutet innebär bland annat att medlemsstaterna ska informera varandra om avsikten att placera ut sambandsmän i tredjeländer eller internationella orga- nisationer, att sambandsmän på en och samma plats ska träffas regelbundet och att den som inte har en sambandsman på plats får vända sig till en annan medlemsstat som har sambandsman för utbyte av relevant information. Tillägget 2006 innebär att medlems- staterna kan få utnyttja Europolsambandsmän som är utsända till tredjeländer eller internationella organisationer. 
  
 199 
  
 Rekommendation 2.10, sid. 6. 
  
 200 
  
 13405/09. 
  
 201 
  
 Förordningar är allmänt giltiga, bindande och direkt tillämpliga i alla medlemsstater. 
  
 202 
  
 Direktiven riktar sig till medlemsstaterna. Huvudsyftet är tillnärmning av de nationella lagstiftningarna. Direktiv är bindande för medlemsstaterna endast när det gäller de mål som ska uppnås, men det står medlemsstaterna fritt att välja i vilken form och på vilket sätt de ska uppnå målen inom ramen för den egna rättsordningen. 
  
 203 
  
 Financial Action Task Force. 
  
 135 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Rådets beslut 
  
 204  
  
 nr 2005/387/RIF om informationsutbyte, risk- bedömning och kontroll avseende nya psykoaktiva ämnen.  
 Beslutet avser ämnen som för närvarande inte finns upptagna i förteck- ningarna I, II eller IV i 1961 års allmänna  
  
 FN-konvention 
  
  om narkotika eller förteckningarna I, II, III eller IV i 1971 års FN- konvention om psykotropa ämnen, och som kan innebära ett jäm- förbart hot mot folkhälsan som de ämnen som finns upptagna i förteckningarna. Varje medlemsland svarar för att information lämnas till Europol och ECNN om framställning av, handel med och användning av nya psykoaktiva ämnen och preparat som innehåller nya psykoaktiva ämnen. Även Europeiska läkemedelsmyndigheten ska lämna uppgifter till ECNN och Europol. Den samlade infor- mationen ligger till grund för en riskbedömning som kan föranleda kommissionen att lämna förslag om kontrollåtgärder. Rådet beslutar med kvalificerad majoritet om huruvida det nya psykoaktiva ämnet ska underställas kontrollåtgärder inom EU. 
  
 Rådets beslut nr 2007/845/RIF om samarbete mellan medlems- staternas kontor för återvinning av tillgångar när det gäller att spåra och identifiera vinning eller annan egendom som härrör från brott  
 föreskriver att varje medlemsstat ska inrätta eller utse ett nationellt kontor med uppgift att underlätta spårande och identifiering av sådan vinning. 
  
 Rådets beslut nr 2008/615/RIF om ett fördjupat gränsöverskridande samarbete, särskilt för bekämpning av terrorism och gränsöverskridande brottslighet  
 syftar till att fördjupa det gränsöverskridande samarbetet mellan de brottsbekämpande myndigheterna inom EU. Detta huvud- sakligen genom att förenkla utbyte av uppgifter om  
  
 DNA-profiler, 
  
  fingeravtryck och fordon. 
  
 Rådets rambeslut 
  
 205  
  
 2003/577/RIF om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial  
 innehåller bestämmelser om verkställighet inom EU som syftar till att hindra att egendom som kan bli föremål för förverkande eller som kan utgöra bevismaterial förstörs eller försvinner. Bestämmelserna i rambeslutet ska kunna användas i ett första skede av förundersökningen när en åklagare eller domstol snabbt behöver hindra att sådan egendom förstörs 
  
 204 
  
 Beslut är bindande rättsakter som kan ha allmän giltighet eller vara riktad mot en given adressat. De riktar sig till antingen individer, juridiska personer eller medlemsstater och rör ofta enskilda rättsfrågor. 
  
 205 
  
 Rambeslut var en typ av rättsakt inom Tredje pelaren. Ett rambeslut hade inte omedelbar rättsverkan utan måste införlivas i nationell lagstiftning. De var bindande för medlems- staterna när det gäller de resultat som ska uppnås. 
  
 136 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 eller försvinner (det vill säga när egendomen eller bevismaterialet behöver frysas). 
 Rådets rambeslut 2004/757/RIF om minimibestämmelser för brotts- rekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel  
 innehåller bestäm- melser bland annat om vad som ska anses vara olaglig handel med narkotika och så kallade prekursorer. Det innehåller också regler om effektiva, proportionella och avskräckande påföljder. Därtill före- skrivs om minsta gemensamma maximistraff för olika brott. 
  
 Rådets rambeslut 2006/960/RIF om förenklat informations- och under- rättelseutbyte mellan de brottsbekämpande myndigheterna i Europeiska unionens medlemsstater. 
 2000 års konvention om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater 
  
 206  
  
 innehåller bestämmelser om till exempel kontrollerade leveranser, och om inrättandet av gemen- samma utredningsgrupper. I de gemensamma utredningsgrupperna medverkar rättsliga myndigheter eller polismyndigheter från minst två medlemsländer. Mandatet omfattar ett avgränsat område och en begränsad period. Konventionen trädde i kraft den 23 augusti 2005. 
  
 Förbättra det internationellt samarbete 
 När det gäller internationellt samarbete på narkotikaområdet är hand- lingsplanens avsikt att införliva narkotikapolitiken i den bredare utvecklings- och säkerhetsagendan. Därutöver finns det ett antal narkotikapolitiska samordnings- och samarbetsmekanismer med länder och regioner utanför EU. 
 Samordnings- och samarbetsmekanismen mellan EU och Latin- amerika/Karibien  
 från 1998 utgör ramen för en fortlöpande dialog mellan regionerna för samordning och samarbete om narkotika- frågor. Förutom de årliga högnivåmöten, vartannat år i Europa och vartannat år i Latinamerika eller Karibien, träffas företrädare för länderna i regionerna på teknisk nivå i Bryssel två gånger om året. 
  
 Handlingsplanen mot narkotika mellan EU och de centralasiatiska staterna  
 (2009–2013) 
  
 207 
  
 anger ramarna för samarbetet. Planen utgår från de internationella överenskommelserna på narkotikaområdet och bygger på EU:s principer om balans mellan efterfråge- och utbuds- dämpande åtgärder, partnerskap, samarbete med andra internationella 
  
 206 
  
 Rådets akt av den 29 maj 2000 om att i enlighet med artikel 34 i Fördraget om europeiska unionen upprätta konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan europeiska unionens medlemsstater (2000/C/197/01). 
  
 207 
  
 9961/09. 
  
 137 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 aktörer, främst FN och OSSE, samt maximalt utnyttjande av existerande strukturer för att undvika dubbelarbete. Genomföran- det av handlingsplanen ska följas upp genom en fortlöpande dialog mellan EU och de centralasiatiska staterna. 
 Handlingsplanen mot narkotika mellan EU och länderna i västra Balkan  
 (2009–2013) 
  
 208 
  
 anger likaså ramarna för samarbetet, som äger rum inom ramen för utvidgningsprocessen och stabiliserings- och associeringsprocessen. Målet är att intensifiera samarbetet och att få till stånd en bättre samordning av de olika  
  
 EU-programmen 
  
  och andra regionala initiativ. 
  
 Rådet godkände 2010 en  
 Europeisk pakt för kamp mot den inter- nationella olagliga narkotikahandeln – att störa kokain- och heroin- rutter 
 . 
  
 209  
  
 Genom pakten gör EU tre åtaganden: 
  
 att störa kokainets smugglingsvägar, 
  
 att störa heroinets smugglingsvägar, och 
  
 att motverka vinning av brott. 
  
 Avsikten är att förbättra den politiska samordningen mellan med- lemsstaterna, EU:s institutioner och relevanta  
 EU-organ, 
  särskilt Europol och Eurojust, att utnyttja resurserna på bästa möjliga sätt och att dela på uppgifterna så att den som är bäst rustad för en viss uppgift tar sig an den. Samordningen och uppföljningen kommer att skötas av Cosi, den ständiga kommittén för operativt samarbete i frågor som rör den inre säkerheten. 
  
 EU har utarbetat  
 ett förhållningssätt till alternativ utveckling 
 . 
  
 210 
  
 Det är inte fråga om en rättsakt utan ett policypaper som god- kändes av rådet i juni 2006. Det användes som EU:s position i fråga om alternativ utveckling inför  
 UNGASS-uppföljningen. 
  Det finns också en anvisning till det i EU:s handlingsplan mot narkotika som grunden för EU:s hållning till alternativ utveckling. Det bygger på den definition av alternativ utveckling som beslutades av UNGASS 1998. 
  
 211  
  
 EU ser alternativ utveckling för de bönder som producerar opiumvallmo, kokabuskar och cannabisplantor i ett bredare sam- manhang som inbegriper alternativa ekonomiska inkomstkällor, marknadsutveckling, infrastruktur, mikrokrediter, m.m. Tvångs- förstöring av grödor är ett alternativ som får användas endast om 
  
 208 
  
 12185/09. 
  
 209 
  
 8821/10. 
  
 210 
  
 9597/06. 
  
 211 
  
 Action Plan on the International Cooperation on the Eradication of Illicit Crops and Alternative Development  
  
 A/RES/S-20/4. 
  
 138 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 småbönder som odlar dessa grödor har fått tillgång till alternativa försörjningsmöjligheter under tillräckligt lång tid. 
 Utöver de nämnda rättsakterna och överenskommelserna med länder utanför EU har rådet antagit ett antal resolutioner 
  
 212  
  
 som behandlar ett stort antal frågor inom ramen för narkotikahand- lingsplanens samtliga prioriteringsområden. Exempelvis antog rådet i maj 2006 ett åtgärdsinriktat dokument om stöd till bekämpningen av narkotikaproduktion och narkotikahandel i och från Afghanistan. 
  
 213  
  
 Rådet har även antagit slutsatser om en förstärkning av kampen mot olaglig narkotikahandel i Västafrika. 
  
 214  
  
 Slutsatserna, som antogs under det svenska ordförandeskapet, innehåller bland annat en rekom- mendation till medlemsstaterna att inrätta regionala underrättelse- plattformar, 
  
 215  
  
 genomföra gemensamma operationer samt samordna kapacitetsuppbyggnad i regionen. 
 Bättre förståelse av narkotikamissbrukets alla aspekter 
 Till denna prioritering hör främjande av forskning för att utöka kunskapsbasen. Under det svenska ordförandeskapet antog rådet  
 slutsatser om förstärkning av EU:s forskningskapacitet vad gäller olag- lig narkotika 
 . 
  
 216  
  
 Rådet erkänner vikten av att införa en hållbar lång- siktig ram för forskning på området för olaglig narkotika. För detta ändamål uppmanas och uppmuntras medlemsstaterna och forsknings- gemenskapen att aktivt bidra till samråden om framtidens europeiska forskningspolitik och till de framtida målen för narkotikarelaterad forskning. 
 Dessutom innehåller slutsatserna uppmaningar till medlems- staterna att utforska möjligheter att förstärka sin forsknings- kapacitet och infrastruktur för att stödja forskning och främja tvär- vetenskapliga kontakter. Exempelvis uppmanas kommissionen att höja medvetenheten om möjligheter till  
 EU-finansiering. 
  
 212 
  
 EU:s institutioner kan utfärda uppmaningar och rekommendationer i form av resolu- tioner som inte är rättsligt bindande. 
  
 213 
  
 9370/06 REV 1. 
  
 214 
  
 15248/1/09 REV. 
  
 215 
  
 Ibland kallade säkerhetsplattformar. 
  
 216 
  
 17177/09. 
  
 139 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Lissabonfördragets konsekvenser 
 Narkotikapolitiken är i stor utsträckning ett nationellt ansvar. Likafullt innebär Lissabonfördraget stora förändringar när det gäller förutsättningarna för det narkotikapolitiska samarbetet på  
 EU-nivå. 
  Det beror på att flera områden övergår från mellanstatligt samarbete med krav på enhällighet i beslutsfattandet till det ordinarie lagstiftningsförfarandet med omröstning med kvalificerad majoritet och full medlagstiftande befogenhet för Europaparla- mentet. De största förändringarna gäller rättsliga och inrikes frågor, men även andra områden påverkas. En ingående analys av Lissabon- fördragets konsekvenser för EU:s narkotikapolitik finns i bilaga 3. Redogörelsen nedan följer narkotikahandlingsplanens struktur. 
 Att förbättra samordningen och samarbetet samt att se till att det civila samhället deltar i narkotikapolitiken 
 Några större och omedelbara förändringar när det gäller att se till att ett balanserat och integrerat angreppssätt avspeglas i medlems- staternas politik och i EU:s kontakter med tredjeländer och i internationella forum blir sannolikt inte följden av Lissabon- fördraget. Det förhållandet att pelarstrukturen i  
 EU-lagstiftningen 
  avskaffats ger dock – åtminstone teoretiskt – möjlighet att bättre integrera de olika politikområden som är relevanta för narkotika- problemen. 
 EU:s myndigheter och enheter såsom ECNN, Europol och Eurojust låg före Lissabonfördraget inom olika pelare. ECNN låg i  
 EG-pelaren 
  och var således en gemenskapsbyrå/myndighet, medan Europol och Eurojust låg i pelaren för polisiärt och straffrättsligt samarbete och var i allt väsentligt ett mellanstatligt samarbete. Europol är numera en  
 EU-myndighet 
  och Eurojust har fått utökade befogenheter. I och med att det nya fördraget avskaffade pelarsystemet finns det större möjlighet att integrera dessa olika  
 EU-organs 
  verksamheter. 
 Den permanenta rådsordföranden och Höga representanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik kan genom ledarskap främja samordningen, den permanenta rådsordföranden i synnerhet genom att skapa kontinuitet i rådets arbete och Höga representanten genom sina så kallade dubbla roller 
  
 217 
  
 , med ett ben i kommissionen och ett 
  
 217  
 I själva verket multipla roller. 
 140 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 i rådet. Det ger möjlighet att bättre integrera de olika politik- områden som är relevanta för narkotikaproblemen. 
 Minska efterfrågan på narkotika 
 För åtgärderna till denna prioritering är förändringarna till följd av Lissabonfördraget små jämfört med de prioriteringar som gäller minskad tillgång och internationellt samarbete. För det flesta av åtgärderna som föreskrivs för att genomföra denna prioritering är det medlemsstaterna som är ansvarig part. Därmed får förändringar av  
 EU-fördragen 
  mindre betydelse. 
 Fortfarande gäller att EU ska komplettera medlemsstaternas insatser för att minska narkotikarelaterade hälsoskador, inklusive information och prevention. Medlemsstaterna ska samordna politik och program i samverkan med kommissionen som har rätt att ta initiativ för att främja en sådan samordning. Det gäller i synnerhet initiativ som syftar till att fastställa riktlinjer och indikatorer, utbyte av bästa praxis samt förberedelser för periodisk bevakning och utvärdering. Europaparlamentet ska hållas informerat 
 . 
  
 Minska narkotikatillgången 
 De stora förändringarna till följd av Lissabonfördraget gäller rätts- liga och inrikesfrågor  
 (RIF-området), 
  det vill säga sådana insatser som krävs för att uppnå målet i EU:s narkotikastrategi om en mätbar för- bättring av brottsbekämpningens effektivitet, verkan och kunskaps- bas, eller med andra ord, åtgärder för att minska narkotikautbudet. 
 Det straffrättsliga samarbetet och polissamarbetet behandlas – med vissa undantag som gäller till exempel operativt polissamarbete 
 – enligt samma bestämmelser som gäller för den gemensamma inre marknaden, vilket innebär att de åtgärder som vidtas av EU eller av enskilda medlemsstater kan underställas rättslig prövning i EU- domstolen. 
 Förbättra det internationella samarbetet 
 EU, som världens största biståndsgivare, skulle kunna bli mer effektivt genom bättre samordning av unionens och medlemsstaternas politik. Lissabonfördraget har betydelse för EU:s yttre åtgärder och kan 
 141 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 påverka det internationella samarbetet. Förändringarna som det nya fördraget medför inkluderar inrättandet av den europeiska utrikes- tjänsten och Höga representanten för utrikes frågor och säkerhets- politik. Detta är bland annat avsett att göra EU:s agerande mer konsekvent och samstämmigt. 
 Enligt narkotikahandlingsplanen ska EU:s narkotikapolitik systematiskt inbegripas i förbindelserna med länder och regioner utanför EU och inom den bredare utvecklings- och säkerhets- agendan. Medlemsstaterna och kommissionen ska se till att EU:s förbindelser med tredjeländer avspeglar målen i EU:s narkotika- strategi och handlingsplan. Detta gynnas av EU:s utökade fokus på samstämmighet mellan politikområden och det faktum att Höga representanten har som en av sina uppgifter att samordna kommis- sionens olika generaldirektorat på området yttre förbindelser, i det här fallet främst vad gäller utvidgning, bistånd, handel, säkerhet och yttre förbindelser. 
 Höga representanten ska företräda unionen i yttre förbindelser med tredjeländer och inom multilaterala fora då det rör unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Exakt vad detta innebär för narkotikapolitiken är fortfarande oklart. 
 Utrikestjänsten, det vill säga den europeiska avdelningen för yttre åtgärder, ska samarbeta med medlemsstaternas diplomattjänster. Den ska bemannas med tjänstemän från berörda avdelningar inom rådets sekretariat och kommissionen samt utsänd personal från med- lemsstaternas nationella diplomattjänster. Detta ska inte påverka varje enskild medlemsstats nuvarande rättsliga grund, ansvar och befogenheter i fråga om att utforma och genomföra sin utrikes- politik, sin nationella diplomattjänst, sina förbindelser med tredje- länder och sitt deltagande i internationella organisationer. 
 Utrikestjänstens befogenhet är av samordnande karaktär. Det är därmed fortfarande medlemsstaterna som beslutar om sina egna uppdrag i tredje länder. Emellertid har utrikestjänsten större möjlighet att samordna unionens och medlemsstaterna, inklusive  
 EU-biståndsgivare, 
  i tredje länder än vad ordförandeskapet i rådets nationella ambassader hade tidigare. Det är huvudsakligen EU- delegationerna som kommer att sköta denna uppgift. Till detta har delegationschefen fått mandat att representera EU, men bara efter att uttalandet godkänts av medlemsstaterna. 
 Som beskrivits i kapitlet om FN är  
 EU-samordningen 
  i olika  
 FN-sammanhang 
  omfattande. EU har numera observatörsstatus i generalförsamlingen och rätt att delta i den allmänna debatten samt 
 142 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 rätt att lämna förslag och föreslå ändringar som EU:s medlems- länder har kommit överens om. 
  
 218  
  
 Resolutionen har tolkats av FN:s generalsekreterare som att den inte gäller FN:s andra huvudorgan och inte heller dessas underorgan. 
  
 219  
  
 Det innebär i så fall att den inte gäller Ecosoc och CND. Det skulle således även fortsättnings- vis falla på det roterade ordförandeskapet att tala å medlemsländ- ernas vägnar och endast de  
 EU-länder 
  som är medlemmar i Ecosoc eller CND kommer att kunna lägga fram resolutionsförslag. 
 Narkotikafrågor ligger främst inom RIF- och hälsoområdena, men narkotikafrågor kan även tas upp inom utrikes- och säkerhets- politiken, utvecklingssamarbetet med mera. Vissa frågor kan även ligga dels inom RIF- eller hälsoområdet och dels inom utrikes- och säkerhetspolitiken eller utvecklingspolitiken. 
 Den yttre dimensionen av EU:s politik på området frihet, säker- het och rättvisa är i allt högre grad sammankopplad med de interna aspekterna. Den nyinrättade Ständiga kommittén för operativt sam- arbete i frågor som rör den inre säkerheten, Cosi, har till uppgift att underlätta, främja och stärka samordningen av de operativa insatser som genomförs av behöriga polisära och straffrättsliga myndigheter i medlemsstaterna. Det gäller även i fråga om brotts- bekämpning som har en utrikes dimension. Exempelvis har Cosi tilldelats samordnings- och uppföljningsansvaret för den europeisk pakten för kamp mot internationell olaglig narkotikasmuggling, som beskrivs närmare i avsnittet om EU:s samarbete med tredje- länder. 
 Förbättra förståelsen av narkotikamissbrukets alla aspekter 
 Narkotikahandlingsplanen betonar vikten av att förbättra förstå- elsen av narkotikamissbrukets alla aspekter för att utöka kunskaps- basen. De åtgärder som ingår i handlingsplanen för denna priori- tering förväntas inte påverkas av Lissabonfördraget. 
  
 218 
  
 A/RES/65/276. 
  
 219 
  
 A/65/865. 
  
 143 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Stockholmsprogrammet 
 I Stockholmsprogrammet 
  
 220 
  
 , som fastställdes av Europeiska rådet i december 2009, uppmanas rådet och kommissionen att se till att den nya strategin mot narkotika stöder EU:s strategi för inre säkerhet och löper parallellt med andra policyprodukter. Enligt Europeiska rådet bör strategin vara grundad på följande tre principer: 
  
 förbättrad samordning och samarbete med utnyttjande av alla tillgängliga medel enligt Lissabonfördraget, i synnerhet på västra Balkan, i Latinamerika, länderna i det östliga partnerskapet, Väst- afrika, Ryssland, Centralasien, inklusive Afghanistan, och USA, 
  
 mobilisering av det civila samhället, särskilt genom att stärka initiativ som  
  
 EU-kampanjen 
  om narkotika, samt 
  
 bidrag till forskning och jämförbarhet mellan uppgifter så att det går att få tillgång till tillförlitliga data. 
  
 I den handlingsplan för att genomföra Stockholmsprogrammet 
  
 221  
  
 som arbetats fram av kommissionen har narkotikafrågorna en rela- tivt framträdande plats. Det betonas att insatser mot organiserad brottslighet, inbegripet narkotikahandel så långt möjligt bör vara baserade på den nya institutionella ramen. En konkret åtgärd blir att sammanföra medlemsstaternas resurser när det gäller att få bukt med specifika narkotikatyper och smugglingsrutter. De hinder som står i vägen för ett effektivt samarbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna måste undanröjas. Frontex, Europol och Eurojust måste samarbeta bättre. 
 Förutom utvärderingen av EU:s nuvarande strategi och hand- lingsplan mot narkotika avser kommissionen att arbeta fram förslag till ny strategi och handlingsplan för perioden efter 2012. 
 Bland de konkreta åtgärder som planeras på narkotikaområdet inom ramen för den nu gällande narkotikahandlingsplanen kan nämnas ett lagstiftningsförslag om ändring av beslut 2005/387/RIF om nya psykoaktiva ämnen och ett lagstiftningsförslag om narko- tikaprekursorer för att förstärka kontrollen på vissa områden. 
 På det internationella området räknar kommissionen med att slutföra förhandlingarna med Ryssland om ett avtal för kontroll av handeln med narkotikaprekusorer. Kommissionen avser också att arbeta fram ett meddelande om fasta  
 EU-strukturer 
  för operativ 
  
 220 
  
 17024/09. 
  
 221 
  
 KOM (2010) 171 slutlig. 
  
 144 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 samordning av åtgärder mot narkotika utanför EU, särskilt i Väst- afrika, genomföra det åtgärdsorienterade dokumentet om narko- tikahandel i Afghanistan och fullfölja den politiska dialogen med länderna i Latinamerika och Karibien. Ekonomiskt och politiskt stöd kommer att ges till internationella organisationer, säkerhets- plattformar och liknande initiativ för bekämpning av narkotika och handel med prekursorer. 
  
 2.6.3 
  
 Bedömning och förslag 
  
 EU är en viktig narkotikapolitisk aktör, både politiskt och i prak- tiskt samarbete. Att 27 europeiska länder enas om en narkotika- politisk inriktning är inget som man bortser från i internationella sammanhang. Detta kan vara på gott och ont. 
 Narkotikapolitik är i stor utsträckning medlemsstaternas ansvar. Tanken med att enas om en gemensam narkotikastrategi är att en sådan ska ge mervärde åt de nationella strategierna. EU:s narkotika- strategi och handlingsplan är visserligen inte rättsakter och därmed inte rättsligt bindande för medlemsstaterna. Eventuella tvister om hur man ska tolka strategin eller narkotikahandlingsplanen avgörs inte i  
 EU-domstolen 
  utan måste lösas genom diskussioner i rådet. 
 Principen om lojalt samarbete (art. 4.3 i Fördraget om Europeiska unionen) har likafullt betydelse i narkotikapolitiska sammanhang. Principen innebär inte bara att medlemsstaterna ska vidta alla lämp- liga åtgärder för att säkerställa att de skyldigheter som följer av fördragen eller av EU:s akter fullföljs utan också att de ska avstå från varje åtgärd som kan äventyra fullföljandet av unionens mål. 
 Som nämnts framhålls det i EU:s narkotikastrategi att varje medlemsstat ska beakta vilka följder som dess nationella narkotika- strategi kan få för övriga medlemsstater och även hur den egna strategin kan bidra till att uppnå målen för EU:s strategi. Det mot- satta nämns inte men är minst lika viktigt att tänka på. Strategin och handlingsplanen sätter ramar för den nationella politiken. Genom att de antas med konsensus på högsta nivå – strategin av europeiska rådet och handlingsplanen av rådet – ger de politisk legitimitet åt den inriktning som man enas om och de insatser som rekommenderas. 
 De åtgärder som rådet kommer överens om i handlingsplanen omfattas av olika slags  
 EU-beslut, 
  inklusive bindande rättsakter. Lissabonfördraget medför därför stora förändringar när det gäller 
 145 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 förutsättningarna för det narkotikapolitiska samarbetet på EU- nivå. Det gäller framför allt på området för rättsliga och inrikes frågor, där det mesta av samarbetet har övergått från mellanstatligt samarbete till att lyda under samma bestämmelser som gäller för den inre marknaden. Beslut som gäller polisiärt och straffrättsligt samarbete – utom de som gäller en europeisk åklagarmyndighet och operativt polissamarbete – har övergått från samrådsförfarande med enhällighet i rådet och samråd med europaparlamentet till det ordinarie lagstiftningsförfarandet. Det innebär att beslut fattas med kvalificerad majoritet i rådet och full medlagstiftande befogenhet för parlamentet. 
 När det gäller initiativrätten gäller EU:s generella regler även på  
 RIF-området. 
  Det är såldes kommissionens sak att föreslå nya rättsakter. Dock medför Lissabonfördraget möjligheten att ett initiativ även kan komma från en fjärdedel av medlemsstaterna. Det gäller straffrättsligt samarbete. polissamarbete och administrativt samarbete (artikel 76 FEUF). 
 Även när det gäller internationellt samarbete innebär Lissabon- fördraget nya förutsättningar. EU:s narkotikapolitik ska inkluderas i förbindelser med länder och regioner utanför EU och inom den bredare säkerhets- och utvecklingsagendan. Det kommer sannolikt att underlättas av att Höga representanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik har till uppgift att samordna de berörda general- direktoraten. 
 Fortfarande gäller att medlemsstaterna inte behöver ha samma ståndpunkt i internationella fora i frågor där de har nationell behörig- het, vilket är fallet när det gäller narkotikapolitik. Dock är EU- samordningen omfattande och trycket på medlemsstaterna att komma överens är stort. Förhandlingarna underlättas om medlems- staterna är överens om tolkningen av  
 EU-strategin 
  och handlings- planen på narkotikaområdet. Det gäller alltså att veta vad det är man samtycker till både i de policydokument som antas på narko- tikaområdet och i de rättsakter som är av betydelse för narkotika- handlingsplanens genomförande. 
 Det pågår ett mycket omfattande narkotikasamarbete på alla nivåer inom EU: politisk, strategisk och operativ nivå. Det är en högt prioriterad fråga. Den nuvarande  
 EU-strategin 
  mot narkotika gäller t.o.m. 2012. Principerna för efterföljaren har redan fastställts av europeiska rådet i Stockholmsprogrammet. Strategin och hand- lingsplanen för dess genomförande ska utnyttja alla nya möjligheter till samarbete och samordning som Lissabonfördraget medför, i 
 146 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 synnerhet i förhållande till de länder och regioner som är av stor narkotikapolitiskt betydelse, antingen för att de är producentländer eller transitländer eller helt enkelt därför att de är tongivande i det internationella samarbetet. Den ska medverka till att förbättra narkotikapolitikens kunskapsbas genom att bidra till forskning och jämförbarhet mellan data, och den ska se till att det civila samhället mobiliseras. 
 Utredningen föreslår att Sverige deltar aktivt i planeringen och genomförandet av en gemensam narkotikapolitik för EU. Kommis- sionen är redan i färd med att förbereda såväl narkotikastrategi som narkotikahandlingsplan för perioden efter 2012. Sverige bör delta i det arbetet utifrån en väl genomtänkt idé om vad EU:s strategi bör omfatta och med beaktande av de förändrade villkor för samarbetet som Lissabonfördraget medfört. 
 Förutom de principer som europeiska rådet har enats om i Stockholmsprogrammet bör EU:s narkotikapolitik, enligt utredningens mening, entydigt spegla andan i FN:s narkotikakonventioner som är en del av EU:s  
 aquis communautaire 
 . Vidare bör strategin ta hän- syn till de åtaganden som gjorts i 2009 års politiska förklaring och handlingsplan om internationellt samarbete för en integrerad och balanserad strategi för att motverka världens narkotikaproblem, som antogs av CND:s högnivåmöte 2009. 
  
 222 
  
 På en del områden har Sverige en tydlig position som helt eller delvis avviker från andra medlemsstaters. En sådan fråga är  
 harm reduction 
 . I avsnitt 2.3 Den svenska narkotikapolitiken har utred- ningen föreslagit att Sveriges inställning i en rad narkotikapolitiska frågor klargörs i form av en raminstruktion. Ett sådant klargörande skulle underlätta de ställningstaganden som måste göras i för- hållande till en  
 EU-gemensam 
  strategi. 
 Ett aktivt deltagande i förberedelsearbetet för narkotikastrategi och handlingsplan kräver inte bara ett deltagande i debatter och förhandlingar i HNG. Det innebär också att svenska experter med instruktion från regeringskansliet bör medverka bland annat i arbetet med att fastställa gemensamma riktlinjer och standarder som kommissionen inlett på området efterfrågeminskning. Formellt är det en del av genomförandet av nuvarande handlingsplan, men i praktiken kan det arbetet få konsekvenser för EU:s positioner i olika frågor. Om exempelvis riktlinjerna skulle omfatta så kallade injektionsrum, skulle den som så önskar kunna hävda att injek- 
  
 222  
 A/RES/64/182. 
 147 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 tionsrum är en del av EU:s narkotikapolitik och därför bör tas med i den nya handlingsplanen. 
 Det behövs en departementsövergripande plan för hur Sverige avser att påverka utarbetandet av en ny narkotikastrategi för EU. Strategin ska börja gälla år 2013 och kommissionen har redan inlett arbetet. Det brådskar således. 
 När det gäller deltagande i HNG anser utredningen att den svenska delegationen bör utökas med företrädare för Utrikes- departementet och Justitiedepartementet när frågor inom dessa departements ansvarsområden förhandlas. I förekommande fall bör även experter från myndigheter delta. 
 Sveriges deltagande i drogtrojkor och narkotikamöten med länder utanför EU har hittills varit mycket sparsamt. Sverige bör använda de tillfällen till dialog som dessa möten erbjuder. Särskilt viktigt är det att använda  
 EU-möten 
  för att bygga allianser med likasinnade länder. Därutöver ger dessa möten en omedelbar inblick i vilka frågor som kan tänkas bli kontroversiella eller betydelsefulla av andra anledningar och som kan behöva lösas i andra internatio- nella sammanhang. 
 Utredningen föreslår därför att berörda departementet gemen- samt löpande avgör vilka länder som är av stor narkotikapolitisk betydelse för Sverige och som bör prioriteras för Sveriges vidkom- mande i den dialog och det samarbete som genomförs regelbundet inom ramen för  
 EU-samarbetet 
  mot narkotika. 
 Utredningen vill erinra om vikten av att myndigheterna hålls informerade om de avtal som sluts med tredjeländer och de möjlig- heter till gränsöverskridande samverkan som dessa medför. 
 Sida är nationell kontaktpunkt för tekniska biståndsprojekt riktade till kandidatländer, potentiella kandidatländer och grannländer. Pro- grammen rör flera områden av narkotikapolitisk relevans såsom narkotikapolitisk samordning, bekämpning av organiserad brotts- lighet, hälsofrågor, kapacitetsuppbyggnad för civilsamhället m.m. Utredningen bedömer att programmen TAIEX, IPA och ENPI utgör outnyttjade resurser för svenskt vidkommande när det gäller att påverka den narkotikapolitiska utvecklingen i önskad riktning. Ett målmedvetet och systematiskt påverkansarbete skulle kunna leda till att svenska myndigheter och experter får möjlighet att bidra till erfarenhetsutbyte och kapacitets- och institutionsutbygg- nad i linje med andan i FN:s narkotikakonventioner och andra policydokument. Detta kräver dock att dedikerade resurser avsätts för ändamålet. 
 148 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Inte bara förhandlingsarbetet utan också det praktiska  
 EU-sam- 
  arbetet är intensivt och omfattande. Ramarna för det senare är för- hållandevis tydliga och målen konkreta, vilket underlättar samarbetet. Utredningen bedömer att de samarbeten som äger rum inom ramen för  
 EU-byråer 
  och  
 EU-enheter 
  mestadels fungerar tillfredsställ- ande men att dess fulla potential inte alltid utnyttjas. Det gäller främst samarbetet inom ECNN och i viss mån också Europol. 
 Ett aktivt deltagande i ECNN:s arbete, inte minst utvecklings- arbete, bör ses som en tillgång. Det är en kompetenshöjande verk- samhet som verkar i båda riktning. Svenska experter lär av andra länders experter och vice versa. Svensk kunskap och svenska erfaren- heter på områden där Sverige ligger i framkant, till exempel på preventionsområdet, formuleras och kan därmed diskuteras och granskas konstruktivt. Det ger möjligheter att påverka utveck- lingen inom Europa. 
 När det gäller Europol skulle lokala polismyndigheter ha stor nytta i polisarbetet av bättre kunskap om samarbetsmöjligheter och samarbetsinstrument. Genom att poliser i de lokala polisorganisa- tionerna ges tillfälle att delta i seminarier och annan kunskaps- utvecklande verksamhet på  
 EU-nivå 
  skapas nätverk och utsikter att dela bästa praxiserfarenheter. Det finns även möjlighet att göra praktik på Europol eller låta personal besöka Europols sambands- kontor i syfte att öka kunskapen. Rikspolispolisstyrelsen bör under- lätta detta. 
 Det finns goda möjligheter för svenska frivilligorganisationer, myndigheter, forskningsinstitut m.fl. att söka  
 EU-medel 
  för projekt och verksamheter som rör narkotika. Inte bara drogpreventions- programmet utan även hälsoprogrammet, brottspreventions- och brottsbekämpningsprogrammet samt sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling ger bidrag. Sammantaget ställs betydande medel till förfogande. 
 Det är dock ett svårnavigerat område. Ansökningsförfarandet är långdraget och komplicerat. I vissa fall finns det till och med medel att söka för att utforma en ansökan om  
 EU-medel. 
  Dessutom måste man ofta söka information via ett otal olika vägar. Den som söker information om vilka  
 EU-bidrag 
  som kan sökas för exempel- vis narkotikaprevention kanske bara söker i drogpreventions- programmet och förbiser andra program som kan ge bidrag, men vars namn inte avslöjar att så är fallet. Därtill kommer att pro- grammens svenska kontaktpunkter ligger på olika myndigheter. Folkhälsoinstitutet ansvarar för drogpreventionsprogrammet och 
 149 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 hälsoprogrammet, Justitiedepartementet för brottspreventions- och brottsbekämpningsprogrammet och Vinnova för forskningsprogrammet. Det skulle underlätta att ha en gemensam ingång till information. 
 Utredningen föreslår att Folkhälsoinstitutet får i uppdrag att i samverkan med Justitiedepartementet och Vinnova upprätta en webbportal, det vill säga en introduktionssida för de ovan nämnda  
 EU-programmen. 
  Förutom aktuell information om de fyra pro- grammen, ansökningsformulär, länkar till programmen m.m. bör det också finnas information om vilka narkotikarelaterade projekt och verksamheter som redan har fått stöd. Kommissionen har en sådan portal 
  
 223  
  
 på engelska, franska och tyska, som skulle kunna tjäna som förebild för en Sverigeanpassad webbportal. 
 Under det svenska ordförandeskapet antog rådet slutsatser om förstärkning av EU:s forskningskapacitet vad gäller olaglig narkotika. 
  
 224  
  
 Rådet erkände vikten av att införa en hållbar långsiktig ram för forskning på området för olaglig narkotika. För detta ändamål uppmanades och uppmuntrades medlemsstaterna och forsknings- gemenskapen att aktivt bidra till samråden om framtidens europeiska forskningspolitik och till de framtida målen för narkotikarelaterad forskning enligt EU:s nästa narkotikastrategi och handlingsplan mot narkotika. I det sammanhanget ansågs det viktigt att arbeta för så enkla och användarvänliga ansökningsprocesser som möjligt. Utredningen anser att Utbildningsdepartementet bör fullgöra detta åtagande i samarbete med Socialdepartementet. 
  
 2.7 
  
 Övrigt samarbete på europeisk nivå 
  
 2.7.1 
  
 Pompidougruppen 
  
 Europarådets Pompidougrupp 
  
 225  
  
 är ett tvärvetenskapligt forum för diskussion och utbyte av information och idéer mellan regerings- tjänstemän, experter och forskare som grundades 1971. Huvudupp- giften är att bidra till en effektiv och evidensbaserad narkotika- politik i medlemsländerna. Gruppen består av 35 medlemsländer och  
 EU-kommissionen: 
  23  
 EU-länder 
  
 226 
  
 och tolv övriga länder 
  
 227 
  
 . 
  
 223 
  
 http://ec.europa.eu/justice/anti-drugs/programme/index_en.htm 
  
 224 
  
 17177/09. 
  
 225 
  
 http://www.coe.int/T/dg3/pompidou/ 
  
 226 
  
 Alla utom Lettland, Danmark, Storbritannien och Tyskland. De tre sistnämna har nyligen lämnat Pompidougruppen 
  
 . 
  
 227 
  
 Azerbajdzjan, Island, Kroatien, Liechtenstein, Makedonien, Marocko, Norge, Ryssland, San Marino, Schweiz, Serbien och Turkiet. Uppgifter enligt hemsidan. 
  
 150 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Det högsta beslutande organet är ministerkonferensen som äger rum vart fjärde år. Ministerkonferensen väljer ordförande och vice ordförande för den kommande fyraårsperioden, godkänner arbets- programmet och diskuterar strategiska frågor. Den senaste minister- konferensen ägde rum 2010, då Frankrike valdes till ordförande och Malta till vice ordförande. 
 Varje medlemsland representeras av en så kallad permanent korre- spondent som följer arbetet i Pompidougruppen och utformar arbets- programmet. De permanenta korrespondenterna träffas två gånger om året i Strasbourg. Sverige företräds av Socialdepartementet. Departementets deltagande beräknas omfatta cirka två arbets- veckor, inberäknat resor, för- och efterarbete. 
 Förutom de permanenta korrespondenterna finns det olika sam- arbeten, bland annat i form av expertgrupper, projekt, arbets- grupper och nätverk, som rapporterar till de permanenta korre- spondenterna. För närvarande är två expertgrupper verksamma, en om trafiksäkerhet och underhållsbehandling med metadon och buprenorfin och en om att förebygga avledning av kemiska prekur- sorer. Det finns en arbetsgrupp om förebyggande arbete i arbets- livet och ett nätverk,  
 MedNet,  
 som knyter samman länder i Nord- afrika med ett antal europeiska länder, främst vid Medelhavet, i syfte att utbyta erfarenheter om missbruksbehandling. 
 Den enda verksamhet som Sverige deltar i kontinuerligt, för- utom de permanenta korrespondenternas möten, är flygplatsgruppen som träffas en gång om året för att utbyta praktiska erfarenheter i det operativa arbetet i syfte att öka upptäcktsrisken på flygplatser och i civil luftfart när det gäller narkotikasmuggling. Mellan mötena sker regelbundna kontakter i konkreta frågor, ofta av operativ karaktär, mellan deltagarna som består av tull- och polistjänstemän från 35 länder. Sverige deltar genom Tullverket. 
 Därutöver deltar Folkhälsoinstitutet i den tillfälliga arbetsgruppen om narkotikaförebyggande arbete i arbetslivet. 
 Sveriges medlemsavgift till Pompidougruppen uppgår till cirka 360 000 kronor. Flygplatsgruppens aktiviteter finansieras via Pompidou- gruppens ordinarie budget. 
 151 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 2.7.2 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa(OSSE) 
  
 228  
  
 är ett säkerhetspolitiskt samarbetsorgan i Europa med 56 medlemmar. Förutom alla Europas länder deltar även Kanada, USA och de central- asiatiska staterna. OSSE samarbetar också med partnerstater utan- för organisationen. 
  
