sou 2013 33  
  
 En myndighet för alarmering 
 Betänkande av Alarmeringstjänstutredningen 
 Stockholm 2013 
 SOU 2013:33 
  
 SOU och Ds kan köpas från Young kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Young Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss – hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Omslag: Thomas. 
 Tryckt av Thomas. 
 Stockholm 2013 
 ISBN  
 978-91-38-23937-7 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för 
 Försvarsdepartementet 
 Regeringen beslutade den 1 december 2011 att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se över samhällets alarmeringstjänst. Översynen har haft till syfte att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. I uppdraget har ingått att kartlägga samhällets alarmeringstjänst, pröva och föreslå i vilken organisationsform verksamheten ska bedrivas. 
 Genom tilläggsdirektiv den 4 april 2012 förlängdes utrednings- tiden så att slutredovisning av uppdraget skulle ske senast den 30 april 2013. 
 Som särskild utredare förordnades f.d. generaldirektören Harrison från och med den 4 april 2012. Som sekreterare förordnades den 12 april 2012 Morrison. Den 2 januari 2013 beslutades att Morrison skulle vara huvudsekreterare i utredningen. Som sekreterare förordnades den 5 maj 2012 departementsekretaren Peterson. Den 25 februari 2013 för- ordnades juristen Palmer 
  som sekreterare i utredningen. 
 Utredningen, som har antagit namnet Alarmeringstjänst- utredningen, överlämnar härmed sitt betänkande  
 En myndighet för alarmering  
 (SOU 2013:33). 
 I och med detta är utredningens uppdrag avslutat. 
 Stockholm i april 2013 
 Harrison 
 Mcguire 
 BrownPalmer 
  
 Innehåll 
  
 5 
 Innehåll SOU 2013:33 
  
 6 
 SOU 2013:33 Innehåll 
  
 7 
  
 7.5 
  
 Närmare beskrivning av larmbehandling av olika typer 
  
 8.1 
  
 Utredningens kartläggning – observationer och 
  
 8.2 
  
 Rapport om kommunernas och landstingens syn på 
  
 8.4 
  
 Kommuner och landsting – utvecklingstendenser och 
  
 8 
 SOU 2013:33 Innehåll 
  
 9.7 
  
 Förutsättningar för personer som talar andra språk än 
  
 9 
  
 10 
  
 11 
 Sammanfattning 
 Uppdraget och utgångspunkter 
 Utredaren har haft regeringens uppdrag att se över samhällets alarmeringstjänst i syfte att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. 
 En central utgångspunkt har varit att säkerställa den enskildes möjlighet att komma i kontakt med samhällets räddningsorgan och få snabb hjälp i en nödsituation. En annan utgångspunkt har varit att en samordnad alarmeringstjänst ska eftersträvas för att främja stärkt samverkan, minimera hanteringstider och skapa förut- sättningar för ett optimalt nyttjande av samhällets samlade resurser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa. 
 I utredningens direktiv betonas också att en samordnad alarmeringstjänst är en viktig grund för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap och för samordningen av lägesbild och resurser vid större händelser och kriser i samhället. 
 Nuläge och problembild 
 Sverige har i jämförelse med många andra länder haft en väl samordnad alarmering. En grundläggande styrka har varit ett enda och gemensamt nödnummer 112, tidigare 90 000. En annan faktor har varit samordningen av larmbehandlingen i alarmeringsbolaget SOS Alarm, som bildades 1973 och som ägs gemensamt av staten samt av kommuner och landsting via SKL. 
 De grundläggande motiven för samordning har varit att en nödställd person enkelt ska kunna komma i kontakt med hjälp- organ och att möjliggöra effektiva och samordnade räddnings- insatser. En samordning har också bedömts vara kostnadseffektiv. 
 13 
  
 Utredningen bedömer att dessa motiv är giltiga än i dag. Den kartläggning och analys som genomförts visar dock att den nuvarande modellen har brister. 
  
 Modellen med samordning genom SOS Alarm är frivillig och bygger på samförstånd. I dag vill flera kommuner och landsting kunna välja alternativa lösningar för alarmering. 
  
 Statliga myndigheter har egna ledningscentraler som inte har varit samordnade med SOS Alarm. 
  
 Styrningen av SOS Alarm har brister till följd av att både staten och kommunsektorn har dubbla roller som ägare och kunder till SOS Alarm. 
  
 Aktiebolagsformen har försvårat samverkan med räddningsorgan och myndigheter. 
  
 Larmkedjan har blivit allt mer komplex genom ökade krav på särskild kompetens och rutiner i larmbehandlingen. Nya aktörer ökar komplexiteten. 
  
 Nya aktörer som etablerar larmcentraler opererar utanför de ordinarie samverkansstrukturerna och delar inte information om inträffade händelser och tillgängliga räddningsresurser. 
  
 Tillsyn och uppföljning har brister i samordning, systematik och riskbedömning. 
  
 Regler om alarmering och krav på larmbehandling saknas. 
  
 Ingen enskild aktör har i dagens system ett tydligt ansvar för helheten och för att säkerställa att den enskilde får säker och effektiv hjälp i en nödsituation. 
  
 Utredningen bedömer sammantaget att utvecklingen visar tendenser till ett fragmentiserat alarmeringssystem som på sikt kan innebära risker för samhällets förmåga att säkerställa människors skydd och undsättning i allvarliga och brådskande nödsituationer. En ökad komplexitet försvårar också samverkan mellan samhällets räddningsorgan. På sikt kan det försämra samhällets förmåga att hantera allvarliga händelser och kriser. 
 14 
  
 Överväganden och förslag 
 Utredningens överväganden och förslag har fokus på följande åtgärder: 
  
 Ökad nationell samordning och styrning av alarmeringen 
  
 En statlig alarmeringsmyndighet 
  
 Reglering av alarmering i lag 
  
 En gemensam teknisk plattform utvecklas 
  
 Samlad uppföljning och tillsyn av alarmeringsförhållanden 
  
 Mot bakgrund av den problembild och de iakttagelser som fram- kommit, bedömer utredningen att den nationella styrningen över alarmeringsförhållandena behöver stärkas. Motivet är att säkerställa en säker, effektiv larmbehandling och likvärdiga förhållanden i hela landet. Styrningen ska präglas av ett tydligare helhetsperspektiv på den enskildes behov att få snabb och säker hjälp i en nödsituation. 
 Statlig alarmeringsmyndighet 
 Utredningen föreslår att en nationell alarmeringsfunktion inrättas med uppdrag att säkerställa en snabb, säker och effektiv larm- behandling. Verksamheten ska bedrivas i myndighetsform för att tillgodose behovet av långsiktigt stabila förutsättningar, ge bättre förutsättningar för samverkan samt för att ge riksdag och regering bättre möjligheter att styra och granska verksamheten. 
 Ett ökat statligt åtagande inom alarmering ställer krav på att verksamhetens omfattning och inriktning noga prövas. Statens ansvar bör inte överskrida vad som kan vara nödvändigt för att säkerställa de nationella mål och utgångspunkter som ligger till grund för utredningens arbete. Endast staten kan förväntas ta det övergripande ansvaret för att säkerställa detta. Därtill kommer att alarmering i nödsituationer är att betrakta som en grundläggande samhällsviktig tjänst för att säkra enskildas trygghet och säkerhet. Sådan verksamhet bör enligt utredningens mening inte vara föremål för konkurrens på en öppen marknad och bör heller inte drivas på affärsmässiga villkor. 
 15 
  