 229 
  
 OSSE:s fokus ligger på konfliktförebyggande, krishantering och demokratiutveckling. Eftersom gränsöverskridande organiserad brotts- lighet, däribland illegal handel med narkotika och vapen, har en destabiliserande effekt arbetar OSSE även med gränsfrågor. 
 Högsta beslutande organ är toppmötet eller stats- och reger- ingschefernas möte. Utrikesministrarna samlas en gång om året i ministerrådet under ledning av ordförandelandet. Medlemsstaterna möts varje vecka i det så kallade Permanenta rådet för diskussion om situationen i de deltagande staterna. Rådet beslutar också om budget och fältinsatser. Beslut fattas med konsensus. 
 De militärpolitiska frågorna behandlas främst i ett Säkerhets- forum (FSC 
  
 230 
  
 ) som, liksom Permanenta rådet, möts en gång i veckan. I en säkerhetskommitté diskuteras  
 icke-militära 
  aspekter av säkerhet, såsom  
 anti-terrorism, 
  gränssäkerhet, organiserad brotts- lighet och polisfrågor. 
 OSSE har sitt säte i Wien. Sekretariatet, som har 2 900 anställda, leds av en generalsekreterare som väljs för en treårsperiod av minister- rådet. Fältverksamheten är omfattande och 2 300 av de anställda arbetar på fältet. 
  
 EU-samordningen 
  i  
 OSSE-arbetet 
  är omfattande.  
 EU-ländernas 
  ambassadörer vid OSSE i Wien möts varje vecka i samrådsmöten, och EU agerar gemensamt i Permanenta rådet. Möten äger rum i Bryssel varje månad inom rådsarbetsgruppen för OSSE- och Europa- rådet (COSCE) som leds av en företrädare för den höga repre- sentanten för utrikes frågor och säkerhetspolitik. 
 Utrikesdepartementet är huvudman för OSSE. Sverige stöder särskilt OSSE:s omfattande fältverksamhet och fäster även stor vikt vid polissamarbetet inom OSSE. Ett tjugotal svenskar arbetar vid OSSE:s olika fältkontor och institutioner. 
  
 228 
  
 Organization for Security and  
  
 Co-operation 
  in Europe, www.osce.org. Fram till 1995 hette organisationen Europeiska säkerhetskonferensen, ESK. 
  
 229 
  
 Afghanistan Algeriet, Australien, Egypten, Israel, Japan, Jordanien, Marocko, Sydkorea, Mongoliet, Thailand, och Tunisien. 
  
 230 
  
 Forum for Security  
  
 Co-operation. 
  
 152 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Narkotikafrågor i OSSE 
 En betydande del av OSSE:s verksamhet är inriktad på att förstärka polisarbetet och bekämpa grov gränsöverskridande brottslighet. Flera av OSSE:s initiativ har varit narkotikarelaterade, bland annat förstärkning av vissa utvecklingsländers polisarbete genom utbild- ning, inklusive narkotikarelaterad grov brottslighet. Exempelvis verkar OSSE för samarbete mellan länderna i Centralasien genom ett projekt om regional samordning och utbildning av personal för gräns- och tullbevakning samt narkotikaspaning. 
 OSSE arrangerar tematiska strategiska konferenser och seminarier, inbegripet om narkotikarelaterad kriminalitet, förebyggande och behandling av missbruk samt  
 hiv-relaterade 
  frågor. 
  
 2.7.3 
  
 Europeiska nätverket för kriminaltekniska institut 
  
 ENFSI 
  
 231  
  
 är ett nätverk för kriminaltekniska institut som består av 60 medlemmar i 34 europeiska länder. Målsättningen är att garantera att kvalitén när det gäller den kriminaltekniska utvecklingen i Europa håller världsklass. ENFSI har upprättats i syftet att dela kunskap, utbyta erfarenheter och komma till ömsesidiga kriminaltekniska avtal. ENFSI är erkänd som en expertgrupp inom den kriminaltekniska veten- skapen. 
 ENFSI arrangera möten och vetenskapliga seminarier, gemen- samma forskningsstudier och kunskapsprover, ger råd i kriminal- tekniska frågor samt publicerar bästa praxismanualer och kriminal- tekniska ordlistor på flera olika språk. 
 ENFSI har 16 arbetsgrupper, varav en handlar om droger. DGW 
  
 232  
  
 arbetar bland annat med kvalitetssäkring och ackreditering, infor- mationsutbyte samt forskning och utveckling. Ett viktigt arbets- område är att utveckla riktlinjer och rekommendationer för drog- analys. Arbetsgruppen samordnar sin verksamhet med andra orga- nisationer såsom UNODC och dess laboratorium. DWG har en ledningsgrupp och flera underkommittéer. 
 Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) är anslutet till ENFSI. 
  
 231 
  
 European Network of Forensic Science Institutes, www.enfsi.eu 
  
 232 
  
 Drug Working Group. 
  
 153 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 2.7.4 
  
 Bedömning och förslag 
  
 Utredningen finner ingen anledning att lägga fram något förslag om det Europeiska nätverket för kriminaltekniska institut. 
 Pompidougruppen 
 Pompidougruppen bildades i ett annat Europa än dagens. En hel del av det tekniska hälsorelaterade narkotikaarbete som bedrivs inom ramen för Pompidougruppen bedrivs också inom ramen för EU, särskilt ECNN. Detsamma gäller den dialog som förs i strategiska frågor och på politisk nivå. 
 Sverige har tidigare varit en mycket aktiv medlem i Pompidou- gruppen. Även efter inträdet i EU har Sverige fortsatt att delta regel- bundet i de permanenta korrespondenternas möten och flygplats- gruppen men endast sporadiskt i andra tekniska samarbeten. 
 Under senare tid har Danmark, Storbritannien och Tyskland beslutat att lämna Pompidougruppen utifrån ett allmänt behov av att hushålla med knappa resurser. Utredningen bedömer att även Sverige bör överväga att lämna Pompidougruppen. 
 En komplikation vid ett utträde är att Tullverket inte längre kan delta i flygplatsgruppens arbete som enligt verkets bedömning är av stor operativ nytta. Detta får ses mot bakgrund av Sveriges med- lemsavgift och den stora arbetsinsats som krävs av Socialdeparte- mentet för att upprätthålla medlemskapet i Pompidougruppen. Utredningen föreslår att Tullverket undersöker om motsvarande nytta kan fås genom att utveckla andra befintliga samarbeten. 
 Den politiska och strategiska dialog om narkotikafrågor som äger rum i Pompidougruppen mellan Europas länder är viktig. Emellertid erbjuder EU ungefär samma möjligheter till dialog inom ramen för de strukturerade samarbeten som äger rum mellan EU och länder och regioner utanför EU. Även de narkotikamöten (förut benämnda drogtrojkor) som äger rum i anslutning till den horisontella narkotikagruppens möten ger möjlighet både till en narkotikapolitisk dialog och till att förbereda praktiskt samarbete. 
 Utredningen har i kapitel 2.6 föreslagit att berörda departement gemensamt avgör vilka länder som Sverige bör prioritera i EU- samarbetet mot narkotika. I det sammanhanget bör det beaktas vilka eventuella konsekvenser som ett utträde ur Pompidougruppen kan få för valet av prioriterade samarbetsländer. 
 154 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 OSSE 
 Sverige fäster stor vikt vid polissamarbetet inom OSSE och ställer poliser och polisinstruktörer till förfogande för OSSE:s polisverk- samhet i fält. Detta samarbete, som generellt fungerar bra, kan ibland omfatta insatser mot narkotikarelaterad brottslighet. Enligt utredningens bedömning bör det i förberedelserna för svenska experters och polisers deltagande i  
 OSSE-samarbetet 
  ingå element om narkotikapolitik och narkotikabekämpning. 
  
 2.8 
  
 Östersjösamarbetet 
  
 I Östersjöområdet finns en tradition av nätverk och samarbeten på många områden. Här redovisas de samarbeten som har en narkotika- dimension, även om de övergripande syftena inte begränsas till narkotikafrågan. 
  
 2.8.1 
  
 Östersjöstaternas råd 
  
 Östersjöstaternas råd 
  
 233  
  
 omfattar de åtta  
 EU-länderna 
  
 234 
  
 runt Östersjön samt Island, Norge, Ryssland och  
 EU-kommissionen. 
  Kärnverk- samheten bedrivs för närvarande inom ett antal aktionsgrupper och expertnätverk och rådet fungerar som en paraplyorganisation för en rad myndighetssamarbeten. 
 Verksamheten stöds av ett internationellt sekretariat med säte i Stockholm. Sekretariatet finansieras genom årliga bidrag från med- lemsstaterna. I övrigt har Östersjöstaternas råd ingen gemensam budget och inte heller någon projektfond. Medlemmarna finansierar själva gemensamma aktiviteter. 
 Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet 
 Syftet med samarbetet i aktionsgruppen  
 BSTF-OC 
  
 235 
  
 är att före- bygga och bekämpa organiserad brottslighet genom att underlätta samarbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna i regionen. Arbetet styrs av Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet som 
  
 233 
  
 Council of Baltic Sea States (CBSS), http://www.cbss.org/ 
  
 234 
  
 Danmark, Estland, Finland, Lettland, Litauen, Polen, Sverige och Tyskland. 
  
 235 
  
 Baltic Sea Task Force Organized Crime, www.balticseataskforce.lt 
  
 155 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 består av regeringschefernas representanter, för svenskt vidkom- mande statssekreteraren i Justitiedepartementet. Arbetsgruppens beslut bereds av den operativa kommittén (OPC). 
  
 BSTF-OC 
  fokuserar på brottstyper som ligger inom ramen för Europols mandat och utgår i sina prioriteringar bland annat från Europols hotbildsanalys för Europa (OCTA 
  
 236 
  
 ). Till samarbets- områdena hör utökat och förbättrat informationsutbyte, gemen- samma operativa insatser, rättsligt samarbete och utbildning. Arbetet är underrättelsestyrt och multidisciplinärt, vilket avspeglas i sammansättningen av den operativa kommittén. Svensk delega- tionsledare vid  
 OPC-mötena 
  är för närvarande en representant för Tullverket. I övrigt deltar representanter för Rikspolisstyrelsen, Kustbevakningen, Ekobrottsmyndigheten och Åklagarmyndigheten i arbetet. Sedan 2010 ingår dessutom en svensk representant från Europols  
 Heads of Europol National Units  
 i OPC. 
 Östersjöregionens gränskontrollsamarbete 
 Östersjöregionens gränskontrollsamarbete (BSRBCC 
  
 237 
  
 ) omfattar  
 EU-länderna 
  runt Östersjön samt Norge och Ryssland. Island har observatörsstatus. BSRBCC är ett operationellt samarbete mellan kustbevakning, polis, tull och gränsbevakning för att motverka gräns- överskridande brottslighet i form av narkotikasmuggling, miljö- brott m.m. Aktiviteterna omfattar bland annat expertutbyten, teknisk utveckling, maritima operationer, informations- och underrättelse- utbyte, gemensamma risk- och hotbildsanalyser samt utbyte av bästa praxis. 
 Det högsta beslutande organet är det årliga mötet med cheferna för gränsbevakningen, som bland annat beslutar om strategisk inriktning för samarbetet. Ett sekretariat fungerar som operationell samordnare. Den högsta operativa enheten är gränskommittén (BBC 
  
 238 
  
 ) som består av representanter för de nationella myndig- heterna i regionen. BBC möts några gånger om året för att disku- tera och besluta hur de gemensamma operationerna ska genom- föras. I detta forum bereds även frågor som ska beslutas vid chefs- mötet. 
  
 236 
  
 Organised Crime Threat Assessment. 
  
 237 
  
 Baltic Sea Region Border Control Cooperation, Holloway 
  
 238 
  
 Baltic Border Committee. 
  
 156 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Varje medlemsland har en så kallad nationell kontaktpunkt (NCC 
  
 239 
  
 ) för kommunikation och operativa insatser. Genom  
  
 Coastnet 
 -systemet 
  kan de nationella kontaktpunkterna utbyta information i realtid dygnet runt. Informationsutbytet samordnas av ordförandelandets NCC som fungerar som internationellt samordningscentrum. 
  
 240 
  
 Kustbevakningen är svensk kontaktpunkt. 
  
 2.8.2 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och socialt välbefinnande 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och socialt välbefinnande (NDPHS) 
  
 241  
  
 är ett samarbete mellan elva länder, 
  
 242  
  
 Europeiska kommissionen och åtta internationella organisationer. 
  
 243  
  
 Dess övergripande syfte är att främja hållbar utveckling genom utökat samarbete kring hälsa och välfärd. 
 Partnerskapet är verksamt på flera nivåer, de viktigaste är part- nerskapets årliga konferens (PAC 
  
 244 
  
 ), ämbetsmannakommittén (CSR 
  
 245 
  
 ), expertgrupper, arbetsgrupper ( 
 Task Groups 
 ) och NDPHS:s sekretariat. 
 Den årliga partnerskapskonferensen är det högsta beslutande organet som sammanträder vartannat år på ministernivå och vartannat år på 
 Senior  
 Officials 
 -nivå. 
  
 Ämbetsmannakommittén svarar för samordning av verksam- heten och förberedelser och uppföljning av PAC. Kommittén består av en representant för varje medlemsstat. Sverige företräds av Socialdepartementet. Partnerskapsprogrammets sekretariat är samlokaliserat med sekretariatet för Östersjöstaternas råd i Stockholm. 
  
 239 
  
 National Coordination Centre (NCC). 
  
 240 
  
 International Coordination Centre (ICC). 
  
 241 
  
 The Northern Dimension Partnership in Public Health and Social  
  
 Well-being, 
 www.ndphs.org 
  
 242 
  
 EU-länderna 
  
  Estland, Finland, Lettland, Litauen, Sverige, Tyskland och Polen samt Island, Kanada, Norge och Ryssland. 
  
 243 
  
 Barents  
  
 Euro-Arktiska 
  Råd (BEAC), Östersjöstaternas råd (CBSS), Östersjöstaternas regionala samarbetsorganisation (BSSSC), Nordiska ministerrådet, ILO, IOM, UNAIDS och WHO. 
  
 244 
  
 Partnership Annual Conference. 
  
 245 
  
 Committee of Senior Representatives. 
  
 157 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Partnerskapet har för närvarande fyra expertgrupper som samman- träder två till tre gånger om året. Narkotikafrågor behandlas i olika utsträckning i samtliga expertgrupper: 
  
 alkohol- och drogfrågor, 
  
 hiv/aids och relaterade infektioner, 
  
 icke-smittsamma 
  
  arbetsmiljö- och livsstilssjukdomar, samt 
  
 primärvård och fängelsehälsa. 
  
 Dessutom finns det under expertgrupperna fyra arbetsgrupper, varav en arbetar med drogprevention. Här redovisas de två expertgrupper som är mest relevanta i sammanhanget, expertgruppen för alkohol- och drogmissbruk och expertgruppen för hiv/aids och relaterade infektioner. 
 Expertgruppen för alkohol- och drogfrågor 
 Expertgruppens övergripande mål är att medverka till att effektiva strategier och verksamheter utvecklas i regionen i syfte att minska bruk av alkohol och droger samt skadorna av tobaksrökning. Ett led i detta är att utveckla ett regionalt så kallat flaggskeppsprojekt för alkohol- och narkotikaförebyggande arbete riktat till unga. Uppgiften att utveckla projektet och söka finansiering för genom- förandet har tilldelats Arbetsgruppen för alkohol- och drogpreven- tion bland unga som leds av Sverige med stöd av Ryssland. Pro- jektet 
  
 246  
  
 ska genomföras i samverkan med EU, Pompidougruppen och WHO/Euro. 
 Sverige företräds av Socialdepartementet i expertgruppen. Arbets- gruppen leds av Sverige genom Karolinska Institutet, Stockholm läns landsting och CAN. 
 Expertgruppen för hiv/aids och relaterade infektioner 
 Expertgruppen utgör en plattform för erfarenhetsutbyte och sam- arbete när det gäller övervakning, policyutveckling, medvetande- höjande insatser samt utvecklingen av behandling och förebygg- ande insatser. Samarbetet ska leda till bättre förebyggande insatser mot hiv/aids och relaterade infektioner samt en integrering av 
  
 246  
 Projektet har arbetsnamnet BADY, Baltic Sea Region Alcohol and Drug Prevention among Young People Flagship Project. 
 158 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 socialt stöd och hälso- och sjukvård för personer som lever med hiv. Gruppen följer noga utvecklingen av hiv/aids, tuberkulos och relaterade infektioner inom regionen, och kommer att ta fram en översikt av befintlig dokumentation om bästa praxis för hiv/aids- prevention. 
 I arbetet med att förbättra de infektionsförebyggande insatserna för injektionsmissbrukare har expertgruppen bland annat med- verkat till etableringen av lågtröskelmottagningar, inklusive sprut- utbyte, i nordvästra Ryssland, Leningradregionen, Estland och Lettland. Andra projekt som expertgruppen stödjer syftar till att nå ung- domar med missbruk i Murmansk och att förebygga spridningen av  
 hiv-relaterad 
  tuberkulos i området samt att utveckla samarbetet över gränsen mellan Ryssland och Estland i  
 Narva-Ivanograd-området. 
  
 Expertgruppen deltar även i etableringen av ett nytt samarbets- projekt mellan Kaliningrad, Litauen och Polen, delfinansierat av Nordiska ministerrådet. Detta syftar till att förstärka  
 Walltion och behandling riktad till injektionsmissbrukare och andra risk- utsatta grupper. 
 Sverige företräds av Smittskyddsinstitutet i expertgruppen. 
  
 2.8.3 
  
 EU:s Östersjöstrategi 
  
 Avsikten med strategin är att integrera EU:s Östersjöstater i ett större europeiskt område och bidra till att förbättra situationen, i synnerhet när det gäller miljö, ekonomi, utbildning, sjösäkerhet och kriminalitet. Grundtanken är att inga nya institutioner ska bildas, inga nya budgetmedel avsättas och att ingen särskild lagstiftning behövs. Istället ska konkreta resultat uppnås genom fokuserat och fördjupat samarbete inom ramen för befintliga institutioner och resurser. 
  
 EU-kommissionen 
  har utarbetat en handlingsplan med femton prioriterade områden, däribland att minska den gränsöverskridande brottsligheten och de skador som denna åsamkar. 
  
 247  
  
 Ett annat pri- oriterat område är att öka regionens attraktionskraft bland annat genom att minska hälsoskillnaderna i regionen, inklusive narkotika- missbruk och spridningen av infektionssjukdomar som hiv. Det ska ske genom att  
 EU-länderna 
  och  
 EU-kommissionen 
  bidrar till genom- förandet av den Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och välbefinnande. 
  
 247  
 SEC (2009) 712. 
 159 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 2.8.4 
  
 Bedömning och förslag 
  
 Ett av målen i den nya  
 ANDT 
  
 248 
  
 -strategin 
  är ökad samordning och prioritering av det nordiska samarbetet inom  
 ANDT-området. 
  Som utvecklas närmare i avsnitt 2.9 Nordiskt samarbete menar utredningen att det inte längre är självklart att den språkliga och kulturella närheten mellan de nordiska länderna innebär samsyn i narkotikapolitiska frågor. 
 Den narkotikapolitiska dialogen måste utvidgas till likasinnade länder utanför Norden. Det politiska och strategiska samarbetet i Östersjöregionen erbjuder en arena också för narkotikapolitisk dialog. Dessutom erbjuder Östersjösamarbetet inte bara ramar för praktiskt samarbete mellan myndigheter utan också en möjlighet att skapa förtroende mellan ländernas företrädare i regionen, vilket kan vara nog så viktigt om man vill samarbeta kring narkotika- politik. Både Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet och Östersjöregionens gränskontrollsamarbete är framgångsrika samarbeten som bör ha fortsatt prioritet. 
 När det gäller narkotikasamarbetet inom den Nordliga dimen- sionens partnerskap är det enligt utredningens mening för tidigt att dra slutsatser om hur framgångsrikt det är. För att garantera sam- stämmighet mellan politikområdena framstår det som önskvärt att samråd sker mellan expertgruppernas deltagare när narkotikarelate- rade frågor står på dagordningen. 
 Utredningen anser vidare att Sverige bör företrädas av myndig- hetsexperter i expertgrupperna och inte av departementstjänste- män. Så är också fallet i alla expertgrupper utom den för alkohol och narkotika. Regeringskansliet har en annan uppgift än myndig- heterna och saknar som organisation den sakkunskap som finns på myndigheterna, även om det i det enskilda fallet kan finnas till- räcklig sakkunskap i Regeringskansliet. Principen bör dock vara att Sverige företräds av experter i expertgrupper och av regeringstjänste- män i förhandlingar samt i strategiska och politiska sammanhang. Uppdraget bör ligga på Folkhälsoinstitutet. 
  
 248  
 Alkohol, narkotika, dopning och tobak. 
 160 
  
 SOU 2011:66 
  
 Överväganden och förslag 
  
 2.9 
  
 Nordiskt samarbete 
  
 I propositionen En samlad strategi för  
 alkohol-, 
 narkotika-, 
  dop- nings- och tobakspolitiken 
  
 249  
  
 framhåller regeringen att det behövs en ökad samordning och prioritering av det nordiska samarbetet inom  
 ANDT-området. 
  Målet är att det nordiska samarbetet inom EU och internationellt ska bli mer mål- och resultatinriktat. 
  
 250  
  
 Där- för bör en kartläggning göras av pågående projekt och engagemang inom det nordiska samarbetet. Kartläggningen bör ligga till grund för en prioriterings- och samordningsdiskussion om samarbetets inriktning. 
 I propositionen diskuteras även samarbetet inom den Nordliga dimensionens partnerskap för hälsa och socialt välbefinnande. Det samarbetet behandlas inte här utan i avsnittet om Östersjösam- arbetet. 
  
 2.9.1 
  
 Nordiska rådet 
  
 Nordiska rådet bildades 1952 och är det nordiska samarbetets parlamentariska organ. Rådets 87 medlemmar utses av de nordiska ländernas parlament och de självstyrande områdenas parlamentariker- församlingar. Nordiska rådets löpande arbete sker i fem utskott 
  
 251  
  
 och i partigrupperna. Narkotika, alkohol och andra missbruksformer behandlas i välfärdsutskottet. Nordiska rådets beslut överlämnas till Nordiska ministerrådet och de nordiska regeringarna för genom- förande. 
  
 2.9.2 
  
 Nordiska ministerrådet 
  
 Nordiska ministerrådet bildades 1971 och är de nordiska regering- arnas samarbetsorgan. Ordförandeskapet alternerar mellan de fem nordiska länderna och varje land innehar ordförandeskapet under ett kalenderår. 
  
 249 
  
 Prop. 2010/11:47. 
  
 250 
  
 Prioriterat mål 12.4. 
  
 251 
  
 Näring, kultur och utbildning, medborgare och konsument, miljö och naturresurser, samt välfärd. 
  
 161 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2011:66 
  
 Nordiskt narkotikaforum 
 Nordiskt narkotikaforum är en informell tjänstemannagrupp som träffas en gång per ordförandeskap på departementsnivå för utbyte av information om det aktuella narkotikapolitiska läget och om samhällsinsatser i de olika nordiska länderna. Det informella sam- arbetet har ersatt den ämbetsmannakommitté som tidigare verkade inom ministerrådet. Sverige företräds av en tjänsteman från Social- departementet. 
 Nordens välfärdscenter Finland 
  
 252 
  
 Nordens Välfärdscenter Finland 
  
 253  
  
 hör till Nordens välfärdscenter (NVC), som är en av de 14 institutioner som Nordiska minister- rådet finansierar. NVC Finland har till uppgift att främja och utveckla nordiskt forskningssamarbete rörande alkohol, narkotika och andra beroendeframkallande medel. Sekretariatet är beläget i Helsingfors. Till uppgifterna hör att initiera och planera samnord- iska forskningsprojekt, att arrangera forskarkonferenser och stimu- lera forskarutbildning och forskarutbyte, att främja nordiskt infor- mations- och dokumentationsarbete samt att sprida forskningsresultat. 
  
 NVC ger ut tidskriften  
 Nordic Studies on Alcohol and Drugs  
 för samhällsvetenskaplig och socialmedicinsk alkohol- och narkotika- forskning samt alkohol- och narkotikapolitik. Tidskriften utkommer med sex nummer per år. 
  
 254  
  
 NVC ger också ut ett nyhetsbrev två gånger om året. 
  
 NVC driver ett antal projekt, bland annat forskarnätverket 
 Meanings and Measures – Strengthening Mixed Methods in Nordic Comparative Alcohol and Drug Research, 
  
 255  
  
 som samlar ett femtiotal nordiska forskare. Nätverket finansieras av NordForsk, ytterligare en av de institutioner som ministerrådet finansierar och som är en samarbetsplattform för att utveckla nordisk forskning och forsk- ningspolitik. Inom NVC Finland har ett forskningssamarbete inletts om den narkotikarelaterade dödligheten i Norden. Tidigare forskningssamarbeten har rört läkemedelsassisterad narkomanvård, 
  
 252 
  
 http://www.nordicwelfare.org/ 
  
 253 
  
 Tidigare Nordiskt center för alkohol- och drogforskning (NAD), som inrättades 1978 för att främja och utveckla tvärvetenskapligt samarbete inom alkohol- och drogforskning och som under perioden  
  
 1980–2008 
  publicerade 52 s.k.  
 NAD-publikationer. 
  
 254 
  
 Fram till 2010 gavs tidskriften ut under namnet Nordisk alkohol- & global, europeisk, nordisk och i Östersjöregionen. Dess- utom redovisas en innehållsanalys av de tre internationella narkotika- konventionerna. 
 Avsikten är att bilagan ska kunna fungera som en uppslagsbok. 
 Innehåll 
  
 Bilaga 4 
  
 Internationella samarbeten på narkotikaområdet 
  
 ........ 7 
  
 Bilaga 5 
  
 Konventionerna – en sammanfattning................... 
  
 103 
  
 5 
 Bilaga 4 
 Internationella samarbeten på narkotikaområdet 
  
 1 
  
 Globalt samarbete ...................................................................... 
  
 8 
  
 1.1 
  
 Förenta Nationerna........................................................ 
  
 8 
  
 1.2 
  
 Globala fonden för bekämpning av aids, 
  
 tuberkulos och malaria ................................................ 
  
 42 
  
 1.3 
  
 Dublingruppen.............................................................. 
  
 44 
  
 1.4 
  
 Interpol.......................................................................... 
  
 45 
  
 1.5 
  
 Världstullorganisationen .............................................. 
  
 47 
  
 1.6 
  
 Internationella finansiella aktionsgruppen mot 
  
 penningtvätt................................................................... 
  
 50 
  
 2 
  
 Samarbete på europeisk nivå ................................................... 
  
 53 
  
 2.1 
  
 Europeiska unionen...................................................... 
  
 53 
  
 2.2 
  
 Europarådet................................................................... 
  
 84 
  
 2.3 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i 
  
 Europa ........................................................................... 
  
 86 
  
 3 
  
 Samarbete i Östersjöregionen ................................................. 
  
 90 
  
 3.1 
  
 Östersjöstaternas råd.................................................... 
  
 90 
  
 3.2 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för 
  
 hälsa och socialt välbefinnande ................................... 
  
 93 
  
 3.3 
  
 EU:s Östersjöstrategi................................................... 
  
 97 
  
 4 
  
 Nordiskt samarbete ................................................................. 
  
 98 
  
 4.1 
  
 Det nordiska samarbetet .............................................. 
  
 98 
  
 4.2 
  
 Polis- och tullsamarbetet i Norden ........................... 
  
 101 
  
 4.3 
  
 Nätverket för den aktuella drogsituationen i 
  
 Skandinavien ............................................................... 
  
 102 
  
 7 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 1 Globalt samarbete 
  
 1.1 
  
 Förenta Nationerna 
  
 Vid bildandet 1945 hade Förenta Nationerna 51 medlemsländer. I dag har antalet medlemmar ökat till 193. 
  
 1  
  
 FN-stadgan, 
  som trädde i kraft den 24 oktober 1945, anger FN:s uppgifter, befogenheter, arbetsordning och organisation. Den preciserar också medlemsländernas rättigheter och skyldigheter gentemot organisationen och varandra. 
 Stadgan upprättade sex huvudorgan: 
  
 1. 
  
 Generalförsamlingen 
  
 2. 
  
 Säkerhetsrådet 
  
 3. 
  
 Ekonomiska och sociala rådet 
  
 4. 
  
 Förvaltarskapsrådet 
  
 5. 
  
 Internationella domstolen 
  
 6. 
  
 Sekretariatet 
  
 Möjligheter finns också för generalförsamlingen att upprätta under- organ. Varje underorgan leds av en chef som utnämns av general- församlingen eller FN:s generalsekreterare. 
 Inom FN finns sex officiella språk: arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska. Alla officiella möten ska kunna följas på dessa språk och alla officiella dokument ska finnas tillgängliga på de sex språken. 
 I detta kapitel beskrivs dels de organ som på ett eller annat sätt behandlar narkotikafrågor – generalförsamlingen, säkerhetsrådet, ekonomiska och sociala rådet samt sekretariatet – dels övriga organ som är av relevans för narkotikapolitiken. 
  
 1.1.1 
  
 Generalförsamlingen 
  
 Generalförsamlingen 
  
 2  
  
 är det centrala huvudorganet där alla FN:s 193 medlemsländer är representerade med en röst vardera. Med- lemsländerna är indelade i fem regionala grupperingar: 
  
 Afrika, Asien, inkl. Stillahavsområdet 
  
 Latinamerika, inklusive Karibien 
  
 1 
  
 Holloway 
  
 2 
  
 www.un.org/en/ga 
  
 8 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Västeuropa och andra länder (Australien, Canada, Nya Zeeland och USA) 
  
 Östeuropa. 
  
 Sverige, som är medlem i FN sedan 1946, ingår liksom de flesta  
 EU-länder 
  i WEOG, det vill säga Västeuropa och andra länder. De  
 EU-medlemmar 
  som tidigare tillhörde östblocket ingår däremot i Östeuropagruppen. 
 Till generalförsamlingens uppgifter hör att diskutera och ge rekommendationer i alla frågor som omfattas av  
 FN-stadgan 
  samt att fatta beslut om FN:s årliga arbete och fastställa budgeten. Generalförsamlingen sammanträder årligen i ordinarie session från september till och med december och därutöver i specialsessioner när så krävs. 
 Narkotikafrågorna behandlas i tredje utskottet (sociala, huma- nitära och kulturella frågor). Finansiella, administrativa och perso- nella frågor behandlas i femte utskottet. FN:s programbudget är tvåårig och utskottet arbetar efter en tvåårsprincip där man vart- annat år fokuserar på budgeten och vartannat år på personalfrågor. 
  
 1.1.2 
  
 Säkerhetsrådet 
  
 Säkerhetsrådet 
  
 3  
  
 har huvudansvaret för att upprätthålla fred och säkerhet. Rådet har fem permanenta medlemmar (Frankrike, Kina, Ryssland, Storbritannien och USA) och tio  
 icke-permanenta 
  med- lemmar. 
  
 4  
  
 De  
 icke-permanenta 
  medlemmarna väljs av generalför- samlingen för en period av två år och kan inte väljas om till en andra anslutande mandatperiod. Varje medlem har en röst. Beslut i sakfrågor kräver nio röster, inklusive samtliga fem permanenta med- lemmars röster. 
 Medan andra  
 FN-organ 
  endast kan utfärda rekommendationer till medlemsländerna har säkerhetsrådet befogenhet enligt FN- stadgan att fatta beslut som är bindande för FN:s medlemmar. 
 Säkerhetsrådet har under senare år vid upprepade tillfällen dis- kuterat narkotika som en säkerhetsfråga, särskilt i förhållande till Afrika och Afghanistan. Både FN:s generalsekreterare och Tran exekutivdirektör – som regelbundet har bjudits in att tala inför 
  
 3 
  
 www.un.org/Docs/sc 
  
 4 
  
 Graves, 
  
  Brasilien, Gabon, Libanon och Nigeria t.o.m. 2011 och Colombia, Indien, Portugal. Sydafrika och Tyskland t.o.m. 2012. 
 9 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 säkerhetsrådet – har talat om sambandet mellan olaglig narkotika- handel och terrorism. I december 2009 hölls en öppen debatt om fred och säkerhet i Afrika med fokus på narkotikasmuggling som ett hot mot internationell säkerhet. Vid det tillfället talade Sveriges  
 FN-ambassadör 
  på EU:s vägnar. I talet framförde EU att narko- tikahandel och andra former av organiserad brottslighet förvärrar den internationella instabiliteten och utgör ett hot mot staters säkerhet. EU pekade särskilt på de förödande konsekvenser detta medför för utvecklingsländer och länder i omvandling och under- strök sitt stöd till Afghanistan och länder i västra Afrika och Latin- amerika i kampen mot narkotikahandeln. 
 Säkerhetsrådet har antagit flera resolutioner där man med oro noterat sambandet mellan internationell säkerhet, terrorism och gränsöverskridande organiserad brottslighet, penningtvätt, handel med olagliga droger och olagliga vapen och understrukit behovet av att förbättra samordningen av insatserna på alla nivåer. Säkerhets- rådets ordförande har också gjort uttalanden i samma riktning. 
 De resolutioner som säkerhetsrådet under senare år har antagit om säkerhetssituationen i Afghanistan har alla haft sambanden mellan opiumodling, narkotikahandel och säkerhet som ett centralt tema. 
  
 5  
  
 En resolution har särskilt behandlat avledningen av prekur- sorer, det vill säga kemiska ämnen som används i olaglig till- verkning av narkotika. 
  
 6  
  
 Bland annat uppmanar säkerhetsrådet alla medlemsstater att fullt ut följa bestämmelserna i artikel 12 i 1988 års narkotikabrottskonvention i syfte att täppa till de kryphål som utnyttjas av kriminella organisationer för att avleda kemiska pre- kursorer från den lagliga internationella handeln. 
  
 1.1.3 
  
 Sekretariatet 
  
 Sekretariatet 
  
 7 
  
 , som i sig är ett av huvudorganen inom FN, har till uppgift att biträda de övriga huvudorganen, bland annat genom att utarbeta underlag för beslut och se till att besluten genomförs. Sek- retariatets arbetsuppgifter täcker alla de områden där FN är verk- samt. Översättningar av dokument till de sex officiella  
 FN-språken 
  ligger också inom sekretariatets arbetsområde. 
  
 5 
  
 S/RES/1659 (2006), 1776 (2007) och 1806 (2008). 
  
 6 
  
 S/RES/1817 (2008). 
  
 7 
  
 www.un.org/en/mainbodies/secretariat/index.shtml 
  
 10 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Inom sekretariatet arbetar cirka 44 000 personer, 
  
 8  
  
 stationerade runt om i världen. Förutom vid huvudkontoret i New York har  
 FN-sekretariatet 
  anställda bland annat i Genève och Wien samt på ett betydande antal andra platser. Chef för sekretariatet är general- sekreteraren som utnämns av generalförsamlingen på rekommen- dation av säkerhetsrådet för en femårsperiod med möjlighet till återval. 
 Sekretariatets anställda är internationella tjänstemän och är ansvariga endast inför FN. De får inte efterfråga eller ta emot instruktioner från någon regering eller organisation. 
  
 1.1.4 
  
 Ekonomiska och sociala rådet 
  
 Ecosoc 
  
 9  
  
 är det centrala forumet för att diskutera internationella ekonomiska och sociala frågor och för att formulera rekommenda- tioner till medlemsstaterna och  
 FN-systemet. 
  Rådet har 54 med- lemmar valda av generalförsamlingen för tre år och fördelade på samma regionala grupperingar som i generalförsamlingen. Av dessa väljs 18 platser årligen. Omval kan ske direkt efter en mandat- period. År 2011 var tio av EU:s medlemsländer medlemmar i rådet, dock inte Sverige. 
  
 10 
  
 Under Ecosocs paraply finns en rad funktionella och regionala kommissioner samt kommittéer och organ som inrättats av gene- ralförsamlingen eller Ecosoc för olika uppgifter, bland andra FN:s narkotikakommission ( 
 Commission on Narcotic Drugs 
 , CND), Internationella narkotikakontrollstyrelsen ( 
 International Narcotics Control Board,  
 INCB) och UNAIDS styrelse ( 
 Programme Coor- dinating Board of the Joint United Nations Programme on HIV/AIDS 
 , PCB). Rådet tar emot rapporter från dessa kommissioner och organ samt fungerar som en länk mellan dem och generalförsamlingen. 
 Ecosoc har befogenhet att utarbeta och initiera undersökningar och rapporter inom sina ansvarsområden samt att framställa för- slag i alla sådana angelägenheter till generalförsamlingen, Förenta Nationernas medlemmar och vederbörande fackorgan. 
  
 11  
  
 Rådet får vidare utarbeta och underställa generalförsamlingen förslag till 
  
 8 
  
 Uppgifter från 2010. Composition of the Secretariat: staff demographics. Report of the Secretary General. A/65/350. 
  
 9 
  
 www.un.org/en/ecosoc 
  
 10 
  
 Belgien, Estland, Finland, Frankrike, Lettland, Malta, Slovakien, Storbritannien, Tyskland och Ungern. 
  
 11 
  
 FN-stadgan 
  
  artikel 62.2. 
 11 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 internationella avtal 
  
 12  
  
 samt sammankalla internationella konferen- ser. Exempelvis kan rådet enligt artikel 47 i den allmänna narkotika- konventionen från 1961 besluta att låta inkalla en partskonferens för att ta föreslagna ändringar under övervägande. 
 De månadslånga huvudmötena äger rum växelvis i New York och Genève, vanligen i juli. 
  
 1.1.5 
  
 FN:s narkotikakommission (CND) 
  
 FN:s narkotikakommission ( 
 Commission on Narcotic Drugs 
 , CND) 
  
 13  
  
 med 53 medlemsländer är det huvudsakliga policyskapande organet för internationell drogkontroll. CND, som är en funktionell kom- mission under Ecosoc, inrättades 1946 för att bereda förslag till internationella överenskommelser i alla frågor som rör kontrollen av narkotika. 
  
 14  
  
 CND sammanträder i Wien och rapporterar till Ecosoc. 
 Kommissionen har fem underorgan som inrättats av Ecosoc: Underkommissionen rörande olaglig narkotikahandel och relate- rade frågor i Mellanöstern ( 
 Subcommission on Illicit Drug Traffic and Related Mattters in the Near and Middle East 
 ) samt fyra s.k.  
 HONLEA-möten 
  ( 
 Heads of National Drug Law Enforcement Agencies 
 , det vill säga cheferna för nationella narkotikapolisen) i Afrika, Asien och Stilla Havsregionen, Europa samt Latinamerika och Karibien. Dessa har till uppgift att ge råd åt CND i regionala policyfrågor samt att underlätta regionalt samarbete i frågor som rör olaglig narkotikahandel. 
 Den normativa grunden för arbetet består av de tre internatio- nella narkotikakonventionerna (från 1961, 1971 och 1988). Ytter- ligare normativa mandat har tillkommit senare. År 1998 höll gene- ralförsamlingen en specialsession om narkotika ( 
 United Nations General Assembly Special Session,  
 UNGASS 1998) och antog då ett antal mål för den kommande tioårsperioden. 
  
 15  
  
 CND fick uppfölj- ningsansvaret. År 2009 beslutade ett högnivåmöte inom ramen för CND om en ny politisk förklaring med åtföljande handlingsplan. 
  
 16  
  
 Också uppföljningen av denna hör till CND:s uppgifter. 
  
 12 
  
 FN-stadgan 
  
  artikel 62.3. 
  
 13 
  
 www.unodc.org/unodc/en/commissions/CND 
  
 14 
  
 Council Resolution 9 (I) of 16 February 1946. 
  
 15 
  
 General Assembly resolution  
  
 S-20/2, 
  annex. 
  
 16 
  
 Political Declaration and Plan of Action on International Cooperation towards an Integrated and Balanced Strategy to Counter the World Drug Problem adopted by the  
  
 High-level 
  segment, Commission on Narcotic Drugs, Vienna  
 11–12 
  Rhodes 2009. 
 12 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 I samband med att FN:s narkotikakontrollprogram UNDCP (sedan 2002 benämnt  
 United Nations Office on Drugs and Crime 
 , UNODC) inrättades 1991 
  
 17  
  
 fick CND i tillägg till sitt normativa mandat även det operativa mandatet att ge riktlinjer för program- met och att följa dess verksamhet. 
  
 18  
  
 CND godkänner budgeten för UNDCP:s fond och är styrorgan för narkotikadelen av UNODC. 
 För att underlätta CND:s arbete beslutade Ecosoc 1999 att dag- ordningen skulle delas upp i två separata segment: ett normativt segment för att fullgöra de normativa uppgifterna, bland annat i förhållande till de tre narkotikakonventionerna, och ett operatio- nellt segment i vilket kommissionen fullgör sin uppgift som styr- organ för UNDCP/UNODC. 
  
 19 
  
 CND har en rådgivande roll i förhållande till Ecosoc och ska bistå i övervakningen av hur internationella konventioner och avtal rörande narkotika och psykotropa ämnen följs samt pröva vilka ändringar som kan behöva göras när det gäller internationell nar- kotikakontroll. CND beslutar om ett ämne ska ställas under inter- nationell kontroll och kan göra ändringar i konventionsförteck- ningarna. Avgörande beslut om kontroll av narkotika och psyko- tropa ämnen kan endast tas i enlighet med Världshälsoorganisatio- nens (WHO) rekommendationer. 
  
 20  
  
 På motsvarande sätt är INCB:s bedömning avgörande för kommissionens beslut om kemiska ämnen som används vid olaglig framställning av narkotika eller psykotropa ämnen. 
  
 21  
  
 Alla beslut som fattas av CND kan ändras av generalförsamlingen med undantag av beslut som gäller konventio- nernas narkotikaförteckningar. Sådana beslut kan endast ändras av Ecosoc. 
 Narkotikakommissionens medlemmar väljs av Ecosoc för en fyraårsperiod. Kommissionen ska ha en lämplig sammansättning av länder som tillverkar narkotika, länder som producerar opium eller kokablad och länder där narkotikamissbruk eller olaglig narkotika- handel utgör allvarliga problem. Principen om skälig geografisk fördelning ska gälla. Även länder som inte är medlemmar i FN men som tillträtt 1961 års allmänna narkotikakonvention kan väljas in som medlemmar i kommissionen. Liksom i generalförsamlingen 
  
 17 
  
 RES 45/179. 
  
 18 
  
 E/RES/1991/38 Terms of Reference of the Commission on Narcotic Drugs. 
  
 19 
  
 E/RES/1999/30. 
  
 20 
  
 Commentary on the Single Convention on Narcotic Drugs. 
  
 21 
  
 Commentary on the United Nations Convention against Illicit Traffic in Narcotic Drugs and Psychotropic Substances, 12.22. 
  
 13 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 och Ecosoc är länderna indelade i regionala grupperingar. 
  
 22  
  
 De nor- diska länderna brukar samordna sina kandidaturer för medlemskap i CND och brukar vanligtvis besätta en plats. För närvarande är 12  
 EU-länder 
  medlemmar. För åtta av dem går mandatet ut år 2011 
  
 23  
  
 och för fyra år 2013. 
  
 24 
  
 Narkotikakommissionen ska sammanträda varje år för en period som inte får överstiga åtta dagar. 
  
 25  
  
 Praxis är att kommissionen möts under fem arbetsdagar på våren, vanligen i mars, samt under en dag i december. 
  
 26  
  
 Vid vårens huvudsession brukar medlemsländerna företrädas av representanter för ansvariga departement medan del- tagarna i den återinkallade kommissionen i december vanligtvis utgörs av tjänstemän stationerade vid  
 FN-delegationerna 
  i Wien. Därutöver håller CND informella mellanmöten ( 
 intersessional meetings 
 ) för att förbereda kommissionsmötena. Från och med december 2011 kommer CND och CCPCJ att hålla gemensamma återinkallade kommissionsmöten för att kunna diskutera och fatta gemensamma beslut i operativa och budgetrelaterade frågor. 
  
 27 
  
 Kommissionens huvudmöte är organiserat i plenarmöten och i  
 Committee of the Whole 
 , det vill säga kommittémöten som är öppna för alla stater och där mer djupgående diskussioner och förhand- lingar förs, bland annat om resolutionsutkast. 
 Mot slutet av varje möte väljer kommissionen sin byrå inför nästa  
 CND-möte. 
  Byrån, som består av fem medlemmar – en ord- förande, tre vice ordförande och en rapportör – svarar för det löpande arbetet mellan mötena och spelar en aktiv roll i mötesför- beredelserna. Medlemmarna väljs på rotationsbasis bland kommis- sionsmedlemmar från de geografiska grupperingarna. Byrån har stöd av en utvidgad byrå ( 
 Extended Bureau 
 ) som består av byrå- medlemmarna och ordförandena i de fem regionala grupperingarna, ordföranden i  
 77-gruppen/Kina 
  och en representant för EU:s ord- förandeskap. 
 I stort sett alla FN:s medlemsländer deltar i kommissionsmötena, oavsett om de är medlemmar av kommissionen eller observatörer. I 
  
 22 
  
 I CND har den afrikanska gruppen 11 platser, den asiatiska gruppen 11 platser, östeuro- peiska gruppen sex platser, gruppen för Latinamerika och Karibien 10 platser och Västeuropa och andra länder 14 platser. En plats roterar mellan Asien och Latinamerika/Karibien vart fjärde år. 
  
 23 
  
 Finland, Italien, Litauen, Nederländerna, Spanien, Tjeckien, Tyskland och Österrike. 
  
 24 
  
 Belgien, Frankrike, Rumänien och Storbritannien. 
  
 25 
  
 E/RES/1991/39 Functioning of the Commission on Narcotic Drugs. 
  
 26 
  
 Decision/E/2009/251. 
  
 27 
  
 CND resolution 54/10 och CCPCJ resolution 20/1, antagna den 25 mars respektive 
  
 15 
  
 april 2011. 
  
 14 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 praktiken är det ingen större skillnad mellan medlemmar och de länder som är observatörer. Alla deltagare kan begära ordet, men endast medlemmar har rösträtt och endast medlemmar kan lägga fram resolutionsförslag. Omröstning äger i praktiken rum endast när kommissionen beslutar om ändringar i narkotikakonvention- ernas förteckningar. Samtliga övriga beslut, inklusive antagande av resolutioner, fattas med konsensus. 
 Vid kommissionsmötenas öppna plenarsessioner deltar vanligt- vis också ett stort antal FN- och andra internationella organisatio- ner och frivilligorganisationer, vilka även har möjlighet att delta i debatten. I samband med CND arrangeras ett stort antal sidoakti- viteter och utställningar där såväl UNODC som medlemsländer, andra  
 FN-organisationer 
  och frivilligorganisationer presenterar sitt arbete. 
 CND kan bara anta resolutioner som har kostnadsberäknats. Om det inte finns medel i FN:s reguljära budget som kan tas i anspråk för genomförandet, kan åtgärderna i resolutionen endast genomföras i de fall UNODC kan säkerställa frivilliga bidrag från givarna, det vill säga medlemsländer, Tran samarbetspartners inom  
 FN-familjen, 
  andra internationella organisationer eller privata givare. Givarna är inte tvingade att bekosta åtgärder som ligger utanför FN:s reguljära budget. Om en resolution ska få medel från FN:s reguljärbudget  
 –innan 
  den går vidare till generalförsamlingen 
 – måste den gå igenom femte utskottet (administrativa och bud- getära frågor) och det rådgivande utskottet för administrativa och budgetära frågor, Mcmahon. 
  
 28 
  
 Även om beslut fattas av CND:s medlemmar är det sällan för- ändringar åstadkoms genom formella debatter i plenum. Det infor- mella arbetet före, under och efter kommissionsmötena är avgör- ande för de beslut som tas. Vanligen går det till så att en CND- medlem (eller flera) skriver ett resolutionsutkast i god tid före mötet. Även länder som är observatörer kan ta initiativ till resolu- tioner men måste då få en medlem att stå som förslagsställare. Det förekommer också att frivilligorganisationer tar informella initiativ till resolutionsutkast genom att samarbeta med en medlem som sedan formellt lägger fram resolutionsutkastet. 
  
 28  
 Advisory Committe on Administrative and Budgetary Questions har 16 medlemmar som är utnämnda i sin personliga kapacitet. Till ACABQ:s uppgifter hör att granska general- sekreterarens budgetförslag, att ge råd till generalförsamlingen i frågor som hänvisas till den, att å generalförsamlingens vägnar granska fackorganens administrativa budgetar och förslag till ekonomiska överenskommelser och att gå igenom revisionsrapporter och rapportera till generalförsamlingen om FN:s och fackorganens räkenskaper. 
 15 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Utkastet cirkuleras bland medlemsländer som man vet är posi- tiva till ämnet och inriktningen. Utkastet kan också diskuteras med de länder som har ett särskilt intresse av att lägga till eller ta bort delar. Det är här som personliga kontakter och kunskap/känne- dom/förtrogenhet kommer in i den politiska processen. Ju mer för- arbete som klaras av i förväg, desto smidigare blir förhandlingarna i CND. Som regel krävs det flera informella möten innan resolu- tionsutkastet lämnas in till sekretariatet, vilket sedan översätter det till de sex officiella  
 FN-språken. 
  Därefter vidtar förhandlingarna i  
 Committee of the Whole  
 och först när medlemsländerna har enats i denna kommitté läggs förslaget fram för beslut av CND i plenum för att sedan underställas Ecosoc eller överlämnas för dess kännedom. 
 Sveriges engagemang 
 Sverige har varit medlem i CND under fyra perioder:  
 1969–1979, 
 1990–1993, 
 1996–1999 
  och  
 2004–2007, 
  och är för närvarande observatör. År 2007 var Sveriges ambassadör Mcmahon ord- förande för CND. 
 I regeringskansliet delas ansvaret för narkotikakommissionen mellan tre departement. Social- och Justitiedepartementen ansvarar för det normativa segmentet, medan Utrikesdepartementet ansva- rar för det operationella segmentet. Andra fackdepartement kan ibland vara berörda av frågor som avhandlas i det normativa seg- mentet. Det övergripande samordningsansvaret vilar på Social- departementet. 
 EU:s agerande i CND 
 De viktigaste policyfrågorna inför CND:s ordinarie möte brukar vanligtvis vara föremål för överläggningar i  
 EU-kretsen, 
  både i Wien och i Bryssel. De frågor som inte kan lösas i Wien brukar föras över till Bryssel för diskussion i rådets övergripande arbets- grupp för narkotikafrågor, den horisontella narkotikagruppen (HNG), som har till uppgift att leda narkotikaarbetet i rådet och samordna EU:s narkotikapolitik. Utkast till resolutioner som en- skilda eller grupper av  
 EU-länder 
  vill lägga fram vid CND i EU:s namn diskuteras också inom HNG. Utkast till anföranden å EU:s vägnar brukar vanligtvis kunna förhandlas i Wien. I särskilt viktiga 
 16 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 frågor kan EU anta en gemensam position. Det skedde till exempel inför översynen av UNGASS 1998 och förberedelserna för 2009 års högnivåmöte. 
 Lissabonfördraget ändrar förutsättningarna för  
 EU-samord- 
  ningen i multilaterala sammanhang. Fördraget inrättar en europeisk utrikestjänst ( 
 European External Action Service 
 ), som ska bistå Höga representanten i uppgiften att leda den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och säkerställa samstämmighet i EU:s yttre åtgärder. Exakt vad detta kommer att innebära för narkotikafrå- gorna är ännu inte helt fastlagt. 
 FN:s generalförsamling har antagit en resolution om EU:s del- tagande i FN:s arbete. 
  
 29  
  
 Resolutionen bekräftar EU:s observatörs- status och avser arbetet i generalförsamlingen, dess utskott/kom- mittéer och arbetsgrupper. EU får bland annat rätten att inom denna ram muntligen lämna förslag och föreslå ändringar som EU:s medlemsländer har kommit överens om. I en not har FN:s general- sekreterare tolkat resolutionen så att den inte gäller FN:s andra huvudorgan och inte heller dessas underorgan. 
  
 30  
  
 Därmed torde resolutionen inte få några omedelbara effekter på den praxis som hittills har tillämpats vad gäller CND. 
  
 1.1.6 
  
 UNODC 
  
 FN:s narkotika- och brottsbekämpningsprogram ( 
 United Nations Office on Drugs and Crime,  
 UNODC) 
  
 31  
  
 inrättades i Wien år 1997 genom en sammanslagning av FN:s narkotikakontrollorgan ( 
 United Nations International Drug Control Programme 
 , UNDCP) och FN:s Centrum för internationell brottsprevention ( 
 Centre for Inter- national Crime Prevention 
 , CICP). 
  
 32  
  
 De ursprungliga styrorganen CND och CCPCJ behölls och UNODC har därför två separata styrelser som sammanträder vid skilda tidpunkter under året. 
 UNODC är inte ett fristående fackorgan, som till exempel Världshälsoorganisationen (WHO, se mer nedan), utan ett så kallat underorgan inom FN:s moderorganisation, det vill säga en del av FN:s sekretariat. UNODC agerar dock självständigt och har ett eget sekretariat i Wien samt rapporterar till Ibarra och general- 
  
 29 
  
 A/RES/65/276. 
  
 30 
  
 A/65/865, issued on 1 June 2011. 
  
 31 
  
 Dougherty 
  
 32 
  
 Fram till 2002 hette den sammanslagna organisationen United Nations Office for Drug Control and Crime Prevention (ODCCP). 
  
 17 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 församlingen. Chefen för UNODC (exekutivdirektören) är också generaldirektör för FN:s kontor i Wien och utnämns av FN:s generalsekreterare. Den nuvarande chefen Yury Fedotov, tidigare rysk diplomat, tillträdde i september 2010. 
 Den del av UNODC som arbetar med narkotikafrågor går till- baka till 1991, då generalförsamlingen beslutade att slå samman tre separata  
 FN-organ 
  med olika men överlappande ansvar för policy och genomförande på narkotikaområdet: 
  
 33 
  
 Narkotikadivisionen ( 
  
 The Division of Narcotic Drugs 
 , DND), som inrättades 1946. DND fungerade bland annat som sekreta- riat för CND 
  
 INCB 
  
 FN:s fond för narkotikakontroll ( 
  
 The UN Fund for Drug Abuse Control 
 , UNFDAC), som inrättades 1971 för att genomföra program och projekt för att bekämpa odling av narkotika och olaglig handel med narkotika. 
 UNODC har till uppgift att stödja FN:s medlemsländer i arbetet mot narkotika, brottslighet, korruption och terrorism. Mandatet utgår från de tre konventionerna för narkotikakontroll, FN:s kon- vention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (UNCTOC), och dess tre protokoll mot människohandel, smuggling av migranter respektive illegala vapen, FN:s konvention mot korruption (UNCAC) samt det framväxande internationella regelverket mot terrorism. 
 Med utgångspunkt i den normativa grunden bedriver UNODC normativt arbete och ger stöd till medlemsländerna i deras arbete med att ratificera och implementera internationella överenskom- melser, bland annat genom lagstiftning. Organisationen bedriver också forskning och analys i syfte att skapa en bättre kunskapsbas för policybeslut. Slutligen har UNODC en fältbaserad bistånds- verksamhet inriktad på kapacitetsuppbyggnad för att bekämpa och förebygga narkotikamissbruk, odling av narkotika, kriminalitet (inklusive olaglig hantering av narkotika), korruption och terro- rism. Detta återspeglas i organisationen som består av tre divisio- ner: fördragsfrågor, policyanalys och operativ verksamhet. Den administrativa divisionen är gemensam för alla  
 FN-organisatio- 
  nerna i Wien ( 
 United Nations Office at Vienna 
 , UNOV). 
  
 33  
 A/RES/45/179. 
 18 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Den normativa verksamheten inbegriper inte bara främjande av narkotikakonventionerna utan också uppföljning av de mandat som följer dels av handlingsplaner antagna av generalförsamlingens spe- cialsession om narkotika 1998 (Haney), dels av den politiska förklaringen och handlingsplanen för internationellt samarbete om en integrerad och balanserad strategi för att motverka världens nar- kotikaproblem, som antogs av CND:s högnivåmöte 2009. 
  
 34  
  
 Dess- utom ingår sekretariatsfunktionerna för INCB, CND, CCPCJ samt UNCAC och UNTOC inklusive tilläggsprotokoll. 
 I princip ska de normativa funktionerna finansieras via FN:s reguljära budget och det tekniska biståndet av frivilliga bidrag. Forskning och analys befinner sig i ett slags mittfält mellan det normativa och biståndsverksamheten. Vissa delar faller under den normativa verksamheten såsom bearbetningen av den information som medlemsländerna lämnar via det årliga frågeformuläret  
 Mason Questionnaire  
 (ARQ) samt produktionen av underlags- dokument för överläggningarna i de båda kommissionerna. Också den operativa verksamheten utgår från de internationella narkotika- konventionerna, UNGASS och handlingsplanen från 2009 i så motto att det tekniska biståndet syftar till att bygga upp medlems- ländernas kapacitet att genomföra dessa normativa instrument. 
 Förutom sekretariatet i Wien har UNODC fältkontor i ett tjugotal länder och verksamhet i långt fler. Det är svårt att få en överblick över hur många anställda organisationen har. Ett fåtal tjänster är så kallade reguljärbudgettjänster. Övriga finansieras av frivilliga medel. Många är projektanställda. Särskilt gäller det med- arbetare i fältkontoren som i många fall är anställda av UNDP på UNODC:s uppdrag. 
 Finansiering 
 UNODC är till över 90 procent beroende av frivilliga medel. Endast drygt åtta procent av intäkterna kommer från FN:s regul- jära budget. De frivilliga bidragen ges dels i form av allmänna icke- öronmärkta medel ( 
 General Purpose Funds 
 , GPF), dels i form av bidrag som öronmärks för specifika ändamål, framför allt projekt ( 
 Special Purpose Funds 
 , SPF). De största givarna,  
 Major Donors 
 , står för 58 procent av de frivilliga bidragen till narkotika- och 
  
 34  
 Political Declaration and Plan of Action on International Cooperation towards an Integrated and Balanced Strategy to Counter the World Drug Problem. 
 19 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 brottsverksamheten. Det största givarlandet är USA följt av Canada. På tredje plats kommer Europeiska kommissionen. Sverige är den sjätte största givaren. 
 Från bidragen till specifika projekt görs ett avdrag på 13 procent för overheadkostnader ( 
 Project Support Costs 
 , PSC) som tillfaller UNODC. 
 I början av nittiotalet utgjorde andelen  
 icke-öronmärkta 
  bidrag 28 procent av de frivilliga bidragen. Den relativt höga andelen all- männa bidrag gav organisationen en viss flexibilitet. Emellertid har andelen minskat gradvis och i dag är endast drygt sex procent av de frivilliga bidragen  
 icke-öronmärkta. 
  År 2010 var 94 procent av de stora givarländers bidrag öronmärkta. Det ger  
 Major  
  
 Donors 
 -gruppen 
  
 – särskilt de som i likhet med USA och Europeiska kommis- sionen 
  
 35  
  
 ger en stor andel öronmärkta medel – ett stort inflytande i praktiken över verksamheten och de prioriteringar som görs. 
 Intäkterna 
  
 36  
  
 för UNDCP:s fond, det vill säga fonden för frivilliga bidrag till narkotikapolitiska insatser, beräknas uppgå till 310,4 mil- joner dollar för den tvååriga budgetperioden  
 2010–2011 
  fördelat enligt följande: 
  
 21,7 miljoner GPF (7,5 %) 
  
 265,4 miljoner SPF (85,5 %) 
  
 23,3 miljoner PSC (7 %) 
  
 Aktuella frågor 
 En av de viktigaste hämmande faktorerna för UNODC är den sköra finansiella situationen. Bristen på resurser har tvingat fram nedskärningar när det gäller resor, konsultuppdrag, utbildning m.m. Tilldelningen av medel har visserligen ökat markant sedan 2006, men ökningen handlar huvudsakligen om öronmärkta bidrag. Detta har lett till en mängd disparata projekt och aktiviteter, som inte nödvändigtvis speglar prioriteringar baserade på en global behovsanalys utan snarare följer av givarnas prioriteringar. Sam- tidigt har de  
 icke-öronmärkta 
  bidragen, som skulle ge UNODC möjligheter att planera verksamheten utifrån en global behovsana- lys, minskat och utgör nu endast drygt sex procent av den totala 
  
 35 
  
 USA:s bidrog med 32,9 miljoner dollar till SPF och 1,4 miljoner till GPF. Kommissionens bidrag till SPF uppgick till drygt 15,6 miljoner dollar 2010. Inga medel gavs till GPF. 
  
 36 
  
 Fondens intäkter kommer från medlemsländers och organisationers bidrag, donationer,  
  
 cost-sharing, 
  räntor, m.m. 
 20 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 budgeten. I praktiken är det således de stora givarna som bestäm- mer verksamheten. 
 Generalförsamlingen har uppmärksammat den prekära finansi- ella situationen och femte utskottet har anmodat generalsekretera- ren att lägga fram ett förslag till programbudget för perioden 2012– 2013 för att ge organisationen tillräckliga resurser för att genom- föra sitt mandat. 
  
 37 
  
 FN:s oberoende revisionsorgan ( 
 Joint Inspection Unit 
 , JIU) genomförde år 2010 en granskning av Tran ledning och administration. 
  
 38  
  
 Granskningen är en av flera som JIU gjort av FN:s medlemsorganisationer under senare år. Syftet med gransk- ningarna är att se var det kan behövas förbättringar när det gäller styrning, ledning, administration, strategisk planering, budget- arbete, personalpolitik och tillsyn. 
 JIU konstaterar inledningsvis att Tran uppdrag att stödja medlemsstaterna i deras kamp mot droger, brottslighet och terro- rism är en prioriterad uppgift för FN. UNODC:s uppdrag har rönt allt större erkännande i det internationella samfundet och de flesta intressenter anser att organisationen väl uppfyller sitt uppdrag. Som en följd av att både de två styrorganen, CND och CCPCJ, och de två fonderna behölls intakta vid sammanslagningen 1997 kännetecknas såväl styrning som finansiering av fragmentering. Detta har fått negativa följder för organisationens kapacitet och effektivitet. Dessutom har organisationen fått en rad nya mandat som inte har åtföljts av ökade finansiella eller personella resurser. Visserligen ökar de öronmärkta bidragen men kostnaderna för kärnuppgifterna täcks inte av FN:s reguljära budget. 
 I sin granskningsrapport har JIU utfärdat 14 rekommendatio- ner, de flesta riktade till exekutivdirektören. Bland annat uppmanas exekutivdirektören att göra en översyn av mandaten och de resur- ser som dessa kräver och att lägga fram ett förslag till prioritering av verksamheten till de båda kommissionerna. För att UNODC ska kunna utföra sina uppgifter på ett konsekvent och hållbart sätt rekommenderas generalförsamlingen att garantera att organisatio- nens kärnuppgifter finansieras via FN:s reguljärbudget med början budgetperioden  
 2012–2013 
  i enlighet med femte utskottets anmodan. 
 En annan hämmande faktor för UNODC är den komplexa styrningen av organisationen. Policyriktlinjer och mandat följer av resolutioner och beslut i flera  
 FN-organ. 
  Förutom generalförsam- 
  
 37 
  
 A/64/548/Add.1, op 85. 
  
 38 
  
 JIU/REP/2010/10. 
  
 21 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 lingen, Ecosoc och de två kommissionerna, CND och CCPCJ, handlar det om de tre internationella narkotikakonventionerna, UNCTOC, UNCAC och de globala rättsliga instrumenten mot terrorism, som alla är bindande. Andra aktiviteter och beslut inom FN såsom  
 UNAIDS-strategin, 
  Millenniedeklarationen och FN:s kriminalpolitiska kongress (hålls vart femte år) bidrar till ytter- ligare komplexitet när det gäller mandaten. 
 Som nämnts sammanträder de två kommissionerna, CND och CCPCJ, oberoende av varandra och vid olika tidpunkter. Svagheter i styrningen av UNODC föranledde Ibarra år 2009 att besluta om att inrätta en arbetsgrupp, den s.k.  
  
 FinGov- 
 gruppen, 
  för att för- bättra styrning och finansiering. 
  
 39  
  
 Beslutet grundar sig på resolutio- ner som antagits av de båda kommissionerna på svenskt initiativ.  
  
 FinGov 
 -arbetsgruppen 
  utgör därmed det enda formella forum där hela Tran verksamhet kan diskuteras på ett integrerat sätt och arbetsgruppen har dessutom mandat att föreslå rekommenda- tioner till de två styrelserna. Arbetsgruppens resultat granskades våren 2011 av de båda kommissionerna som beslutade att förlänga mandatet till 2013, då CND och CCPCJ återigen ska göra en grundlig genomgång av hur gruppen har fungerat och samtidigt överväga att förnya gruppens mandat. Genom arbetsgruppen har dialogen om strategiska styrningsfrågor medlemsstaterna sins- emellan och mellan medlemsstaterna och Tran ledning för- djupats och operationaliserats under senare år.  
 FinGov  
 utgör också ett instrument för ansvarsutkrävande av Tran ledning. 
 Styrningsfrågan har också uppmärksammats av JIU som identi- fierade tre möjliga lösningar för att förbättra medlemsländernas styrning av UNODC: 
  
 a. 
  
 en sammanslagning av de två kommissionerna, 
  
 b. 
  
 inrättande av en styrelse liknande UNDP:s och UNHCR:s sty- relser och 
  
 c. 
  
 ett gemensamt återinkallat kommissionsmöte. De årliga åter- inkallade mötena, som huvudsakligen ägnas åt styrnings- och budgetfrågor, äger som regel rum under samma vecka i december. JIU fann det tredje alternativet mest realistiskt och rekommen- derade att de båda återinkallade kommissionerna kombinerades under en treårig försöksperiod för att bevaka Tran budget- och programaktiviteter. CND och CCPCJ fattade våren 2011 
  
 39  
 E/2009/251. 
 22 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 beslut, återigen på svenskt initiativ, om att hålla sådana gemen- samma möten för att diskutera budget- och styrningsfrågor från och med hösten 2011. 
 Sveriges engagemang 
 Sverige är sedan fyrtio år tillbaka en relativt stor bidragsgivare till internationell narkotikakontroll genom  
 FN-systemet. 
  Stödet till UNODC (tidigare UNDCP) har varit omfattande sedan organisa- tionen bildades 1991, både finansiellt och genom programmet för  
 Junior Professional Officers 
 . 
  
 40  
  
 Tidigare var Sverige, Italien och Japan de tre största givarna av allmänna  
 icke-öronmärkta 
  bidrag. 
 År 2010 halverades det s.k. basbudgetstödet från 90 miljoner kronor till 45 miljoner kronor som ett resultat av den organisa- tionsbedömning av UNODC som Sverige gjorde 2008. 
  
 41  
  
 Även 2011 års bidrag uppgår till 45 miljoner kronor, vilket gör Sverige till den sjätte största givaren. Traditionellt har också Sverige stått för en mycket stor andel av de allmänna  
 icke-öronmärkta 
  bidragen. För närvarande är det svenska bidraget till GPF i samma storleksord- ning som Japans och USA:s. Tillsammans svarar de tre givarna för en fjärdedel av det allmänna  
 icke-öronmärkta 
  bidraget. 
  
 42 
  
 Det har tidigare funnits en svensk strategi för samarbetet med UNODC  
 (2004–2007). 
  
 43 
  
 Strategin vilade på tre allmänna principer: 
  
 a. 
  
 ett delat ansvar för den internationella narkotikasituationen, det vill säga producent- och konsumentländer har lika stort ansvar, 
  
 b. 
  
 ett balanserat angreppssätt, det vill säga det ska vara balans mellan efterfrågeminskning och utbudsminskning, och 
  
 c. 
  
 narkotikafrågan ska integreras i utvecklingsplanerna. 
  
 Strategin innehöll ett antal positioner i olika frågor, bland annat för finansiering, styrning och ledning. 
  
 40 
  
 JPO-programmet 
  
  gör det möjligt för yngre välutbildade personer att tjänstgöra i FN och vissa andra internationella organisationer. För svensk del administreras programmet av SIDA och Sverige står för alla kostnader för svenska JPOs.  
 JPO-programmet 
  är för många det första steget in i FN. 
  
 41 
  
 Svensk bedömning av multilaterala organisationer. FN:s organ mot brott och narkotika, UNODC. Utrikesdepartementet. 
  
 42 
  
 2010 gav dock Ryssland ett stort extra obundet bidrag som uppgick till 43,5 % av GPF. 
  
 43 
  
 Working in Partnership with UNODC, A Swedish Strategy Framework for  
  
 2004–2007, 
  utarbetad av SIDA på uppdrag av regeringen. 
 23 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 För närvarande finns ingen uttalad strategi för hur Sverige ska förhålla sig till UNODC, men Sverige har under senare år varit mycket aktivt när det gäller att driva på förändrings- och effektivi- seringsprocessen inom UNODC och för att främja en restriktiv men hälsoinriktad internationell narkotikapolitik inom ramen för CND. Sverige har också deltagit aktivt i policyarbetet med anti- korruptionsfrågor (UNCAC), gränsöverskridande organiserad brotts- lighet (UNTOC) och när det gäller kriminalpolitiska frågor i all- mänhet, bland annat för att stärka arbetet mot människohandel eller våld mot kvinnor. 
 Den tidigare nämnda organisationsbedömningen av UNODC våren 2008 gjordes som ett led i strategin för multilateralt utveck- lingssamarbete. Den så kallade Wilkerson nyckelbegrepp, rele- vans och effektivitet, skulle vara vägledande i bedömningen av varje organisation. Enligt bedömningen 2008 är UNODC en relevant organisation i förhållande till målen för svensk utvecklingspolitik. Det är den enda globala organisation som ger normativt stöd till FN:s medlemsländer inom verksamhetsområdena olagliga droger, organiserad brottslighet, människohandel och människosmuggling, illegal vapenhandel, korruption och terrorism. Även det tekniska bistånd som UNODC lämnar på dessa områden bidrar till att göra organisationen relevant. 
 Utvärderingen av UNODC 2008 visade att den externa effekti- viteten 
  
 44  
  
 i projektgenomförandet var relativt god och sakverksam- heten mycket professionell. Det största problemet ansågs vara den interna effektiviteten, 
  
 45  
  
 vilket i sin tur till stor del hade att göra med att UNODC har två styrelser som dessutom företrädesvis ägnar sig åt normativa frågor och politiska förhandlingar. Ytterligare för- svårande faktorer var att en mycket stor del av budgeten utgörs av frivilliga medel och huvudsakligen öronmärkta sådana, vilket ansågs underminera ledningens möjligheter att prioritera och använda resurserna flexibelt. 
 En ny organisationsbedömning är under arbete. 
  
 44 
  
 Med extern effektivitet avses vilka resultat och effekter som uppnås genom verksamheten. 
  
 45 
  
 Intern effektivitet rör interna system och rutiner och speglar hur väl organisationen är anpassad för att kunna leverera goda resultat. 
  
 24 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Parispaktsinitiativet 
 Parispakten ( 
 The Paris Pact Initiative 
 ) 
  
 46  
  
 lanserades av UNODC i samband med en ministerkonferens i Paris 2003 om narkotika- smuggling från Centralasien till Europa. Syftet är att utifrån princi- pen om gemensamt ansvar bekämpa illegal handel med och miss- bruk av opiater i länderna utmed smugglingsvägarna från Afghanistan. Ett femtiotal länder, bland dem alla EU:s medlemsländer, och internationella organisationer är anslutna till samarbetet på ett eller annat sätt. Inledningsvis handlade det om att förbättra gräns- kontroll och brottsbekämpning. Vid en andra ministerkonferens hölls i Moskva 2006 utvidgades samarbetet till att även gälla kemiska prekursorer, penningtvätt och hälsofrågor. 
 Parispaktens arbete sker utifrån följande: 
  
 informationsutbyte om opiatsmuggling och missbrukstrender, 
  
 förstärkning av faktaunderbyggda policys och strategier, 
  
 utveckling och genomförande av nationella och regionala pro- gram och projekt, 
  
 samordning av narkotikarelaterat tekniskt bistånd. 
  
 Parispakten består av tre huvudkomponenter. Den första är en mekanism för återkommande konsultationer i form av tre runda- bordsdiskussioner på expertnivå varje år samt ett årligt  
 Policy Consultative Group Meeting 
 . Den andra är  
 Automated Donor Assis- tance Mechanism  
 (ADAM), som är ett internetbaserat verktyg för att tillhandahålla information för samordning av tekniska bistånd till länderna utmed smugglingsvägarna. Den tredje är ett nätverk av nationella strategiska analytiker i prioriterade länder (Afghanistan, Iran, Makedonien, Pakistan, Ryssland, Serbien, Turkmenistan och Uzbekistan). 
 Parispakten finansieras av frivilliga bidrag till UNODC. Bland de regelbundna bidragsgivarna finns Frankrike, Italien, Ryssland, Turkiet och Österrike. UNODC har även tillfört medel ur det svenska bidraget. 
 Sverige deltog vid det konstituerande mötet i Paris 2003 och har i övrigt deltagit mycket sporadiskt. Sveriges engagemang i paktens verksamhet är begränsat. 
  
 46  
  
 www.paris-pact.net 
  
 25 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 1.1.7 
  
 INCB 
  
 Internationella narkotikakontrollstyrelsen ( 
 International Narcotics Control Board 
 , INCB)  
  
 47  
  
 inrättades 1968 i enlighet med 1961 års allmänna narkotikakonvention och är ett oberoende organ under Ecosoc med uppgift att främja efterlevnaden av de tre internatio- nella narkotikakonventionerna. Häri ingår såväl kontrollerande som stödjande verksamhet. INCB består av 13 opartiska och obe- roende medlemmar som väljs av Ecosoc och som tjänar i sin per- sonliga kapacitet, inte som regeringsrepresentanter. Tio av dem väljs bland kandidater som föreslås av FN:s medlemsstater eller parterna till 1961 års konvention. 
  
 48  
  
 Tre medlemmar med medicinsk, farmakologisk eller farmaceutisk erfarenhet väljs utifrån en lista av experter som nomineras av WHO. 
  
 49  
  
 Omval är möjligt. För sju av de nuvarande medlemmarna går mandatet ut år 2012 och för resterande sex medlemmar år 2015. 
 Eftersom INCB övervakar att de nationella myndigheterna föl- jer narkotikakonventionernas bestämmelser, är medlemmarnas opartiskhet viktig. Därför får de under mandatperioden inte inne- ha någon befattning eller utöva någon verksamhet, som kan hindra dem att med opartiskhet fullgöra sina åligganden (artikel 9.2 i 1961 års konvention). Styrelsen möts tre gånger om året, i februari, maj och november. 
 INCB har en nyckelroll i den internationella kampen mot nar- kotika. I utövandet av de fördragsenliga funktionerna bistås INCB av ett sekretariat, som är en administrativ enhet i UNODC, 
  
 50  
  
 men som i sakfrågor är ansvarig endast inför styrelsen. Huvudsekretera- ren utnämns av FN:s generalsekreterare i samråd med styrelsen. 
 INCB har betydligt vidare uppgifter och befogenheter än sina föregångare, vars huvudsakliga uppgift var att ge tillstånd till opi- umproduktion för medicinska ändamål. INCB övervakar den lag- liga hanteringen av narkotika och psykotropa ämnen runt om i världen. Det görs på basis av statistisk information som parterna är skyldiga att lämna enligt 1961 års allmänna narkotikakonvention och 1971 års psykotropkonvention. Uppgifter om produktion, till- verkning, förbrukning, lagerhållning och beslag ska lämnas in en gång om året. Varje kvartal ska dessutom statistik över import och 
  
 47 
  
 www.incb.org 
  
 48 
  
 Nuvarande medlemmar är från Belgien, Colombia, Frankrike, Kina, Mexiko, Ryssland, Sydafrika, Thailand, Tyskland och USA. 
  
 49 
  
 Dessa kommer för närvarande från Indien, Indonesien och Iran. 
  
 50 
  
 RES E/1991/48, A/46/104. 
  
 26 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 export redovisas. Parterna uppmanas också att på frivillig basis lämna information om ursprungsland respektive slutdestination för import och export av psykotropa ämnen i förteckningarna III och IV i 1971 års konvention. 
 INCB administrerar också ett system för behovsberäkning av narkotika och psykotropa ämnen som ska spegla behoven av sådana läkemedel för medicinsk behandling samtidigt som avledning för olagliga ändamål förebyggs. De nationella myndigheterna är ålagda att förse INCB med årliga beräkningar. Dessa granskas av styrelsen med det dubbla syftet att begränsa användningen till det som krävs för medicinska och vetenskapliga ändamål och samtidigt se till att det finns tillräckligt för dessa ändamål. När INCB har bekräftat beräkningarna kan landet i fråga tillverka eller importera den an- givna mängden narkotika eller psykotropa ämnen i förteckningarna II, III och IV. Kvoterna publiceras i två årliga tekniska rapporter. 
  
 51 
  
 Utöver den information som lämnas om narkotika och psyko- tropa ämnen uppmanas också parterna till 1988 års narkotikabrotts- konvention (artikel 12) att varje år lämna information till INCB om kemiska ämnen som ofta används i olaglig tillverkning av narkotika och psykotropa ämnen (förteckningarna I och II, bland annat ättiksyraanhydrid som används vid tillverkning av heroin). 
  
 52  
  
 INCB har ett internetbaserat system för att i förväg anmäla export av vissa kemikalier (PEN Online). För närvarande är 111 länder registrerade i systemet – däribland Sverige – och säkerhetsrådet har uppmanat till användning av PEN, vilket har utvecklats till det viktigaste redskapet för att övervaka internationell handel med de kemikalier som omfattas av 1988 års konvention och förhindra att de avleds för olagliga syften. INCB ger ut en årlig rapport över till- lämpningen av artikel 12. 
  
 53 
  
 INCB har en fortlöpande dialog med regeringarna. Det sker genom regelbundna konsultationer och särskilda besök. Sådan tyst diplomati har lett till förbättrad lagstiftning i flera länder. INCB kan i första hand begära förklaringar av regeringar då det finns indikationer på att konventionens syften riskerar att allvarligt äventyras. Vidare kan INCB anmoda regeringar att vidta åtgärder för att rätta till det som fallerar. Som en sista utväg kan styrelsen föreslå sanktioner mot landet i fråga. 
  
 51 
  
 Narcotic Drugs – Technical Reports och Rush – Technical Report. 
  
 52 
  
 RES E/1995/20. 
  
 53 
  
 INCB Annual Report on the Implementation of Article 12 of the United Nations Con- vention against Harris in Narcotic Drugs and Psychotropic Substances of 1988. 
  
 27 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 En viktig del av INCB:s arbete är att stödja parterna i deras till- lämpning av narkotikakonventionerna. Sekretariatet har utbildnings- program för nationella administratörer med inriktning på hur man fullgör sina konventionsåtaganden. Utbildningen sker ofta i sam- arbete med WHO och UNODC. 
 INCB har tagit initiativ till en rad samarbetsprojekt för kontroll av prekursorer, vilket har bidragit till att minska tillgången till kemikalier som används i olaglig tillverkning av narkotika och psy- kotropa ämnen. 
 De internationella narkotikakonventionerna ålägger INCB att lämna en årsrapport över sitt arbete. Rapporten innehåller en analys av narkotikakontrollsituationen runt om i världen med syftet att göra regeringarna medvetna om situationer – både förekommande och potentiella – som kan äventyra konventionernas syften. INCB uppmärksammar regeringar på luckor och svagheter i den natio- nella kontrollen och i genomförandet av konventionerna samt läm- nar rekommendationer till förbättringar, både nationellt och inter- nationellt. Årsrapporten bygger på information som lämnas av regeringar,  
 FN-organ 
  och andra organisationer såsom Interpol, Världshandelsorganisationen (WTO) och regionala organisationer. 
 Årsrapporten kompletteras av de ovan nämnda tekniska rap- porterna om narkotika, psykotropa ämnen och prekursorer. Denna information krävs för kontrollen av den lagliga hanteringen och för att förhindra avledning till olagliga kanaler. 
 Rapporterna diskuteras av CND och överlämnas genom dennas försorg till Ecosoc med de kommentarer som kommissionen finner lämpliga. 
 Finansiering 
 För att garantera INCB:s oberoende finansieras det helt av FN:s reguljärbudget. Det gäller även sekretariatet. 
 Sveriges engagemang 
 Sverige är traditionellt en av de starkaste försvararna av de interna- tionella konventionerna på området. 
 Läkemedelsverket är tillstånds- och tillsynsmyndighet för den legala hanteringen av narkotika och psykotropa ämnen enligt 1961 
 28 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 års allmänna narkotikakonvention och 1971 års psykotropkonven- tion. Det är också Läkemedelsverkets uppgift att föra förteckning över alla substanser som är narkotikaklassade i Sverige. 
 Sverige deltar genom Läkemedelsverket och Tullverket i delar av projekten  
 Prism  
 och  
 Cohesion 
 . Deltagandet samordnas av EU- kommissionen. Projekten, som syftar till att minska tillgången på kemikalier som används i olaglig tillverkning av narkotika och psy- kotropa ämnen, är inriktade på amfetamin respektive heroin och kokain. 
 Endast en svensk, Hale, har varit medlem i INCB (1982– 1986). 
  