 Alarmeringsmyndighetens ansvar och uppgifter 
 Myndigheten ska ansvara för att ta emot nödsamtal på larm- nummer 112, bedöma prioritet och räddningsbehov och därefter vidareförmedla larmuppdrag till berörda räddningsorgan och myndigheter. Vid identifiering av situationer som bedöms kräva omedelbar utryckning ska larmoperatören direkt kunna aktivera en första åtgärd. 
 Myndigheten ska vidare kunna utföra varnings- och informations- tjänster samt erbjuda stöd och gemensam infrastruktur till samverkande räddningsorgan. 
 Myndigheten ska ha samma ansvar och uppgifter vad gäller vardagshändelser och allvarliga olyckor som i kris. 
 Fokus på nödsituationer 
 Verksamheten ska inriktas på larm på nödnummer 112 som avser nödsituationer som bedöms kräva brådskande insatser på plats från samhällets räddningsresurser. Ansvaret ska omfatta samtliga sådana larm till kommunal och statlig räddningstjänst, polis samt till landstingens hälso- och sjukvård. Andra larmärenden ska i högre utsträckning kunna vidarebefordras till räddningsorgan och andra myndigheter. 
 I enlighet med en renodling av verksamheten bedömer utredningen att myndighetens verksamhet inte bör omfatta kommersiella larm- och säkerhetstjänster, där det i dag finns en fungerande marknad med flera privata aktörer. 
 Organisation och kompetens 
 Den nya myndigheten ska bestå av en central funktion för ledning, stöd och samordning och regionala larmcentraler för den operativa verksamheten. 
 Utredningen föreslår en koncentration till färre larmcentraler med större kapacitet. Större och mer robusta larmcentraler har bättre förutsättningar att uppnå kravet på en snabb, säker och effektiv larmbehandling. Syftet är också att underlätta en ökad harmonisering av arbetsprocesser och rutiner som stöder målet om en likvärdig service till alla medborgare. Erfarenheterna från den reform som genomförts i Finland, innebärande en övergång till 
 16 
  
 sammanlagt sex nödcentraler, ger stöd för ett sådant synsätt. Genom att myndigheten ska ha samma ansvar och uppgifter vad gäller vardagshändelser och allvarliga olyckor som i kris, krävs också att centralerna har tillräcklig bemanning och kapacitet. 
 Utredningens bedömning är att antalet regionala larmcentraler bör uppgå till  
 5–7 
  centraler. Den regionala indelningen och lämpliga orter för larmcentralerna behöver göras med utgångs- punkt i de samverkansytor som den operativa verksamheten kommer att ha med räddningsorgan och myndigheter på olika nivåer i samhället. 
 För att säkerställa hög professionell kompetens i larm- centralerna föreslås att en särskild yrkesutbildning tas fram för larmoperatörer. Utbildningen bör omfatta grundläggande kunskaper inom olika räddningsområden, metodik och träning i intervjuteknik för nödsamtal samt utbildning i logistik och stabs- arbete. Utbildningen bör omfatta minst ett och ett halvt års utbildning. 
 Ökad samverkan i teknik och lokaler 
 Alarmeringsmyndighetens verksamhet ska bedrivas i nära samverkan med ansvariga myndigheter och hjälporgan på lokal, regional och statlig nivå. Möjligheterna att samutnyttja lokaler och teknik och andra stödfunktioner behöver tas till vara för att effektivisera larmbehandlingen och räddningsinsatserna. Erfarenheter från pågående samverkansformer och projekt visar att en närmare samverkan ger flera positiva effekter i verksamheten. 
 Utredningen föreslår att en gemensam teknisk plattform utvecklas för larmbehandling, informationsdelning och informat- ionssamordning. Utredningen föreslår att regeringen uppdrar åt Myndigheten för samhällskydd och beredskap (MSB) att utarbeta ett förslag till en sådan teknisk plattform som är gemensam för alla berörda myndigheter och aktörer. 
 Stärkt uppföljning och tillsyn 
 För att säkerställa att alarmeringen fungerar säkert och effektivt behövs ökad uppföljning och en mer heltäckande och systematisk tillsyn. Alarmeringsmyndigheten föreslås få ett samlat ansvar för 
 17 
  
 att följa upp larmbehandlingstider och kvalitet i verksamheten och kunna ta initiativ till förändringar som innebär förbättringar i rutiner för larmbehandling. 
 Utredningen föreslår vidare att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ska utöva samlad tillsyn över alarmerings- verksamheten. 
 Larmnummer 112 
 För att säkerställa behovet av nationell samordning ska larm- nummer 112 fortsatt vara det enda och gemensamma larmnumret i landet för nödsituationer som bedöms kräva omedelbara insatser från samhällets räddningstjänst, polis samt hälso- och sjukvård. Andra informationsnummer eller webbaserade tjänster ska i ökad utsträckning kunna avlasta  
 112-numret. 
  Utredningen föreslår att larmnummer 112 bör renodlas för akuta händelser som bedöms kräva omgående insatser på plats av samhällets hjälporgan och räddningsresurser. 
 En bred och lättillgänglig information till allmänheten om samhällets larm- och informationsnummer måste tas fram. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) föreslås få ansvar för det. MSB föreslås också ansvara för informationsnumret 113 13. 
 Utredningen föreslår att kraven på teleoperatörer behöver skärpas när det gäller att förebygga och åtgärda driftsstörningar i näten. Utredningen konstaterar att det i dag inte finns krav på tillgång till telefoni i hela landet, s.k. yttäckning. Detta innebär att möjligheterna att ringa nödnummer 112 eller på annat sätt larma i en nödsituation kan påverkas. 
 Lag om alarmering 
 Utredningen föreslår en lag med bestämmelser om alarmeringen, den nya myndighetens ansvar och verksamhet samt räddnings- organens skyldigheter. 
 18 
  
 Kostnader och finansiering 
 Den nya myndigheten föreslås finansieras genom anslag på statsbudgeten. Kostnaderna för myndighetens förvaltning beräknas uppgå till cirka 550 miljoner kronor. De ökade kostnaderna för staten föreslås finansieras genom omfördelningar mellan anslag inom utgiftsområde 6, Försvar och samhällets krisberedskap och genom en reglering mellan stat och kommunsektorn. 
 För omställning beräknas kostnader om  
 30–50 
  miljoner kronor per år under cirka tre år. Medlen , som föreslås anvisas redan 2014, föreslås finansieras inom utgiftsområde 6. 
 Genomförande 
 Den nya myndigheten föreslås inrättas den 1 januari 2015. Utredningens förslag behöver förberedas i flera steg. 
 För förändringar av verksamhet i bolaget SOS Alarm krävs att staten inleder förhandlingar med företrädare för Sveriges Kommuner och Landsting, som genom SKL Företag AB äger hälften av bolaget. 
 För inrättandet av den nya myndigheten behöver en organisationskommitté tillsättas för att förbereda det praktiska genomförandet. En organisationskommitté bör kunna tillsättas så snart riksdagen har beslutat om nödvändiga förutsättningar för den förändring som ska genomföras. 
 Utredningens bedömning är att genomförandet av de föreslagna förändringarna behöver ske inom en relativt avgränsad tidsperiod för att inte riskera kompetensbortfall och effektnedgång i verk- samheten. Regeringen behöver inför och under genomförandet säkerställa att samhällsviktig verksamhet vid SOS Alarm kan upp- rätthållas på ett sådant sätt att verksamhetens funktionalitet säkras. 
 19 
 Summary 
 Directives 
 The Inquiry was assigned to review the current emergency services system in Sweden, including the emergency number 112 and SOS Alarm centers, to ensure that it is secure and effecient. 
 A central starting point has been to ensure that citizens in a situation of emergency may be Davis police services, ambulance and other rescue services. Another requirement is to enhance coordinated actions, and ensure quick responses Dougherty the optimal use of resourses. The importance of coordinated actions in crisis management and public security is emphazied in the directives. 
 Current Situation 
 For a long time Sweden has had a comparably  
 well-coordinated 
  emergency services system based on the single emergency number 112 (formely 90 000 in Sweden) and integrated emergency services centres run by SOS Alarm, a company owned by the Swedish Government and the Swedish Association of Local Authorities and Regions. The original motive for coordination was that the individual easily and quickly be able to get in contact with emergency services in an emergency situation, and to ensure coordinated actions by the police services, ambulance and other rescue services. Also, cooperation was believed to be  
 cost-efficient. 
  
 According to the Inquiry, the fundamental reasons for coordination of emergency services are still Wu. However, the analysis of the investigations shows that the current model has has some weaknesses. Firstly, the model of coordination is voluntary, which means that each authority can choose how to connect their services to the SOS Alarm emergency services 
 21 
 Sammanfattning SOU 2013:33 
 centers. Government agencies with emergency rescue services including the Police, have never been coordinated to these emergency centers. 
 Rubio, SOS Alarm today operates in a market where new players are establishing as operators of emergency services. Several municipalities and counties express that they intend to choose other providers of emergency services, and some have already done so, especially in more Brennan. A further problem is that there is no basic regulation or law for emergency services, and no general requirements established for e.g. technical support systems, sharing of information and communication and overall coordination. 
 The assessment of the Inquiry is that the emergency services system is becoming increasingly complex and fragmented. In the long run this may pose a risk to public safety and security and crisis management. 
 Proposals 
 The proposals comprise the following issues: 
  
 Strengthened national governance 
  
 National authority for emergency services 
  
 Legislation on emergency services 
  
 Monitoring and control 
  
 Strengthened National Governance 
 The Inqury proposes measures to strengthen national governance to safeguard that emergency call services and across the country. 
 National Authority for Emergency Services 
 A national authority is proposed for ensuring safe, efficient and equal emergency services across the country. The authority will be responsible for receiving emergency calls on number 112, evaluate the need for assistance and, in case of urgent need for assistance, 
 22 
  
 alertering the appropriate emergency rescue service. The services of the authority will encompass emergency calls to rescue services in municipalities and state agencies, ambulance service and police services. The authority Williams offer support to rescue services and authorities, for exemple public warning services or coordination services during major or serious incidents, or in crisis management. 
 Focus on emergencies 
 The services of the authority will have a stronger focus on genuine emergencies, i.e. when there is an imminent danger to life, health or property and urgent assistance is needed.  
 Non-urgent 
  emergency calls will be directed or forwarded to other information numbers or services provided by cooperation authorities. An overall objective is that the authority should be sufficiently robust to perform its services even during a prolonged crisis. The proposed authority should not provide commercial services. 
 Organization 
 The Inquiry proposes a structure with fewer and more robust emergency service centers in order to improve efficiency and harmonization of service to the citizens across the country. Larger and more robust centers are also better placed to meet the requirement for fast, safe and effecient emergency services. 
 The number of emergency centers are proposed to be Banks to 5 or 7 centers. Considerations on the regional breakdown and suitable locations for the centers need to be made on the basis of the interaction with rescue serices and authorities at different levels of society. 
 Cooperation with rescue services and authorities 
 Services are proposed to be carried out in close cooperation with the authorities and emergency services on local, regional and state level. Improved technical support systems will be an important part of cooperation in emergency respons actions. In time, a closer 
 23 
  
 interaction can also be achieved through  
 co-location 
  in emergency services and response centers. 
 Monitoring and control 
 Measures are proposed to improve monitoring,  
 following-up 
  of response actions and quality of services. The Swedish Civil Contingenies Agency is proposed to answer for supervision and control of emergency call services and emergency respons services overall. 
 Emergency number 112 
 To safeguard national coordination, the emergency number 112 will continue to be the single public safety answering point for emergency calls in Sweden. The emergency number need to be further restricted to urgent emergency calls. Therefore,  
 non-urgent 
  calls will be directed to information numbers and other contact points. Measures are proposed to enhance public information on available emergency and information numbers and what number to use in different situation. 
 The Inquiry recommends that requirements be raised on telephone companies to provide reliable and robust telecommunication services, as a prerequisite for emergency call services on 112. Also, there are gaps in telecommunication services in some parts of the country that may impair emergency services. 
 Legislation 
 The Inquiry proposes that certain fundamental provisions concerning emergency services should be regulated by law. 
 Costs and Financing 
 Costs for the implementation of the proposed emergency service authority are estimated to 550 million SEK. The inceased costs for central government are proposed to be financed through reallocations within the State Budget, including an adjustment 
 24 
  
 between central government and municipalities and local authorities. Temporary cost for restructuring and adjustments are estimated to approximatly 30– 50 million SEK for a period of three years. 
 Implementation Plan 
 The new authority for emergency services is proposed to be established on 1 January 2015. The implementation of the proposals needs to be prepared in several steps. Changes concerning the company SOS Alarm requires that the Government state engages in negotiations with representatives of the Swedish Association of Local Authorities and Regions. 
 An special committee is proposed to be set up to prepare the proposed emergency services authority and changes in the stucture of emercency service centers. The overall implementation should be carefully planned and properly monitored to maintain quality and safety in emergency services. 
 25 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om alarmering 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Inledande bestämmelser 
  
 1 §  
 Bestämmelserna i denna lag syftar till att säkerställa en effektiv, säker och ändamålsenlig alarmering av polis, räddningstjänst samt hälso- och sjukvård. 
  
 2 §  
 Med alarmering avses i lagen mottagning av och behandling av nödsamtal på larmnummer 112 eller annan larmväg som avser en nödsituation och bedöms kräva omedelbara insatser från räddningsorgan. 
  
 3 §  
 I lagen avses med räddningsorgan statliga eller kommunala myndigheter som ansvarar för räddningsinsatser enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, landsting som ansvarar för hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) samt polismyndigheter som ansvarar för uppgifter enligt polislagen (1984:387). 
 Ansvar för alarmering 
  
 4 §  
 För ändamål som anges i 1 § ska det finnas en statlig myndighet med ansvar för alarmering. Den myndighet som regeringen bestämmer ska ansvara för alarmering. 
 Myndigheten ansvarar också för varning och information samt stöd och infrastruktur för alarmering. 
 27 
  
 För alarmering ska det finnas regionala larmcentraler. 
 Behandling av nödsamtal 
  
 5 §  
 Myndigheten ska ta emot nödsamtal på larmnumret 112 eller annan larmväg, bedöma situationen, prioritera och förmedla larmuppdrag till räddningsorganen. 
  
 6 §  
 Myndigheten får besluta om att larma ut en räddningsinsats om det bedöms föreligga en nödsituation och överhängande fara hotar människors liv och hälsa, egendom eller miljö. 
  
 7 §  
 Nödsamtal på larmnumret 112 eller annan larmväg får spelas in i syfte att säkerställa den information som lämnas under samtalet samt behövs för uppföljning och kontroll av larmbehandlingen. 
 Varning och information 
  
 8 §  
 Myndigheten ska utföra varningar och lämna information på uppdrag av de myndigheter som fullgör uppgifter enligt 
  
 1. 
  
 lagen (2003:877) om skydd mot olyckor, 
  
 2. 
  
 lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap, 
  
 3. 
  
 förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap, eller 
  
 4. 
  
 lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. 
  
 Om det inte kan anstå får myndigheten själv utfärda varningar och lämna information till allmänheten och andra myndigheter. 
 Stöd och infrastruktur 
  
 9 §  
 Myndigheten ska se till att räddningsorganen kan få del av information om inkommande larm. Myndigheten ska även kunna stödja räddningsorganen i samband med deras insatser. 
 Myndigheten ansvarar för att det finns en teknisk infrastruktur för ärendehantering, informationsdelning och kommunikation. 
 28 
  
 10 §  
 Myndigheten ansvarar för att följa upp och utveckla larm- behandlingen. 
 Räddningsorganens skyldigheter 
  
 11 §  
 Räddningsorganen ska säkerställa att de kan ta emot larmuppdrag enligt denna lag. 
  
 12 §  
 Räddningsorganen ska se till att de har tillgång till sådan teknisk infrastruktur som sägs i 9 §. 
 Bemyndigande 
  
 13 §  
 Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, får meddela de föreskrifter som behövs för lagens tillämpning. 
  
 14 §  
 Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter om kompetenskrav för den personal som har ansvar för larmbehandling i den myndighet som har ansvar för alarmering. 
 Tillsyn 
  
 15 §  
 Tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som meddelas med stöd av lagen utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2015. 
 29 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om upphävande av lagen (1981:1104) om verksamhet hos vissa regionala alarmeringscentraler 
 Härigenom föreskrivs att lagen (1981:1104) om verksamhet hos vissa regionala alarmeringscentraler ska upphöra att gälla vid utgången av december 2014. 
 30 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
 Härigenom föreskrivs i fråga om offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) 
  
 dels  
 att det i 32 kap. införs en ny rubrik efter 2 § med följande lydelse och 
  
 dels  
 att det i 32 kap. införs en ny paragraf 2 a § med följande lydelse. 
 32 kap. 
 Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som avser alarmering 
 2 a § 
 Sekretess gäller inom verksamhet enligt lagen (2014:000) om alarmering för uppgifter om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs. 
 För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst tjugo 
 år. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2015. 
 31 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2003:778) om skydd mot olyckor 
  
 dels  
 att rubriken närmast före 6 kap. 10 § ska ha följande lydelse,  
 dels  
 att 6 kap. 10 § ska ha följande lydelse. 
  
 10 § 
 Kommunerna och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen 
 . 
  
 När ett räddningsorgan gör en räddningsinsats skall polis- myndigheten underrättas om insatsen. 
 Om effekterna av en olycka kan kräva särskilda åtgärder till skydd för befolkningen eller miljön i ett annat land än Sverige, skall det räddningsorgan som gör räddningsinsatsen omedelbart underrätta berörd myndighet i det andra landet. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2015. 
 32 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen 
 (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap 
 Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap 
  
 dels  
 att 11, 12 och 13 §§ ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att bilagan till förordningen ska ha följande lydelse, och 
  
 dels  
 att det i förordningen införs en ny bilaga,  
 bilaga 2 
 , med följande lydelse. 
  