 1.1.8 
  
 WHO 
  
 Det finns ett antal fackorgan ( 
 specialized agencies 
 ) inom FN- systemet för hantering av specifika frågor, däribland Världshälso- organisationen (WHO) 
  
 54 
  
 . Fackorganen är självständiga organisa- tioner med egna medlemsländer och egna budgetar. Fackorganen har varsin beslutande församling där alla organisationens medlems- stater ingår och dess styrelse väljs av församlingen. Chefen för respektive fackorgan väljs också av församlingen. Fackorganen har egna sekretariat. Intäkterna kommer från medlemsavgifter och fri- villiga bidrag. 
 Fackorganen samarbetar med varandra, FN och FN:s under- organ via Ecosoc, som de rapporterar till en gång per år. Nästan alla fackorgan deltar via FN:s utvecklingsprogram, UNDP, i  
 FN-systemets 
  gemensamma bistånds- och utvecklingsarbete. 
 WHO, som grundades 1948, är FN:s fackorgan för hälsofrågor och därmed den ledande normerande aktören på hälsoområdet. 1961 års narkotikakonvention och 1972 års psykotropkonvention tilldelar WHO uppgiften att granska psykoaktiva ämnen utifrån ett medicinskt, vetenskapligt och folkhälsomässigt perspektiv i syfte att bedöma missbruksbenägenheten och utfärda rekommendatio- ner till CND om kontrollåtgärder. 
 WHO har sex huvuduppgifter: 
  
 att erbjuda ledarskap i hälsofrågor, 
  
 att främja forskning, kunskapsutveckling och kunskapsspridning, 
  
 54  
 www.who.int 
 29 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 att sätta normer/standarder/riktlinjer och främja genomförandet av dessa, 
  
 att utveckla etiska och vetenskapligt underbyggda policyalternativ, 
  
 att ge tekniskt stöd, vara katalysator för förändring och bygga upp hållbar institutionell kapacitet, samt 
  
 att följa hälsoutvecklingen och fastställa utvecklingstrender. 
  
 Enligt arbetsplanen för  
 2006–2015 
  ska WHO verka för invester- ingar i hälsa för att minska fattigdomen, bidra till en säker hälsa för individen, bidra till universell tillgång till hälso- och sjukvård, iden- tifiera sociala faktorer som skapar hälsa och ohälsa, stärka hälso- system och verka för rättvis tillgång till hälso- och sjukvård, sam- manföra kunskap, vetenskap och teknologi, samt arbeta med styr- ning och ledarskapsfrågor. 
 Världshälsoförsamlingen ( 
 World Health Assembly 
 , WHA) är WHO:s högsta beslutande organ som träffas en gång per år och består av representanter för samtliga 193 medlemsländer. Dess roll är att godkänna och anta organisationens tvååriga programbudget, besluta om politiska och tekniska riktlinjer, utse generaldirektören och övervaka att WHO:s finansiella riktlinjer efterlevs. 
 Styrelsen ( 
 Executive Board 
 ) sammanträder två gånger per år och består av 34 tekniskt kvalificerade medlemmar som utses av de medlemsstater som har valts för en treårsperiod av WHA. Sverige hade senast plats i styrelsen  
 2000–2003. 
  
 WHO:s sekretariat leds av en generaldirektör, en vice general- direktör, elva biträdande generaldirektörer och regiondirektörer. Kinesiskan Nelson utsågs till generaldirektör i november 2006. Hennes mandat gäller till och med juni 2012. Sekretariatet är uppdelat i ett huvudkontor och sex regionkontor. Vid sidan av huvudkontoret i Genève, Schweiz och de sex regionkontoren har WHO också cirka 150 fältkontor. Det totala antalet anställda är cirka 8 000. 
 Regionerna är av mycket olika storlek i antal medlemsländer, verksamhet och budget. WHO:s Europaregion (Euro), där Sverige ingår, består av 53 länder. Regionkontoren leds av politiskt tillsatta regiondirektörer och styrs av en regionkommitté, bestående av regionens medlemsländer. Inom Europaregionen finns också ett rådgivande organ till regionkommittén ( 
 Standing Committee of the Regional Committe 
 , SCRC). Sverige är medlem i SCRC, som vice 
 30 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 ordförande  
 2010–2011 
  och som ordförande  
 2011–2012 
  samt  
 ex Officio  
  
 2012–2013. 
  
 När det gäller narkotika har WHO tre huvuduppgifter: 
  
 att utfärda rekommendationer till FN:s narkotikakommission (CND) om kontroll av psykoaktiva ämnen enligt 1961 års nar- kotikakonvention och 1972 års psykotropkonvention, 
  
 att tillsammans med INCB säkerställa tillgången till kontrolle- rade ämnen som också är inkluderade i WHO:s modellförteck- ning över nödvändiga läkemedel ( 
  
 Model List of Essential Medici- nes 
 ), samt 
  
 att främja forskning och kunskapsspridning, att sätta normer/stand- arder/riktlinjer för prevention och beroendebehandling och befrämja genomförandet av dessa samt att ge tekniskt stöd i sådana frågor. 
  
 WHO:s expertkommitté för narkotikaberoende 
 Granskningarna i enlighet med narkotikakonventionerna utförs av WHO:s expertkommitté för narkotikaberoende ( 
 Expert Committee on Drug Dependence 
 , ECDD) som inrättades 1949. En begäran om granskning av ett ämne initieras efter anmälan till FN:s generalsek- reterare, antingen av en stat som tillträtt konventionerna eller av WHO. Medlemmarna i ECDD utses av WHO:s generaldirektör och representerar den främsta oberoende expertisen på området. Kommittén ska sammanträda när det är påkallat och minst en gång vartannat år. Så har dock inte skett i praktiken. Det senaste sam- manträdet ägde rum för fem år sedan, i mars 2006. 
  
 55  
  
 WHO uppger att det saknas medel för att sammankalla kommittén. 
 Nya riktlinjer för hur granskningsförfarande ska gå till antogs av WHO:s styrelse i januari 2010. 
  
 56  
  
 Förfarandet innehåller två steg. Det första steget, förgranskning  
 ( 
 pre-review 
 ), 
  är en preliminär granskning för att avgöra om det finns tillräcklig information för att motivera att gå vidare till steg två och genomföra en kritisk granskning, det vill säga en fullständig utvärdering. När det gäller psyko- tropa ämnen krävs det information om faktiskt missbruk som 
  
 55 
  
 WHO Committee on Drug Dependence  
  
 Thirty-fourth 
  Report, WHO Technical Report Series 942. 
  
 56 
  
 EB126/21. Riktlinjerna är publicerade i Guidance on the WHO review of psychoactive substances for international control, World Health Organization 2010. 
  
 31 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 orsakar avsevärda folkhälsoskador och sociala problem i fler än ett land för att genomföra en fullständig utvärdering. 
 Syftet med en fullständig utvärdering ( 
 critical review 
 ) är att avgöra om expertkommittén ska råda generaldirektören att rekommendera CND att ett psykoaktivt ämne ska ställas under internationell kontroll eller – i det fall det redan är reglerat i någon av de två konventionerna – om det bör flyttas från en kontrollför- teckning till en annan. En fullständig utvärdering genomförs när: 
  
 en konventionspart har lämnat en anmälan till generalsekretera- ren med begäran om kontroll av ett ämne, 
  
 CND explicit begär en granskning av ett ämne, 
  
 en förgranskning har resulterat i en rekommendation om en fullständig utvärdering, eller 
  
 information har kommit WHO till del om att ett ämne tillver- kas olagligt, är särskilt skadligt för folkhälsan och samhället inte har någon erkänt terapeutisk användning av någon av parterna. 
  
 Kommitténs rapporter publiceras i  
 Technical Reports Series 
 . Den senaste rapporten är från 2006 och behandlar bland annat bupre- norfin, ketamin, khat och GBL. 
 Att säkra tillgången till mediciner som är underställda internationell kontroll 
 WHO uppskattar att 83 procent av världens befolkning (5,5 mil- jarder människor) bor i länder där kontrollerade mediciner för behandling av smärta antingen inte finns att tillgå eller endast finns i begränsad utsträckning. WHO och INCB delar ansvaret för att se till att patienter får tillgång till sådana mediciner vid behov och samtidigt förhindra att medicinerna kommer på avvägar eller miss- brukas. WHO har utvecklat programmet Tillgång till kontrollerad medicin ( 
 Access to Controlled Medications Programme 
 , ACMP) i samråd med INCB och ett antal frivilligorganisationer. Genom programmet ger WHO stöd till länder att utvärdera lagstiftning och praxis på området. Avsikten är också att utbilda hälsopersonal och administratörer. WHO har utfärdat rekommendationer om rationell användning av förskrivna mediciner och publicerat rikt- 
 32 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 linjer för hur man kan skapa balans mellan tillgänglighet och kon- troll. 
  
 57 
  
 Forskning, kunskapsutveckling och riktlinjer 
 Beroendefrågor hanteras av programmet  
 Management of Substance Abuse  
 som ingår i avdelningen  
 Mental Health and Substance Abuse 
 . Bland verksamheter som rör narkotika kan nämnas kunskapssam- manställningar, 
  
 58  
  
 forskning om behandling av narkotikaberoende och hiv/aids, utfärdande av riktlinjer för behandling av opiatbero- ende 
  
 59  
  
 samt ett samarbetsprogram med UNODC för att främja byggandet av behandlingssystem i låg- och medelinkomstländer. 
 Mentalhälsoavdelningen har under senare år publicerat ett antal så kallades ATLAS- rapporter om mental hälsa och neurologiska tillstånd. Den senaste handlar om tillgången på resurser för pre- vention och behandling av missbruk i 147 länder. 
  
 60 
  
 Sedan 1995 ger WHO ut en årlig världshälsorapport som inne- håller expertbedömningar av den globala hälsan och med fokus på ett utvalt ämne. 2010 års rapport handlade särskilt om finansiering av hälso- och sjukvårdssystem. 
 Finansiering 
 WHO:s budget består dels av medlemsavgifter, det vill säga den reguljära budget som fastställs av WHO, dels av frivilliga bidrag som medlemsländerna själva beslutar om. För perioden  
 2010–2011 
  uppgår den totala budgeten till drygt 4,5 miljarder dollar. Medlems- avgifterna utgör nästan en miljard dollar, motsvarande cirka 21 procent av den totala budgeten. Resten utgörs av frivilliga bidrag från medlemsländerna och andra givare, varav en del är  
 icke-öron- 
  märkta bidrag. USA är den största bidragsgivaren följt av Stor- britannien och Norge. 
  
 57 
  
 WHO Policy Guidelines Ensuring Balance in National Policies on Controlled substances, Guidance for Availability and Accessibility for Controlled Medicines, WHO 2011. 
  
 58 
  
 Ett exempel är Neuroscience of psychoactive substance use and dependence, WHO 2004. 
  
 59 
  
 Guidelines for the Psychosocially Assisted Pharmacological Treatment of Opioid Depen- dence, i samarbete med UNODC, WHO 2009. 
  
 60 
  
 ATLAS on substance use (2010) Resources for treatment and prevention of substance use disorders, WHO 2010. 
  
 33 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Aktuella frågor 
 WHO:s expertkommitté för narkotikaberoende (ECDD) ska sammanträda minst vartannat år för att fullgöra sina uppgifter enligt narkotikakonventionerna. Då ECDD, som tidigare nämnts inte sammanträtt sedan 2006, har ett tiotal begärda granskningar, bland annat av ketamin och cannabis därför inte genomförts. Enligt WHO beror detta på att organisationen inte har kunnat täcka den årliga kostnaden för ECDD (350 000 dollar) med medel från den reguljära budgeten. WHO föreslår att  
 CND-sekretariatet 
  finansierar ECDD eller att medlemsstaterna bidrar med frivilliga medel till ECDD. 
 Sveriges engagemang 
 Sveriges medlemsavgift för 2010 uppgick till 5 miljoner dollar. Avgiftens storlek baseras på den reguljära budgetens omfattning och påverkas av den amerikanska dollarns valutakurs, som är den valuta budgeten fastställs i. Sverige har också finansierat en del av kostnaden för WHO:s ramkonvention om tobakskontroll, cirka 61 000 dollar. Därutöver ges frivilliga bidrag som kanaliseras via Sida. 
 För budgetperioden  
 2010–2011 
  uppgår Sveriges bidrag till cirka 279 miljoner kronor, varav 213 miljoner är frivilliga bidrag. Under budgetperioden  
 2008–2009 
  var Sverige det tolfte största givarlan- det. 
  
 61 
  
 När det gäller Sveriges frivilliga bidrag till WHO tas hänsyn till regeringens policy för Sveriges internationella  
 hiv/Thomas 
  och policy för forskning inom utvecklingssamarbetet samt strategi för globala ämnesstrategiska utvecklingsinsatser liksom strategi för Sidas stöd till forskningssamarbete. 
 Våren 2008 gjordes en bedömning av WHO som ett led i strate- gin för multilateralt utvecklingssamarbete. 
  
 62  
  
 Enligt bedömningen är WHO mycket relevant för den svenska utvecklingspolitiken. Reger- ingens tematiska prioriteringar i biståndspolitiken är alla centrala perspektiv som skär tvärs igenom WHO:s arbete. 
 Utvärderingen av WHO visade att den externa effektiviteten var relativt god, men att det fanns behov av att förbättra organisatio- 
  
 61 
  
 När det gäller medlemsavgift var Sverige nummer 17 i storleksordning. Bland de frivilliga bidragsgivarna var Sverige den åttonde största givaren. 
  
 62 
  
 Svensk bedömning av multilaterala organisationer. Världshälsoorganisationen, WHO. Utrikesdepartementet. 
  
 34 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 nens förmåga att leverera resultat på landnivå. Den interna effekti- viteten bedömdes som relativt god. Organisationen har tagit beslut i riktning mot en förstärkt mål- och resultatstyrning, ökad finansi- ell kontroll och förbättrad uppföljning, men mycket återstår att göra för ett framgångsrikt genomförande av den strategiska planen och styrsystemet i hela organisationen. 
 Regeringen antog i februari 2011 en organisationsstrategi för WHO för perioden  
 2011–2015. 
  
 63 
  
 Sverige avser att spela en särskilt aktiv och pådrivande roll i följande fem frågor: 
  
 WHO som en effektiv institution, 
  
 starka och hållbara hälsosystem, 
  
 hälsofrämjande samt förebyggande och kontroll av  
  
 icke-smitt- 
  samma sjukdomar, 
  
 allvarliga hälsohot med fokus på antibiotikaresistens, samt 
  
 sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. 
  
 Narkotika nämns inte i den svenska strategin, men torde rimligen ligga under prioriteringsområde nummer tre: hälsofrämjande samt förebyggande och kontroll av  
 icke-smittsamma 
  sjukdomar. WHO använder begreppet  
 Disability Adjusted Life Years  
 (DALY) för att mäta den samlade effekten av olika riskfaktorer för förtida dödlig- het och sjukdom. Som det engelska namnet anger är det ett mått på hur många levnadsår som går förlorade på grund av funktionsned- sättning och för tidig död. Den senaste beräkningen är från år 2004, då WHO räknade med att alkohol stod för 4,4 procent, tobak för 3,7 procent och illegala droger för 0,8 procent. 
  
 64 
  
 Socialdepartementet är huvudman för WHO och är därmed ytterst ansvarig för att leda och samordna berörda aktörer i arbetet med strategin. Socialdepartementet har ansvaret för att ta fram organisationsbedömningar och arbetsplaner. Utrikesdepartementet har en viktig roll i genomförandet av strategin. Sida, Socialstyrel- sen, Folkhälsoinstitutet och Smittskyddsinstitutet bistår med expert- kunskap. 
 Socialdepartementet leder de årliga högnivåmötena med WHO:s högsta ledning. Syftet är att med utgångspunkt i strategin utbyta 
  
 63 
  
 Strategi för Sveriges samarbete med Världshälsoorganisationen (WHO)  
  
 2011–2015, 
  Socialdepartementet, S2010/3711/EIS. 
  
 64 
  
 Global Health Risks, Mortality and burden of disease attributable to selected major risks, WHO 2009. 
  
 35 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 tankar och idéer samt att lägga grunden för beredningen av Sveriges frivilliga bidrag till WHO. 
  
 1.1.9 
  
 UNAIDS 
  
 FN:s gemensamma program mot hiv/aids bildades 1996 för att stärka FN:s arbete mot hiv/aids. Tio  
 FN-organisationer, 
  bland dem UNODC, ingår numera i UNAIDS som samarbetsorganisationer  
 ( 
 co-sponsors 
 ). 
  Exekutivdirektören utnämns av FN:s generalsekrete- rare på rekommendation av samarbetsorganisationerna. Sekretaria- tet leds sedan 2009 av exekutivdirektören Villanueva Sidibé från Mali. Organisationen har sitt säte i Genève. Vid sidan av huvudkontoret finns tre kontaktkontor, sju regionala team och 84 fältkontor. 
 Exekutivdirektören rapporterar direkt till styrelsen ( 
 Programme Coordinating Board, PCB 
 ) som består av 22 medlemsländer valda av Ecosoc enligt en bestämd geografisk fördelning. De tio sam- arbetsorganisationerna och fem frivilligorganisationer, inklusive föreningar för människor som lever med hiv, sammanträder som regel två gånger per år. 
 Samarbetsorganisationerna ingår i  
 Committee of Cosponsoring Organizations  
 (CCO) som sammanträder regelbundet, bland annat för att granska verksamhetsplaner och programbudget och lämna syn- punkter på beslutsunderlag till PCB. 
 Det internationella ramverket för arbetet mot hiv/aids utgörs av Millenniedeklarationen från år 2000 
  
 65 
  
 , Deklarationen från FN:s generalförsamlings första särskilda möte om hiv år 2001 
  
 66 
  
 , resolu- tionen från generalförsamlingens uppföljningsmöte år 2006 
  
 67  
  
 och generalförsamlingens högnivåmöte 2011. 
  
 68 
  
 FN:s millenniedeklaration innehåller åtta mål som FN:s med- lemsstater och ett stort antal organisationer har enats om att för- söka uppnå till år 2015. Mål nummer sex innebär ett åtagande att stoppa spridningen av hiv/aids, malaria och andra allvarliga sjuk- domar och att verka för att antalet smittade minskar. Mot bak- grund av detta höll FN:s generalförsamling i augusti 2001 ett sär- skilt möte om hiv/aids. I deklarationen från mötet noterade gene- ralförsamlingen bland annat att fattigdom, underutveckling och 
  
 65 
  
 A/RES/55/2 United Nations Millennium Declaration. 
  
 66 
  
 A/RES//S-26.2 
  
  Declaration of Commitment on HIV/ADS. 
  
 67 
  
 A/RES/60/262 Political Declaration on HIV/AIDS. 
  
 68 
  
 Political Declaration on HIV/AIDS: Intensifying our Efforts to Eliminate HIV/AIDS, A/65/L.77. 
  
 36 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 analfabetism hör till de viktigaste bidragande orsakerna till sprid- ningen av hiv/aids samt att stigma och diskriminering undermine- rar arbetet. Förebyggande arbete sågs som en grundpelare för att motverka spridningen av hiv. För att främja och skydda hälsan hos de grupper som löper stor risk att smittas, exempelvis genom nar- kotikamissbruk, åtog man sig att se till att det finns en rad olika förebyggande program, inklusive så kallade  
 harm  
  
 reduction 
 -insatser 
  för injektionsmissbrukare (bland annat uppsökande verksamhet och program för sterila injektionsnålar och sprutor). 
 Generalförsamlingens uppföljningsmöte år 2006 enades om att det övergripande målet för  
 hiv/aids-arbetet 
  skulle vara allmän till- gång ( 
 universal access 
 ) till allsidiga förebyggande program, behand- ling, omvårdnad och stöd. Det betonades åter att det förebyggande arbetet utgör grundstommen och man åtog sig att förstärka det förebyggande arbetet, inklusive  
 harm reduction 
 - insatser i förhål- lande till narkotikamissbruk. 
 Som en uppföljning till mötena 2001 och 2006 höll generalför- samlingen ett nytt högnivåmöte den  
 8–10 
  juni 2011. 
  
 69  
  
 I den dekla- ration som antogs förband sig medlemsländerna att verka för att minska spridningen av hiv bland injektionsmissbrukare med hälften fram till 2015. För att nå dithän skulle  
 risk and harm reduction 
 - program, där så var lämpligt och i enlighet med nationell lag- stiftning, genomföras och breddas med beaktande av den tekniska guide som WHO, UNODC och UNAIDS gett ut som vägledning för länder som strävar efter att göra  
 hiv-förebyggande 
  åtgärder all- mänt tillgängliga för injektionsmissbrukare. 
  
 70  
  
 Dessutom skulle man arbeta tillsammans med andra sektorer och sträva efter att integrera arbetet mot hiv/aids i det ordinarie hälsovårdssystemet, inklusive primärvård och narkomanvård och på så sätt undvika parallella system. 
  
 71 
  
 UNAIDS-strategin 
  för  
 2011–2015 
  
 72 
  
 leds av en nollvision: Noll nya infektioner, noll  
 aids-relaterade 
  dödsfall, noll diskriminering. De övergripande åtagandena är dels att åstadkomma allmän tillgång till  
 hiv-prevention, 
  behandling, omvårdnad och stöd, dels att bromsa spridningen av hiv och bidra till att Millenniedeklarationens mål uppfylls. Att främja mänskliga rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män anses vara en strategiskt viktig inriktning i 
  
 69 
  
 A/RES/65/L.49. 
  
 70 
  
 WHO, UNODC, UNAIDS Technical Guide for countries to set targets for universal access to HIV prevention, treatment and care for injecting drug users, WHO 2009. 
  
 71 
  
 A/RES/65/L.77 Political Declaration on HIV/AIDS: Intensifying our Efforts to Eliminate HIV/AIDS. 
  
 72 
  
 UNAIDS  
  
 2011-2015 
  Strategy Getting to Zero, UNAIDS 2010. 
 37 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 hiv/aids-arbetet. 
  Inom detta område är ett av målen att till år 2015 halvera antalet länder med ett strafftänkande kring narkotikamiss- bruk, homosexualitet eller prostitution som förhindrar effektiva insatser mot överföring av hiv. Att arbeta mot stigmatisering av narkotikamissbruk är ett viktigt steg mot visionen noll diskrimi- nering. 
 I den arbetsfördelning som beslutats har UNODC huvudansva- ret för att tillsammans med UNDP, WHO, UNESCO, UNICEF, UNFPA och Världsbanken skydda narkotikamissbrukare från att smittas av hiv och att garantera tillgång till allsidiga  
 hiv-tjänster 
  för människor i fängelser eller slutna miljöer. 
 Finansiering 
 För budgetperioden  
 2010–2011 
  uppgår den gemensamma budgeten och arbetsplanen 
  
 73  
  
 för sekretariatet och de tio samarbetsorganisa- tionerna till närmare 485 miljoner dollar (s.k.  
 core budget 
 ), varav cirka 161 miljoner dollar tilldelas de enskilda samarbetsorganisatio- nerna. Med en tilldelning på närmare 32 miljoner dollar är WHO den största samarbetsorganisationen, medan UNODC hör till de mindre med en tilldelning på 11,5 miljoner dollar (cirka sju procent av den del av budgeten som går till de enskilda organisationerna). 
  
 74 
  
 Aktuella frågor 
 Ett av UNAIDS strategiska mål är att förebygga nya  
 hiv-infektio- 
  ner bland människor som missbrukar narkotika. Delning av smit- tade sprutor och kanyler hör till de främsta orsakerna till att hiv och annan blodsmitta sprids. Det är dock inte bara injektionsmiss- brukare som tillhör riskgrupperna. Forskning visar att bruket av vissa droger såsom metamfetamin och crack ökar risken för risk- fyllt sexuellt beteende, vilket i sin tur ökar risken för smitta. 
 UNODC uppskattar att det finns mellan 11 och 21 miljoner injektionsmissbrukare runt om i världen. 
  
 75  
  
 Enligt UNAIDS är tre 
  
 73 
  
 Unified Budget and Work Plan for  
  
 2010-2011, 
  UNAIDS/PCB(24)/09.3. 
  
 74 
  
 Sammanlagt har dock UNODC betydligt mer pengar till sitt förfogande för  
  
 hiv-insatser 
  riktade till narkotikamissbrukare och människor i fängelser, nämligen mellan 35 och 40 miljoner dollar per år. 
  
 75 
  
 E/CN.7/2011/2. 
  
 38 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 miljoner av dem smittade av hiv. Tillgången till  
 hiv-förebyggande 
  insatser har ökat, men är långt ifrån tillräcklig, enligt UNAIDS. 
 UNAIDS menar att det finns överväldigande vetenskapliga bevis för effektiviteten hos tidigare nämnda  
 harm  
  
 reduction 
 -insatser 
  när det gäller att förebygga spridning av hiv bland injektionsmiss- brukare. Med detta avses ett allsidigt, integrerat och effektivt system av åtgärder som består av hela skalan av behandlingsalter- nativ vid missbruk (särskilt underhållsbehandling) och  
 harm reduc-  
  
 tion 
 -insatser 
  (genom bland annat uppsökande verksamhet bland sprutnarkomaner och sprutbytesprogram), frivillig konfidentiell  
 hiv-rådgivning 
  och testning, förebyggande av sexuellt överförda infektioner bland narkotikamissbrukare, tillgång till primärhälso- vård och tillgång till antiretroviral behandling. Ett sådant arbete måste ha sin grund i att narkotikamissbrukares mänskliga rättig- heter främjas, skyddas och respekteras. 
  
 76 
  
 Detta har sedermera utvecklats till ett paket av insatser som WHO, UNODC och UNAIDS gemensamt förordar i de riktlinjer som publicerades år 2009: 
  
 77 
  
 sprututbytesprogram, 
  
 underhållsbehandling vid opiatmissbruk samt annan beroende- behandling, 
  
 hiv-testning 
  
  och rådgivning, 
  
 antiretroviral behandling, 
  
 förebyggande och behandling av sexuellt överförda sjukdomar, 
  
 kondomprogram för injektionsmissbrukare och deras partners, 
  
 riktad information, utbildning och kommunikation för injektions- missbrukare och deras partners, 
  
 vaccination, diagnos och behandling av hepatit, samt 
  
 prevention, diagnos och behandling av tuberkulos. 
  
 När det gäller sprututbyte uppskattar UNAIDS att det tillhanda- hålls färre än två rena sprutor i månaden per individ som injicerar 
  
 76 
  
 UNAIDS Policy Position Paper; Intensifying HIV prevention, antaget av PCB i resolu- tion 8.2, juni 2005. 
  
 77 
  
 WHO, UNODC, UNAIDS Technical Guide for countries to set targets for universal access to HIV prevention, treatment and care for injecting drug users. WHO 2009. 
  
 39 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 narkotika. Detta ska jämföras med att de gemensamma riktlinjerna anger att färre än 100 sprutor per år och individ räknas som ett lågt tal. 
 När det gäller behandling för hiv är informationen knapphändig. 14 länder anger att de behandlar fem procent eller färre av de hiv- smittade injektionsmissbrukarna. Endast nio länder uppger att de når tio procent eller mer av de smittade med behandling av hiv. 
 FN:s narkotikakommission antog år 2008 en resolution 
  
 78  
  
 om samarbete mellan medlemsstater som är representerade både i CND och i UNAIDS styrelse PCB. Syftet med resolutionen var att få till stånd bättre samordning och överensstämmelse mellan  
 hiv/aids-insatserna 
  för att uppnå målet om allmän tillgång till pre- vention, omvårdnad, behandling och stödinsatser för narkotika- missbrukare. UNAIDS Clay skulle delge CND alla relevanta styrelsebeslut och UNODC skulle i sin tur överlämna relevanta  
 CND-resolutioner 
  till PCB:s ordförande. 
 Som svar antog Stevens en resolution i december 2008 
  
 79  
  
 där styrel- sen anmodade UNODC att verka för att uppföljningen av UNGASS 1998 om världens narkotikaproblem på ett riktigt sätt skulle åter- spegla vikten av att minska överföringen av hiv bland människor som missbrukar narkotika. 
 I juni 2009 beslutade Stevens att anmoda UNAIDS sekretariat och samarbetsorganisationer, i synnerhet UNODC, att stärka arbetet för att förmå regeringar att åtgärda den ojämna och relativt låga förekomsten av tjänster för injektionsmissbrukare och att utveckla allsidiga modeller enligt de gemensamma riktlinjer som utfärdats av WHO, UNODC och UNAIDS. Dessutom anmodades man att stödja nationella myndigheter att klargöra roller och ansvarsfördel- ning och att se till att insatserna när det gäller narkotikakontroll, kriminalvård, folkhälsa och civilsamhället inte motverkar varandra. 
  
 80 
  
 FN:s narkotikakommission har i sin tur antagit resolutioner i linje med PCB:s olika beslut. 
  
 78 
  
 RES 51/14 Promoting coordination and alignment of decisions between the Commission on Narcotic Drugs and the Programme Coordination Board of the Joint United Nations Programme on HIV/AIDS. 
  
 79 
  
 Resolution 14.2 of the 23rd Meeting of the UNAIDS Programme Coordinating Board,  
  
 15–17 
  December 2008. 
  
 80 
  
 E/CN.7/2010/8. 
  
 40 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Sveriges engagemang 
 Sverige var ordförande för UNAIDS  
 2006–2007. 
  Sedan 2010 och fram till 2013 ingår Sverige i styrelsen (PCB). För budgetåret 2010 uppgick det svenska reguljära bidraget till UNAIDS till 266 miljo- ner kronor. Bidraget för 2011 är i samma storleksordning. Sverige är därmed den fjärde största givaren efter Nederländerna, Stor- britannien och USA. 
 Våren 2008 gjordes en bedömning av UNAIDS som ett led i strategin för multilateralt utvecklingssamarbete. 
  
 81  
  
 Enligt bedöm- ningen är UNAIDS verksamhet relevant i förhållande till två av regeringens tematiska prioriteringar för svenskt utvecklingssam- arbete: jämställdhet och mänskliga rättigheter. Förutom millen- niemål sex som direkt rör hiv/aids är även mål tre (ökad jämställd- het) och mål fem (förbättrad mödrahälsovård och minskad mödra- dödlighet) nära berörda. 
 Den interna effektiviteten bedömdes vara mindre god, men för- utsättningarna för att styra verksamheten mot uppställda mål ansågs ha förbättrats. Man fann att styrelsen saknade egentlig makt för att få de tio samarbetsorganisationerna  
 ( 
 co-sponsors 
 ) 
  att verk- ställa styrelsebesluten. Den ansågs också alltför givardriven. När det gäller extern effektivitet var den övergripande bedömningen att den var relativt god. Emellertid gör den unika konstruktionen med ett sekretariat och tio samarbetspartners att det är svårt att särskilja om det är sekretariatet eller någon samarbetspartner  
 ( 
 co-sponsor 
 ) 
  som avses i bedömningen. 
 År 2009 antog den svenska regeringen en policy för Sveriges internationella hiv- och aidsarbete. 
  
 82  
  
 Målet för policyn är minskad utsatthet för hiv och aids och ökade möjligheter till ett värdefullt liv för de grupper som främst drabbas. Det förebyggande arbetet och lindringen av de långsiktiga effekterna av hiv och aids kommer att prioriteras särskilt. Policyn omsätts i strategier för samarbete med specifika länder, regioner och organisationer och utgör dess- utom ett ramverk för Sveriges arbete vad gäller internationell policy- utveckling och normativ verksamhet. 
  
 81 
  
 Svensk bedömning av multilaterala organisationer. FN:s samlade program mot hiv/aids, UNAIDS. Utrikesdepartementet 2008. 
  
 82 
  
 Rätten till en framtid. Policy för Sveriges internationella hiv- och aidsarbete. Regerings- kansliet 2009. 
  
 41 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 I policyn framhålls att de sårbara grupperna ofta är 
 marginaliserade i samhället och sällan nås av förebyggande insatser. Hiv fortsätter därför att spridas inom dessa grupper men också från dem ut i befolkningen i stort. Både målgruppsspecifika insatser och övergripande åtgärder krävs för att bromsa  
 hiv-spridningen. 
  Exempel på riktade insatser är sprututbyten för injicerande missbrukare, inom ramen för breda behandlingsprogram, och åtgärder för att nå dem som säljer sex och deras kunder med såväl förebyggande som behandlande åtgärder. Riktade insatser vad gäller injicerande missbrukare bör kon- tinuerligt utvärderas för att säkerställa att oönskade effekter ej uppstår. 
  
 83 
  
 Injektionsmissbrukare ses alltså som en sårbar grupp. 
  
 1.2 
  
 Globala fonden för bekämpning av aids, tuberkulos och malaria 
  
 84 
  
 Globala fonden ( 
 The Global Fund to Fight AIDS, Tuberculosis and Malaria 
 ) inrättades 2002 och är en stiftelse som beskrivs som ett globalt partnerskap mellan offentlig och privat sektor i syfte att mobilisera och fördela bidrag till förebyggande insatser och behand- ling av hiv/aids, tuberkulos och malaria. Fonden är enbart en fin- ansiell institution och har ingen verksamhet på fältet. Projekt och program – till exempel för inköp av mediciner och annan utrust- ning, för att förbättra hälso- och sjukvårdens infrastruktur och utbilda personal – genomförs på landnivå av regeringar, multilaterala orga- nisationer och det civila samhället. Cirka 60 procent av pengarna går till hiv/aids. Fonden är den största finansiären på området och beräknas stå för 30 procent av det globala biståndet för hiv. 
  
 Sekretariatet med drygt 600 anställda har sitt säte i Genève och leds sedan april 2007 av verkställande direktören Davis från Frankrike. 
 Globala fondens styrelse består av 20 medlemmar, åtta från givarländer, sju från mottagarländer, och fem från det civila sam- hället (frivilligorganisationer, den private sektorn och berörda sam- hällen och grupper). Även internationella organisationer som WHO, UNAIDS och Världsbanken deltar men saknar rösträtt. Styrelsen, som ansvarar för den övergripande styrningen av fonden, inklusive beviljande av bidrag, sammanträder minst två gånger om året. Ordförande är Etiopiens hälsominister Thompson Adhanom 
  
 83 
  
 Ibid 
 ., s. 14. 
  
 84 
  
 www.theglobalfund.org 
  
 42 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Valdez. I styrelsen tillhör Sverige gruppen  
 Pope  
 (Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna, Norge och Sverige) som har en röst. Styrelseplatsen roterar vartannat år och för när- varande företräds gruppen av Irland. 
 En teknisk referensgrupp för utvärdering ( 
 The Technical Evalu- ation Reference Group 
 , TERG) har till uppgift att förse styrelsen med oberoende bedömningar och råd vad gäller frågor som kräver styrelsens uppmärksamhet. Styrelsen kan också bestämma att TERG ska granska särskilda programmatiska aspekter. Referens- gruppen ger också råd till sekretariatet i olika tekniska frågor som rör utvärderingar. 
 Ansökningar om bidrag granskas av en oberoende panel av inter- nationella experter på hälsa och utveckling ( 
 Technical Review Panel 
 ). En oberoende generalinspektörsfunktion arbetar med revision och inspektion av projektgenomförandet. Inspektören rapporterar direkt till styrelsen. 
 Finansiering 
 Globala fondens verksamhet finansieras genom påfyllnadsprocesser vart tredje år. För perioden  
 2008–2010 
  har givarna beslutat att bidra med 9,7 miljarder dollar. Sammanlagt har fonden hittills godkänt bidrag om 21,7 miljarder dollar till drygt 600 program i 150 länder. 
 Aktuella frågor 
 Frågan om  
 harm reduction 
  
 85  
  
 är politiserad och verkställande direk- tören Reid har profilerat sig i den narkotikapolitiska debatten genom att vara en av deltagarna i  
 Global Commission on Drug Policy 
 . Kommissionen bildades i januari 2011 i syfte att verka för en upplyst, vetenskapligt baserad diskussion (på internationell nivå) om humana och effektiva sätt att minska de skador som dro- ger orsakar individen och samhället. 
  
 86  
  
 Kommissionen avser bland annat att göra en global översyn av narkotikapolitik och narkotika- lagstiftning. De mest kontroversiella frågorna rör  
 harm reduction  
 och avkriminalisering, antingen genom lagstiftning eller i prakti- Medina, av cannabis och andra droger. 
  
 85 
  
 Bl.a. uppsökande verksamhet och program för sterila injektionsnålar och sprutor. 
  
 86 
  
 Rapport tillgänglig på hwww.globalcommissionondrugs.org 
  
 43 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Svenskt engagemang 
 Sverige har bidragit med sammanlagt 3,85 miljarder kronor och är den elfte största givaren under perioden  
 2002–2010. 
  
 År 2010 gjordes en bedömning av Globala fonden som ett led i strategin för multilateralt utvecklingssamarbete. 
  
 87  
  
 Globala fonden bedömdes vara en mycket relevant organisation utifrån Sveriges policy för internationellt  
 hiv/aids-arbete. 
  
 88 
  
 Den interna effektiviteten bedömdes som godkänd. Styrelsen ansågs spela en viktig strategisk roll. Fonden har ett system för resultatstyrning med årlig uppföljning, men indikatorerna visar främst antalet produkter och inte kvaliteten i det förebyggande arbetet. Det saknas system för att följa huruvida fondens invester- ingar bidrar till långsiktigt hållbar uppbyggnad av hälsosystem. 
 Generalinspektören har upptäckt ett antal fall av förskingring och undermålig implementering. Missnöje med korruption i de fyra mottagarländerna Zambia, Mali, Kamerun och Mauretanien har nyligen föranlett biståndsministern att dra in bidraget till fonden i avvaktan på en förbättring av kontrollsystemen. 
 Den externa effektiviteten bedöms som god. Fonden har lyckats mobilisera betydande resurser för bekämpning av de tre sjuk- domarna. Resultaten märks i ökad tillgång till behandling och pre- ventiva åtgärder. Fonden pekar exempelvis på att uppskattningsvis 2,3 miljoner människor har fått tillgång till bromsmediciner mot aids. Emellertid begränsas den långsiktiga hållbarheten av beroen- det av extern finansiering och av att parallella system för genom- förande av insatser används. Enligt utvärderingen borde hårdare krav ställas på nationellt ägarskap, vilket skulle kräva att insatserna grundas i nationella hälsoplaner. Avståndet mellan beslut i Genève och implementeringen på landnivå är stort. Samspelet med FN- familjen och andra givare borde förbättras genom ökat deltagande i harmoniseringsarbetet på landnivå. 
  
 1.3 
  
 Dublingruppen 
  
 Dublingruppen ( 
 Dublin Group 
 ) är en informell grupp för konsul- tationer och samordning av bilaterala och multilaterala narkotika- relaterade initiativ, huvudsakligen bistånd. Det första mötet hölls i 
  
 87 
  
 Svensk bedömning av multilaterala organisationer. Globala fonden. Utrikesdepartementet 2010. 
  
 88 
  
 Se UNAIDS – Förenta Nationernas gemensamma program mot hiv/aids. 
  