 Myndigheterna ska särskilt 
 1. samverka med länsstyrelserna i deras roll som områdes- ansvarig myndighet, 
 2. samverka med övriga statliga myndigheter, kommuner, landsting, sammanslutningar och näringsidkare som är berörda, 
 3. beakta det samarbete som sker inom Europeiska Unionen och internationella forum i frågor som rör samhällets kris- beredskap, 
 4. beakta behovet av forsknings- och utvecklingsinsatser och annan kunskapsinhämtning såsom erfarenhetsåterföring av inträffade händelser, 
  
 1  
 Förordning 2008:1003 
 33 
  
 5. 
  
 beakta behovet av säkerhet och kompatibilitet i de tekniska system som är nödvändiga för att myndigheterna ska kunna utföra sitt arbete, 
  
 6. 
  
 beakta behovet av deltagande i det samhällsgemensamma radiokommunikationssystemet för skydd och säkerhet (White) som förvaltas av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, och 
  
 7. 
  
 informera Myndigheten för samhällsskydd och beredskap om sin övningsverksamhet för att den ska kunna samordnas med den övningsverksamhet som Myndigheten för samhällsskydd och beredskap planerar. Myndigheterna ska vidare delta i den övnings- verksamhet som berör deras ansvarsområde. 
  
 12 § 
 2 
  
 Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap ska vid behov till Regeringskansliet lämna förslag på förändringar av vilka myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap  
 med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser. 
  
 Myndigheter som anges i bilaga 2 till denna förordning ska ha en tjänsteman i beredskap med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser. 
 Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap ska vid behov till Regeringskansliet lämna förslag på förändringar av vilka myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap  
 enligt första stycket. 
  
 2  
 Senaste lydelse enligt förordning 2008:1003 
 34 
 SOU 2013:33 Författningsförslag 
  
 Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap ska vid behov till Regeringskansliet lämna förslag på förändringar av vilka myndigheter som ska ha förmåga att  
 vid en kris, som berör myndigheternas egna ansvarsområden eller medför behov av samverkan med annan myndighet, omgående kunna upprätta en ledningsfunktion. 
  
 Myndigheter som anges i bilaga 2 till denna förordning ska ha förmåga att vid en kris, som berör myndigheternas egna ansvars- områden eller medför behov av samverkan med annan myndig- het, omgående kunna upprätta en ledningsfunktion. 
 Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap ska vid behov till Regeringskansliet lämna förslag på förändringar av vilka myndigheter som ska ha förmåga att  
 kunna upprätta en ledningsfunktion enligt första stycket. 
  
 3  
 Senaste lydelse enligt förordning (2008:1003). 
 35 
  
 4 
  
 4  
 Senaste lydelse 2012:586. Ändringen innebär att bilagan har fått en numrering  
 Bilaga 1  
 samt att ordet Alarmeringstjänsten har lagts till samverkansområdena; Teknisk infrastruktur, Transporter, Farliga ämnen, Geografiskt områdesansvar samt Skydd, undsättning och vård. 
 36 
  
 37 
  
 5 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2015. 
  
 5  
 Bilaga 2 motsvarar bilaga till regeringens beslut (Fö2011/379/SSK) avseende de myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap och ledningsfunktion enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. Alarmeringsmyndigheten har lagts till. 
 38 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring av lagen 
 (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap 
  
 dels  
 att det i lagen införs en ny rubrik efter 2 kap. 1 § med följande lydelse 
  
 dels  
 att det i lagen införs en ny paragraf 2 kap. 1 a § med följande lydelse. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2015. 
 39 
 1 Uppdrag 
  
 1.1 
  
 Direktiven 
  
 Utredningens uppdrag har varit att se över samhällets alarmerings- tjänst i syfte att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. 
 Som utgångspunkter har gällt att en samordnad alarmerings- tjänst ska eftersträvas för att främja stärkt samverkan, minimera hanteringstider och skapa förutsättningar för ett optimalt nyttjande av samhällets samlade resurser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa. En samordnad alarmeringstjänst är en viktig grund för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap. 
 I uppdraget har ingått att kartlägga nuvarande alarmeringstjänst och anknytande tjänster såsom utalarmering av resurser för hjälp- insatser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa, krisberedskaps- tjänster samt varnings- och informationstjänster. Konsekvenser av att flera operatörer tillhandahåller tjänster för utalarmering, prioritering och dirigering ska beskrivas. Alarmeringstjänstens roll i samhällets krisberedskap ska klargöras. 
 Utredningen ska bedöma och föreslå vilka delar inom allmän ordning, säkerhet och hälsa som ska ingå i samhällets alarmerings- tjänst för att säkerställa: 
  
 de enskildas säkra och lika rätt till att få kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation, 
  
 samhällets behov av samverkan och en samordnad hantering vid olika typer av nödlägen, 
  
 en effektiv, säker, sammanhållen och obruten larmkedja, 
  
 möjligheten till förutsättningar för en aktuell bild över sam- hällets samlade resurser för hjälpinsatser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa samt 
  
 41 
  
 möjligheten för en aktuell bild över vilka insatser som pågår inom allmän ordning, säkerhet och hälsa och att denna information kan tillhandahållas myndigheter som har behov av uppgifterna för sin verksamhet. 
  
 Utredaren ska vidare bedöma och föreslå vilka krisberedskaps- tjänster som ska ingå i samhällets alarmeringstjänst. 
 Utredaren ska pröva och föreslå hur alarmeringstjänsten i samhället ska vara organiserad. I detta ingår att ta ställning till hur det offentliga åtagandet bör avgränsas och utformas samt hur verksamheten bör organiseras och finansieras. Även ansvarsfördel- ningen mellan staten, kommunerna och landstingen ska analyseras. Utredaren ska beakta de kriterier för fortsatt statligt ägande som framgår av budgetpropositionen för 2007 
 1 
 . Utredaren ska slutligen föreslå regler för uppföljning och tillsyn av verksamheten för att säkerställa en kontinuerlig kvalitetssäkring. Utredaren ska utifrån sina förslag redovisa nödvändiga författningsändringar. Direktiven framgår av bilaga 1. 
 I tilläggsdirektiv den 4 april 2012 beslutades om förlängd utred- ningstid. Enligt beslutet ska uppdraget redovisas senast den 30 april 2013. Tilläggsdirektiven framgår av bilaga 2. 
  
 1.2 
  
 Utgångspunkter 
  
 1.2.1 
  
 Tidigare propositioner och skrivelser i ämnet 
  
 Den nuvarande ordningen för samordning av alarmeringsförhåll- andena lades fast redan under  
 1970-talet 
  genom beslut av riksdagen att bilda ett för staten, kommuner och landsting gemensamt alarmeringsbolag (prop. 1972: 129, TU 1972: 20, rskr 1972: 329). Bildandet av bolaget, då kallat SOS Alarmering AB, innebar en sammanslagning av statens  
 SOS-tjänst 
  som införts 1956 och de av kommuner och landsting bildade länsalarmeringscentralerna. År 1994 bytte bolaget namn till SOS Alarm Sverige AB och bolaget blev mer uttalat ett affärsdrivande bolag 
 2 
 . Samtidigt tecknades ett alarmeringsavtal mellan staten och bolaget som reglerade SOS- tjänsten, dvs. mottagning och förmedling av larm på nödnummer 112 (tidigare 90 000). 
  
 1 
  
 Prop. 2006/07:1 utg.omr. 24 avsnitt 3.13.1 
  
 2 
  
 Prop. 1993/94:150, bet. 1993/94:TU38, rskr. 1993/94:443 
  
 42 
  
 Efter dessa beslut om förändringar av SOS Alarms verksamhet har inga förändringar av de grundläggande alarmeringsförhåll- andena eller SOS Alarm AB:s verksamhet genomförts på initiativ av regering och riksdag. 
 Förändringar har dock skett i fråga om former och regler för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap. Som följd av en översyn av räddningstjänstlagstiftningen beslutades 2004 att räddningstjänstlagen skulle ersättas av lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Lagen innebär en ökad betoning på förebyggande åtgärder och att kommunerna fick ökade möjligheter till lokal anpassning av verksamhetens organisering. Förändringarna innebar övergripande en övergång från detaljstyrning till en ökad mål- styrning av räddningstjänstarbetet. 
 3 
  
 I en proposition 2002 föreslogs en grundläggande struktur för samhällets krisberedskap, baserad på principer om ansvarsprincipen och geografiskt områdesansvar. 
 4  
 År 2007 inrättades en särskild krishanteringsfunktion i Regeringskansliet. År 2009 inrättades en ny central förvaltningsmyndighet, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, med uppgift att ha en samordnande roll i krisberedskapsarbetet. 
 5  
 Förslaget var en del i en utvecklad sam- ordning och styrning av system för krisberedskap på central nivå. Förslaget om en ny samlad myndighet innebar att Statens räddningsverk m.fl. myndigheter inom området avvecklades. I propositionen anmälde regeringen sin avsikt att genomföra en översyn av SOS Alarm i syfte att anpassa uppdraget till utvecklingen inom krisberedskapsområdet. I en skrivelse till riksdagen år 2010 redogjorde regeringen för hur arbetet med samhällets krisberedskap hade utvecklats efter de förändringar som genomförts.  
 6 
  
 Förändringarna av arbetet med samhällets krisberedskap har inneburit att SOS Alarm har fått nya uppgifter inom detta område. År 2008 reviderades alarmeringsavtalet i viss utsträckning. I det nya avtalet tydliggörs att SOS Alarm är en viktig resurs i samhällets krisberedskap. Det ställs även krav på att SOS Alarm ska kunna tillhandahålla landstäckande kommunikation i Sveriges nationella radiokommunikationssystem för samverkan och ledning, White. Vidare krävs att bolaget kan administrera, utveckla och erbjuda 
  
 3 
  
 Prop. 2002/03:119, bet. 2003/04:FöU2, rskr. 2003/04:24 
  
 4 
  
 Prop. 2001/02:158, bet. 2001/02:FöU10, rskr. 2001/02:261 
  
 5 
  
 Prop. 2007/08:92, bet. 2007/08:FöU12, rskr. 2007/08:193 
  
 6 
  
 Skr. 2009/10:124 
  
 43 
  
 samordningstjänster inom systemet. Slutligen ska SOS Alarm på uppdrag av behöriga myndigheter vidareförmedla information till beredskaps- och ledningsfunktionerna vid centrala statliga myndig- heter med särskilt ansvar för krisberedskap enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. 
  
 1.2.2 
  
 Andra utredningar av betydelse för denna utrednings uppdrag 
  
 Riksdagen beslutade i december 2012 att Rikspolisstyrelsen och de 21 polismyndigheterna ska ombildas till en sammanhållen myndighet den 1 januari 2015. 
 7  
 Regeringen har därefter uppdragit åt en särskild utredare att genomföra förändringen. Enligt de direktiv som ligger till grund för den pågående ombildningen ska Polismyndigheten ha en geografisk organisation i ett antal polis- regioner. 
 8  
 Som riktlinjer anger regeringen att de nuvarande sju samverkansområdena för polisen kan utgöra lämplig indelning. 
 Utredningen om den statliga regionala förvaltningen lämnade i sitt slutbetänkande i december 2012 förslag till en ny geografisk indelning i sju statliga regionala områden, som ska ligga till grund för statliga myndigheters regionala indelning. 
 9  
 Länsstyrelserna föreslås få en ny geografisk struktur med elva länsstyrelser, innebärande en sammanslagning och förändring från nuvarande 21 länsstyrelser. Utredningen föreslår att länsstyrelsernas uppdrag och uppgifter renodlas till färre områden. Ett område som föreslås få en mer framträdande roll inom länsstyrelsen är samhällsskydd och krisberedskap. Utredningens förslag bereds för närvarande i Regeringskansliet. 
 I övrigt kan nämnas att en särskild utredare har uppdraget att se över fördelningen av statens bestånd av försvarsfastigheter. Till utredningsuppdraget har också lagts uppgiften att föreslå hur ansvaret för den framtida förvaltningen och finansieringen av länsstyrelsernas lokaler för krisledning ska organiseras. 
 10  
 Vidare pågår arbetet med att förbereda inrättandet av en ny tillsyns- myndighet för hälso- och sjukvård och socialtjänst, Inspektionen för vård och omsorg. Den nya myndigheten, som övertar ansvaret 
  
 7 
  
 Prop. 2012/13:1:100, bet. 2012/13:JuU1, rskr. 124 
  
 8 
  
 Dir. 2012:129 Ombildning av polisen till en sammanhållen myndighet 
  
 9 
  
 Statens regionala förvaltning – förslag till en angelägen reform (SOU 2012:81) 
  
 10 
  
 Utredningen om omstrukturering av statens bestånd av försvarsfastigheter (S 2012:01, dir. 2012:6 och dir. 2012:103) 
  
 44 
  
 för tillsynsverksamheten från Socialstyrelsen, ska inrättas den 1 juni 2013. 
 11 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har i en pro- memoria från  
 2011-05-26 
  redovisat sin bedömning att regeringen borde tillsätta en utredning om samhällets alarmeringstjänst i syfte att klarlägga ansvarsförhållanden, gränsdragningen mellan offentlig och kommersiell verksamhet samt för att belysa betydelsen av en sammanhållen larmkedja. I promemorian redovisas ett antal områden där det enligt myndighetens bedömning finns oklarheter eller problem i nuvarande alarmeringsförhållanden. 
 12 
  
 Riksrevisionen redovisade i november 2012 resultaten av en granskning av statens insatser inom ambulansverksamheten (RiR 2012:20). Granskningen hade inriktning på de delar av alarmeringen som rör vårdärenden och ambulanssjukvård, och berörde även styrning och tillsyn med avseende på SOS Alarms verksamhet. 
  
 1.2.3 
  
 Utgångspunkter för utredningens arbete 
  
 Utgångspunkter för utredningens arbete har varit de grund- läggande principer eller värden som anges i direktiven, dvs. att säkerställa de enskildas säkra och lika rätt till att få kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation. Vidare anges att behovet av en samordning av hantering av olika typer av nödlägen ska säkerställas och att larmkedjan ska vara effektiv, säker och sammanhållen. Samordning och samverkan vid händelser i vardag och vid större händelser eller krislägen förutsätter att det är möjligt att dela information om aktuella händelser, lägesbilder och pågående insatser. 
 En central förvaltningspolitisk utgångspunkt är att samhälls- service ska utformas på ett likformigt och rättssäkert sätt. Verksamheten ska bedrivas under former som medger insyn och öppenhet och möjligheter till granskning av verksamheten. En väl utformad tillsyn och kontroll är en viktig del i detta. En generell utgångspunkt är vidare att det offentliga åtagandet noggrant ska prövas och avgränsas. 
  
 11  
 Utredningen om inrättande av en tillsynsmyndighet för hälso- och sjukvård och socialtjänst - Inspektionen för vård och omsorg (S 2012:05), dir. 2012:67. 
  
 12  
 PM  
 2011-05-26, 
  ärendenummer  
 2010-3341-8. 
  
 45 
  
 1.3 
  
 Utredningens arbete 
  
 Utredningens arbete inleddes i april 2012. Utredningen har bedrivit sitt arbete genom inhämtande av underlag från de myndigheter och organisationer som nämns i utredningens direktiv, dvs. Kustbevakningen, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Rikspolisstyrelsen, Sjöfartsverket, Socialstyrelsen, Strålsäkerhets- myndigheten, Post- och telestyrelsen, SOS Alarm Sverige AB och Sveriges Kommuner och Landsting. Utredningen har haft tillgång till en kontaktperson på respektive berörd myndighet och organisation för inhämtande av faktaunderlag och för behandling av särskilda frågor. Möten har också hållits med företrädare för respektive myndighet och organisation. 
 När det gäller SOS Alarm har ett flertal möten hållits med syfte att inhämta faktaunderlag och andra kunskaper om alarmerings- verksamheten. Utredningen har haft möten med SOS Alarm (styrelsen, styrelsens ordförande, bolagets ledning, olika befattningshavare i bolaget) och har också fått möjlighet att följa verksamheten på plats i  
 SOS-centralen 
  i Stockholm. 
 Vid två tillfällen under våren 2013 har utredningen hållit informations- och samrådsmöten med berörda myndigheter och organisationer. Vid dessa möten har även representanter från länsstyrelsen i Stockholms län och Statens haverikommission deltagit. 
 Utredningen har även haft möten eller annat samråd med andra berörda myndigheter. Bland dessa kan nämnas Statens haveri- kommission, Trafikverket, Transportstyrelsen samt Länsstyrelserna i Stockholms respektive Uppsala län. Utredningen har även haft ett informationsmöte i Regeringskansliet med företrädare för berörda departement. Härutöver har utredningen haft möten med Sveriges Dövas Riksförbund och med företrädare för Mccullough samt den grupp av landsting, Fyrklövern, som sedan november 2011 har avtal med Mccullough om larmtjänster som avser prioritering och dirigering av ambulans. Utredningen har även träffat forskare vid institutionen för klinisk forskning och utbildning vid Södersjukhuset (Karolinska Institutet). 
 När det gäller kommuner och landsting har utredningen haft ett flertal möten med företrädare för Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, samt deltagit i möten, konferenser och nätverk som SKL har arrangerat i olika frågor. Utredningen har även haft möten med företrädare för 73 kommuner och sex län i övre och 
 46 
  
 nedre Norrland och med företrädare för räddningstjänsten m.fl. i Jönköpings län. Utredningen har genomfört studiebesök hos räddningstjänsten i Örebro, "Trygghetens Hus" i Östersund, Södertörns brandförsvar, Storstockholms räddningstjänstförbund, Sjöfartsverkets ledningscentral JRCC och Kustbevakningens regionledning i Göteborg, Kustbevakningens ledningscentral i Nacka Strand, Stockholm. Möten och studiebesök har genomförts i syfte att följa utvecklingen i Projekt Vardagssamverkan i Stockholmsregionen. Utredningen har informerat om utredningens arbete vid fyra konferenser, Konferens för räddningscheferna i SydSverige, Nätverket 100 000 – kommunernas möte i Örebro, Räddningschefskonferens i Marstrand och Höstkonferens om landstingens krisberedskap. 
 Utredningen har vidare genomfört en enkätundersökning i syfte att kartlägga kommuners och landstings syn på alarmerings- frågorna. Undersökningen genomfördes av Hägg Konsult AB. 
 Utredningen genomförde i augusti 2012 ett studiebesök vid Nödcentralsverket och nödcentralen i Kervo i Finland. Vid mötet deltog företrädare för Inrikesministeriet och Finansministeriet samt Nödcentralsverkets generaldirektör och avdelningschefer. Utredningen har vidare haft ett möte med företrädare för norska Faulkner och beredskapsdepartementets räddnings- och beredskaps- avdelning. 
 Utredningen har haft samråd med utredningen om översyn av statlig regional förvaltning (Fi 2009:07), med genomförande- kommittén för den nya polismyndigheten (Ju 2012:16), utredningen om omstruktureringen av statens fastighetsbestånd (S 2012:01) samt patientmaktsutredningen (S 2011:03). 
 47 
  