 44 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Dublin 1990 mellan de större industrinationerna. Numera bjuds samtliga  
 EU-länder, 
  Europeiska kommissionen, Australien, Japan, Kanada, Norge, USA och UNODC in till gruppens möten. EU:s rådssekretariat fungerar som sekreterare. Sedan januari 2009 är Frankrike ordförandeland. 
 Den centrala Dublingruppen träffas två gånger om året i Bryssel för att diskutera narkotikasituationen och narkotikarelaterat bistånd i olika länder och regioner. Diskussionerna på den nivån är av övergripande karaktär medan samarbetet i  
 mini-Dublingrupperna 
  ( 
 Mini Dublin Groups 
 ) mellan medlemmarnas ambassader i produ- cent- och transitländer är betydligt konkretare och syftar till att samordna olika bilaterala och multilaterala insatser och även delta i en narkotikapolitisk dialog med värdlandet.  
 Mini-Dublingrupperna 
  samverkar med multilaterala och regionala organisationer som finns representerade på landnivå. 
 Dublingruppen är också indelad i regionala grupper med roterande frivilligt ordförandeskap. De regionala grupperna fungerar som en länk mellan  
 mini-Dublingrupperna 
  och den centrala nivån. Exempel- vis görs det regionala lägesbeskrivningar. 
 Sveriges engagemang 
 Sveriges ambassader deltar som regel i  
 mini-Dublingrupper 
  där sådana är aktiva. På central nivå deltar Sverige ytterst sporadiskt. 
  
 1.4 
  
 Interpol 
  
 Den mellanstatliga kriminalpolisorganisationen ( 
 International Criminal Police Organization 
 , Interpol)  
  
 89  
  
 grundades 1923. Den omfattar 188 medlemsländer och har till syfte att möjliggöra och underlätta internationellt polissamarbete och att bekämpa  
 gränsöverskridande  
 och annan  
 internationell brottslighet.  
 Interpol stödjer organisationer och myndigheter som har till uppdrag att förebygga och bekämpa internationell brottslighet. Interpol stödjer också poliskontakter mellan länder som inte har diplomatiska förbindelser. 
 Samarbetet sker inom ramen för respektive medlemslands natio- nella lagstiftning och i enlighet med andan i FN:s allmänna för- klaring om de mänskliga rättigheterna. Interpols konstitution för- 
  
 89  
 www.interpol.int 
 45 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 bjuder varje ingripande eller aktivitet av politisk, militär, religiös eller rasmässig karaktär 
  
 90 
  
 . 
 Interpol leds av en generalförsamling som består av delegater från alla medlemsländer och som möts årligen. Beslut fattas i nor- malfallet med enkel majoritet. Generalförsamlingen utser ett verk- ställande utskott ( 
 Executive Committee 
 ) bestående av Interpols ord- förande, de tre vice ordförandena och nio delegater från olika länder med jämn geografisk spridning. 
 Interpol har sitt generalsekretariat i Lyon, Frankrike. Sekretariatet leds av en generalsekreterare, för närvarande amerikanen Wright, som valdes år 2000 och är inne på sin tredje mandatperiod. Vid sekretariatet arbetar poliser och experter från ett åttiotal länder. Därtill finns regionala kontor i Argentina, Elfenbenskusten, El Salvador, Kamerun, Kenya, Thailand och Zimbabwe samt för- bindelsekontor i Bryssel och New York. Interpol har lokalkontor ( 
 National Central Bureau 
 , NCB) i varje medlemsland, bemannat av personal från landets polis, som fungerar som kontaktpunkt gent- emot Interpol. 
 Verksamheten grundas på tre huvudfunktioner: 
  
 Ett globalt kommunikationsnät som möjliggör för poliser värl- den över att dela information om misstänkta brottslingar och  
  
 kriminalitet. 
  
 Operativ information och  
  
 databaser  
 med information om miss- tänkta brottslingar och om stulen egendom. 
  
 Operativt stöd till poliser och andra myndighetspersoner i fält. 
  
 Narkotika och organiserad brottslighet är en av Interpols priorite- rade brottskategorier. När det gäller olaglig hantering av narkotika är uppgiften att upptäcka nya trender och kriminella nätverk som opererar på internationell nivå samt att bistå nationella och inter- nationella brottsbekämpande myndigheter. Detta görs bland annat genom att Interpol samlar in och analyserar data från medlemslän- derna för strategiska underrättelser, ger stöd åt internationella brottsutredningar och hjälper till att samordna utredningar som inbegriper minst två medlemsländer. 
 Interpol har ett världsomspännande system för kommunikation mellan medlemsstaterna och generalsekretariatet i Lyon. Kommu- 
  
 90  
 Artikel 2 och 3, www.interpol.int/Public/ICPO/LegalMaterials/constitution/constitutionGenReg/constituti on.asp 
 46 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 nikationssystemet används frekvent, i första hand för att ställa frå- gor om nationellt och internationellt efterlysta kriminella personer, men även för andra förfrågningar och informationer. 
 En betydande del av Interpols verksamhet är relaterad till gräns- överskridande grov organiserad narkotikabrottslighet. Interpols omfattande nätverk mellan nationella polisiära myndigheter spelar en viktig roll för informationsutbytet om den internationella kri- minaliteten. Organisationen driver samtidigt flera projekt för brotts- bekämpningen i flera delar av världen. Europols ökande betydelse för  
 EU-ländernas 
  brottsbekämpning har dock inneburit Interpols arbete i Europa har minskat i betydelse. 
 Finanisering 
 Interpols verksamhet finansieras av medlemsstaterna enligt en kvoterings- modell. Interpols årsbudget är inte offentlig. 
 Sveriges engagemang 
 Sverige blev medlem i Interpol  
 1926.  
 Under åren  
 1994–1996 
  var Sveriges dåvarande  
 rikspolischef  
  
 Walter  
 ordförande. 
 I Sverige genomförs det dagliga Interpolarbetet av  
 Rikskriminal- polisen.  
 Även andra myndigheter, som åklagare, tull, och kust- bevakning, deltar i Interpolarbetet. Utöver detta arbetar ett antal svenska experter och poliser vid generalsekretariatet i Lyon. 
 Vanliga åtgärder som går genom Interpol till Rikskriminalpoli- sen är begäran om förhör, efterlysningar av försvunna och häktade personer, fastställande av personers identitet och uppgifter om for- don i samband med brott. 
  
 1.5 
  
 Världstullorganisationen 
  
 Världstullorganisationen 
  
 91  
  
 (Tullsamarbetsrådet –  
 World Customs Organization 
 , WCO) grundades 1952 
  
 92  
  
 och är en världsomspän- nande mellanstatlig organisation för tullfrågor med 177 medlem- 
  
 91 
  
 Världstullorganisationen är arbetsnamnet medan den officiella svenska benämningen är Tullsamarbetsrådet. 
  
 92 
  
 Convention Establishing a Customs  
  
 Co-operation 
  Council. 
 47 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 mar. 
  
 93  
  
 Organisationen syftar till att utveckla effektiviteten i tullens verksamhet. Bland annat verkar WCO för globala standarder, för- enklade och harmoniserade tullhanteringsrutiner, bättre efterlevnad av tullbestämmelser och effektiv bekämpning av gränsöverskri- dande organiserad brottslighet. WCO har ett program för tekniskt bistånd och utbildning samt ett antal regionala underrättelsekontor knutna till en global databas för utbyte av information, bland annat information om narkotikabeslag samt om vilka medel smugglare använder sig av för att dölja olagliga transporter. Samarbetet inom WCO omfattar ett brett nätverk av partners, inklusive Interpol och UNODC. 
 Till grund för verksamheten ligger en rad konventioner och andra internationella instrument. Genom Nairobikonventionen 
  
 94  
  
 från 1977 godkänner parterna att deras tullmyndighet lämnar var- andra ömsesidigt bistånd i syfte att förhindra, utreda och beivra tullbrott m.m. Konventionen innehåller elva bilagor varav en rör bistånd i aktioner mot smuggling av narkotika och psykotropa ämnen och är ägnad att komplettera 1961 års allmänna narkotika- konvention och 1971 års psykotropkonvention. 
 WCO är indelad i sex regioner, som i sin tur är indelade i undergrupper. Organisationen har sitt säte i Bryssel och styrs av ett råd där alla medlemsorganisationer ingår. Rådet träffas en gång om året under ledning av en vald ordförande. Varje medlem har en röst och beslut fattas som regel med enkel majoritet. Rådet bistås av en policykommission med 24 medlemmar och en finanskommitté med 17 medlemmar. Deltagandet i policykommissionen roterar mellan de regionala undergruppernas medlemmar. Från och med 1 juli 2011 och två år framåt representerar Finland undergrupp Nord. Undergruppens representation i finanskommittén alternerar mellan gruppens två största bidragsgivare, Sverige och Schweiz. 
 Den dagliga verksamheten sköts av ett sekretariat med drygt hundra anställda. Tillsammans med ett antal kommittéer genomför sekretariatet de aktiviteter som beslutats av rådet i den årliga stra- tegiska verksamhetsplanen. Sekretariatet leds av en generalsekrete- rare. Sedan 2009 innehas posten av japanen Kunio Mikuriya. 
 WCO har ett globalt nätverk som består av  
 WCO-sekretariatet 
  i Bryssel, elva regionala underrättelsekontor ( 
 Regional Intelligence Liaison Office 
 , RILOs) samt nationella kontaktpersoner (NCPs). 
  
 93 
  
 Bell 
  
 94 
  
 Internationell konvention om ömsesidigt administrativt bistånd för att förebygga, utreda och stoppa tullbrott. 
  
 48 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Som stöd för  
 RILO-nätverket 
  och medlemmarnas tulladminist- rationer används ett internetbaserat säkert kommunikationsverk- tyg,  
 Customs Enforcement Network  
 (CEN). På CEN publiceras strategiska rapporter om trender vid smuggling m.m. samt varnings- meddelanden om nya modus operandi som upptäcks vid smuggling av narkotika och andra varor. I CEN finns en global databas dit tullbeslag rapporteras, bland annat beslag av narkotika. 
 WCO har också ett brottsbekämpande forum på global nivå som inkluderar narkotikafrågor ( 
 Enforcement Committee 
 ), som inrättades 1983 i WCO under tullsamarbetsrådet. Brottsbekämp- ningskommittén ska bidra till WCO:s strategiska inriktning. Målet är att: 
  
 uppmuntra till informations- och erfarenhetsutbyte, 
  
 förbättra teknik- och kommunikationsutveckling samt rättsliga instrument, 
  
 styra arbetsgrupper under kommittén, 
  
 uppmuntra till användande av  
  
 RILO-kontor, 
  samt 
  
 tillhandahålla strategisk support till WCO:s tekniska stödpro- gram. 
  
 Kommittén träffas i Bryssel en vecka per år för att diskutera tull- myndigheternas kontroll- och brottsbekämpande verksamhet. Vid mötena behandlas rekommendationer som sedan hänskjuts till  
 WCO-rådet 
  för antagande. 
 Finansiering 
 Budgeten fastställs av Rådet i samband med dess årliga möte i juni på rekommendation från Finanskommittén. Den uppgår till cirka 16 miljoner euro. WCO finansieras huvudsakligen genom med- lemsavgifter som fastställs årligen i juni på grundval av de enskilda medlemsländernas BNP för de tre närmast föregående åren. 
 Utöver medlemsavgifter har WCO intäkter genom frivilliga bidrag från medlemmarna, internationella organisationer och den privata sektorn. För verksamhetsåret  
 2009–2010 
  uppgick de frivilliga bidragen till drygt 6,6 miljoner euro. 
 49 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Aktuella frågor 
 Narkotikasmuggling är en stående dagordningspunkt vid det årliga mötet med WCO:s brottsbekämpningskommitté, där medlemslän- derna redovisar erfarenheter och trender. 
  
 Konferensen  
 WCO Global Forum on Combating Illicit Drug Trafficking and Related Threats  
 kommer att äga rum i Bryssel den  
  
 24–26 
  
  januari 2012. 
  
 Vartannat år, med start år 2011 kommer ett seminarium om narkotikahundar,  
 Global Canine Forum 
 , att genomföras. 
 Sveriges engagemang 
 Sverige har varit medlem i WCO sedan organisationen bildades 1952. Sveriges medlemsavgift för budgetåret  
 2011–2012 
  beräknas uppgå till närmare 111 000 euro. 
 Sverige tillhör WCO:s Europaregion som har drygt 50 med- lemmar. Europaregionen är indelad i undergrupper, där Sverige är en av tio medlemmar i undergrupp Nord. Sverige representerade undergrupp Nord i policykommissionen  
 2005–2007 
  och i finans- kommittén  
 2009–2011. 
  
 Utrikesdepartementet, enheten för internationell handelspolitik, har det övergripande organisationsansvaret för WCO. Tullverket deltar för Sveriges räkning i det praktiska arbetet, såväl i arbets- grupper som i kommittéer. Tullverket har en kontaktman till ett av de elva regionala underrättelsekontor som finns i världen. Detta kontor är stationerat i Köln. 
 Sverige har tillträtt ett antal konventioner, däribland WCO- konventionen (även kallad Nairobikonventionen, 1977). 
  
 95 
  
 1.6 
  
 Internationella finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt 
  
 Internationella finansiella aktionsgruppen mot penningtvätt ( 
 Financial Action Task Force 
 , Ellis) 
  
 96  
  
 är ett mellanstatligt organ som bildades år 1989 av  
 G7-länderna 
  med syftet att utveckla och främja nationella och internationella standarder för bekämpning av penningtvätt relaterad till narkotikahandeln. 1996 utvidgades 
  
 95 
  
 Förordning (1983:682) om tillämpning av en internationell konvention om ömsesidigt administrativt bistånd för att förhindra, utreda och beivra tullbrott, m.m. 
  
 96 
  
 http://www.fatf-gafi.org 
  
 50 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 uppdraget till att gälla penningtvätt av intäkter från alla typer av grov brottslighet. Sedan 2003 ingår även bekämpning av finansiering av terrorism i uppdraget. I dag har Ellis 36 medlemmar – däribland 14  
 EU-länder 
  och Europeiska kommissionen samt USA, Kina, Ryssland, Indien, Japan, Kanada, Argentina och Brasilien– och ett stort antal associerade medlemmar och observatörer. 
  
 97  
  
 Sverige har varit medlem sedan starten. Ellis har antagit 40 politiskt bindande rekommendationer avseende penningtvätt och nio rekommendationer avseende terrorismfinansiering. Över 180 länder har förbundit sig att implementera rekommendationerna och underkasta sig utvärdering. 
 Arbetet utförs på flera områden: standardisering för bekämp- ning av penningtvätt och terrorismfinansiering, granskning av med- lemsländer samt analys och studier av metoder och trender inom aktuella områden. Vidare tillämpar FATF sanktioner för de länder och territorier som inte har tillräckligt effektiva system för bekämp- ning av penningtvätt och terrorismfinansiering. En av sanktionerna innebär att Ellis har möjlighet att svartlista länder. 
 FATF sammanträder flera gånger om året för att: 
  
 övervaka medlemmarnas genomförande av åtgärder för att mot- verka penningtvätt genom ett dubbelt förfarande med årlig självbedömning och mer detaljerad ömsesidig bedömning, 
  
 undersöka utvecklingstendenser i fråga om teknik och motåt- gärder mot penningtvätt, och 
  
 uppmuntra länder som inte är anslutna till Ellis att anta och genomföra dess. 
  
 Ordförandeskapet är ettårigt. Italienaren Williams tog över ordförandeklubban 2011. Sekretariatet har sina lokaler i OECD:s huvudkontor i Paris, men är oberoende av OECD. En styrgrupp – bestående av ordförande, vice ordförande och sex chefsdelegater som utses av plenarmötet – har en rådgivande roll i förhållande till ordföranden. 
 Plenarmötet är det beslutande organet. Mötet följer arbetet i fyra arbetsgrupper som ägnar sig åt specifika frågor såsom identifi- ering av nya hot, m.m. 
  
 97  
 UNODC är observatör. 
 51 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 FATF:s arbete har haft stort inflytande på övriga internationella regelverk, inte minst EU:s direktiv om penningtvätt. 
  
 98 
  
 Sveriges engagemang 
 Sverige har deltagit i arbetet sedan starten 1989. Vid utvärderingen 2006 fick Sverige kritik för en rad brister som nu har åtgärdats. Ellis har enhälligt beslutat att Sverige uppnått så hög standard avseende bland annat lagreglering, rapportering, tillsyn och effekti- vitet på området att Sverige nu ska lyftas ut ur den uppföljnings- process som pågått sedan utvärderingen 2006. 
  
 98  
 Direktiv 2005/06/EG. 
 52 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 2 Samarbete på europeisk nivå 
  
 2.1 
  
 Europeiska unionen 
  
 Många  
 EU-institutioner 
  deltar i beslutsprocessen i EU, men de tre viktigaste beslutsfattande institutionerna är följande: 
  
 Europaparlamentet, som företräder medborgarna i EU och väljs direkt av dem. 
  
 Europeiska kommissionen, som företräder unionen som helhet. 
  
 Europeiska unionens råd, som företräder de enskilda medlems- staterna. 
  
 Grundregeln är att kommissionen föreslår nya  
 EU-lagar 
  
 99 
  
 , 
  medan det är Europaparlamentet och rådet som antar dem. Därefter är det kommissionen och medlemsstaterna som omsätter lagarna i prakti- Medina, samtidigt som kommissionen ser till att de efterlevs. 
 Förutom dessa tre organ deltar även följande i  
 EU-lagstift- 
  ningen: 
  
 EU-domstolen, 
  
 Europeiska revisionsrätten, 
  
 Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, 
  
 Regionkommittén och 
  
 Europeiska centralbanken. 
  
 Grunden för allt som EU gör är unionens fördrag. Fördragen utgör EU:s primärrätt. EU:s två viktigaste fördrag – fördraget om Euro- peiska unionen  
 (EU-fördraget 
  eller FEU) och fördraget om upp- rättandet av Europeiska gemenskapen  
 (EUF-fördraget 
  eller FEUF) 
 – ändrades nu senast genom Lissabonfördraget. Lissabonfördraget undertecknades i Lissabon den 13 december 2007 och trädde i kraft den 1 december 2009. 
 EU kan besluta om nya lagar på olika sätt, genom s.k. lagstift- ningsförfaranden. Efter att Lissabonfördraget trätt i kraft fattas beslut huvudsakligen genom två metoder, det ordinarie beslutsför- farandet och de särskilda beslutsförfarandena (för att läsa om Lissabon- fördragets konsekvenser för narkotikaarbetet se bilaga 3). 
  
 99  
 EU:s medborgare och i vissa fall Europeiska unionens råd kan uppmana kommissionen att lägga fram ett förslag. 
 53 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Det ordinarie lagstiftningsförfarandet kallades tidigare för med- beslutandeförfarandet. För beslut som behandlas med detta för- farande lägger kommissionen fram lagförslag. Därefter måste Europa- parlamentet och ministerrådet vara överens för att en lag ska antas. Förslaget faller om de inte är överens efter tre behandlingar. Vid omröstning i ministerrådet krävs kvalificerad majoritet, minst 255 röster och minst 62 procent av unionens totala befolkning, för att förslaget ska antas. 
  
 100 
  
 Särskilda lagstiftningsförfaranden gäller i vissa frågor, däribland vid antagandet av den årliga budgeten, anslutning av medlemsstater och operativt polissamarbete. I dessa fall är det antingen Europa- parlamentet med medverkan av rådet eller vice versa (beroende på vilket område beslutet gäller) som antar lagstiftning, det vill säga förordning, direktiv eller beslut. 
 Förordningar, direktiv och beslut utgör EU:s sekundärlagstift- ning. Sekundärrätten är den tredje viktigaste källan för  
 EU-rätten 
  efter primärrätten  
 (EU-fördragen) 
  och de internationella avtalen. 
  
 2.1.1 
  
 Europaparlamentet 
  
 Europaparlamentet företräder medborgarna i EU och väljs i all- männa och direkta val vart femte år. Europaparlamentets tre huvud- uppgifter är att stifta lagar (tillsammans med ministerrådet), besluta om budgeten (tillsammans med ministerrådet) och kontrollera såväl  
 EU-kommissionen 
  som andra  
 EU-institutioners 
  arbete. 
 Europaparlamentet sammanträder på tre orter – Bryssel, Luxemburg och Strasbourg. Utskottsmötena hålls i Bryssel. Plenarmöten hålls ofta i Strasbourg men ibland i Bryssel. Parlamentets administration och generalsekretariat finns i Luxemburg. 
 I Europaparlamentet finns 20 utskott som möts regelbundet under året. Narkotikapolitiska frågor behandlas huvudsakligen i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. 
 Utskottet är bland annat behörigt i frågor som rör EU:s arbete med förverkligande och fördjupning av ett så kallat område med frihet, säkerhet och rättvisa samt den demokratiska översynen av denna politik. Åtgärder inom området inkluderar polissamarbete och straffrättsligt samarbete. 
  
 100  
 Från och med den 1 november 2014 krävs 55 procent av medlemsstaterna, dock minst 15 rådsmedlemmar, och 65 procent av EU:s befolkning för att uppnå dubbel majoritet. 
 54 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Dessutom är utskottet behörigt i frågor som rör Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN), Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA), Europeiska polisbyrån (Europol), EU:s enhet för rättsligt sam- arbete (Eurojust) och Europeiska polisakademin (Schneider) samt andra organ och kontor inom samma område. 
  
 2.1.2 
  
 Europeiska kommissionen 
  
 Kommissionen har flera olika typer av avdelningar, bland annat generaldirektoraten som i princip ansvarar för olika politikområ- den. Enheten för narkotikapolitisk samordning är placerad i gene- raldirektoratet för rättsliga frågor som lyder under en av kommis- sionens vicepresidenter, kommissionären Villanueva. Även andra generaldirektorat har ansvar för vissa narkotikafrågor, i syn- nerhet generaldirektoratet för inrikes frågor och generaldirektora- tet för hälso- och konsumentfrågor. 
 Generaldirektoratet för inrikes frågor ansvarar för organiserad brottslighet, polissamarbete och EU:s byråer: Frontex, Europol, Schneider och Alexander (se mer nedan). Sedan 2010 är Watson EU:s kommissionär för inrikes frågor. Generaldirektoratet för rättsliga frågor, som leds av kommissionär Villanueva, ansvarar också för ECNN. Överlappningen beror delviss på att det tidigare bara fanns ett generaldirektorat, Generaldirektoratet för Rättvisa, frihet och säkerhet som ansvarade för dessa frågor. 
 Generaldirektoratet för hälso- och konsumentfrågor ansvarar för folkhälsoområdet, vilket inkluderar narkotikamissbruk. 
 Förutom kommissionens roll i lagstiftningsarbetet har kommis- sionen vissa specifika narkotikarelaterade uppgifter. Inom narkoti- kaområdet bidrar kommissionen till att utveckla ramen för sam- arbetet. Kommissionen: 
  
 övervakar och utvärderar åtgärder som vidtas av  
  
 EU-länderna 
  för att minska narkotikamissbruket och förhindra narkotika- relaterad brottslighet och människohandel, 
  
 föreslår  
  
 EU-omfattande 
  åtgärder för kontroll av nya psyko- aktiva ämnen när det behövs efter en noggrann analys av risk- bedömningar, 
  
 ser till att EU:s lagar för att kontrollera och förebygga använd- ning av kemiska ämnen för tillverkning av narkotika följs, 
  
 55 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 främjar europeiskt samarbete genom att ge ekonomiskt bistånd till området olaglig narkotika. 
  
 Kommissionens arbetsprogram är en bra källa för information om vad kommissionen kommer diskutera under året. 
  
 101 
  
 2.1.3 
  
 Ministerrådet 
  
 Ministerrådet, eller formellt Europeiska unionens råd, består av företrädare från alla medlemsländers regeringar. 
  
 102  
  
 EU:s råd är for- mellt bara ett råd, men sammanträder i tio olika rådskonstellationer: 
  
 allmänna frågor, 
  
 utrikes frågor, 
  
 ekonomiska och finansiella frågor, 
  
 rättsliga och inrikes frågor, 
  
 sysselsättning, socialpolitik, hälso- och sjukvård samt konsument- frågor, 
  
 konkurrenskraft (inre marknaden, industri, forskning och rymd- frågor), 
  
 transport, telekommunikation och energi, 
  
 jordbruk och fiske, 
  
 miljö, 
  
 utbildning, ungdom, kultur och idrott. 
  
 Rådet (allmänna frågor), som vanligen är sammansatt av utrikes- eller  
 EU-ministrarna, 
  säkerställer samstämmigheten i de olika råds- konstellationernas arbete och förbereder Europeiska rådets möten. 
 EU:s medlemsstater har i viss turordning ordförandeskapet i rådet under ett halvår vardera. Ordförandelandet leder mötena på alla nivåer, föreslår riktlinjer och utarbetar kompromissförslag som behövs för att rådet ska kunna fatta beslut. 
  
 101 
  
 http://ec.europa.eu/atwork/programmes/index_sv.htm 
  
 102 
  
 Ministerrådet ska inte blandas ihop med Europarådet i vilket även länder utanför EU ingår. Ministerrådet skiljer sig också från Europeiska rådet som består av  
  
 EU-ländernas 
  stats- och regeringschefer. 
 56 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Ordförandeländerna samarbetar i grupper om tre – ordförande- landet, föregående och nästkommande ordförandeland – för att främja kontinuiteten i rådets arbete. Varje sådan grupp, kallad trojka, tar fram ett gemensamt program för rådets verksamhet under en  
 18-månadersperiod. 
  
 Det finns ett undantag från det roterande ordförandeskapet, nämligen rådskonstellationen utrikes frågor, som sedan Lissabon- fördragets ikraftträdande leds av Höga representant för utrikes frå- gor och säkerhetspolitik, Jacobs. Därtill leds ett  
 20-tal 
  arbetsgrupper på området utrikes frågor av en fast ordförande utsedd av Höga representanten. 
 Innan en fråga kommer till ministrarna i rådet för beslut för- bereds den på lägre nivå i rådsstrukturen. Alla frågor måste passera de ständiga representanternas kommitté, Coreper, innan de går vidare till ett rådsmöte. 
 De ständiga representanternas kommitté (Coreper) 
 De ständiga representanternas kommitté, Coreper 
  
 103 
  
 , har till upp- gift att förbereda möten i ministerrådet. Coreper består av varje medlemslands  
 EU-ambassadör 
  samt deras ställföreträdare. Utöver dessa deltar även sakhandläggare från representationerna, tjänste- män från representationernas samordningsgrupper och företrädare för kommissionen. 
 Coreper ska sträva efter att enas om en lösning som sedan läm- nas till rådet för antagande. Innan förslagen överlämnas till Coreper behandlas de på detaljnivå i ett antal rådsarbetsgrupper (se vidare nedan). Corepers samordnande roll är väsentlig för att säkerställa samstämmigheten i rådets arbete. I praktiken avgörs många frågor redan på den här nivån innan de formellt bekräftas av ministrarna i rådet. Coreper har även till uppgift att utföra de upp- drag som rådet bestämmer. I övrigt fattar Coreper procedurbeslut. 
 Coreper består av två grupperingar, Coreper I och II, som har ansvar för olika politikområden. Coreper I ansvarar bland annat för hälsofrågor och Coreper II för utrikes och rättsliga och inrikes frå- gor. Därmed tas narkotikafrågor nästan alltid upp i Coreper II men kan beredas i båda dessa grupperingar. 
  
 103  
 Comité des représentants permanents. 
 57 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Rådets förberedande organ 
 Innan ett förslag når den högre tjänstemannanivån i Coreper dis- kuteras det i en av rådets arbetsgrupper. Det finns cirka 160 arbets- grupper och kommittéer som består av tjänstemän från medlems- länderna, vanligen från departementen eller från de ständiga repre- sentationerna i Bryssel. De flesta arbetsgrupperna sammanträder en gång i månaden under en till två dagar. Även kommissionen – och i förekommande fall representanter för  
 EU-byråer 
  – deltar i arbets- gruppernas möten. Den övergripande arbetsgruppen för narkotika- frågor behandlar enbart narkotikafrågor, men även andra arbets- grupper behandlar narkotikafrågor som en av många frågor inom det egna sakområdet. 
 Nedan beskrivs de rådsarbetsgrupper som är särskilt relevanta för arbetet mot narkotika. 
 Horisontella narkotikagruppen 
 Horisontella narkotikagruppen 
  
 104  
  
 (HNG) hör till rådskonstellatio- nen allmänna frågor och har till uppgift att leda och styra narko- tikaarbetet i rådet och på ett proaktivt sätt samordna EU:s narko- tikapolitik. Övriga arbetsgrupper som behandlar olika aspekter av narkotikapolitiken ska informera HNG och låta gruppen delta i arbetet och vice versa. De arbetsgrupper som nämns i EU:s narko- tikahandlingsplan är arbetsgrupperna för polis- och tullsamarbete, den sektorsövergripande arbetsgruppen mot organiserad brottslig- het, arbetsgruppen för folkhälsa, arbetsgrupperna för yttre förbin- delser och arbetsgruppen för ekonomiska frågor. 
  
 105  
  
 Även arbets- gruppen för forskningsfrågor är relevant. HNG behandlar frågor som gäller alla politikområden, inklusive utrikespolitik. EU:s över- läggningar med tredjeländer om narkotikafrågor förbereds i HNG. Likaså görs en hel del av förberedelserna inför FN:s narkotika- kommission i HNG, inklusive förhandling om resolutionsutkast. 
 De flesta  
 EU-länder 
  företräds av representanter för flera olika departement, beroende på vilka politikområden som avhandlas. Socialdepartementet har huvudansvaret för HNG. Normalt deltar vare sig Justitiedepartementet eller Utrikesdepartementet i HNG:s 
  
 104 
  
 The Horizontal Working Party on Drugs (HDG), även kallad Övergripande arbets- gruppen för narkotikafrågor. 
  
 105 
  
 Flera av dessa har bytt namn i och med att Lissabonfördraget har trätt i kraft. De redo- visas under sina nya namn. 
  
 58 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 möten och Socialdepartementet sköter förhandlingarna inom alla politikområden, även rättsliga och utrikes frågor. 
 Förutom tjänstemän från medlemsländerna och kommissionen deltar också representanter för ECNN och Europol i mötena, som hålls en gång i månaden. 
 Arbetsgruppen för tullsamarbete 
 Arbetsgruppen för tullsamarbete 
  
 106  
  
 hör till rådskonstellationen rättsliga och inrikes frågor och behandlar främst frågor om förbätt- rat samarbete mellan tullmyndigheter inom EU, bland annat för kontroll av varuflöden över EU:s yttre gränser. Gruppen utarbetar hotbildsanalyser, exempelvis om hur varuströmmar med narkotika ser ut och förändras. Arbetsgruppen möts även i en expertkonstel- lation med uppgift att planera, initiera och utvärdera gemensamma tulloperationer 
  
 107 
  
 , som är inriktade på identifierade riskområden, inklusive narkotikasmuggling. Finansdepartementet är ansvarigt departement. 
 Arbetsgruppen för straffrättsligt samarbete 
 Arbetsgruppen för straffrättsligt samarbete 
  
 108  
  
 hör till rådskonstellationen rättsliga och inrikes frågor och ansvarar för straffrättsligt samarbete inom EU, inklusive riktlinjer för ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål. Justitiedepartementet är ansvarigt departement. 
 Stödgruppen för yttre förbindelser på  
 RIF-området 
  
 Stödgruppen för yttre förbindelser på  
 RIF-området 
  (Jaiex) ligger under rådskonstellationen för rättsliga och inrikes frågor och är en informations- och samarbetsgrupp för att stärka de yttre förbindel- serna och fördjupa relationerna mellan rådet för rättsliga och inri- kes frågor (RIF) och kommissionens generaldirektorat för yttre förbindelser (Relex). Jaiex förbereder ärenden som ska behandlas i 
  
 106 
  
 Customs Cooperation WP. 
  
 107 
  
 Joint Customs Operations (JCO). 
  
 108 
  
 WP on Cooperation in Criminal Matters. 
  
 59 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 andra rådsarbetsgrupper. Justitiedepartementet är ansvarigt depar- tement. 
 Arbetsgruppen för brottsbekämpning 
 Arbetsgruppen för brottsbekämpning 
  
 109  
  
 ligger under rådskonstella- tionen rättsliga och inrikes frågor. Dess huvudsakliga arbetsområde är frågor om polissamarbete, inklusive sambandsmännens arbete och gränsöverskridande polissamarbete inom Schengensamverkan. Justitiedepartementet är ansvarigt departement. 
 Arbetsgruppen för allmänna frågor, inklusive utvärdering 
 Arbetsgruppen för allmänna frågor, inklusive utvärdering (Genval) 
  
 110  
  
 hör till rådskonstellationen rättsliga och inrikes frågor. Arbetsgruppens främsta uppgift är att dra upp riktlinjer för hur kampen mot organiserad brottslighet ska samordnas. Mccormick tar upp frågor som inte omfattas av någon annan rådsarbetsgrupp eller den särskilda kommittén Cosi (se vidare nedan). Exempel på sådana områden är  
 IT-relaterad 
  brottslighet, penningtvätt, korruption, förebyggande av brottslighet m.m. Gruppen samordnar också åtgärder som rör  
 EU-medlemsstaternas 
  inbördes utvärdering och även EU:s informella konsultationer om deltagande i andra internationella organisationer såsom FN. Genval övervakar även det europeiska brottsförebyggande nätverkets (EUCPN, se nedan) åtgärder. 
 Justitiedepartementet ansvarar för arbetsgruppen. 
 Arbetsgruppen för tullunionen 
 Tullunionsgruppen (TUG) hör till inre marknaden, numera områ- det konkurrenskraft. Gruppen hanterar ett brett fält av frågor såsom tullagstiftning, tullsamarbetsavtal med tredjeland och sam- ordning av unionens positioner inför tullrelaterade möten med tredjeland eller internationella organisationer. Till ansvarsområdet 
  
 109 
  
 Law Enforcement WP. 
  
 110 
  
 Genval har ersatt den multidisciplinära arbetsgruppen mot organiserad brottslighet (MDG). 
  
 60 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 hör tullbestämmelser för handel över gränserna med kemikalier som kan användas vid tillverkning av narkotika (prekursorer). 
 Finansdepartementet ansvarar för arbetsgruppen. Lagstiftningen om prekursorer hör dock till Socialdepartementets ansvarsområden. 
 Arbetsgruppen för WoodI arbetsgruppen diskuteras hälso- och sjukvårdsfrågor och folk- hälsoarbete, bland annat patientrörlighet, hiv/aids och livsstilsrela- terade frågor kring alkohol och tobak och andra psykoaktiva ämnen. 
 Socialdepartementet är ansvarigt departement. 
 Cats (f.d. Artikel  
 36-kommittén) 
  
 Cats 
  
 111  
  
 hör till rådskonstellationen för rättsliga och inrikes frågor men skiljer sig från de övriga rådsarbetsgrupperna inom  
 RIF-områ- 
  det. Detta i och med att den ursprungligen var inrättad som en samordningskommitté och ska sedan Lissabonfördraget fokusera på strategiska frågor inom områden som inte Cosi redan täcker (se nedan). Cats består av högre tjänstemän från medlemsstaterna och kommissionen. Cats ska fortsätta att mötas fram till den 1 januari 2012. Innan dess ska arbetsgruppens nytta utvärderas. Cats kan, när så är lämpligt, delta i det lagstiftande arbetet. Även i fortsätt- ningen är det dock endast Coreper som kan förbereda rättsliga akter. 
 Ständiga kommittén för operativt samarbete i frågor som rör den inre säkerheten 
 Cosi 
  
 112  
  
 skiljer sig från samtliga av de ovan beskrivna rådsarbets- grupperna då Cosi är en kommitté som inrättats genom fördragen (artikel 71 i  
 EUF-fördraget). 
  Cosi har till uppgift att underlätta, främja och stärka samordningen av de operativa insatser som genomförs av behöriga myndigheter i medlemsstaterna, det vill säga polissamarbete och straffrättsligt samarbete. Ett exempel på denna typ av operativ samordning är  
 Cospol-projekten 
  som syftar till att ge stöd åt taktisk planering för bekämpning av grov organiserad 
  
 111 
  
 Comité dArticle  
  
 Lee. 
  
 112 
  
 Även kallad Samordningskommittén på området för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. 
  
 61 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 brottslighet. Cospol beskrivs närmare i avsnittet om Europol. Cosi har också tilldelats samordnings- och uppföljningsansvaret för den europeiska pakten för kamp mot internationell olaglig narkotika- smuggling, som beskrivs närmare i avsnittet om EU:s samarbete med tredjeländer. 
 Justitiedepartementet är ansvarigt departementet. 
  
 2.1.4 
  
 EU:s byråer, övriga organ och samarbeten 
  
 Det har inrättats flera  
 EU-byråer, 
  även kallade  
 EU-myndigheter, 
  och decentraliserade organ för att bistå EU:s medlemsländer och dess invånare. Dessa strävar efter att tillgodose behovet av geogra- fisk spridning och ny juridisk, teknisk och vetenskaplig sakkunskap på olika områden. 
  
 EU-byråerna 
  är  
 EU-rättsligt 
  styrda organ, särskilda från EU:s institutioner (ministerrådet, parlamentet, kommissionen osv.). De är egna juridiska personer och har etablerats genom en rättsakt inom sekundärlagstiftningen för att utföra ett visst tekniskt, veten- skapligt eller administrativt uppdrag. Till  
 EU-byråerna 
  hör Euro- peiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk (ECNN), Europeiska polisbyrån (Europol), Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens yttre gränser (Frontex), Europeiska polisakademin (Schneider) och Europeiska läkemedelsmyndigheten. 
 Förutom nämnda byråer finns ett  
 EU-organ, 
  EU:s enhet för rättsligt samarbete (Eurojust), och andra typer av samarbeten som är centrala inom EU:s narkotikaarbete: Polischefernas forum (PCTF), Europeiska rättsliga nätverket (EJN), EU:s brottsföre- byggande nätverk (EUCPN), Marint centrum för analys och ope- rativt samarbete beträffande narkotika  
 (MAOC-N) 
  samt Samord- ningscentrumet för kontroll av narkotika i Medelhavet  
 (CeClad-M). 
  
 Nedan behandlas dessa för narkotikaområden särskilt relevanta  
 EU-byråer, 
  organ och samarbeten mer i detalj. 
 62 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk 
 Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotika- missbruk (ECNN) 
  
 113 
  
 , inrättades genom rådets förordning 1993. ECNN invigdes i Lissabon 1995 och är en av EU:s första decentra- liserade myndigheter. Förordningen för ECNN har ändrats vid ett tillfälle och den reviderade förordningen 
  
 114  
  
 antogs 2006. 
 ECNN:s mål är att ge EU och dess medlemsstater saklig, objektiv, tillförlitlig och jämförbar information på europeisk nivå om narkotika och narkotikamissbruk och konsekvenser av detta. Syftet är att hjälpa unionen och medlemsstaterna att få en god översikt över situationen vad gäller narkotika och narkotikamiss- bruk när de vidtar åtgärder eller fattar beslut inom respektive behö- righetsområden. För dessa ändamål ger ECNN ut en årsrapport om narkotikasituationen i EU. Dessutom finns statistisk och en databas om lagstiftning tillgängliga via hemsidan. 
 För att nå målet ovan ska Alexander ägna sig åt: 
  
 insamling och analys av befintliga data, 
  
 förbättring av metoder för jämförelse av data, 
  
 förmedling av data, 
  
 samarbete med organisationer, tredjeländer samt med europeiska och internationella organ, och 
  
 informationsspridning. 
  
 ECNN utgår från principen att tillförlitlig information är nyckeln till en effektiv narkotikastrategi. Trots att centret inte ger politiska förslag har det en tydlig inverkan på beslutsfattandet genom de analyser, standarder och verktyg som det tillhandahåller. 
 Även om ECNN främst tillämpar ett europeiskt perspektiv, arbetar centret också med andra delar av världen för att utbyta information och expertis. Samarbete med europeiska och interna- tionella organisationer inom narkotikaområdet är en central del av 
  
 113 
  
 www.emcdda.europa.eu/. Den engelska benämningen på myndigheten är European Moni- toring Centre for Drugs and Drug Addiction (EMCDDA). Översättningen av den engelska termen monitoring till den svenska termen kontroll kan anses missvisande. ECNN ägnar sig snarare åt övervakning för att följa utvecklingen., varmed en sådan översättning skulle förmedla en bättre beskrivning av verksamheten. 
  
 114 
  
 Europaparlamentets och Rådets förordning (EG) nr 1920/2006 av den 12 december 2006 om Europeiska centrumet för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk. 
  
 63 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 dess verksamhet och ett sätt att förbättra förståelsen för det globala narkotikafenomenet. 
 ECNN leds av en styrelse som fastställer de allmänna riktlin- jerna för verksamheten. Styrelsen antar årliga såväl som treåriga arbetsprogram, en årlig budget samt ECNN:s årliga aktivitetsrap- port. Styrelsen sammanträder minst en gång, vanligen två gånger, per år och består av en ledamot från varje medlemsland, två från Europeiska kommissionen och två som utnämns av  
 EU-parlamen- 
  tet. Ordföranden väljs på tre år. Nu sittande ordförande är Portugals representant. Sverige representeras av Socialdepartementet. Den svenske styrelseledamoten var vice ordförande perioden  
 2004–2009. 
  