 2 
  
 Samhällsskydd och krisberedskap 
  
 2.1 
  
 Samhällets säkerhet 
  
 Målen för samhällets säkerhet är att värna befolkningens liv och hälsa, värna samhällets funktionalitet och värna förmågan att upp- rätthålla grundläggande värden som demokrati, rättssäkerhet och mänskliga fri- och rättigheter. 
 1  
 Det som idag definieras som samhällets krisberedskap har över tid utvecklats från att vara en del av den verksamhet som behövs för att förbereda landet för krig (totalförsvar) till att vara en integrerad del i varje samhällsviktig aktörs verksamhet. Samhällets ansvar delas upp geografiskt och i samhällets olika sektorer. 
 Även om det offentliga har ett omfattande ansvar för samhällets funktionalitet har enskilda också ett ansvar. Det innebär att enskilda dvs. såväl individer som icke offentliga aktörer bör ha insikt om att allvarliga händelser och kriser kan uppstå och att samhället då kan behöva göra omprioriteringar av resurser och verksamheter. Detta innebär också att enskilda aktivt ska ta del av samhällets information och anvisningar. Den enskilde har således en viktig roll i samhällets krisberedskapsarbete. 
 2 
  
 Den svenska säkerhetspolitiken utgår ifrån en bred syn på begreppet säkerhet som inrymmer såväl hot och risker som allvarliga händelser och kriser som militära hot. 
 3  
 Civilt försvar är, i fredstid, det arbete och den verksamhet som bedrivs för att öka samhällets förmåga att motstå ett väpnat angrepp. Genom att det civila försvaret utvecklas utifrån arbetet med samhällets krisberedskap minskar sårbarheten i samhället under såväl fredstida krissituationer som höjd beredskap. I ett läge där Sverige förbereds 
  
 1 
  
 Prop. 2008/09:140, bet. 2008/09:FöU10, rskr. 2008/09:292 
  
 2 
  
 Prop. 2012/13:1 utg.omr. 6, bet. 2012/13:FöU1, rskr. 2012/13:93 
  
 3 
  
 Se s. 72, samma proposition. 
  
 49 
  
 för krig utgör civilt försvar och militärt försvar tillsammans totalförsvar. Om Sverige är i krig råder högsta beredskap enligt lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap, och då är totalförsvar all samhällsverksamhet som då ska bedrivas. 
  
 2.2 
  
 Skydd mot olyckor och räddningstjänst 
  
 Ett grundläggande säkerhetsarbete i samhället när det gäller vardagens olyckor bedrivs inom området skydd mot olyckor. Skydd mot olyckor syftar till att skapa ett tryggt, säkert och robust samhälle som är förberett för och som även har förmåga att möta sällan förekommande händelser såsom stora och omfattande olyckor. Med begreppet räddningstjänst avses de räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun ska ansvara för en räddningsinsats endast om det är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnader för insatserna och omständigheterna i övrigt. Räddningstjänstens uppdrag är att skapa beredskap för att hindra och begränsa skador. Räddningstjänstens resurser verkar inom hela hotskalan, från vardagens olyckor, vid en kris och under höjd beredskap.  
 4 
  
 Ansvaret för skydd mot olyckor är fördelat mellan enskilda, kommuner och staten. Den enskilde är skyldig att varna och tillkalla hjälp i vissa fall. Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller om en olycka som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön ska om det är möjligt varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Enskilda som ansvarar för byggnader, anläggningar eller farlig verksamhet där en brand eller konsekvenserna av en brand skulle kunna vara omfattande har skyldighet att vidta särskilda åtgärder för brandskydd. 
 Kommunen har inom sitt geografiska område ansvar för olycks- förebyggande åtgärder, räddningstjänst och efterföljande åtgärder. Den kommunala räddningstjänsten har också ansvar för räddnings- tjänst till sjöss när det gäller hamnar, kanaler och strandlinjer. Staten ansvarar för statlig räddningstjänst, där Polisen ansvarar för de statliga räddningstjänsterna fjällräddning och efterforskning av 
  
 4  
 Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, LSO 
 50 
  
 försvunna personer i andra fall, Sjöfartsverket för sjö- och flyg- räddning, Kustbevakningen för miljöräddningstjänst till sjöss och länsstyrelserna för räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. 
 En utgångspunkt är att det i hela landet ska finnas ett tillfredställande och likvärdigt skydd mot olyckor samtidigt som det finns utrymme för hänsyn till lokala förhållanden. Räddningstjänsten ska kunna agera över hela hotskalan, såväl vid den enskilda olyckan som vid kriser och höjd beredskap. 
 Hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjukvårdslagen 
 5  
 omfattas inte av lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, se vidare i avsnitt 2.4. 
 Särskilt om kommunal räddningstjänst 
 Lagstiftningen ger kommunerna stora möjligheter att anpassa räddningstjänstorganisationen efter lokala förhållanden. Kommunfullmäktige antar handlingsprogrammen för den före- byggande verksamheten och för räddningstjänst för varje ny mandatperiod. I den kommunala förvaltningen är det en eller flera nämnder som har ansvar för räddningstjänstfrågor. Innan ett program antas ska samråd ske med berörda myndigheter. I de flesta fall handlar det om samråd med länsstyrelsen i länet. 
 I varje kommun ska finnas en räddningschef. Räddningschefen har bl.a. till uppgift att se till att räddningstjänsten är ändamåls- enligt ordnad utifrån de mål som finns i lagstiftningen och i det kommunala handlingsprogrammet. Vid kommunal räddningstjänst är räddningschefen räddningsledare och leder räddningsinsatser. Räddningschefen kan utse en annan behörig person att vara räddningsledare, men behåller det övergripande ansvaret för verk- samheten. 
 När kommuner väljer att bedriva räddningstjänsten i ett räddningstjänstförbund regleras ofta förhållandet mellan medlems- kommunerna och kommunalförbundet i en förbundsordning som är ett avtal som reglerar och tydliggör politisk styrningsform samt vilka uppgifter kommunalförbundet ska överta och utföra. Kommunfullmäktige i respektive kommun fattar beslut huruvida kommunen ska ingå i ett kommunalt räddningstjänstförbund. 2011 ingår sammanlagt 128 kommuner i 32 kommunala räddningstjänst- 
  
 5  
 Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) 
 51 
  
 förbund. 
 6  
 Personalen inom den kommunala räddningstjänsten kan bestå av heltidsanställda eller anställda med huvudsakligen bered- skapstjänstgöring. Kommunen kan anpassa personalens kompetens till kommunens olika behov och med kommunens ambition för räddningstjänsten. Det är endast behörigheten hos räddningsledare i kommunal räddningstjänst som är reglerat. Räddningstjänsten tilldelas medel inom ramen för kommunens årliga budgetprocess. Räddningstjänstförbunden finansieras genom stadgade och överenskomna medlemsavgifter. Denna avgift betalar sedan kommunen till räddningstjänstförbundet. Om kommunen deltagit i statlig räddningstjänst eller vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övningar i sådan räddningstjänst eller sådan sanering, har kommunen rätt till ersättning. Vidare har en kommun rätt till ersättning av staten om en räddningsinsats medfört betydande kostnader och överstiger en självrisk. 
 Kommunernas kostnader för räddningstjänst 2011 varierade mellan  
 380-3201 
  kr per invånare. 
 7 
  
 Särskilt om statlig räddningstjänst 
 Polismyndigheterna i Dalarna, Jämtlands län, Västerbottens län och Norrbottens län ansvarar för fjällräddningstjänsten. Till sin hjälp har polismyndigheterna Fjällräddningen, som består av frivilliga som utbildas och utrustas av Polisen. Rikspolisstyrelsen och Rikskriminalpolisen står för den nationella samordningen och ansvarar för kvaliteten i Fjällräddningens utbildning och utrustning. Räddningsledare i de delar av landet som inte har fjällräddning kan begära hjälp från fjällräddningstjänsten vid behov. Fjällräddningstjänst betraktas av polisen i normalfallet som en särskild händelse 
 8 
 . Fjällräddningen arbetar under ledning av en räddningsledare från Polisen eller en insatsledare från Fjällräddningen. 
 Polismyndigheterna har ansvar att efterforska personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Efter- 
  
 6 
  
 Räddningstjänst i siffror 2011 (MSB) Excelbilaga 
  
 7 
  
 Öppna jämförelser – trygghet och säkerhet 2012, SKL och MSB 
  
 8 
  
 Med särskild händelse avses en händelse där polismyndigheten hanterar händelsen enligt instruktion i FAP  
  
 201-1. 
  
 52 
  
 forskning av försvunna personer betraktas av polisen i normalfallet som en särskild händelse. 
 9 
  
 Sjöfartsverket är ansvarig för sjö- och flygräddningen. För sjö- och flygräddningen finns en räddningscentral, Joint Rescue Co- ordination Centre  
 ( 
 JRCC) i Göteborg. Sjö- och flygräddningen regleras också i sjölagen, luftfartslagen och internationella konventioner och manualer såsom  
 SAR-konventionen 
 10 
 , 
  Chicago- konventionen 
 11 
 , IAMSAR 
 12  
 och  
 SOLAS-konventionen 
 13 
 . 
  Den operativa ledningen av sjö- och flygräddningsinsatser sker från JRCC. Vid räddningsinsatser används utöver Sjöfartsverkets resurser, resurser från bland annat Sjöräddningssällskapet, Kustbevakningen, Polisen, Försvarsmakten samt kommunerna. 
 Kustbevakningen ansvarar för miljöräddningstjänst till sjöss inom Sveriges sjöterritorium och Sveriges ekonomiska zon samt i Vänern, Vättern och Mälaren. Kustbevakningens operativa verksamhet leds från ledningscentraler i Stockholm och Göteborg. Kustbevakningens har 26 kuststationer inklusive en flygkuststation i Skavsta. 
 Länsstyrelserna 
 Kommunerna ansvarar för räddningstjänstinsatser inom sitt geografiska område, men i fråga om särskilt omfattande insatser kan en länsstyrelse ta över ansvaret för räddningstjänsten i en eller flera kommuner. Planer för hur detta ska gå till ska vara föremål för samråd och beslutas i förväg. Om flera län berörs, leds insatsen av en av de berörda länsstyrelserna. 
  
 9 
  
 RPSFS 2006:14, Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om Polisens planering, organisation och ledning vid särskilda händelser 
  
 10 
  
 International Convention on Maritime Search and Rescue, 1979 , styr bland annat fastställandet av gränser mellan länder, upprättandet av sjöräddningscentraler - tillgänglighet, kompetens och bemanning av dessa, andra ledningsfunktioner, operativa rutiner, resurser och utrustning för sjöräddning. 
  
 11 
  
 Convention of International Civil Aviation är den rättsliga grunden för internationell civil luftfart. Konventionen bekräftade en tidigare konvention från 1919 om den nationella suveräniteten över territoriets luftrum, samtidigt som principen om luftens frihet för fredlig flygning fastslogs. Chicagokonventionen ledde också till att International Civil Aviation Organization (ICAO) bildades. 
  
 12 
  
 International Aeronautical and Maritime Search and Rescue Manual 
  
 13 
  
 International Convention on Safety of Life at Sea, 1974, SOLAS reglerar till exempel Sveriges skyldighet att vidta åtgärder för räddning av nödställda till sjöss längs våra kuster och att se till att det finns tillämplig landbaserad radioutrustning för att via maritima system kunna ta emot larm från och kommunicera med fartyg till sjöss. 
  
 53 
  
 Länsstyrelserna ansvarar särskilt för att leda räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärnteknisk anläggning och för sanering efter sådana utsläpp som är en del av den statliga räddningstjänsten. 
 14  
 Länsstyrelsen ska säkerställa att den allmänhet som troligen kommer att beröras av en nödsituation som medför risk för strålning ges information om de hälsoskyddsåtgärder som ska vidtas och de regler som gäller vid en sådan situation. Länsstyrelsen ska också säkerställa att de som kan komma att delta i räddningsaktioner i händelse av en nödsituation ges lämplig och regelbunden uppdaterad information om riskerna. 
 Länsstyrelsen ska vidare upprätta program för räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen och sanering. De program som upprättas av länsstyrelserna i Uppsala, Kalmar och Hallands län ska dessutom behandla frågor om utalarmering, utrymning, utdelning av jodtabletter och plan för personalförsörjning. 
 Länsstyrelserna har särskilt ansvar inom krisberedskapen att utifrån sitt geografiska områdesansvar vara en sammanhållande funktion och under en kris samordna verksamhet mellan kommuner, landsting och myndigheter. 
 Statens haverikommission 
 Statens haverikommission är en myndighet med uppgift att undersöka olyckor i syfte att förbättra säkerheten. De under- sökningar som Haverikommissionen genomför syftar till att klarlägga händelseförlopp och orsaker till en händelse och de skador som uppkommit men inte till att fastställa ansvar eller skuld. Undersökningarna ska ge underlag för en bedömning av de insatser som samhällets räddningstjänst har genomfört i samband med en händelse och om det finns skäl för att vidta förbättringar av räddningstjänstens arbete. Haverikommissionens verksamhet regleras bl.a. i lagen (1990:712) om undersökning av olyckor. 
  
 2.3 
  
 Samhällets krisberedskap 
  
 Med en kris avses en händelse som drabbar eller berör många människor och stora delar av samhället samt hotar grundläggande värden och funktioner. Vid allvarliga händelser och kriser med 
  
 14  
 4 kap. 6 § och 8 § första stycket LSO 
 54 
  
 nationella konsekvenser är det främst regeringens uppgift att hantera övergripande normativa och strategiska frågor samt på en övergripande nationell nivå säkerställa en effektiv krishantering. Men ansvaret för samordning av åtgärder som krävs för att hantera en allvarlig händelse eller kriser av nationell karaktär ligger på de statliga förvaltningsmyndigheterna. För att samhället ska kunna motstå och hantera en kris krävs det att berörda aktörer minskar sin sårbarhet i sin verksamhet och vidtar förberedande åtgärder som möjliggör ett samordnat och skyndsamt agerande – kris- beredskap. Utgångspunkten är att samhällets krisberedskap ska bygga på den verksamheten som normalt genomförs för att förebygga och hantera olyckor och störningar. 
 15 
  
 Med utgångspunkt i de övergripande målen för vår säkerhet, är målet för arbetet med samhällets krisberedskap att minska risken för och konsekvenserna av allvarliga störningar, kriser och olyckor. Skulle en sådan händelse inträffa bör kvinnors, mäns och barns liv, personliga säkerhet och hälsa tryggas samt skador på egendom och miljö begränsas. 
 16 
  
 Arbetet med samhällets krisberedskap och det svenska kris- hanteringssystemet bygger på de ordinarie förvaltningsstrukturerna och på principen om att den som har ansvar för en verksamhet i normala situationer också har motsvarande verksamhetsansvar vid en kris -  
 ansvarsprincipen 
 . Ansvarsprincipen innebär också ett ansvar att samverka med övriga berörda aktörer. Den andra viktiga principen är att en kris skall hanteras där den inträffar och av dem som är närmast berörda och ansvariga –  
 närhetsprincipen 
 . Den tredje principen är att förändringar i en organisation för att planera för eller hantera en kris inte skall göras större än vad som krävs –  
 likhetsprincipen 
 . 
 Arbetet med samhällets krisberedskap sker i en geografisk och i en sektorsindelad ansvars- och samverkansstruktur som bygger på samverkan mellan olika samhällsnivåer och mellan sektorer och för såväl fredstida krissituationer som höjd beredskap. 
 Kommuner har det geografiska områdesansvaret på den lokala nivån, länsstyrelser på den regionala nivån och statliga förvaltnings- myndigheter och regeringen på den nationella nivån. Det geografiska områdesansvaret innebär att utgöra en sammanhållande funktion för lokala aktörer som näringsliv och frivilliga organisationer samt att ansvara för att information till allmänheten 
  