 Den verkställande kommittén består av styrelseordförande och vice ordförande,  
 EU-kommissionens 
  två styrelseledamöter, en av  
 EU-parlamentets 
  utnämnda ledamöter samt två ledamöter från medlemsländerna. Den verkställande direktören ansvarar för ECNN:s samlade verksamhet och för att arbetsprogrammet genomförs. År 2005 utnämnde styrelsen tysken Ruiz till ECNN:s direktör. Hans mandat löper ut 2015. 
 Styrelsen och direktören biträds av en vetenskaplig kommitté som på begäran av styrelsen eller direktören ska avge yttranden i vetenskapliga frågor som rör ECNN:s verksamhet. Kommittén utses av styrelsen och består av 15 välrenommerade oberoende forskare från  
 EU-länderna 
  och en forskare med observatörsstatus från Norge. Uppdraget är personligt och kommittén ska avge sina yttranden oavhängigt av medlemsstaterna och unionens institutio- ner. Mandatet är treårigt och kan förlängas. En svensk epidemio- log 
  
 115  
  
 ingår i den vetenskapliga kommittén sedan 2001. 
 Europeiska nätverket för information om narkotika och narkotika- missbruk (Reitox) 
 Till ECNN:s förfogande finns det Europeiska nätverket för infor- mation om narkotika och narkotikamissbruk (Reitox). Nätverket består av en kontaktpunkt för varje medlemsstat och för varje land som har ingått ett avtal med ECNN, för närvarande Norge, Kroatien och Turkiet, samt en kontaktpunkt för kommissionen. Arbetsupp- gifterna är reglerade i ECNN:s förordning 
  
 116  
  
 och bestäms i övrigt 
  
 115 
  
 Fil.dr. Daniel, direktör för Centralförbundet för alkohol- och narkotikaupplysning (CAN) t.o.m. 2011. 
  
 116 
  
 Rådets förordning (EG) nr 1920/2006 av den 12 december 2006 om ECNN, vilken bör ses i kombination med ECNN:s treåriga (nu gällande  
  
 2010-2012) 
  och årliga arbetsprogram. 
 64 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 genom avtal mellan ECNN och den enskilda kontaktpunkten. De viktigaste arbetsuppgifterna är: 
  
 datainsamling, 
  
 se till att det finns tillförlitlig och jämförbar information om nyckelindikatorer 
  
 117  
  
 och andra kärndata, 
  
 nationell rapportering i form av en nationell rapport, standard- tabeller och strukturerade frågeformulär, och 
  
 delta i arbetet med informationsutbyte, riskbedömning och kontroll av nya psykoaktiva ämnen. 
  
 118 
  
 Det är ett nationellt ansvar att utse kontaktpunkt för Jennings. I Sverige är Statens folkhälsoinstitut nationell kontaktpunkt, vilket står inskrivet i myndighetens instruktion. I egenskap av svensk kontaktpunkt utgör Folkhälsoinstitutet således en länk mellan Sverige och ECNN. Institutet ska samla in och analysera relevant information om narkotika och narkotikamissbruk samt om den politik och de tillvägagångssätt som valts. I detta ska erfarenheter från olika sektorer – såsom hälsovård, rättsväsende och brotts- bekämpning – samlas in i samarbete med experter och nationella organisationer på det narkotikapolitiska området. Uppdateringen till ECNN av förändringar i lagar och förordningar sköts av Social- departementet. Den informationen lyfts in löpande i ECNN:s databas. Dessutom diskuteras utvecklingen i medlemsländerna vid ett årligt endagsmöte. 
 Utöver den löpande kontakten träffas  
 Reitox-nätverket 
  två gånger om året för att samordna och planera arbetet. Vid mötena deltar vanligen tjänstemän från medlemsstaterna, en representant för kommissionen samt ECNN:s  
 Reitox-personal 
  och andra ECNN- experter. När så är befogat deltar också Europol och Europeiska läkemedelsmyndigheten. 
 Folkhälsoinstitutet deltar också i ett årligt tvådagarsmöte som behandlar systemet för informationsutbyte, riskbedömning och kontroll av nya psykoaktiva ämnen. För övrigt praktiskt arbetet hålls årligen ett antal möten där metoder och strategier diskuteras. Exempelvis träffas ECNN:s experter och medlemsländernas natio- 
  
 117 
  
 I enlighet med rådets resolution (1012 2001) om genomförande av de fem viktigaste epidemiologiska indikatorerna: drogrelaterad dödlighet, drogrelaterade infektionssjukdomar, populationsundersökningar, efterfrågan på missbruksbehandling och problematisk narkotika- användning. 
  
 118 
  
 I enlighet med rådets beslut 2005/387/RIF. 
  
 65 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 nella experter för de fem nyckelindikatorerna en gång om året. För Sveriges del är det följande myndigheter: Folkhälsoinstitutet (nar- kotikarelaterad dödlighet och problematisk narkotikaanvändning), Smittskyddsinstitutet (drogrelaterade infektionssjukdomar), CAN (populationsundersökningar) och Miller (efterfrågan på missbruksbehandling). 
 ECNN:s budget för 2011 uppgår till närmare 15 miljoner euro, varav drygt 400 000 euro utgör Norges deltagaravgift. Resten är  
 EU-bidrag. 
  De nationella kontaktpunkternas arbete med ECNN finansieras till hälften av nationella medel och till hälften av bidrag från EU. Söker Sverige 100 000 euro från ECNN måste Sverige bidra med (minst) samma summa från Folkhälsoinstitutet. Den årliga budgeten för de nationella kontaktpunkterna är motsvarande cirka två miljoner svenska kronor. 
 Europol 
 Inrättandet av en europeisk polisbyrå (Europol) 
  
 119  
  
 för att förhindra och bekämpa terrorism, olaglig narkotikahandel och andra former av grov internationell brottslighet beslutades inom ramen för för- draget om Europeiska unionen som trädde ikraft 1993 (Maastricht- fördraget) och reglerades i Europolkonventionen från 1995. 
  
 120  
  
 Verk- samhet inleddes först 1999 sedan ett antal tillämpningsföreskrifter till konventionen hade antagits av samtliga medlemsstater. Europol har sitt säte i Haag i Nederländerna. 
 Den 1 januari 2010 trädde ett nytt Europolrådsbeslut i kraft och Europol fick därigenom status som  
 EU-myndighet. 
  Det innebär bland annat att Europol numera ska finansieras via EU:s allmänna budget. 
  
 121  
  
 Enligt beslutet omfattar Europols behörighet organise- rad brottslighet, terrorism och andra former av specificerad allvar- lig brottslighet som berör två eller flera medlemsstater på ett sådant sätt att det krävs en gemensam åtgärd från medlemsstaternas sida på grund av brottslighetens omfattning, betydelse och följder. Till de specificerade formerna av grov brottslighet hör till exempel olag- lig narkotikahandel och penningtvätt. 
  
 119 
  
 www.europol.europa.eu/ 
  
 120 
  
 Rådets akt av den 26 juli 1995 om fastställande av konventionen om upprättandet av en europeisk polisbyrå (Europolkonventionen). 
  
 121 
  
 Rådets beslut av den 6 april 2009 om inrättande av Europeiska polisbyrån (Europol) (2009/371/RIF). 
  
 66 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 På rekommendation av styrelsen ska rådet fastställa sina priori- teringar för Europol, med särskild hänsyn till strategiska analyser och hotbilder som utarbetats av Europol. Europols styrelse består av en företrädare från varje medlemsstat och en företrädare från kommissionen. Ordföranden och vice ordföranden i styrelsen ska väljas av och inom den grupp av tre medlemsstater som gemensamt har utarbetat rådets  
 18-månadersprogram. 
  Styrelsen sammanträder minst två gånger per år och beslut fattas med två tredjedels majo- ritet. Svensk styrelseledamot är chefen för Rikskriminalpolisen. Till styrelsens uppgifter hör att anta en strategi för Europols arbete samt verksamhetsplan och verksamhetsberättelse. Europol leds av en direktör som med kvalificerad majoritet ska utses av rådet för en period av fyra år. Nuvarande direktör, sedan 2009, är engelsmannen Cruz. 
 Europol har inga egna operativa befogenheter och kan inte heller bedriva förundersökningar eller andra formella brottsutredningar. Myndigheten har följande huvuduppgifter: 
  
 samla in, lagra, behandla, analysera och utbyta information och underrättelser, 
  
 underrätta de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna om information som berör dem och om eventuella samband som konstaterats mellan brottsliga gärningar, 
  
 underlätta utredningar i medlemsstaterna, särskilt genom att översända all relevant information till de nationella enheterna, 
  
 anmoda de behöriga myndigheterna i de berörda medlemssta- terna att inleda, genomföra eller samordna utredningar och att föreslå att en gemensam utredningsgrupp i särskilda fall inrättas, 
  
 förse medlemsstaterna med underrättelser och analytiskt stöd i samband med större internationella händelser och 
  
 utarbeta hotbildsbedömningar, strategiska analyser och allmänna lägesrapporter. 
  
 Därtill kommer ytterligare uppgifter som utbildning av personal vid medlemsstaternas behöriga myndigheter. Europol ska även utveckla specialkunskaper om utredningsförfarandena vid medlemsstaternas behöriga myndigheter och ge råd om utredningar och tillhandahålla strategiska underrättelser. 
 67 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Varje medlemsstat utser en nationell enhet med ansvar för att utföra de uppgifter som anges i Europolbeslutet. De nationella enheternas kostnader för förbindelserna med Europol bärs av med- lemsstaterna. Sveriges nationella enhet finns på Rikspolisstyrelsen där det operativa ansvaret lagts på Rikskriminalpolisen (RKP) och enheten för internationellt polissamarbete (IPO). De nationella enheterna ska på eget initiativ förse Europol med den information och de underrättelser som är nödvändiga för att Europol ska kunna utföra sina uppgifter. Enheterna ska också besvara framställningar från Europol om information, underrättelser och råd. Cheferna för de nationella enheterna träffas regelbundet i konstellationen  
 Heads of Europol National Units  
 (HENU). Även Tullverket deltar i den svenska delegationen. 
 Europol kan ingå strategiska eller operativa samarbetsavtal med andra  
 EU-organ 
  samt med länder och organisationer utanför EU. Samarbetet kan handla om att utbyta sambandsmän och strategisk information samt i vissa fall även operativa samarbetsavtal som bland annat inkluderar överföring av personuppgifter. Minister- rådet måste godkänna alla avtal. Europol har ingått samarbetsavtal med ECNN, Eurojust, Interpol, Island, Kanada, Kroatien, Norge, Schweiz och USA. 
 Organisatoriskt består Europol av två delar, en europeisk och en nationell. Den europeiska delen består av personal som är anställd direkt av Europol. Det rör sig främst om analytiker och experter på olika områden, till exempel vad gäller terrorism eller penningförfalskning. Det är  
 Europol-tjänstemännen 
  som bearbetar och analyserar den information som kommer in till Europol från medlemsländerna och andra källor. 
 Den nationella delen består av medlemsländernas sambandsmän, som företräder sina nationella enheters intressen inom Europol. Det finns cirka 130 sambandsmän 
  
 122  
  
 vid huvudkontoret, varav tre är från Sverige. Sambandsmännen har till uppgift att förse Europol med information och vidarebefordra information från Europol till sina nationella enheter. De ska samarbeta med Europols personal och delta i utbytet av information med sambandsmän från andra medlemsländer. Sambandsmännen är inte anställda av Europol utan är utsända från medlemsländerna och lyder under respektive med- lemslands nationella enhet. 
  
 122  
 Både från EU:s medlemsländer och från andra länder. 
 68 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Det finns ett hundratal kriminalanalytiker vid Europol. Analys- arbetet sker inom ramen för s.k. analysfiler ( 
 Analysis Work Files 
 , AWF), där analytiker arbetar tillsammans med experter på organi- serad brottslighet och terrorism för att samla in underrättelse. Inom AWF är det möjligt att inrätta särskilda grupper eller gemen- samma utredningsgrupper (Joint  
 Investigation Teams 
 , JIT). Exem- pelvis finns det för närvarande ett antal analysfiler som rör narko- tika:  
 Mustard  
 (heroin),  
 Sloan  
 (kokain),  
 Synergy  
 (syntetiska droger och prekursorer) samt  
 Cannabis 
 . 
 Europols personal får delta i en stödjande funktion i de gemen- samma utredningsgrupperna. Inrättandet av gemensamma utred- ningsgrupper regleras i  
 EU-konventionen 
  om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. 
  
 123  
  
 Det innebär att två eller flera medlemsländer får inrätta en gemensam utredningsgrupp för ett särskilt syfte och för en begränsad period. En tjänsteman från det medlemsland där gruppen är verksam ska leda gruppens verksamhet. 
 Som nämnts har Europol till uppgift att sammanställa hotbilds- analyser för allvarlig och grov organiserad brottslighet som omfat- tar samtliga  
 EU-länder. 
  Europol sammanställer rapporten  
 EU Seri- ous and Organised Crime Threat Assessment  
 (EU SOCTA) i detta syfte. 
  
 124  
  
 SOCTA ligger till grund för rådets beslut om priorite- ringar på  
 EU-nivå 
  för bekämpningen av organiserad brottslighet. 
 Frontex 
 Europeiska byrån för förvaltningen av det operativa samarbetet vid Europeiska unionens medlemsstaters yttre gränser (Frontex) 
  
 125  
  
 inrättades genom rådets förordning 
  
 126  
  
 år 2004 och startade verk- samheten påföljande år. Frontex har sitt säte i Warszawa och leds av en direktör som utnämns av styrelsen på förslag av kommissio- nen. Nuvarande direktör är finländaren Duncan. 
 Ansvaret för kontroll och övervakning av de yttre gränserna vilar på medlemsstaterna. Syftet med  
 EU-myndigheten 
  Frontex är att underlätta genomförandet av gemensamma bestämmelser för arbetet kring EU:s yttre gränser och att skapa ökad samordning av 
  
 123 
  
 Rådets akt av den 29 maj 2000 om att i enlighet med artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen upprätta konventionen om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater. 
  
 124 
  
 Före 2010: EU Organised Crime Threat Assessment (EU OCTA). 
  
 125 
  
 www.frontex.europa.eu/ 
  
 126 
  
 Rådets förordning (EG) nr 2007/2004 av den 26 oktober 2004, EUT L 349/25.11.2004). 
  
 69 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 det operativa arbetet mellan medlemsländerna. Frontex har till upp- gift att: 
  
 samordna det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna när det gäller förvaltningen av de yttre gränserna, 
  
 bistå medlemsstaterna med utbildning av nationell gränsbevak- ningspersonal, inklusive fastställande av gemensamma utbildnings- normer, 
  
 genomföra riskanalyser, 
  
 följa upp den utveckling inom forskningen som är av betydelse för kontrollen och övervakningen av de yttre gränserna, 
  
 bistå medlemsstaterna i situationer som kräver ökat tekniskt och operativt bistånd vid de yttre gränserna, samt 
  
 erbjuda medlemsstaterna nödvändigt tekniskt stöd till genom- förandet av gemensamma insatser för återsändande. 
  
 Då Frontex är en del av Schengensamarbetet deltar inte Irland och Storbritannien, men Frontex ska underlätta medlemsstaternas ope- rativa samarbete med dessa länder och de kan från fall till fall välja att delta i byråns verksamhet. Däremot medverkar Island, Norge och Schweiz i byråns verksamhet. Frontex samarbetar med Europol och Schneider. Byrån eftersträvar också samarbete med gränskontroll- myndigheter utanför EU. 
 För att garantera byråns oberoende och självständighet har byrån en egen budget där intäkterna i huvudsak kommer från EU:s allmänna budget. Frontex budget för 2009 var 89 miljoner euro, vilket kan jämföras med 71 miljoner året innan. Frontex budget har ökat varje år sedan organet inrättades. 
 I Sverige är Rikspolisstyrelsen huvudmyndighet för Frontex. Tullverket deltar på förmötena. 
 Europeiska polisakademin 
 Europeiska polisakademin (Schneider) inrättades 2000 genom ett råds- beslut 
  
 127 
  
 . Schneider är ett nätverk av  
 EU-medlemsstaternas 
  nationella utbildningsinstitut för högre tjänstemän på området. 
  
 128  
  
 Sedan 2005 
  
 127 
  
 Rådets beslut av den 22 december 2000 om inrättande av Europeiska polisakademin (2000/820/RIF). 
  
 128 
  
 www.cepol.europa.eu/ 
  
 70 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 är akademin också en byrå, det vill säga en  
 EU-myndighet. 
  
 129 
  
 Schneider har sitt säte i Bramshill, Storbritannien, och leds av en direktör som utnämns av styrelsen för en fyraårsperiod. Styrelsen består av representanter för EU:s medlemsstater, vanligen rektorerna för polishögskolorna. Ordförande är den styrelseledamot som repre- senterar EU:s ordförandeland. I Sverige utser rikspolischefen någon från polisorganisationen, vanligen rektorn för Polishögsko- lan, för att representera Sverige i Cepols styrelse. 
 Schneider har också en nationell kontaktpunkt ( 
 National Contact Point 
 , NCP) i varje medlemsstat och associerat land. I Sverige finns den nationella kontaktpunkten på polishögskolan och samarbetar nära med Sveriges representant i Cepols styrelse. Den nationella kontaktpunkten sköter, förutom kontakten med Schneider, samord- ningen i Sverige av verksamheten med koppling till Schneider. 
  
 130 
  
 Cepols syfte är att bidra till utbildningen av medlemsstaternas högre polismän genom att förbättra samarbetet mellan akademins olika delar. Schneider ska stödja och utveckla ett europeiskt tillväga- gångssätt när det gäller medlemsstaternas viktigaste problem med brottsbekämpning, brottsförebyggande verksamhet och upprätt- hållande av den allmänna ordningen och säkerheten. Särskilt fokus läggs på gränsöverskridande frågor med anknytning till dessa pro- blem. 
 Till Cepols uppgifter hör att: 
  
 ordna utbildningstillfällen för högre polismän på grundval av gemensamma normer, 
  
 delta i utformningen av harmoniserade kursplaner för utbildning av polismän på mellanchefsnivå när det gäller det gränsöverskri- dande samarbetet mellan polisstyrkorna i Europa, 
  
 erbjuda en specialutbildning för polismän som spelar en nyckel- roll i kampen mot gränsöverskridande brottslighet, med särskild inriktning på den organiserade brottsligheten, och 
  
 sprida kunskap om bästa metoder och forskningsresultat. 
  
 Schneider anordnar bland annat seminarier för experter från medlems- länderna samt Norge och Island för att ge möjlighet till erfaren- 
  
 129 
  
 Rådets beslut 2005/681/RIF av den 20 september 2005 om inrättande av Europeiska polisakademin (CEPOL) och om upphävande av beslut 2000/820/RIF. 
  
 130 
  
 T.ex. ser till att kurser blir genomförda i Sverige och att det finns svenska representanter vid kurser i övriga Europa, tar fram underlag inför styrelsemöten, söker medel från Schneider för i Sverige genomförda projekt m.m. 
  
 71 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 hetsutbyte. Målet med dessa är att deltagarna ska få ökad kunskap om hur polisarbete och straffrättsligt arbete är organiserat i andra medlemsländer samt förståelse för möjligheter till samarbete inom EU. Detta i syfte att få internationellt polissamarbete att bli en gradvis mer integrerad del av nationell polisverksamhet. 
 Det är vanligt att narkotikafrågor behandlas inom Schneider, dock mestadels som en del av en vidare fråga, till exempel organiserad brottslighet eller kriminalteknik. 
 Schneider finansieras genom bidrag från EU:s allmänna budget. 
 Europeiska läkemedelsmyndigheten 
 Europeiska läkemedelsmyndigheten  
 (European Medicines Agency) 
  
 131  
  
 är ett av EU:s decentraliserade organ och ligger i London. Byrån grundades genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 726/2004 av den 31 mars 2004 om inrättande av gemenskaps- förfaranden för godkännande av och tillsyn över humanläkemedel och veterinärmedicinska läkemedel samt om inrättande av en euro- peisk läkemedelsmyndighet. 
 Myndigheten ansvarar för den vetenskapliga utvärderingen av läkemedel som utvecklats av läkemedelsföretag för bruk inom EU. Byrån ansvarar för samordningen av befintliga vetenskapliga resur- ser som ställs till dess förfogande av medlemsstaterna. Byrån ger medlemsstaterna och  
 EU-institutionerna 
  vetenskaplig rådgivning i alla frågor som rör utvärdering av kvalitet, säkerhet och effekt av läkemedel. 
 Europeiska läkemedelsmyndigheten har en roll i systemet för informationsutbyte, riskbedömning och kontroll avseende nya psyko- aktiva ämnen. 
  
 132  
  
 Myndigheten ska lämna uppgifter till Europol och ECNN när det gäller granskade psykoaktiva ämnen om huruvida: 
  
 ämnet har blivit godkänt för försäljning i EU eller i ett medlemsland, 
  
 en ansökan om godkännande för försäljning har lämnats in i EU eller i ett medlemsland, eller 
  
 ett godkännande för försäljning i EU eller i ett medlemsland har utfärdats men senare dragits tillbaka. 
  
 131 
  
 Europeiska läkemedelsmyndigheten, hade förkortningen EMEA fram till december 2009. Europeiska läkemedelsmyndigheten har för närvarande ingen officiell förkortning. Förkort- ningen EMA förekommer, men byrån själv kallar sig inte för EMA. 
  
 132 
  
 Rådets beslut nr 2005/387/RIF. 
  
 72 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Europeiska läkemedelsmyndigheten leds av en verkställande direktör och har ett sekretariat på cirka 530 heltidsanställda. En styrelse granskar byråns verksamhet och ansvarar särskilt för bud- getfrågor. Styrelsen har 35 ledamöter, varav en representant för envar av de 27 medlemsstaterna, två representanter för Europeiska kommissionen, två företrädare för Europaparlamentet, två repre- sentanter för patientorganisationer, en företrädare för läkarorgani- sationer samt en företrädare för veterinära organisationer. 
  
 133 
  
 En representant för Läkemedelsverket i Sverige sitter i styrelsen. Den svenska representantens suppleant är från Socialdepartementet. 
 Eurojust 
 EU:s enhet för rättsligt samarbete (Eurojust) 
  
 134  
  
 inrättades 2002 genom ett rådsbeslut. 
  
 135  
  
 Eurojust ska bistå medlemsländernas rätts- liga myndigheter genom att underlätta samarbete och utbyte av information. Eurojust samordnar förundersökningar, åtal eller andra rättsliga åtgärder som gäller allvarlig brottslighet då två eller fler länder berörs. Eurojusts befogenheter täcker samma brotts- kategorier som Europol. 
 Eurojust är ett mellanstatligt organ för straffrättsligt samarbete mellan åklagare i  
 EU-länderna. 
  Eurojust har inga egna rättsliga befogenheter och leder med andra ord inga egna utredningar. Beslut i brottsutredningar tas alltid på nationell nivå. 
 Eurojusts mål är att främja och förbättra samordningen och för- bättra samarbetet medlemsstaterna emellan samt på andra vis stödja deras arbete. För att kunna uppfylla sina mål ska Eurojust fullgöra sina uppgifter antingen genom en eller flera berörda nationella medlemmar eller som ett kollegium. 
 Eurojustbeslutet reviderades 2009 i syfte att förstärka det euro- peiska åklagarsamarbetet. 
  
 136  
  
 Det nya Eurojustbeslutet innebär bland annat att de nationella medlemmarna i Eurojust ska ha minimibehörighet att besluta om bland annat brådskande åtgärder. Dessutom inrättas en jourorganisation som är tillgänglig dygnet runt för brådskande ärenden. Eurojusts beslutande organ, kollegiet, 
  
 133 
  
 Utöver medlemmarna har styrelsen också en observatör vardera från Island, Liechtenstein och Norge. 
  
 134 
  
 www.eurojust.europa.eu/index.htm 
  
 135 
  
 Rådets beslut 2002/187/RIF av den 28 februari 2002 om inrättande av Eurojust för att stärka kampen mot grov brottslighet. 
  
 136 
  
 Rådets beslut om förstärkning av Eurojust (5347/3/09 REV 3). 
  
 73 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 ges uppgiften att lösa jurisdiktionskonflikter mellan medlemsstaterna. Rådsbeslutet innebär också att medlemsstaterna ska inrätta ett nationellt samordningssystem som länkas till Eurojust. Systemet ska samordna det arbete som utförs av flera nationella kontaktpunkter. 
 Eurojusts huvudkontor ligger i Haag där varje  
 EU-land 
  har en nationell medlem utnämnd för minst fyra år, Den nationella med- lemmen måste ha sin ordinarie arbetsplats vid Eurojusts säte och ska ha åtminstone ett biträde och en assistent i sitt arbete. Samtliga 27 nationella medlemmar är åklagare. Huvudansvaret för den svenska delen av Eurojust ligger på Åklagarmyndigheten. Den svenske nationella medlemmen är utsänd av Riksåklagaren och har rätt att agera åklagare i Sverige. 
 Eurojust bekostas av  
 EU-medel. 
  Dock betalar medlemsstaterna lönerna för den nationella medlemmen liksom för den biträdande och den assisterande nationella medlemmen. 
 Police Chiefs Task Force 
 Police Chiefs Task Force (PCTF) är ett forum för de högsta polis- cheferna inom EU som har till uppgift att initiera och koordinera medlemsstaternas bekämpning av grov organiserad brottslighet. PCTF verkar utanför Europolstrukturen men upprätthåller en nära dialog med denna. Sveriges representant i gruppen är rikspolische- fen. Inom ramen för PCTF har projektet Cospol  
 (Comprehensive Operational Strategic Planning for the Police)  
 inrättats. Syftet är att ge stöd åt strategisk planering för bekämpning av grov organiserad brottslighet. Cospols operativa prioriteringar ska ligga i linje med Europols hotbildsanalys för EU (SOCTA) och verksamheten ska ske i nära samarbete med Europol och dess analysverksamhet samt analysfiler. Cospol är indelat i ett antal projekt, bland annat om syntetiska droger, kokain och heroin. Svensk polis deltar i alla tre. Sedan Lissabonfördraget trädde ikraft sker styrningen av PCTF och  
 Cospol-projekten 
  av Cosi (Ständiga kommittén för operativt samarbete i frågor som rör den inre säkerheten). 
 74 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Europeiska rättsliga nätverket 
 Genom det nya Eurojustbeslutet och rådsbeslutet 2008 om det Europeiska rättsliga nätverket ( 
 European Judicial Network 
 , EJN) 
  
 137  
  
 ges nätverket en tydligare och mer effektiv roll. EJN inrättades 1998 och består av företrädare för nationella brottsbekämpande myndigheter (kontaktpunkter). Kontaktpunkternas huvuduppgift är att underlätta det operativa samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter vid bekämpandet av framför allt grov brottslighet. 
 Varje medlemsstat utser en eller flera kontaktpunkter från cen- tralmyndigheter med ansvar för internationellt rättsligt samarbete samt de rättsliga myndigheter eller andra behöriga myndigheter som har särskilt ansvar för det internationella samarbetet. Kontakt- punkterna är yrkesverksamma i hemlandet och sitter på sina respektive befattning där. Även Europeiska kommissionen är representerad i EJN. Sekretariat är placerat vid Eurojust i Haag och verksamheten finansieras genom Eurojusts budget. Sekretariatet fungerar som en särskild enhet inom Eurojust, men utför sina upp- gifter självständigt. 
 De nationella kontaktpunkternas uppgift är att främja rättsligt samarbete mellan behöriga lokala myndigheter, bland annat genom att hjälpa dem att etablera direkt kontakt med motsvarande myn- digheter i annat deltagande land och genom att ge juridisk och praktisk information. Arbetet baseras på informationsutbyte och informella kontakter. Förutom  
 EU-länderna 
  deltar också kandidat- länderna Island, Kroatien, Makedonien, Montenegro och Turkiet. Dessutom är Cruz, Norge och Schweiz associerade. 
 Europeiska nätverket för förebyggande av brottslighet 
 EU:s brottsförebyggande nätverk  
 (European Union Crime Preven- tion Network 
 , EUCPN) 
  
 138  
  
 inrättades 2001 genom ett rådsbeslut 
  
 139  
  
 som ändrades i november 2009. 
  
 140  
  
 Nätverket består av ett sekreta- riat och kontaktpunkter som utses av varje medlemsstat. Tillsam- mans utgör kontaktpunkterna styrelsen. Det finns också en verk- ställande kommitté, som består av ordföranden och ytterligare 
  
 137 
  
 www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/ejn_home.aspx 
  
 138 
  
 www.eucpn.org 
  
 139 
  
 Rådets beslut 2001/427/RIF. 
  
 140 
  
 Rådets beslut 2009/902/RIF av den 30 november 2009 om inrättande av ett europeiskt nätverk för förebyggande av brottslighet (EUCPN) och om upphävande av beslut 2001/427/RIF. 
  
 75 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 högst sex styrelsemedlemmar och en företrädare för kommissio- nen. Styrelsen ska varje år rapportera om sin verksamhet till rådet för dess godkännande och vidarebefordran till Europaparlamentet. Sveriges kontaktpunkt är baserad i Justitiedepartementet. 
 EUCPN ska bidra till utvecklingen av det brottsförebyggande arbetet på unionsnivå och stödja brottsförebyggande verksamhet på nationell och lokal nivå. Till nätverkets uppgifter hör att: 
  
 underlätta samarbete och kontakter samt informations- och erfarenhetsutbyte mellan aktörerna på det brottsförebyggande området, 
  
 samla in, bedöma och vidarebefordra utvärderad information om befintliga förebyggande åtgärder, inklusive bästa praxis, 
  
 anordna konferenser, bland annat den årliga konferens om bästa praxis som hålls i anslutning till tävlingen om det årliga priset för brottsförebyggande arbete, 
  
 141  
  
 samt 
  
 vid behov ställa sin sakkunskap till rådets och kommissionens förfogande. 
  
 Fokus ligger huvudsakligen på s.k. traditionella brott, det vill säga ländernas interna vardagsbrottslighet eller massbrottslighet. På detta sätt skiljer sig nätverket från det övriga  
 EU-samarbetet 
  där tyngdpunkten ofta ligger på gränsöverskridande, allvarlig och orga- niserad brottslighet. Ett av de brottsområden som EUCPN lägger särskild vikt vid är brottslighet som anknyter till narkotika. 
 Även Brottsförebyggande rådet 
  
 142  
  
 deltar i EUCPN:s verksam- het. Brå tar fram exempel på god brottsförebyggande verksamhet till nätverkets hemsida och till den årliga  
 Best  
  
 Practice 
 -konferensen 
  som arrangeras av nätverket samt ansvarar för den svenska uttag- ningen till den europeiska brottsförebyggande tävlingen  
 European Crime Prevention Awards 
 , ECPA. 
 Verksamheten ska utvärderas av kommissionen senast den 30 november 2012. 
 Sekretariatet finansieras till 95 procent av EU:s program för brotts- prevention och brottsbekämpning och till fem procent genom medfinansiering av medlemsstaterna. Övrig verksamhet finansieras av  
 EU-länderna. 
  
 Sveriges engagemang i EUCPN är mycket sparsamt. 
  
 141 
  
 European Crime Prevention Award 
  
 , ECPA. 
  
 142 
  
 www.bra.se/ 
  
 76 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Marint centrum för analys och operativt samarbete beträffande narkotika 
 Maritimt centrum för analys och operativt samarbete beträffande narkotika ( 
 Maritime Analysis and Operations Centre – Narcotics 
 ,  
 MAOC-N) 
  är ett mellanstatligt samarbete som inrättades 2007 för att bekämpa transatlantisk narkotikasmuggling till havs genom att samordna utbytet av underrättelser från sjöfart och luftfart, till- gängliga resurser och utbildad personal. Vid centrumet arbetar sju av EU:s medlemsstater (Spanien, Frankrike, Irland, Italien, Neder- länderna, Portugal och Storbritannien) tillsammans med USA och flera tredjeländer för att bekämpa den olagliga narkotikahandeln till havs. 
 Samordningscentrumet för kontroll av narkotika i Medelhavet 
 Samordningscentrumet för kontroll av narkotika i Medelhavet ( 
 Centre de Coordination pour la lutte antidrogue en Méditerranée 
 ,  
 CeClad-M) 
  är ett brottsbekämpande initiativ som lanserades under det franska ordförandeskapet 2008 och inrättades av Frankrike, Spanien, Portugal, Italien, Malta, Algeriet, Tunisien, Marocko, Mauretanien och Libyen. Samordningscentrumet strävar efter bila- teralt utbyte av underrättelser för att bekämpa narkotikasmuggling till havs och i luften. Dess uppdrag är att stävja narkotikasmuggling från norra och västra Afrika till västra Medelhavet.  
 CeCLAD-M 
  är öppet för alla EU:s medlemsstater och nordafrikanska länder i regionen. 
  
 2.1.5 
  
 EU:s program för anslag till organisationer, projekt och forskning på narkotikaområdet 
  
 EU-kommissionen 
  administrerar flera olika program för ekono- miskt stöd till projekt, undersökningar och forskning på narkotika- området. 
  
 143 
  
 143  
  
 http://ec.europa.eu/justice/anti-drugs/programme/index_en.htm 
  
 77 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 EU:s program för drogprevention och information  
 2007–2013 
  
 144 
  
 Programmet stödjer enbart projekt som rör illegala droger. Pro- grammets allmänna mål är: 
  
 att förebygga och minska användningen av narkotika, narkotika- beroende och skador till följd av narkotikaanvändning, 
  
 att bidra till att förbättra informationen om användning av nar- kotika, och 
  
 att stödja genomförandet av EU:s narkotikastrategi. 
  
 Programmet medfinansierar dels projektverksamhet som omfattar minst två organisationer i minst två  
 EU-länder, 
  dels driftsbidrag till ideella organisationer, frivilliga sammanslutningar, stiftelser och andra  
 icke-statliga 
  organisationer, vars verksamhet bidrar till de allmänna målen för drogpreventionsprogrammet. Dessutom finan- sierar programmet uppdrag som kommissionen tar initiativ till och som faller inom ramen för programmets allmänna mål. 
 Medlen utlyses årligen på basis av ett årligt arbetsprogram, som anger årets prioriteringar. Den totala budgeten uppgår till drygt 21,3 miljoner euro. För 2011 är 1,8 miljoner euro avsatta för pro- jektstöd och 400 000 euro för organisationsstöd till frivilligorgani- sationer. 
  
 145 
  
 Svensk kontaktpunkt är Folkhälsoinstitutet. 
 EU:s program för brottsprevention och brottsbekämpning  
 2007–2013 
  
 146 
  
 Programmet omfattar 600 miljoner euro. Medel kan sökas för åtgärder som syftar till att förbättra den operationella kapaciteten för att förebygga och bekämpa brott, till exempel utbyte av infor- mation, erfarenhet och bästa praxis samt nätverksarbete. Program- met omfattar alla typer av brottslighet, inklusive olaglig narkotika- handel. 2011 års budget för transnationella och/eller nationella projekt på området gränsöverskridande polissamarbete för minsk- ning av narkotikautbudet uppgår till fyra miljoner euro. Därutöver 
  
 144 
  
 http://ec.europa.eu/justice/anti-drugs/programme/drug-prevention- 
  
  information/index_en.htm 
  
 145 
  
 Chapman 
  
 146 
  
 http://ec.europa.eu/home-affairs/funding/isec/funding_isec_en.htm 
  
 78 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 finns medel att söka för långsiktigt myndighetssamarbete för insat- ser mot samma typer av narkotikabrott. 
 På narkotikaområdet har medel hittills beviljats för erfarenhets- utbyte, undersökningar, utbildning och operativt samarbete. 
 Svensk kontaktpunkt är Justitiedepartementet. 
 EU:s hälsoprogram  
 2008–2013 
  
 147 
  
 Programmet medfinansierar aktiviteter inom området hälsovård och förebyggande av ohälsa, inklusive  
 hiv-prevention 
  och illegala droger. Bidrag kan sökas för gemensamma åtgärder, nätverk, pro- jekt och konferenser. Budgeten för hela perioden uppgår till 321,5 miljoner euro. För 2011 har drygt 48 miljoner avsatts. 
 Svensk kontaktpunkt är Folkhälsoinstitutet. 
 Sjunde ramprogrammet för forskning och utveckling  
 2007–2013 
  
 148 
  
 Totalbudgeten för sjunde ramprogrammet (FP7) är i dag närmare 55 miljarder euro. Under det svenska ordförandeskapet antog rådet slutsatser om förstärkning av EU:s forskningskapacitet vad gäller olaglig narkotika. Bland annat erkände rådet vikten av att införa en hållbar långsiktig ram för forskning på området för olaglig narko- tika. Medlemsstaterna uppmanades att aktivt bidra till samråden om framtidens europeiska forskningspolitik och till de framtida målen för narkotikarelaterad forskning. 
 Svensk kontaktpunkt är Vinnova som har till uppgift att främja, samordna och utvärdera svenskt deltagande i programmet. I upp- draget ingår också att sprida information och vara rådgivande. Inom FP7 har åtminstone två projekt med svenska deltagare fått medel inom programmen för hälsa respektive Europeiska forsk- ningsrådet ( 
 European Research Council 
 , ERC). 
 Det finns visserligen ingen särskild rubrik för narkotikaforsk- ning, men enligt kommissionen finns det flera ingångar för narko- tikarelaterat forskningssamarbete inom huvudområdet Samarbete under rubrikerna: 
  
 Samhällsvetenskap och humaniora 
  
 147 
  
 http://ec.europa.eu/health/programme/policy/index_en.htm 
  
 148 
  
 http://ec.europa.eu/research/fp7/index_en.cfm 
  
 79 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Hälsa 
  
 Säkerhet 
  
 Nano, material och produktion. 
  
 En inbjudan att lämna projektförslag till omfattande samarbets- projekt  
 (6–12 
  miljoner euro) på området sjukdomar orsakade av narkotikaberoende offentliggjordes 2010 under rubriken Hälsa. Även Säkerhetsprogrammet omfattade 2010 en inbjudan att lämna projektförslag om ouppsåtliga konsekvenser av narkotikapolitiken och dess effekter på EU:s säkerhet. För att stödja gemensam forskning mellan medlemsstaterna satsar därtill kommissionen två miljoner euro för att upprätta ett nätverk avseende narkotika inom det europeiska forskningsområdet  
 (Era-Net 
  
 149 
  
 ). 
  
 Era-Net 
  är ett av EU:s instrument för samverkan mellan forsk- ningsfinansiärer inom EU. Det startades av kommissionen i syfte att stärka europeisk samverkan inom forskning och utvecklings- samarbete (FoU). Det finns flera hundra  
 Era-Net. 
  Medlemssta- terna uppmanas att på nationell och regional nivå inom det sjunde ramprogrammet ta vara på de möjligheter som  
 Era-Net-program- 
  met erbjuder. 
  
 Era-Net 
  Narkotika ska utgöra en plattform för strategiutveck- ling och identifiering av prioriteringar inom narkotikaforskningen. Målsättningen är att genomföra gemensamma utlysningar.  
 Era-Net 
  Narkotika ska främja samordning av aktiviteter och resurser inom narkotikaforskningen i Europa. Kommissionens satsning går till merkostnadsstöd till forskningsprogram och  
 -finansiärer 
  för plane- ringsarbetet för att starta  
 Era-Net 
  narkotika. 
  
 150  
  
 Forskningsprogram och  
 -finansiärer 
  som främjar forskning kring omfattande trender i samhället och deras konsekvenser är behöriga att söka  
 EU-medel. 
  Sveriges två nationella kontaktpunkter för  
 Era-Net 
  finns på Vinnova och på Vetenskapsrådet. 
  
 2.1.6 
  
 Samarbete med tredjeländer 
  
 Förbättrad effektivitet i EU:s samarbete med tredjeländer på nar- kotikaområdet är en av prioriteringarna i EU:s handlingsplan mot narkotika. Under varje ordförandeskap äger diskussioner i narkoti- 
  
 149 
  
 Nätverket för europeiska området för forskningssamverkan  
  
 (European Research Area Network). 
  
 150 
  
 Workprogramme 2012:  
  
 Socio-economic 
  sciences,  
 SSH.2012.3.2-4. 
  Drug demand and supply reduction  
 (ERA-Net). 
  
 80 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 kafrågor rum mellan EU och tredjeländer som är viktiga i kampen mot narkotika. 
  
 151  
  
 USA och Ryssland hör till de länder som EU träffar under varje ordförandeskap. Andra länder träffar man med varierande frekvens. 
 Samarbetet mellan EU och tredjeländer har i vissa fall formalise- rats genom överenskommelser. Förutom EU:s externa bistånds- program finns det ett antal samarbetsmekanismer som har beslutats av rådet. Utöver de beslut som redovisas här enades rådet under det svenska ordförandeskapet om slutsatser i syfte att förstärka kam- pen mot narkotikasmuggling i Västafrika. 
  
 152 
  
 EU-program 
  för tekniskt bistånd till kandidatländer och grannländer 
 Det finns flera biståndsprogram inriktade på kandidatländer, poten- tiella kandidatländer och grannländer. Programmen är förhållande- vis allmänt hållna och syftar bland annat till att bistå med utform- ning av lagstiftning, institutionell uppbyggnad och kapacitetsupp- byggnad. Flera av de områden som omfattas är narkotikapolitiskt relevanta, även om endast ett program specificerar insatser mot narkotika som sådana. Svensk kontaktpunkt för de tre här nämnda programmen är Sida. 
 Programmet för tekniskt bistånd och informationsutbyte 
 Genom Programmet för tekniskt bistånd och informationsutbyte (TAIEX 
  
 153 
  
 ) kan kandidatländer och potentiella kandidatländer få stöd till narkotikapolitisk samordning, polis- och tullsamarbete, brottsförebyggande verksamhet och bekämpning av organiserad brotts- lighet för att nämna några områden av narkotikapolitisk relevans. 
 Instrumentet för stöd inför anslutningen 
 Instrumentet för stöd inför anslutningen (IPA 
  
 154 
  
 ) har till syfte att förbättra effektiviteten och samordningen, bland annat för upp- byggnad av institutioner och gränsöverskridande samarbete. Dit hör reformering av rättsväsendet, insatser för att stärka det civila 
  
 151 
  
 Det som före Lissabonfördraget kallades narkotikatrojkor. 
  
 152 
  
 15428/01/09. 
  
 153 
  
 Technical Assistance and Information Exchange. 
  
 154 
  
 Instrument for  
  
 Pre-accession 
  Beck. 
 81 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 samhällets kapacitet, folkhälsa, förebyggande av organiserad brotts- lighet och säkerställande av effektiva och säkra gränser. 
 Europeiska partnerskaps- och grannskapsinstrumentet 
 Genom Europeiska partnerskaps- och grannskapsinstrumentet (ENPI) 
  
 155  
  
 kan grannskapspolitikens partnerländer 
  
 156  
  
 och Ryssland få stöd för egna åtgärder, bland annat för att bekämpa korruption och organi- serad brottslighet och till samarbete inom hälsovården. 
 Samarbetsmekanismer på narkotikaområdet 
 Samordnings- och samarbetsmekanismen mellan EU och 
 Latinamerika/Karibien 
 Samarbetsmekanismen inrättades genom Panamahandlingsplanen 1999. 
  
 157  
  
 Den syftar till att främja och intensifiera politisk dialog, samordning och samarbete mellan regionerna på grundval av prin- cipen om gemensamt ansvar. 
  
 158  
  
 Mekanismen har två samarbets- nivåer, dels årliga högnivåmöten som äger rum vartannat år i ett  
 EU-land 
  och vartannat år i ett land i Latinamerika eller Karibien, dels tekniska kommittémöten som äger rum några gånger om året i Bryssel. 
 Handlingsplanen mot narkotika mellan EU och länderna på västra Balkan  
 2009–2013 
  
 159 
  
 Samarbetet med länderna på västra Balkan äger rum inom ramen för utvidgningsprocessen (Kroatien och Makedonien) och stabili- serings- och associeringsprocessen som är avsedd att föra de po- tentiella kandidatländerna (Albanien, Bosnien och Hercegovina, Montenegro och Serbien) på västra Balkan närmare EU. Hand- lingsplanen för  
 2009–2013 
  är en fortsättning på 2003 års handlings- 
  
 155 
  
 Europeiska grannskaps- och partnerskapsinstrumentet. 
  
 156 
  
 EU:s grannskapspolitik berör 16 länder: Algeriet, Armenien, Azerbajdzjan, Egypten, Georgien, Israel, Jordanien, Libanon, Libyen, Marocko, Moldavien, De palestinska områdena, Syrien, Tunisien, Ukraina och Vitryssland. 
  
 157 
  
 7163/99. 
  
 158 
  
 Principen om gemensamt ansvar härrör från den politiska förklaring som antogs av UNGASS 1998. 
  
 159 
  
 12185/09. 
  
 82 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 plan mellan EU och västra Balkan som syftade till att försöka lösa de narkotikarelaterade problemen längs Balkanrutten. 
 Den nya handlingsplanen utgår från EU:s narkotikahandlings- plan (åtgärd 51), som krävde en uppdatering av handlingsplanen och ett genomförande. Avsikten är att intensifiera samarbetet med länderna i regionen. Ytterligare ett syfte är att bidra till samordning av de insatser som görs genom olika  
 EU-program 
  (IPA, m.fl.) och regionala initiativ (RCC, SECI, SEECP, etc.). Det gäller bland annat stöd till nationella samordningsfunktioner, insamling av data om missbrukets utbredning, modernisering av brottsbekämpande myndigheters arbetsmetoder och insatser mot penningtvätt. 
  
 2009–2013 
  års handlingsplan för narkotikafrågor – EU och de centralasiatiska staterna 
  
 160 
  
 EU:s partnerskapsstrategi för Centralasien antogs 2007 i syfte att förbättra relationerna med de centralasiatiska länderna. Strategin bestod av sju huvudområden av ömsesidigt intresse. Ett av dessa var att bekämpa gemensamma hot och ta sig an gemensamma utmaningar, särskilt i förhållande till olaglig narkotikahandel. För att genomföra strategin utarbetades en narkotikahandlingsplan som antogs av rådet i maj 2009 under det svenska ordförandeskapet och som godkändes av ministrarna vid EU/Centralasiatiska minister- trojkan i Dusjanbe den 29 maj 2009 med reservation från Uzbekistan och Turkmenistan. Emellertid var deras invändningar huvudsakligen av teknisk natur. Handlingsplanen bygger på åtgärd 51 i EU:s handlingsplan mot narkotika. 
 Planen utgår från de internationella överenskommelserna på narkotikaområdet och bygger på EU:s principer om balans mellan efterfråge- och utbudsdämpande åtgärder, partnerskap, samarbete med andra internationella aktörer, främst FN och OSSE samt maximalt utnyttjande av existerande strukturer för att undvika dubbelarbete. Genomförandet av handlingsplanen ska följas upp genom en fortlöpande dialog. 
  
 160  
 9961/09. 
 83 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Europeisk pakt för kamp mot den internationella olagliga narkotika- handeln – att störa kokain- och heroinrutter 
  
 161 
  
 Pakten godkändes av rådet i maj 2010. Genom pakten gör EU tre åtaganden: 
  
 att störa kokainets smugglingsvägar, 
  
 att störa heroinets smugglingsvägar, och 
  
 att motverka vinning av brott. 
  
 Avsikten är att förstärka den politiska samordningen mellan med- lemsstaterna, EU:s institutioner och relevanta  
 EU-myndigheter, 
  särskilt Europol och Eurojust, att utnyttja resurserna på bästa möj- liga sätt och att dela på uppgifterna så att den som är bäst rustad för en viss uppgift tar sig an den. 
 För vart och ett av de tre åtagandena beskriver pakten särskilda åtgärder liksom måldatum för när åtgärderna ska vara genomförda. Pakten är en integrerad del av brottsbekämpningskapitlet i EU:s narkotikastrategi och handlingsplan. Den utgör också en praktisk tillämpning av Stockholmsprogrammet, som godkändes av Euro- peiska rådet under det svenska ordförandeskapet i december 2009, och av EU:s strategi för inre säkerhet som godkändes av Europe- iska rådet i mars 2010. 
 Samordningen och uppföljningen kommer att skötas av Cosi, den ständiga kommittén för operativt samarbete i frågor som rör den inre säkerheten. 
  
 2.2 
  
 Europarådet 
  
 Europarådet 
  
 162  
  
 bildades 1949 av tio likasinnade länder i Västeuropa, däribland Sverige, som ett samarbete för att värna om demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och rättsstatens principer. I dag har Europarådet 47 medlemsländer. Alla Europas stater för- utom Vitryssland är numera medlemmar i Europarådet. 
 Europarådets beslutsfattande och verkställande organ är minis- terkommittén som träffas på utrikesministernivå en gång om året. Däremellan representeras medlemmarna i det löpande arbetet av sina ambassadörer i Strasbourg, där Europarådet ligger. Petersen deskapet roterar halvårsvis mellan medlemsländerna. 
  
 161 
  
 8821/10. 
  
 162 
  
 www.coe.int 
  
 84 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Europarådet utför sitt arbete genom en rad organ, varav flera är oberoende expertkommittéer som övervakar hur medlemsländerna genomför olika regler som fastställts inom Europarådet. 
  
 163 
  
 2.2.1 
  
 Pompidougruppen 
  
 Narkotikapolitiska frågor behandlas i Pompidougruppen 
  
 164  
  
 som bildades 1971 på initiativ av Frankrikes dåvarande president Sutton. Gruppen är ett tvärvetenskapligt forum för diskussion och utbyte av information och idéer mellan regerings- tjänstemän, experter och forskare. Huvuduppgiften är att bidra till en effektiv och evidensbaserad narkotikapolitik i medlemsländerna. Gruppen består av 35 medlemsländer och  
 EU-kommissionen: 
  23  
 EU-länder 
  
 165 
  
 och tolv övriga. 
  
 166 
  
 Det högsta beslutande organet är ministerkonferensen som äger rum vart fjärde år. Ministerkonferensen väljer ordförande och vice ordförande för den kommande fyraårsperioden, godkänner arbets- programmet och diskuterar strategiska frågor. Den senaste minis- terkonferensen ägde rum 2010, då Frankrike valdes till ordförande och Malta till vice ordförande. 
 Varje medlemsland representeras av en s.k. permanent korre- spondent som följer arbetet i Pompidougruppen och utformar arbetsprogrammet. De permanenta korrespondenterna träffas två gånger om året i Strasbourg. Mellan mötena är det den s.k. byrån som fattar beslut som rör det löpande arbetet. Byrån består av ordföranden, vice ordföranden och sex övriga permanenta korre- spondenter. 
  
 167 
  
 Förutom de permanenta korrespondenterna finns det en rad olika samarbeten, bland annat i form av expertgrupper, projekt, arbets- grupper och nätverk, som rapporterar till de permanenta korre- spondenterna. För närvarande är två expertgrupper verksamma, en om trafiksäkerhet och underhållsbehandling med metadon och 
  
 163 
  
 Europarådet är kanske mest känt för Europadomstolen för mänskliga rättigheter dit enskilda personer i medlemsländerna kan vända sig när de anser att det nationella rätts- väsendet inte skyddat de mänskliga rättigheter som lagts fast i Europakonventionen för skydd av mänskliga rättigheter. 
  
 164 
  
 www.coe.int/T/dg3/Pompidou/ 
  
 165 
  
 Alla utom Lettland, Danmark, Storbritannien och Tyskland. De tre sistnämna har nyligen lämnat Pompidougruppen. 
  
 166 
  
 Azerbajdzjan, Island, Kroatien, Liechtenstein, Makedonien, Marocko, Norge, Ryssland, San Marino, Schweiz, Serbien och Turkiet. Uppgifter enligt hemsidan. 
  
 167 
  
 Förutom ordföranden Frankrike och vice ordföranden Malta består byrån av de perma- nenta korrespondenterna från Belgien, Norge, Polen, Ryssland, Slovenien och Österrike. 
  
 85 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 buprenorfin och en om att förebygga avledning av kemiska prekur- sorer. Projekten kan vara bilaterala eller multilaterala och variera i antal beroende på intresset bland medlemsländerna. 
 När det gäller förebyggande arbete har Pompidougruppen bland annat diskuterat utvärdering 
  
 168  
  
 och det finns en arbetsgrupp om före- byggande arbete i arbetslivet. När det gäller beroendebehandling har Pompidougruppen bland annat publicerat en redovisning av behandlingssystem. 
  
 169  
  
 Nätverket  
 MedNet  
 knyter samman länder i Nordafrika med ett antal europeiska länder, främst vid Medelhavet, i syfte att utbyta erfarenhet om missbruksbehandling. 
 Flygplatsgruppen består av tull- och polistjänstemän från 35 länder, som träffas en gång om året för att utbyta praktiska erfa- renheter i det operativa arbetet i syfte att öka upptäcktsrisken på flygplatser och i civil luftfart när det gäller narkotikasmuggling. Mellan mötena sker regelbundna kontakter i konkreta frågor mellan deltagarna. 
 Pompidougruppens allmänna budget för 2011 uppgick till 1,6 miljoner euro. Därutöver finansieras Pompidougruppens verksam- het genom s.k. partiella överenskommelser  
 (Partial Agreements) 
 , vilket är en samarbetsform som möjliggör aktiviteter som inte stöds av alla medlemsstater. Endast de medlemsstater som är intresserade deltar och bär kostnaderna. 
 Sverige är medlem i Pompidougruppen sedan 1980 och repre- senteras av Socialdepartementet som utser permanent korrespon- dent. Genom Tullverket deltar Sverige också i flygplatsgruppen, som finansieras via Pompidougruppens ordinarie budget. Folkhälso- institutet deltar i den tillfälliga arbetsgruppen om narkotikaföre- byggande arbete i arbetslivet. 
 Sveriges medlemsavgift till Pompidougruppen uppgår till när- mare 360 000 kronor. 
  
 2.3 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa 
  
 Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) 
  
 170  
  
 är ett säkerhetspolitiskt samarbetsorgan i Europa med 56 medlemmar. Förutom alla Europas länder deltar även Kanada, USA och de cen- 
  
 168 
  
 www.coe.int/t/dg3/pompidou/Files/prague_en.asp 
  
 169 
  
 Treatment Systems Overview, 2010. 
  
 170 
  
 Organization for Security and  
  
 Co-operation 
  in Europe  
 (OSCE), www.osce.org 
  
 86 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 tralasiatiska staterna. OSSE samarbetar också med partnerstater utanför organisationen. 
  
 171 
  
 OSSE tillkom 1975 som ett forum för politiska förhandlingar mellan öst och väst och har ställning i FN som regional organisa- tion enligt  
 FN-stadgan. 
  
 172 
  
 Organisationen samarbetar även med EU, Europarådet och NATO. 
 OSSE:s fokus ligger på konfliktförebyggande, krishantering och demokratiutveckling. Verksamheten tar sin utgångspunkt i det breda säkerhetsbegreppet. Verksamheten omfattar tre dimensioner: den militärpolitiska, dimensionen för ekonomi och miljö, samt den mänskliga (demokrati och mänskliga rättigheter). Eftersom gräns- överskridande organiserad brottslighet, till exempel illegal handel med narkotika och vapen, har en destabiliserande effekt arbetar OSSE även med gränsfrågor. 
 Ordförandeskapet har en stark politisk roll och kan till exempel utnämna särskilda personliga representanter för länder eller regio- ner. Litauen är ordförande för 2011. 
 Högsta beslutande organ är toppmötet eller stats- och reger- ingschefernas möte. Det senaste toppmötet ägde rum i Astana i Kazakstan 2010. Utrikesministrarna samlas en gång om året i ministerrådet under ledning av ordförandelandet. 
 Medlemsstaterna möts varje vecka i det så kallade Permanenta rådet för diskussion om situationen i de deltagande staterna. Rådet beslutar också om budget och fältinsatser. Beslut fattas med kon- sensus. 
 De militärpolitiska frågorna behandlas främst i Säkerhetsforum ( 
 Forum for Security and Cooperation 
 , FSC) som, liksom Perma- nenta rådet, möts en gång i veckan. I Säkerhetskommittén diskute- ras  
 icke-militära 
  aspekter av säkerhet, såsom  
 anti-terrorism, 
  gräns- säkerhet, organiserad brottslighet och polisfrågor. 
 Till OSSE hör tre specifika institutioner: Kontoret för mänsk- liga rättigheter och demokratiska institutioner  
 (Office for Democ- ratic Institutions and Human Rights)  
 i Warszawa, med bland annat valövervakning som en huvuduppgift, Medierepresentanten 
 (Representative on Freedom of the Media)  
 i Wien, som övervakar yttrandefrihetsfrågor i vid bemärkelse samt Högkommissarien för frågor om nationella minoriteter  
 (High Commissioner on National 
  
 171 
  
 Afghanistan, Algeriet, Australien, Egypten, Israel, Japan, Jordanien, Marocko, Sydkorea, Mongoliet, Thailand och Tunisien. 
  
 172 
  
 Fram till 1995 hette organisationen Europeiska säkerhetskonferensen, ESK. 
  
 87 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Minorities)  
 i Haag. Därtill finns OSSE:s parlamentariska församling i Köpenhamn. 
 OSSE har sitt säte i Wien. Sekretariatet, som har 2 900 anställda, leds av en generalsekreterare som väljs för en treårsperiod av ministerrådet med möjlighet att bli omvald för en period till. Fält- verksamheten är omfattande och 2 300 av de anställda arbetar i fält. 
 Finansiering 
 Budgeten uppgår till drygt 150 miljoner euro. Sveriges samman- lagda bidrag till OSSE:s verksamhet 2009 och första halvåret 2010 uppgick till 154,4 miljoner kronor. 
 Narkotikafrågor i OSSE 
 Bekämpning av narkotikahandeln är ett prioriterat område i OSSE:s fältverksamhet. Organisationen verkar utifrån ett bredare säkerhetsbegrepp som inbegriper gränssäkerhet, organiserad brotts- lighet, polisfrågor och korruption som alla bidrar till politisk och ekonomisk instabilitet. 
 En betydande del av OSSE:s verksamhet är inriktad på att för- stärka polisarbetet och bekämpningen av grov gränsöverskridande brottslighet. Flera av OSSE:s initiativ har varit narkotikarelaterade, bland annat förstärkning av vissa utvecklingsländers polisarbete genom utbildning, inklusive om narkotikarelaterad grov brottslighet. Exempelvis verkar OSSE för samarbete mellan länderna i Central- asien genom ett projekt om regional samordning och utbildning av personal för gräns- och tullbevakning samt narkotikaspaning. 
 OSSE arrangerar tematiska strategiska konferenser och semina- rier, inbegripet om narkotikarelaterad kriminalitet, förebyggande och behandling av missbruk samt  
 hiv-relaterade 
  frågor. Svenska experter och poliser deltar när det bedöms finnas behov för detta. 
  
 EU-samordning 
  
 EU-samordningen 
  i  
 OSSE-arbetet 
  är omfattande.  
 EU-ländernas 
  ambassadörer vid OSSE i Wien möts varje vecka i samrådsmöten, och EU agerar gemensamt i Permanenta rådet. På huvudstadsnivå äger möten rum i Bryssel varje månad inom den ovan nämnda råds- 
 88 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 arbetsgruppen för OSSE- och Europarådet ( 
 Working Party on OSCE and Council of Europe 
 , COSCE) som leds av en företrädare för Höga representanten för utrikesfrågor och säkerhetspolitik. 
 Sveriges engagemang 
 Utrikesdepartementet är huvudman för OSSE. Sverige stödjer sär- skilt OSSE:s omfattande fältverksamhet och den konfliktförebyg- gande verksamhet som bedrivs av OSSE:s kontor för demokratiska institutioner och mänskliga rättigheter. Sverige fäster även stor vikt vid polissamarbetet inom OSSE och ställer poliser och polis- instruktörer till förfogande för OSSE:s polisverksamhet i fält. Ett tjugotal svenskar arbetar vid OSSE:s olika fältkontor och institu- tioner. 
 Sverige var ordförande under 1993. 
 89 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 3 Samarbete i Östersjöregionen 
  
 3.1 
  
 Östersjöstaternas råd 
  
 Östersjöstaternas råd ( 
 Council of Baltic Sea States 
 , CBSS) 
  
 173  
  
 bilda- des 1992 som ett forum för politisk dialog och förtroendeskapande samarbete. Rådet har tolv medlemmar. Förutom de åtta  
 EU-län- 
  derna 
  
 174  
  
 runt Östersjön och Europeiska kommissionen deltar även Island, Norge och Ryssland. Tio länder har observatörsstatus. 
  
 175  
  
 Ordförandeskapet roterar årligen enligt överenskommen ordning. 
 Rådet består av utrikesministrarna och ansvarig  
 EU-kommis- 
  sionär och sammanträder en gång om året. Mellan rådsmötena styrs verksamheten av en ämbetsmannakommitté ( 
 Committee of Senior Officials 
 , CSO) bestående av högre tjänstemän från utrikesdepar- tementen. 
 Rådet arbetar med fem prioriterade områden: 
  
 ekonomisk utveckling, 
  
 energi, 
  
 utbildning och kultur, samt 
  
 civil säkerhet och den mänskliga dimensionen. 
  
 Kärnverksamheten bedrivs för närvarande inom ett antal aktions- grupper och expertnätverk (se vidare nedan om Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet och nätverket för allmänna åklagare). När det gäller brottsbekämpning finns det flera regionala struktu- rer och nätverk, som arbetar nära tillsammans och samordnar sin verksamhet med andra internationella strukturer, främst Interpol, Europol, Eurojust, Frontex och relevanta delar av kommissionen. CBSS fungerar som en paraplyorganisation för en rad myndighets- samarbeten, bland annat Östersjöregionens gränskontrollsam- arbete. 
 Verksamheten stöds av ett internationellt sekretariat med säte i Stockholm. Sekretariatet finansieras genom årliga bidrag från med- lemsstaterna. I övrigt har Östersjöstaternas råd ingen gemensam budget och inte heller någon projektfond. Medlemmarna är skyl- diga att finansiera gemensamma aktiviteter eller att söka bidrag från annat håll. 
  
 173 
  
 www.cbss.org 
  
 174 
  
 Danmark, Estland, Finland, Lettland, Litauen, Polen, Sverige och Tyskland. 
  
 175 
  
 Frankrike, Italien, Nederländerna, Rumänien, Slovakien, Spanien, Storbritannien, Ukraina, USA och Vitryssland. 
  
 90 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 3.1.1 
  
 Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet 
  
 Aktionsgruppen mot organiserad brottslighet  
 (BSTF-OC) 
  
 176 
  
 består av regeringschefernas representanter. Syftet med samarbetet, som etablerades 1996 genom ett beslut av  
 CBSS-staternas 
  regeringschefer, är att förebygga och bekämpa organiserad brottslighet genom att underlätta samarbete mellan de brottsbekämpande myndigheterna i regionen. Samarbetet har ett tvåårigt roterande ordförandeskap. 
  
 BSTF-OC 
  fokuserar på den typen av brott som ligger inom ramen för Europols mandat och utgår i sina prioriteringar bland annat från Europols hotbildsanalys för Europa ( 
 Serious and Orga- nised Crime Threat Assessment 
 , EU SOCTA). Till samarbetsområ- dena hör utökat och förbättrat informationsutbyte, gemensamma operativa insatser, rättsligt samarbete, och utbildning. Arbetet är underrättelsestyrt och multidisciplinärt, vilket avspeglas i samman- sättningen av den operativa kommittén ( 
 Operative Committee 
 , OPC) som inrättades 1998. En regional analysgrupp har till uppgift att identifiera kriminella organisationer och personer som verkar gränsöverskridande i regionen. Resultaten rapporteras till OPC som, efter övervägande, lägger fram rekommendationer för gemen- samma operationer. 
 Den svenska regeringschefens representant i  
 BSTF-OC 
  är stats- sekreteraren i Justitiedepartementet. I den operativa kommittén är Tullverket nationell samordnare i Sverige och representanter för Rikskriminalpolisen, Kustbevakningen och Åklagarmyndigheten ingår. 
  
 3.1.2 
  
 Östersjöregionens gränskontrollsamarbete 
  
 Östersjöregionens gränskontrollsamarbete ( 
 Baltic Sea Region Bor- der Control Cooperation, BSRBCC 
 ) 
  
 177  
  
 inleddes 1997 och omfattar  
 EU-länderna 
  runt Östersjön samt Norge och Ryssland. Island har observatörsstatus. BSRBCC är ett operationellt samarbete mellan kustbevakning, polis, tull och gränsbevakning för att motverka gränsöverskridande brottslighet i form av narkotikasmuggling, miljöbrott m.m. Aktiviteterna omfattar bland annat expertutbyten, teknisk utveckling, maritima operationer, informations- och under- 
  
 176 
  
 www.balticseataskforce.lt 
  
 177 
  
 Holloway 
  
 91 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 rättelseutbyte, gemensamma risk- och hotbildsanalyser samt utbyte av bästa praxis. 
 Det högsta beslutande organet är det årliga mötet med cheferna för gränsbevakningen, som bland annat beslutar om strategisk inriktning för samarbetet. Ordförandeskapet roterar mellan med- lemmarna. Ett sekretariat fungerar som operationell samordnare. 
 Den högsta operativa enheten är gränskommittén ( 
 Baltic Border Committee 
 , BBC) som består av representanter för de nationella myndigheterna i regionen. BBC möts några gånger om året för att diskutera och besluta hur de gemensamma operationerna ska genomföras. I detta forum bereds även frågor som ska beslutas vid chefsmötet. 
 Varje medlemsland har en nationell kontaktpunkt ( 
 National Coordination Centre 
 , NCC) för kommunikation och operativa insatser. Genom  
 COASTNET-systemet 
  kan de nationella kon- taktpunkterna utbyta information i realtid dygnet runt. Informa- tionsutbytet samordnas av ordförandelandets NCC som fungerar som internationellt samordningscentrum ( 
 International Coordina- tion Centre) 
 . 
 Varje land står för sina egna kostnader utom vid expertutbytena då värdlandet står för gästernas kostnader under vistelsen. Ord- förandelandet bekostar chefsmötet. Finland ansvarar för utveck- lingen av Harris, men varje land betalar en årlig avgift till Finland som täcker licenskostnad och del av förvaltningen. Tyskland ansvarar för den gemensamma hemsidan. 
 Kustbevakningen är svensk kontaktpunkt. Sverige har varit ord- förande två perioder, 1998/99 och 2007/08. Kustbevakningen har huvudansvaret för samverkan. Kustbevakningen kan inhämta infor- mation från polisen och Tullverket. 
 Sverige, likt Tyskland och Ryssland, har också representanter vid det permanenta  
 BSRBCC-sekretariatet 
  som stödjer den baltiska gränskommittén (BBC), och fungerar som operativ samordnare av hela BSRBCC och som ett verktyg för ordförandeskapslandet. Sek- retariatet sköter samverkan med andra samarbetsorgan (Frontex,  
 TF-OC, 
  CBSS etc.) och representerar BSRBCC vid kontakt med andra organ. 
 BBC utvärderar samspelet med andra samarbetsformer, medan sekretariatet stöder ordförandeskapslandet i planering och samord- ning av den operativa verksamheten på begäran. 
 92 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 3.1.3 
  
 Nätverket för allmänna åklagare 
  
 Inom ramen för Östersjöstaternas råd träffades Östersjöregionen högsta åklagare för första gången år 1997. Riksåklagarna har där- efter möts på årlig basis för att diskutera och samarbeta i frågor om gränsöverskridande brottsligheten i Östersjöregionen. Däremellan möts olika expertgrupper för att finna samarbetslösningar i olika typer av frågor såsom ömsesidig rättshjälp, narkotikasmuggling med mera. På detta vis bildades nätverket för allmänna åklagare i Östersjöländerna inklusive Island och Norge. 
  
 3.2 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och socialt välbefinnande 
  
 Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och socialt välbefinnande ( 
 The Northern Dimension Partnership in Public Health and Social  
  
 Well-being 
 , 
  NDPHS) 
  
 178  
  
 hädanefter partnerska- pet, är ett samarbete mellan elva länder 
  
 179 
  
 , Europeiska kommissio- nen och åtta internationella organisationer. 
  
 180  
  
 Programmet inrätta- des i oktober 2003 i samband med ett hälsoministermöte i Oslo. 
  
 181 
  
 Dess övergripande syfte är att främja hållbar utveckling i den Nordliga dimensionen genom utökat samarbete kring hälsa och välfärd. Partnerskapet bedriver samarbete på expertnivå om bland annat primärvård, fängelsehälsa, hiv/aids, alkohol och narkotika samt livsstilsfrågor. Två samverkansområden är prioriterade: 
  
 förebyggande av viktiga folkhälsoproblem, inklusive smittsamma sjukdomar som hiv/aids och tuberkulos samt användning av ille- gala droger m.m. och 
  
 främjande av en hälsosam livsstil med fokus på hälsodetermi- nanter såsom användningen av alkohol, tobak och illegala droger samt social miljö m.m. 
  
 178 
  
 Johnson 
  
 179 
  
 EU-länderna 
  
  Estland, Finland, Lettland, Litauen, Sverige, Tyskland och Polen samt Island, Kanada, Norge och Ryssland. 
  
 180 
  
 Barents  
  
 Euro-Arktiska 
  Råd (BEAC), Östersjöstaternas råd (CBSS), Östersjöstaternas regionala samarbetsorganisation (BSSSC), Nordiska ministerrådet, ILO, IOM, UNAIDS och WHO. 
  
 181 
  
 Declaration Concerning the Establishment of a Northern Dimension Partnership in Pub- lic Health and Social Wellbeing adopted at the Ministerial Meeting in Oslo on 27 October 2003. 
  
 93 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 Det högsta beslutande organet är den årliga partnerskapskonferen- sen ( 
 Partnership Annual Conference 
 , PAC) som sammanträder vartannat år på ministernivå och vartannat år på  
 Senior Officials 
 - nivå. PAC beslutar om verksamhetens allmänna inriktning och om gemensamma aktiviteter för att förbättra samordning och sam- stämmighet i medlemmarnas politik. PAC väljer också partnerska- pets ordförande och vice ordförande för en tvåårsperiod. Ryssland är vald till ordförande för perioden  
 2010–2011 
  och Finland till vice ordförande. Partnerskapsprogrammets sekretariat har två med- arbetare som är samlokaliserade med sekretariatet för Östersjösta- ternas råd i Stockholm. 
  
 En ämbetsmannakommitté  
 (Committee of Senior Representati- ves)  
 svarar för samordning av verksamheten och förberedelser och uppföljning av PAC. Kommittén består av en representant för varje medlem och leds av en ordförande som utses av partnerskapets ordförandeland. Sverige företräds av en tjänsteman från Social- departementets internationella sekretariat. 
  
 Ämbetsmannakommittén kan inrätta expertgrupper där så är lämpligt. Expertgrupperna har en rådgivande roll och bidrar till förberedelse och genomförande av gemensamma aktiviteter inom ramen för partnerskapet. För närvarande har partnerskapet fyra expertgrupper, som sammanträder två till tre gånger om året, och fyra arbetsgrupper  
 (Task Groups) 
 . Narkotikafrågor behandlas eller berörs i olika utsträckning av samtliga av dessa expertgrupper: 
  
 alkohol- och drogfrågor 
  
 hiv/aids och relaterade infektioner, 
  
 icke-smittsamma 
  
  arbetsmiljö- och livsstilssjukdomar 
  
 primärvård och fängelsehälsa. 
  
 En ny strategi som gäller fr.o.m. 2010 innehåller två mål som direkt rör samarbetet mot narkotika: 
  
 begränsa spridningen av hiv/aids och tuberkulos, bland annat genom behandling och förstärkta insatser för att minska utsatt- heten, särskilt för injektionsmissbrukare och människor i fäng- else, samt 
  
 förebygga livsstilsrelaterade  
  
 icke-smittsamma 
  sjukdomar, bland annat genom att utveckla insatser i hela regionen för att före- bygga och minska de skador som tobaksrökning, alkohol- och narkotikabruk medför för individ, familjer och samhälle. 
 94 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Partnerskapets årliga budget uppgår till cirka 350 000 euro och finansieras genom avgifter från medlemsländerna. Fyra länder betalar vardera cirka 4,5 procent och sju länder, däribland Sverige, vardera cirka 11,5 procent av den årliga budgeten. Partnerskapet har också, främst till följd av sin uppgift inom EU:s Östersjöpro- gram tilldelats  
 EU-medel 
  för mötesverksamhet m.m. För projekt- verksamheten söks nationell, bilateral eller multilateral finansiering. Man är särskilt intresserad av finansiering genom internationella finansieringsinstitutioner och den privata sektorn. 
 Sverige var partnerskapets ordförande under den första tvåårs- perioden,  
 2004–2005. 
  Under arbetet med den nya strategin har Sverige spelat en framträdande roll. Sverige deltar också aktivt i flera av expert- och arbetsgrupperna. 
 För närvarande representerar olika enheter i Socialdepartemen- tet Sverige i ämbetsmannakommittén och i expertgruppen för alkohol- och drogfrågor. Expertgruppen för primärvårds- och fängelsehälsosystem, för vilken Sverige också är s.k.  
 Lead Partner 
  
 182  
  
 övergick till Socialstyrelsen hösten 2011. I expertgruppen för hiv/aids representeras Sverige av Smittskyddsinstitutet. Därtill leder Sverige Arbetsgruppen för alkohol- och drogprevention bland unga genom Karolinska institutet och Stockholms läns landsting. 
 Sveriges årsavgift uppgår till cirka 40 000 euro. Därutöver beta- lar Sverige sekretariatets hyra 
  
 183  
  
 och som  
 Lead Partner  
 en del kost- nader för expertgruppen för primärvårds- och fängelsehälsosystem. 
  
 3.2.1 
  
 Expertgruppen för alkohol- och drogmissbruk 
  
 Expertgruppen utgör en plattform för erfarenhetsutbyte mellan medlemsländerna när det gäller tobak, alkohol och narkotika. Norge är  
 Lead Partner  
 i samverkan med Ryssland. Sverige företräds av en tjänsteman från Socialdepartementet. 
 Det övergripande målet är att medverka till att effektiva strate- gier och verksamheter utvecklas i regionen i syfte att minska ska- dorna av tobaksrökning och bruk av alkohol och droger. Ett led i detta är att utveckla ett regionalt så kallat flaggskeppsprojekt för alkohol- och narkotikaförebyggande arbete riktat till unga männi- skor. Uppgiften att utveckla projektet har tilldelats Arbetsgruppen 
  
 182 
  
 Det land som är Lead Partner nominerar ordförande och internationell teknisk råd- givare (International Technical Advisor). Den senare finansieras också av det land som leder gruppen. 
  
 183 
  
 Betalas av UD inom ramen för anslaget till EU:s Östersjöprogram. 
  
 95 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 för alkohol- och drogprevention bland unga (ADPY). Den leds av Sverige med stöd av Ryssland. Projektet BADY  
 (Baltic Sea Region Alcohol and Drug Prevention among Young People Flagship Project)  
 ska genomföras i samverkan med EU, Pompidougruppen och WHO/EURO. 
  
 3.2.2 
  
 Expertgruppen för hiv/aids och relaterade infektioner 
  
 Expertgruppen utgör en plattform för erfarenhetsutbyte och sam- arbete när det gäller övervakning, policyutveckling, medvetande- höjande insatser samt utvecklingen av behandling och förebyg- gande insatser. Finland är  
 Lead Partner  
 i samverkan med Polen. Sverige företräds av Smittskyddsinstitutet. 
 Samarbetet ska leda till bättre förebyggande insatser mot hiv/aids och relaterade infektioner samt en integrering av socialt stöd och hälso- och sjukvård för personer som lever med hiv. Gruppen följer noga utvecklingen av hiv/aids, tuberkulos och rela- terade infektioner inom regionen och kommer att ta fram en över- sikt av befintlig dokumentation bästa praxis för  
 hiv/aids-prevention. 
  
 I arbetet med att förbättra de infektionsförebyggande insatserna för injektionsmissbrukare har expertgruppen bland annat medver- kat till etableringen av lågtröskelmottagningar, inklusive sprut- utbyte, i nordvästra Ryssland, Leningradregionen, Estland och Lettland. Andra projekt som expertgruppen stödjer syftar till att nå ungdomar med missbruk i Murmansk och att förebygga sprid- ningen av  
 hiv-relaterad 
  tbc i området, samt att utveckla samarbetet över gränsen mellan Ryssland och Estland i  
 Narva-Ivanograd-området. 
  
 Expertgruppen deltar även i etableringen av ett nytt samarbets- projekt mellan Kaliningrad, Litauen och Polen, delfinansierat av Nordiska ministerrådet. Detta syftar till att förstärka  
 Walltionen och behandlingen riktad till injektionsmissbrukare och andra riskutsatta grupper. 
  
 3.2.3 
  
 Övriga expertgrupper 
  
 Expertgruppen för  
 icke-smittsamma 
  arbetsmiljö- och livsstilssjuk- domar leds av Finland i samverkan med Litauen (Sverige har ingen representant). Sverige leder expertgruppen för primärvård och 
 96 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 fängelsehälsa tillsammans med Ryssland. I expertgruppen företräds Sveriges av Socialstyrelsen. 
  
 3.3 
  
 EU:s Östersjöstrategi 
  
 EU:s strategi för Östersjöregionen antogs under Sveriges ordför- andeskap i EU 2009. 
  
 184  
  
 Avsikten var att integrera EU:s Östersjö- stater i ett större europeiskt område och bidra till att förbättra situationen i synnerhet när det gäller miljö, ekonomi, utbildning, sjösäkerhet och kriminalitet. 
 Kommissionen identifierade fyra övergripande utmaningar: 
  
 att skapa en hållbar miljö, 
  
 att öka välståndet, 
  
 att öka tillgängligheten och attraktionskraften, och 
  
 att öka säkerheten och tryggheten i området. 
  
 Strategin bygger på grundtanken att inga nya institutioner bildas, att inga nya budgetmedel avsätts och att ingen särskild lagstiftning behövs. I stället ska konkreta resultat uppnås genom fokuserat och fördjupat samarbete inom ramen för befintliga institutioner och resurser. 
 Europeiska kommissionen har utarbetat en handlingsplan med femton prioriterade områden, däribland att minska den gränsöver- skridande brottsligheten och de skador som denna åsamkar. 
  
 185  
  
 Finland samordnar arbetet i nära samarbete med kommissionen. 
 Ett annat prioriterat område är att öka regionens attraktions- kraft, till exempel genom att minska hälsoskillnaderna i regionen, inklusive narkotikamissbruk och spridningen av infektionssjuk- domar som hiv. Målet är att förebygga livsstilsrelaterade sjuk- domar, bland annat genom att bidra till genomförandet av den Nordliga dimensionens partnerskapsprogram för hälsa och väl- befinnande. Spridningen av hiv/aids och tuberkulos ska hållas under kontroll genom partnerskap och internationellt samarbete, exempelvis genom att ge tillgång till behandling och andra insatser för att minska risken för smitta, särskilt bland injektionsmissbru- kare och människor i fängelse. Samordningen sker genom Nordliga dimensionens partnerskap för hälsa och socialt välbefinnande. 
  
 184 
  
 KOM (2009) 248. 
  
 185 
  
 SEC (2009) 712. 
  
 97 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 4 Nordiskt samarbete 
  
 4.1 
  
 Det nordiska samarbetet 
  
 Det officiella nordiska samarbetet 
  
 186  
  
 formaliserar samarbetet mellan de nordiska länderna. De första stegen till det nuvarande politiska samarbetet togs efter andra världskriget och år 1952 grundades Nordiska rådet. År 1971 grundades Nordiska ministerrådet som är ett motsvarande samarbete mellan de nordiska regeringarna. Tillsammans ska Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet arbeta för nordisk nytta, det vill säga gemensamma nordiska lösningar som ger påtagliga positiva effekter för medborgarna i de enskilda nordiska länderna. 
  
 4.1.1 
  
 Nordiska rådet 
  
 Nordiska rådet 
  
 187  
  
 är det officiella nordiska samarbetets parlamenta- riska organ. Rådet har 87 medlemmar som utses av de nordiska ländernas parlament och de självstyrande områdenas parlamentari- kerförsamlingar. Nordiska rådets president väljs för ett kalenderår. Presidentskapet, liksom värdskapet för de årliga sammanträdena, alternerar mellan länderna efter en särskild ordning. 
 Nordiska rådets löpande arbete sker i de fem utskotten 
  
 188  
  
 och i partigrupperna. Narkotika, alkohol och andra missbruksformer behandlas i välfärdsutskottet, som arbetar med den nordiska väl- färdsmodellen, välfärd, samt hälso- och socialpolitik. Nordiska rådets beslut överlämnas till Nordiska ministerrådet och de nordiska reger- ingarna för genomförande. 
  
 4.1.2 
  
 Nordiska ministerrådet 
  
 Nordiska ministerrådet 
  
 189  
  
 är som nämnts de nordiska regeringarnas officiella samarbetsorgan. Ordförandeskapet alternerar mellan de fem nordiska länderna och varje land innehar ordförandeskapet under ett kalenderår. Finland är ordförandeland 2011. 
  
 186 
  
 Acosta 
  
 187 
  
 www.norden.org/sv/nordiska-raadet 
  
 188 
  
 Näring, kultur och utbildning, medborgare och konsument, miljö och naturresurser, samt välfärd. 
  
 189 
  
 www.norden.org/sv/nordiska-ministerraadet 
  
 98 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 4 
  
 Statsministrarna har det överordnade ansvaret för det nordiska samarbetet. Nordiska fackministrar möts i ministerråd ett par gånger om året. Utöver samarbetsministrarnas ministerråd finns det för närvarande tio konstellationer av fackministerråd. Beslut fattas enhälligt. 
 Nordiska ministerrådet finansierar 14 institutioner. Tre av dem är – åtminstone potentiellt – relevanta när det gäller narkotikafrå- gor: Nordens välfärdscenter (NVC), NordForsk och Nordiska högskolan för folkhälsovetenskap (NHV). 
 Nordiskt narkotikaforum 
 Tidigare fanns ett formellt samarbete på narkotikaområdet inom Nordiska ministerrådet, den s.k. ämbetsmannagruppen. Den har ersatts av en informell tjänstemannagrupp på departementsnivå för utbyte av information om det aktuella narkotikapolitiska läget och om samhällsinsatser i de olika nordiska länderna. Gruppen kallas Nordiskt narkotikaforum och träffas en gång per ordförandeskap. Sverige företräds av en tjänsteman från Socialdepartementet. 
 Nordens välfärdscenter 
 Nordens välfärdscenter 
  
 190  
  
 har till uppgift är att genom utbildning, information, främjande av forskning, utvecklingsarbete, nätverks- byggande och internationellt samarbete förbättra kvaliteten på det socialpolitiska området i Norden. 
 Nordens välfärdscenter Finland 
 Nordens Välfärdscenter Finland 
  
 191  
  
 är en del av NVC och har till uppgift att främja och utveckla nordiskt samarbete inom alkohol- och narkotikaforskningen och forskning rörande andra beroende- framkallande medel i de nordiska länderna. Sekretariatet är beläget i Helsingfors. Till uppgifterna hör att initiera och planera samnor- diska forskningsprojekt, att arrangera forskarkonferenser och sti- 
  
 190 
  
 www.nordicwelfare.org 
  
 191 
  
 Tidigare Nordiskt center för alkohol- och drogforskning (NAD) som inrättades 1978 för att främja och utveckla tvärvetenskapligt samarbete inom alkohol- och drogforskning och som under perioden  
  
 1980–2008 
  publicerade 52 s.k.  
 NAD-publikationer. 
  
 99 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2011:66 
  
 mulera forskarutbildning och forskarutbyte, att främja nordiskt informations- och dokumentationsarbete samt att sprida forsk- ningsresultat. 
 NVC driver ett antal projekt, bland annat forskarnätverket  
 Mean- ings and Measures – Strengthening Mixed Methods in Nordic Com- parative Alcohol and Drug Research  
 (MISCHMASCH), som samlar ett femtiotal nordiska forskare. Nätverket finansieras av NordForsk (se nedan). Andra nordiska projekt har handlat om läkemedels- assisterad narkomanvård, narkotikans och narkotikapolitikens sam- hälleliga kostnader och hemodling av cannabis. På uppdrag av Nordiska ministerrådet har NVC sammanställt en rapport om varför unga börjar använda narkotika. I uppdraget ingick också att göra en översikt över samordning av förebyggande verksamhet. Forskningssamarbete om den narkotikarelaterade dödligheten i Norden har inletts. 
  
 NVC ger ut tidskriften  
 Nordic Studies on Alcohol and Drugs 
 , som är en tidskrift för samhällsvetenskaplig och socialmedicinsk alkohol- och narkotikaforskning samt alkohol- och narkotikapoli- tik. Tidskriften utkommer med sex nummer per år. 
  
 192  
  
 NVC ger också ut ett nyhetsbrev två gånger om året. 
  
 NVC:s nätverk för alkohol- och narkotikafrågor 
 NVC:s nätverk för alkohol- och narkotikafrågor består av depar- tementstjänstemän med ansvar för alkohol- och narkotikafrågor och forskare från universitet och forskningsinstitutioner. De träf- fas en till två gånger om året för att dryfta frågor kring NVC:s verksamhet. 
 NordForsk 
 NordForsk 
  
 193  
  
 som inrättades 2005, är en plattform för samarbete när det gäller utvecklingen av nordisk forskning och forsknings- politik. De huvudsakliga intressenterna är de statliga forsknings- finansiärerna i de fem nordiska länderna. Uppgiften är att göra den nordiska regionen stark och inflytelserik genom att identifiera forskningsområden där man förutser att nordiskt samarbete ger 
  
 192 
  
 Fram till 2010 gavs tidskriften ut under namnet Nordisk alkohol- & 
  
 www.unodc.org/unodc/en/commissions/CND/index.html www.unodc.org/unodc/index.html; I Bayer & 
  The international drug control conventions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 2; Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000), sid.  
 207–11. 
  
 8 
  
 Commentary on the 1961 Single Convention on Narcotic Drugs, artikel 33; www.drugtext.org/library/legal/treat/commentary/default.htm 
  
 106 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 5 
  
 (artikel  
 22–23). 
  Vidare finns en rad temporära undantag för kultur- ellt betingat bruk av opium, cannabis och koka, som beskrivs nedan (artikel 49). En stat som vill ansluta sig till konventionen har möjlig- het att reservera sig mot påbud i konventionen, och reservationer kan medges om 2/3 av deltagarländerna bifaller detta (artikel 50). 
 1961 års konvention inskärpte också vikten av att säkra till- gången på narkotiska droger för medicinska och vetenskapliga ända- mål. Genomgående (artikel 1, 2, 4) gavs parterna rätten att göra undan- tag för denna typ av användning, under vissa restriktioner som krav på dokumentation, receptförskrivning, och liknande. Men konven- tionen gick också på en tydlig förbudslinje, där all användning utöver medicinsk och vetenskaplig sågs som hot inte bara mot indi- viden utan även den sociala och ekonomiska ordningen i världen (inledningen och artikel 4). 
 Vissa lokala och kulturella hänsyn togs dock; parterna gavs rät- ten att gradvis fasa ut vissa former av traditionellt narkotikabruk som cannabisrökning, kokatuggande och opiumrökning, även om det är tydligt att målet är kriminalisering och ett definitivt slut på användningen. Den kvasimedicinska användningen av opium skulle till exempel vara utrotad inom 15 år efter konventionens ikraftträ- dande; kokabladstuggning inom 25 år;  
 icke-medicinskt 
  cannabis- bruk så snart som möjligt, men senast inom 25 år efter konven- tionens ikraftträdande (artikel 49). 
 Klassificeringen av narkotiska droger i 1961 års konvention är arrangerad i fyra olika förteckningar, Förteckning  
 I–IV, 
  där för- teckningarna I och IV är de mer restriktiva och förteckningarna II och III mindre restriktiva (artikel 2). 
 Förteckning I utgör konventionens standardklassificering för då kända narkotiska droger som heroin och kokain. Tillverkning, gross- och detaljhandel samt export av narkotika upptagna under denna förteckning begränsas till strikt medicinsk och vetenskaplig använd- ning. Det är inte heller tillåtet för deltagarländerna att bygga upp större lager än vad normalförbrukningen kräver av dessa narkotika. De nationella myndigheterna ges mandat att licensiera tillverkare, alternativt inrätta statliga monopol, samt kontrollera import och export. Deltagarländerna åläggs vidare att föra en detaljerad doku- mentation av alla transaktioner rörande inhemsk och internationell handel. Varje enskild import- och exporttransaktion av narkotika i denna förteckning måste godkännas av myndigheterna. Preparaten receptbeläggs för förskrivning till individer. 
 107 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2011:66 
  
 Förteckning II utgår från samma restriktioner som förteckning I, men är mindre restriktiv vad det gäller lagerhållning, receptför- skrivning, märkning och liknande. 
 Förteckning III är den minst strikta klassificeringen. Deltagar- länderna förbinder sig för dessa preparat bara att förse INCB med statistik över uppskattade behov och verklig förbrukning inom lan- det. 
 Förteckning IV avser narkotika som redan är upptagna i för- teckning I, men som anses speciellt farliga för individen och folk- hälsan. För dessa ges varje deltagarland mandat att ta till varje möj- lig åtgärd man bedömer nödvändig för kontroll. Heroin kom till exempel att tas upp under denna förteckning. 
 Konventionen bygger som nämnts ovan på en så kallad likhets- princip (artikel 3. III) där ämnen som kan leda till  
 samma  
 miss- bruk och framkalla  
 samma  
 skadeverkningar (författarens kursivering) som förtecknade narkotika också ska föras upp i motsvarande för- teckningar. Denna likhetsprincip förenklade avsevärt processen att föra upp nya substanser i förteckningarna. I kombination med cen- traliseringen av ansvar och förenklad organisation bidrog detta till att effektivisera den internationella narkotikabekämpningen. Kon- ventionen blev framför allt effektiv för att stoppa flöden av narko- tika från den legala, till den illegala marknaden. 
  
 9 
  
 En viktig del av det nya kontrollsystemet var de uppskattningar av behov för varje deltagarland som administrerades av INCB. Del- tagarländerna förband sig att bidra med uppskattningar av legala behov av narkotiska preparat, såväl som med statistik över faktisk tillverkning, import, export och konsumtion av dessa. De sam- manlagda mängderna av varje narkotikum som tillverkats eller import- erats av ett land under ett år fick inte överstiga summan av behoven för medicinska och vetenskapliga ändamål, det som exporterats, och de eventuella lager som ryms inom denna, samt för särskilda ändamål (artikel 21). 
 INCB gavs rätten att vidta en rad åtgärder för att säkra efterlev- naden av konventionens bestämmelser: INCB kan i första hand begära förklaringar av regeringar då man har indikationer på att konventionens syften kan allvarligt äventyras. Vidare kan man anmoda regeringarna att vidta åtgärder för att rätta till dessa. I tredje hand kan man lyfta frågan i högre instans, FN:s Ekonomiska 
  
 9  
 Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999), sid.  
 5–8; 
  The international drug control conven- tions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 3. 
 108 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 5 
  
 och sociala råd (Ecosoc). I sista hand kan INCB rekommendera medlemsländerna sanktioner i form av handelsembargon på både import och export, riktade mot den aktuella staten (artikel 14, och kommentarerna, artikel 14.4). På basis av denna information kan INCB sedan genom 1972 års tillägg (artikel 11) identifiera möjlig ille- gal handel med dessa preparat (artikel 21 bis,  
 1–5). 
  
 10 
  
 Det är också viktigt att framhålla att konventionen lägger all väsentlig kraft på åtgärder riktade mot utbudssidan. Den slår vis- serligen fast att deltagarländerna bör ägna särskild uppmärksamhet åt behandling, vård och rehabilitering av narkomaner (artikel 36, 38), men som helhet är konventionen utformad för att förhindra illegal odling, produktion och distribution genom att reglera den legala marknaden nationellt och internationellt, snarare än att minska efterfrågan i konsumentländerna. Som Bayer och Cooley påpekat var konventionen en framgång i att förhindra spridningen av nar- kotika producerade för legala marknader till illegala. Däremot kom den snart att visa sig otillräcklig för att stoppa den eskalerande rent illegala efterfrågan i västvärlden under sextiotalet. 
  
 11 
  
 1.2 
  
 1971 års konvention om psykotropa ämnen 
  
 Som sociologen Eaton visat trodde man med 1961 års allmänna narkotikakonvention att man säkrat formerna för en effektiv drogbekämpning för en överskådlig tid. Man var mer eller mindre oförberedd på  
 1960-talets 
  explosiva ökning av efterfrågan av syntetiska droger i Europa och Nordamerika. Man trodde också länge att nationella regelsystem räckte för att kontrollera handeln med syntetiska droger. Därför omfattade 1961 års konvention inte heller sedativa substanser, stimulantia och hallucinogener. Samtidigt ökade den  
 icke-medicinska 
  användningen av till exempel amfetamin och LSD kraftigt. För att möta dessa förändringar arbetade världs- samfundet fram 1971 års konvention om psykotropa ämnen. I kon- ventionens inledning är hela denna problematik och förändrade historiska och globala situation tydlig: 
  
 10 
  
 Se även Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000), sid. 209f, sid.  
  
 226–35, 
  sid. 238f. 
  
 11 
  
 I Bayer & Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000), sid. 250; Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999), sid.  
 5–8; 
  The international drug control conventions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008 
  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 2f. 
 110 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 5 
  
 Förteckning III avser substanser med ett avsevärt medicinskt värde, men som samtidigt är starkt beroendeframkallande. Här lis- tas framför allt barbiturater, men även vissa analgetika. 
 Till skillnad från i 1961 års konvention är förteckning IV i 1971 års konvention den minst restriktiva och listar framför allt svagare substanser (främst barbiturater) med ett känt medicinskt värde. 
 1971 års konvention är till sin form lik 1961 års konvention, men här finns även några avvikelser. Som Bayer och Cooley har påpekat är regleringarna kring förteckning I som främst rymmer hallucinogener utan känt medicinskt värde ännu striktare än för- teckning I i 1961 års konvention, medan förteckningarna  
 II–IV 
  som listar substanser med ett stort legalt medicinskt användnings- område är svagare reglerade än motsvarande förteckningar i 1961 års konvention. 
  
 13  
  
 I artikel  
 Mcdaniel 
  framgår till exempel att substanser listade i förteckning I förbjuds förutom för mycket begränsade medicinska ändamål, och att de bara får hanteras av organ direkt underställda vederbörande regering. Import och export får vidare bara ske mellan organ direkt underställda de inblandade staternas regeringar. Men samtidigt saknas några av de centrala restriktioner som omgärdar förteckningarna I och IV i 1961 års konvention. 
 Den likhetsprincip som fanns inskriven i artikel 3 i 1961 års konvention fanns inte i 1971 års konvention, vilket gjorde det mer omständligt att föra in nya substanser i förteckningarna. Bevisbör- dan blev så att säga omvänd: i 1961 års konvention ansågs narkotika vara skadlig till dess motsatsen bevisats. I 1971 års konvention lämnades psykotropa ämnen fria till dess att man bevisat att de var beroendeframkallande och skadliga för folkhälsan. 
  
 14  
  
 Även kraven på att rapportera uppskattade nationella medicinska och vetenskap- liga behov var svagare, liksom formuleringarna kring import- och exportreglering och auktorisation (artikel 12), samt receptförskriv- ning (artikel 9). 
 WHO gavs ansvaret för att bedöma risken för missbruk, graden av hot mot folkhälsan, det eventuella legala medicinska värdet, och huruvida konventionens kontrollmekanismer kan tillämpas för att 
  
 13 
  
 I Bayer & Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999), sid.  
 5–8; 
  The inter- national drug control conventions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 3. 
  
 14 
  
 Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999), sid.  
  
 5–8; 
  The international drug control conven- tions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 3. 
 111 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2011:66 
  
 begränsa användningen, för att därefter rekommendera CND att klassificera ämnet i någon av förteckningarna (artikel  
 2.4–5). 
  
 Mandatet att säkra fullgörandet av konventionens bestämmelser var detsamma som i 1961 års konvention; INCB gavs här rätten att vidta samma åtgärder för att säkra efterlevnaden av konventionens bestämmelser (artikel 19). INCB kan liksom med 1961 års konven- tion begära förklaringar av regeringar då man har indikationer på att konventionens syften kan allvarligt äventyras. Vidare kan man anmoda regeringarna att vidta åtgärder för att rätta till dessa, och i sista hand föreslå sanktioner. 
 I likhet med 1961 års konvention lades tyngdpunkten väsent- ligen på att bekämpa utbudssidan, men formuleringarna riktade mot efterfrågesidan var samtidigt mer utvecklade. 1961 års konven- tion påbjöd egentligen bara att under vederbörligt hänsynstagande till sina konstitutionella förhållanden kriminalisera innehav, vilket är så pass svagt formulerat att det i den nationella lagstiftningen ofta kom att tolkats som lagerhållning snarare än personligt inne- hav, vilket också är tydligt i kommentarerna till konventionen (artikel 33.2). 
  
 15 
  
 Parterna påbjöds vidare att ägna särskild uppmärksamhet åt behandling, vård och rehabilitering av narkomaner (artikel 36, 38). 1971 års konvention innehöll mycket tydligare skrivelser om behovet av förebyggande åtgärder: Parterna skall vidta alla praktiskt genom- förbara åtgärder för att förebygga missbruk av psykotropa ämnen, samt för tidigt uppspårande, behandling, utbildning, eftervård, rehabilitering och social återanpassning av berörda personer (artikel 20). Vidare påbjöd artikel 20 utbildning av vårdpersonal och allmänhet i förebyggande syfte. (I 1972 års tillägg [artikel 14– 16] till 1961 års konvention [artikel  
 36.1–2, 
  38, 38 bis] fördes dock liknande påbud om efterfrågeminskning in, och efterfrågebekämp- ningen erkändes en större betydelse för bekämpningen som hel- het.) 
  
 16 
  
 15 
  
 Commentary on the 1961 Single Convention on Narcotic Drugs, artikel 33; www.drugtext.org/library/legal/treat/commentary/default.htm 
  
 16 
  
 Se även I Bayer & Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999), sid.  
 5–8; 
  The international drug control conventions: history, achievements and challenges i  
 Report of the International Narcotics Control Board for 2008  
 (E/INCB/2008/1), kap. I, sid. 3; Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000), sid.  
 243–45. 
  
 113 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2011:66 
  
 förband sig att konfiskera avkastningen från drogrelaterad brotts- lighet, och att vidta åtgärder som gör det möjligt att konfiskera vinster från drogrelaterad brottslighet, material och utrustning som använts vid framställningen, samt att göra misstänkta bank- och affärshandlingar relaterade till denna typ av brottslighet tillgängliga (artikel 5). Vidare gjordes varje brott enligt konventionen till ett utlämningsbart brott, även mellan stater som i övrigt saknar utläm- ningsavtal (artikel 6). 
 Två förteckningar  
 (I–II) 
  för olika kemiska ämnen som ofta används för olaglig framställning av droger inrättades (artikel 12). Parterna förband sig att på olika sätt övervaka handeln med ingå- ende ämnen för att underlätta spårningen av misstänkta transaktio- ner. Detta skedde genom att konventionen ställde krav på rappor- teringsskyldighet och övervakning av inhemsk handel, import och export. Villkoren för de två förteckningarna är likartade, men för- teckning I är striktare reglerad med krav på angivande av exakta mängder och datum för transaktioner, samt platser för gränspasse- ring (artikel 12.10a). I förteckning I listades ämnen som till exempel efedrin som används vid framställningen av amfetamin, och lyserg- syra som används vid framställning av LSD. I förteckning II listas till exempel aceton och ättiksyraanhydrid som båda har stora legala användningsområden, men som också används vid framställningen av hasch respektive heroin. 
 1988 års konvention lade också större tonvikt vid efterfrågesidan än tidigare konventioner. Den rymmer formuleringar om innehav för  
 icke-medicinskt 
  och  
 icke-vetenskapligt 
  personligt bruk som är starkare än tidigare. Utöver fordringarna på behandling, vård och rehabilitering i 1971 års konvention finns en skrivelse i artikel 3.2 som påbjuder kriminalisering av innehav, köp eller odling för personligt bruk, förutsatt att det inte står i strid med konstitu- tionella principer eller grundbegrepp i parternas rättssystem. 
 Kommentarerna (artikel  
 3.92–95) 
  bekräftar också denna tolk- ning av konventionen: innehav av illegala droger ska enligt INCB vara kriminellt, men det är upp till parterna att avgöra hur brottet ska hanteras i förhållande till nationell rätt. 
  
 18  
  
 Konventionen medger ett visst handlingsutrymme genom att öppna för möjligheten att föreskriva utbildning, eftervård, rehabilitering eller social anpass- 
  
 18  
 Commentary to the 1988 United Nations Convention against Illicit Traffic in Narcotic Drugs and psychotropic substances, artikel  
 3.92–95; 
  www.unodc.org/documents/treaties/organized_crime/Drug%20Convention/Commentary_ on_the_united_nations_convention_1988_E.pdf 
 114 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 5 
  
 ning i kombination med dom eller straff. När brottet är mindre allvarligt kan domstolen föreskriva sådan åtgärder som alternativ till dom eller straff, och när gärningsmannen är narkotikamiss- brukare finns möjligheten att föreskriva behandling och eftervård (artikel 3.4  
 b–d). 
  
 Länder som anslöt sig till 1988 års konvention förband sig sam- tidigt att implementera 1961- och 1971 års konventioner. Liksom 1961- och 1971 års konventioner är 1988 års konvention inte i sig verkställande utan förutsätter att parterna omsätter den i sin natio- nella lagstiftning. Den rymmer liksom tidigare konventioner också reservationer med hänsyn till nationell lagstiftning på en rad punk- ter, till exempel rörande punkten om vård och rehabilitering (artikel 3.2). Parterna kan, liksom i föregående konventioner tillämpa strängare åtgärder än de som föreskrivs i konventionen (artikel 24). Men samtidigt kan den också tyckas anmärkningsvärt stark i för- hållandet till nationell integritet i andra delar, som till exempel i kraven på upphävandet av nationell banksekretess (artikel 5) och utlämning (artikel 6). 
  
 1.4 
  
 Analys och bakomliggande värderingar 
  
 Den internationella narkotikaproblematiken kan inte ses isolerat utan är tätt sammanvävd med en rad andra fenomen som brukar förknippas med moderniteten: globalisering, världshandel, veten- skaplig utveckling, olika länders kulturella, geopolitiska, militära, och strategiska intressen och så vidare. 
  
 19  
  
 Att utreda den internatio- nella narkotikabekämpningens relation till alla dessa fenomen är en allt för omfattande uppgift för denna innehållsanalys, men jag ska här avslutningsvis ändå skissera några möjliga områden för vidare diskussion. 
 Förenta Nationernas yttersta och grundläggande ändamål är att upprätthålla internationell fred och säkerhet. Narkotikamissbruket har, som ovan visats, definierats som ett hot inte bara mot indivi- dens hälsa, utan framställts som ett hot mot internationell fred och säkerhet, vilket kanske formulerats som allra tydligast i 1988 års konvention. Därmed har det också definierats som ett problem som faller under FN:s ansvar. Hela  
 FN-tanken 
  vilar vidare idémäs- 
  
 19  
 I Bayer & Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000), sid. 247ff. 
 115 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2011:66 
  
 sigt på ett antagande om universalism; en idé om att varje människa oavsett ras, kön, språk, och religion (kap 1.1) har en uppsättning naturgivna rättigheter som gäller oberoende av social och historisk kontext. Och vidare: ett antagande om folksuveränitet, en princip om folkens lika rättigheter och rätt till självbestämmande. Denna universalitets- och likvärdighetsprincip ska prägla allt FN:s arbete, och så även dess insatser för narkotikabekämpning. 
 Samtidigt kan man peka på en rad områden där det tycks finnas en spänning mellan  
 FN-stadgans 
  universella anspråk (folkens och individernas likvärdighet i fri- och rättigheter), och olika partiku- lära intressen inom samfundet där frågan om denna likvärdighet sätts på spel. Här kan man som tidigare forskning peka på en grundläggande motsättning som verkar vara genomgående och be- stämmande för alla de övriga; den mellan råvaruproducerande län- der i tredje världen och industrialiserade länder i västvärlden. I denna dikotomi ligger en rad andra motsättningar: motstridiga ekonomiska, militära och politiska intressen, motstridiga kulturella uppfattningar i synen på narkotika, och så vidare. 
 Den som vill fördjupa sig i en mer omfattande analys av denna fråga historiskt kan konsultera Reeves  
 Drug Diplomacy in the 20th Century  
 (London/New York 2000). Mycket kortfattat ska här ges några exempel på hur huvudlinjerna i denna motsättning tagit sig konkreta uttryck i de tre konventionerna, såsom de beskrivits ovan. 
 Som beskrivits ovan lades till exempel all väsentlig kraft på att bekämpa utbudssidan i 1961 års konvention. I praktiken innebar det att man förlade orsaken till problemen med narkotikamissbruk i västvärlden i de länder i tredje världen där råvarorna (främst opium och koka) fanns, snarare än att bekämpa efterfrågan med sociala insatser i västvärlden. 
 Som också beskrivits ovan reglerades hallucinogener som LSD utan känt medicinskt eller kommersiellt värde striktare i 1971 års konvention än narkotika i 1961 års konvention, medan psykotropa ämnen med stora kommersiella värden för den västerländska läke- medelsindustrin reglerades avgjort svagare. 
 Länder med starka intressen i läkemedelsindustrin satte under arbetet med 1971 års konvention stopp för den likhetsprincip som styrt 1961 års konvention och vände så att säga på bevisbördan; psykotropa ämnen lämnades fria till dess att deras skadlighet bevi- sats. Detta fick till exempel den paradoxala konsekvensen att kokain (organiskt med ursprung i Sydamerika) klassificerades under 
 116 
  
 SOU 2011:66 
  
 Bilaga 5 
  
 den striktaste förteckningen i 1961 års konvention, medan amfeta- min (syntetiskt och med stort värde för den västerländska läke- medelsindustrin) reglerades avsevärt svagare i 1971 års konvention, trots att ämnena har liknande stimulerande effekter, och är lika skadliga och beroendeframkallande. 
 Hela  
 FN-komplexet, 
  och därmed också dess insatser för narko- tikabekämpning, måste också historiskt sätt ses i andra världskri- gets och det kalla krigets kontext. Mc Allister har givit en rad exempel på hur arbetet med FN:s narkotikakonventioner blev en bricka i detta spel. Medan USA och dess allierade via FN arbetade för striktare mellanstatliga regleringar, stödde man världen över ett antal antikommunistiska rörelser som väsentligen fick sina inkomster från handel med samma droger. Å andra sidan motsatte sig Sovjet- unionen och dess allierade – i alla fall så länge narkotikamissbruket väsentligen uppfattades som ett västligt problem – mellanstatliga regleringar på narkotikaområdet. 
 I 1961 års konvention finns, som beskrivits ovan, en rad över- gångsregler, som tar hänsyn till lokala och kulturellt bestämda for- mer av narkotikabruk typiska för länder i tredje världen (koka- bladstuggande, kvasimedicinsk användning av opium, och cannabis- bruk). Målet är dock att inom en väl definierad tidsram utrota detta traditionella bruk. Däremot regleras inte alkohol – som med visst fog kan sägas vara ett lokalt, historiskt och kulturellt uttryck speci- fikt för västvärlden – alls i någon av de tre  
 FN-konventionerna, 
  detta trots att dess sociala och medicinska skadeverkningar både individuellt och samhälleligt är mycket väl dokumenterade i veten- skapen. 
 Utan att lägga några särskilda värderingar på vare sig FN eller dess narkotikabekämpning har det avslutningsvis varit viktigt att framhålla den problematik som alltid uppstår när universella prin- ciper möter en värld av ojämna styrkeförhållanden och lokala och motstridiga särintressen. Utan att heller lägga några speciella värde- ringar på västerlandets roll i samtidshistorien kan man enkelt kon- statera att väst helt enkelt varit starkast under perioden efter andra världskriget, och att dess perspektiv naturligt nog ofta slagit ige- nom i FN:s narkotikakonventioner. Listan på hur ett i någon mening västligt perspektiv – i kontrast till FN:s anspråk på uni- versalism – hela tiden slår igenom implicit i dessa konventioner kan göras mycket längre. En sådan redogörelse är dock allt för omfat- tande för att rymmas inom ramen för en sådan här utredning. För den som vill fördjupa sig mer i denna problematik hänvisas i första 
 117 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2011:66 
  
 hand till den tidigare forskning som refererats ovan. Avslutningsvis vill jag med detta bara framhålla att denna typ av internationella överenskommelser – oavsett anspråken på universalism och all- mängiltighet – alltid måste ses i en historisk, politisk och social kontext för att bli begripliga på ett djupare plan. 
  
 1.5 
  
 Källor och litteratur 
  
 Förenta nationernas stadga:  
 www.sfn.se/fn-info/om-fn/fn-stadgan/#kapitel1 
  
 Förarbeten till 1961 års konvention: www.drugtext.org/library/legal/treat/commentary/default.htm 
 1961 års allmänna narkotikakonvention: www.ecad.net/un/unc_sv.html 
 1971 års konvention om psykotropa ämnen: www.ecad.net/un/unc_sv.html 
 1972 års protokoll rörande ändringar i 1961 års konvention: www.ecad.net/un/unc_sv.html 
 1988 års narkotikabrottskonvention: www.ecad.net/un/unc_sv.html 
 Kommentarer till 1988 års narkotikabrottskonvention: www.unodc.org/documents/treaties/organized_crime/Drug%2 0Convention/Commentary_on_the_united_nations_conventio n_1988_E.pdf 
 Om CND: www.unodc.org/unodc/en/commissions/CND/index.html 
 INCB:s hemsida: Burgess hemsida: JohnsonI Bayer & H Ghodse, Evolution of international drug control,  
 1945–1995, 
  Bulletin on Narcotics (Vol. LI, 1999). 
 The international drug control conventions: history, achievements and challenges i Report of the International Narcotics Control Board for 2008 (E/INCB/2008/1). 
 Martinez, Drug Diplomacy in the 20th Century. An International History (London/New York 2000). 
 118 
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. U. 
  
 2. 
  
 Välfärdsstaten i arbete. Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. Fi. 
  
 3. 
  
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. S. 
  
 4. 
  
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. N. 
  
 5. 
  
 Bemanningsdirektivets genomförande i Sverige. A. 
  
 6. 
  
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. S. 
  
 7. 
  
 Transporter av frihetsberövade. Ju. 
  
 8. 
  
 Den framtida gymnasiesärskolan 
  
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. U. 
  
 9. 
  
 Barnen som samhället svek. 
  
 Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. S. 
  
 10. 
  
 Antidopning Sverige. 
  
 En ny väg för arbetet mot dopning. Ku. 
  
 11. 
  
 Långtidsutredningen 2011. Huvud- betänkande. Fi. 
  
 12. 
  
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
  
 – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. N. 
  
 13. 
  
 Uppföljning av signalspaningslagen. Fö. 
  
 14. 
  
 Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2011 – geologin, barriärerna, alternativen. M. 
  
 15. 
  
 Rehabiliteringsrådets slutbetänkande. S. 
  
 16. 
  
 Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? Ju. 
  
 17. 
  
 Förvar. Ju. 
  
 18. 
  
 Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. M. 
  
 19. 
  
 Tid för snabb flexibel inlärning. U. 
  
 20. 
  
 Dataskydd vid europeiskt polisiärt och straffrättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet, Europolanställdas befattning med hemliga uppgifter. Ju. 
  
 21. 
  
 Utrikesförvaltning i världsklass. UD. 
  
 22. 
  
 Spirit of Innovation. UD. 
  
 23. 
  
 Revision av livsmedelskedjans kontroll- myndigheter. L. 
  
 24. 
  
 Sänkt restaurang- och cateringmoms. Fi. 
  
 25. 
  
 Utökat polissamarbete i Norden och EU. Ju. 
  
 26. 
  
 Studiemedel för gränslös kunskap. U. 
  
 27. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. – En bit på väg. N. 
  
 28. 
  
 Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 förslag och framåtblick. Ju. 
  
 29. 
  
 Samlat, genomtänkt och uthålligt? 
  
 En utvärdering av regeringens nationella handlingsplan för mänskliga rättigheter  
 2006–2009. 
  + Lättläst + Daisy + Punkt- skrift. A. 
  
 30. 
  
 Med rätt att välja 
  
 – 
  
 flexibel utbildning för elever som tillhör specialskolans målgrupp. U. 
  
 31. 
  
 Staten som fastighetsägare och hyresgäst. S. 
  
 32. 
  
 En ny upphovsrättslag. Ju. 
  
 33. 
  
 Rapportera, anmäla och avhjälpa missför- hållanden – för barns och elevers bästa. U. 
  
 34. 
  
 Etappmål i miljömålssystemet. M. 
  
 35. 
  
 Bättre insatser vid missbruk och beroende 
  
 – 
  
 Individen, kunskapen och ansvaret. S. 
  
 36. 
  
 Forskning och utveckling samt försvars- logistik – i det reformerade försvaret. Fö. 
  
 37. 
  
 Rovdjurens bevarandestatus. M. 
  
 38. 
  
 Ett myndighetsgemensamt servicecenter. S. 
  
 39. 
  
 Likvärdiga förutsättningar – Översyn av den kommunala utjämningen + Bilagor. Fi. 
  
 40. 
  
 Månadsuppgifter – snabbt och enkelt. S. 
  
 41. 
  
 Alkoholservering på särskilda boenden. S. 
  
 42. 
  
 En reformerad domstolslagstiftning. Ju. 
  
 43. 
  
 Offentlig upphandling från eget företag?! 
  
 – 
  
 och vissa andra frågor. Fi. 
  
 44. 
  
 Fjärrvärme i konkurrens. N. 
  
 45. 
  
 Förundersökning 
  
 – 
  
 objektivitet, beslag, dokumentation m.m. Ju. 
  
 46. 
  
 FRANS 
  
 Framtida regelverk och ansvars- förhållanden på naturgasmarknaden i Sverige. N. 
  
 47. 
  
 En samlad ekobrottsbekämpning. Ju. 
  
 48. 
  
 Vård efter behov och på lika villkor 
  
 – 
  
 en mänsklig rättighet. S. 
  
 49. 
  
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
  
 – 
  
 Ett nytt system för den långsiktiga planeringen av transportinfrastruktur samt riktlinjer och processer för med- finansiering. N. 
  
 50. 
  
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
  
 Fud-program 
  2010. M. 
  
 51. 
  
 Fortsatt föräldrar - om ansvar, ekonomi, och samarbete för barnets skull. S. 
  
 52. 
  
 Uppdragstagare i arbetslöshetsförsäk- ringen. A. 
  
 53. 
  
 Ny instansordning för  
  
 va-målen. 
  S. 
  
 54. 
  
 Större ekonomisk trygghet för förtroendevalda. Rätt till ersättning vid arbetslöshet. A. 
  
 55. 
  
 Kommunaliserad hemsjukvård. S. 
  
 56. 
  
 Kunskap på djupet – kunskapsunderlag för havsplanering. M. 
  
 57. 
  
 En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner. A. 
  
 58. 
  
 Skolans dokument – insyn och sekretess. U. 
  
 59. 
  
 Spara i goda tider 
  
 – 
  
 för en stabil kommunal verksamhet 
  
 + Bilagedel. Fi. 
  
 60. 
  
 Ett nationellt kunskapscentrum för arbetsmiljö 
  
 – behov och förutsättningar. A. 
  
 61. 
  
 Vanvård i social barnavård. Slutrapport. S. 
  
 62. 
  
 Underhållsansvaret för statens renskötsel- anläggningar. L. 
  
 63. 
  
 Framgångsrik företagshälsovård 
  
 – möjligheter och metoder. S. 
  
 64. 
  
 Asylsökande ensamkommande barn. En översyn av mottagandet. Ju. 
  
 65. 
  
 Statens roll i framtidens vård- och omsorgssystem – en kartläggning. S. 
  
 66. 
  
 Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet + Bilagor 4 och 5. S. 
  
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Transporter av frihetsberövade. [7] 
 Allmän skyldighet att hjälpa nödställda? [16] Förvar. [17] 
 Dataskydd vid europeiskt polisiärt och straff- rättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet, Europolanställdas befattning med hemliga uppgifter.  
 [20] 
  
 Utökat polissamarbete i Norden och EU. [25] Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 förslag och framåtblick. [28] En ny upphovsrättslag. [32] 
  
 En reformerad domstolslagstiftning. [42] Förundersökning 
  
 – 
  
 objektivitet, beslag, dokumentation m.m. [45] 
  
 En samlad ekobrottsbekämpning. [47] 
 Asylsökande ensamkommande barn. En översyn av mottagandet. [64] 
 Utrikesdepartementet 
 Utrikesförvaltning i världsklass. [21] Spirit of Innovation. [22] 
 Försvarsdepartementet 
 Uppföljning av signalspaningslagen. [13] 
 Forskning och utveckling samt försvarslogistik 
 – i det reformerade försvaret. [36] 
 Socialdepartementet 
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. [3] 
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. [6] 
 Barnen som samhället svek. 
 Åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. [9] 
 Rehabiliteringsrådets slutbetänkande. [15] Staten som fastighetsägare och hyresgäst. [31] 
 Bättre insatser vid missbruk och beroende – Individen, kunskapen och ansvaret. [35] 
 Ett myndighetsgemensamt servicecenter. [38] Månadsuppgifter – snabbt och enkelt. [40] Alkoholservering på särskilda boenden. [41] 
 Vård efter behov och på lika villkor 
 – en mänsklig rättighet. [48] 
 Fortsatt föräldrar – om ansvar, ekonomi och samarbete för barnets skull. [51] 
 Ny instansordning för  
 va-målen. 
  [53] Kommunaliserad hemsjukvård. [55] Vanvård i social barnavård. Slutrapport. [61] 
 Framgångsrik företagshälsovård 
 – möjligheter och metoder. [63] 
 Statens roll i framtidens vård- och omsorgs- system – en kartläggning. [65] 
 Sveriges internationella engagemang på narkotikaområdet + Bilagor 4 och 5. [66] 
 Finansdepartementet 
 Välfärdsstaten i arbete. 
 Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. [2] 
 Långtidsutredningen 2011. Huvudbetänkande. [11] 
 Sänkt restaurang- och cateringmoms. [24] 
 Likvärdiga förutsättningar – Översyn av den kommunala utjämningen + Bilagor. [39] 
 Offentlig upphandling från eget företag?! 
 – och vissa andra frågor. [43] 
 Spara i goda tider – för en stabil kommunal verksamhet + Bilagedel. [59] 
 Utbildningsdepartementet 
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. [1] 
 Den framtida gymnasiesärskolan 
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. [8] 
 Tid för snabb flexibel inlärning. [19] Studiemedel för gränslös kunskap. [26] 
 Med rätt att välja 
 – flexibel utbildning för elever som tillhör specialskolans målgrupp. [30] 
 Rapportera, anmäla och avhjälpa missför- hållanden – för barns och elevers bästa. [33] 
 Skolans dokument – insyn och sekretess. [58] 
 Landsbygdsdepartementet 
 Revision av livsmedelskedjans kontroll- myndigheter. [23] 
 Underhållsansvaret för statens renskötselanläggningar. [62] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2011 
 – geologin, barriärerna, alternativen. [14] Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. [18] Etappmål i miljömålssystemet. [34] Rovdjurens bevarandestatus. [37] 
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s Fud- program 2010. [50]. 
 Kunskap på djupet 
 – kunskapsunderlag för havsplanering. [56] 
 Näringsdepartementet 
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. [4] 
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
 – utvärdering av förhandlingsarbetet jämte överväganden om brukaravgifter och lånevillkor. [12] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. – En bit på väg. [27] 
 Fjärrvärme i konkurrens. [44] 
 FRANS 
 Framtida regelverk och ansvarsförhållanden på naturgasmarknaden i Sverige. [46] 
 Medfinansiering av transportinfrastruktur 
 – Ett nytt system för den långsiktiga planeringen av transportinfrastruktur samt riktlinjer och processer för med- finansiering. [49] 
 Kulturdepartementet 
 Antidopning Sverige. 
 En ny väg för arbetet mot dopning. [10] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Bemanningsdirektivets genomförande i Sverige. [5] 
 Samlat, genomtänkt och uthålligt? 
 En utvärdering av regeringens nationella handlingsplan för mänskliga rättigheter  
 2006–2009. 
  + Lättläst + Daisy + Punkt- skrift. [29] 
 Uppdragstagare i arbetslöshetsförsäkringen. [52] 
 Större ekonomisk trygghet för förtroendevalda. Rätt till ersättning vid arbetslöshet. [54] 
 En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner. [57] 
 Ett nationellt kunskapscentrum för arbetsmiljö 
 – behov och förutsättningar. [60]