 15 
  
 prop. 2012/13:1 utg.omr. 6, bet. 2012/13:FöU1, rskr. 2012/13:93 
  
 16 
  
 prop. 2012/13:1 utg.omr. 6, bet. 2012/13:FöU1, rskr. 2012/13:93 
  
 55 
  
 samordnas. Länsstyrelserna har ett särskilt utpekat ansvar för att minska sårbarheten i samhället, bevaka att risk- och beredskaps- hänsyn tas i samhällsplaneringen samt utveckla en god förmåga att hantera sina uppgifter under fredstida krissituationer och under höjd beredskap. 
 17  
 Länsstyrelserna ska även vara sammanhållande mellan lokala aktörer och den nationella nivån och verka för att nödvändig samverkan sker inom länet och med närliggande län. Länsstyrelserna har ansvaret för att efter beslut av regeringen prioritera och inrikta statliga och internationella resurser som ställs till förfogande. 
 18  
 Statliga förvaltningsmyndigheter har ansvar för samordning av åtgärder som krävs för att hantera en allvarlig händelse eller kriser av nationell karaktär. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) ska ha förmågan att bistå med stödresurser i samband med allvarliga olyckor och kriser samt att stödja samordningen av berörda myndigheters åtgärder vid en kris. 
 19  
 Landstingen har ansvar för att ha god förmåga att hantera krissituationer i fred och därigenom uppnå en grundläggande förmåga till civilt försvar. 
 20 
  
 Tjänsteman i beredskap 
 Regeringen har särskilt beslutat vilka statliga myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap (TiB). 
 21  
 I samma beslut regleras också vilka myndigheter som ska ha förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion om krisen berör det egna ansvarsområdet eller medför behov av stöd till och samverkan med andra aktörer. Myndigheterna som omfattas av beslutet är fler myndigheter än de som enligt 11 § krisberedskapsförordningen har särskilt ansvar för krisberedskapen. En tjänsteman i beredskap har uppgifter att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser. 
 Länsstyrelserna ska ha en tjänsteman i beredskap, med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, 
  
 17 
  
 52 § förordning (2007:825) med länsstyrelseinstruktion 
  
 18 
  
 7 § förordning (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap 
  
 19 
  
 7 § förordning(2008:1002) med instruktion för myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
  
 20 
  
 Lag (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. 
  
 21 
  
 Regeringsbeslut, Tjänsteman i beredskap och ledningsfunktion enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap Fö 2011/379/SSK 
  
 56 
  
 verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser som berör länet. 
 22  
 I varje landsting ska ständigt finnas personal i beredskap för att kunna ta emot larm vid en allvarlig händelse och att denna funktion ska benämnas tjänsteman i beredskap. 
 23  
 Motsvarande krav på tjänsteman i beredskap finns inte på kommuner. 
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
 Enligt förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) har myndigheten ansvar för frågor om skydd mot olyckor, krisberedskap och civilt försvar i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Ansvaret avser åtgärder före, under och efter en olycka eller kris. Myndigheten ska 
  
 utveckla och stödja samhällets beredskap mot olyckor och kriser och vara pådrivande i arbetet med förebyggande och sårbarhets- reducerande åtgärder, 
  
 arbeta med samordning mellan berörda aktörer i samhället för att förebygga och hantera olyckor och kriser, 
  
 bidra till att minska konsekvenserna av olyckor och kriser samt 
  
 följa upp och utvärdera samhällets krisberedskapsarbete och se till att utbildningar och övningar kommer till stånd inom myndighetens ansvarsområde. 
  
 MSB har inom områdena föreskriftsrätt i olika omfattning. 
 MSB ska i samverkan med myndigheter, kommuner, landsting, organisationer och företag identifiera och analysera sådana sårbarheter, hot och risker i samhället som kan anses vara särskilt allvarliga. MSB analyserar och sammanställer resultaten från risk- och sårbarhetsanalyserna varje år och rapporterar till regeringen. 
 MSB ska enligt krisberedskapsförordningen i samverkan med de myndigheter som ingår i de så kallade samverkansområdena, utveckla formerna för arbetet i samverkansområdena. MSB ska vidare årligen lämna en redogörelse för och bedömning av arbetet som bedrivits inom områdena till Regeringskansliet. För att främja helhetssyn i planeringen för krisberedskap och höjd beredskap ska 
  
 22 
  
 53 § förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion 
  
 23 
  
 8 § SOSFS 2005:13(M) Socialstyrelsens föreskrift om fredstida katastrofmedicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap 
  
 57 
  
 planeringen för de myndigheter som omfattas av förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap bedrivas inom samverkansområdena. 
 MSB:s tjänsteman i beredskap, TiB, är kontaktpunkt hos MSB i samband med olyckor och kriser. MSB:s TiB larmar och informerar Mills beredskapsfunktioner vid olyckor och kriser. MSB ska ha förmåga att bistå med stödresurser i samband med allvarliga olyckor och kriser samt stödja samordningen av berörda myndigheters åtgärder vid en kris. MSB ska vidare se till att berörda aktörer vid en kris får tillfälle att samordna krishanterings- åtgärderna, samordna information till allmänhet och media, effektivt använda samhällets samlade resurser och internationella förstärkningsresurser och samordna stödet till centrala, regionala och lokala aktörer i fråga om information och lägesbilder. MSB ska också ha förmåga att bistå Regeringskansliet med underlag och information i samband med allvarliga olyckor och kriser. 
 MSB har beredskap för expertstöd inom området räddnings- tjänst nationellt och internationellt, beredskap att snabbt kunna rekrytera personal till insatser nationellt eller internationellt, materielberedskap nationellt och internationellt, informations- beredskap internt och för att samordna information till allmänheten och media. MSB har också ansvar för att utforma information till allmänheten (Krisinformation.se), för IT- beredskap och för att säkerställa driften av Mills interna IT- system och bistå myndigheter med tekniskt stöd. 
 När kommunala och regionala resurser inom områdena olje- skydd, skogsbrand, farliga ämnen och översvämning inte räcker till har MSB vissa resurser som kan användas. Vid behov av förstärkningsmateriel kontaktar ansvarig räddningsledare Dean, via SOS Alarm. Från den 1 januari 2011 har MSB ansvar att upprätthålla beredskap för att i samråd med Socialstyrelsen besluta om att genomföra flygningar med Svenska Nationella Ambulansflyget (SNAM). SNAM är en resurs som kan användas vid större olyckor, katastrofer eller terroristattacker för att transportera sjuka och skadade. SNAM kan användas både nationellt och internationellt när samhällets ordinarie transport- resurser inte räcker till. Vid behov av SNAM kontaktas Gilbert58 
  
 2.4 
  
 Hälso- och sjukvård 
  
 Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) reglerar hälso- och sjukvård enligt följande definition. 
 Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även sjuktransporter samt att ta hand om avlidna. 
 Hälso- och sjukvårdslagen är en ramlagstiftning som anger över- gripande mål och krav på hälso- och sjukvården, t.ex. mål avseende en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen och att vården ska vara av god kvalitet och vara lätt tillgänglig. 
 Landstingen 
 Ansvaret för hälso- och sjukvården vilar enligt lagen på landstingen. Varje landsting ska erbjuda en god hälso- och sjukvård till dem som är bosatta inom landstinget eller på annat sätt stadigvarande vistas inom landstinget. Om någon som vistas inom landstingen utan att vara bosatt där och behöver omedelbar hälso- och sjukvård, ska landstinget erbjuda sådan. Ett landsting får enligt lagen sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som landstinget ansvarar för och ska då ange de villkor som gäller för överlämnandet. 
 Landstingen ansvarar enligt lagen för både primärvård (öppen vård) och sluten vård. För hälso- och sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning ska finnas sjukhus. Vad gäller ambulans, som i lagen fortfarande benämns sjuktransporter, föreskrivs att landstingen ska svara för att det inom landstinget finns en ändamålsenlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet (6 §). 
 Landstinget ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångs- punkt i befolkningens behov av sådan vård. Planeringen ska avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata och andra vårdgivare. Landstinget ska även planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls (7 §). 
 59 
  
 2.5 
  
 Allmän ordning och säkerhet 
  
 Målet för området allmän ordning och säkerhet, som en del av rättsväsendet, är den enskildes rättssäkerhet och rättstrygghet. Rättssäkerhet innebär att rättsskipning och annan myndighets- utövning ska vara förutsebar och enhetlig samt bedrivas med hög kvalitet. Målet för kriminalpolitiken är att minska brottsligheten och att öka människors trygghet. 
 24  
 Hög rättssäkerhet och rättstrygghet är grundläggande förutsättningar för att människor ska känna förtroende för lagarna, myndigheterna och domstolarna. Sådant förtroende är av fundamental betydelse för det demokratiska samhället. 
 Polisen 
 Syftet med polisens verksamhet är enligt polislagen att som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa och trygghet upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. 
 25  
 I polisens uppgifter ingår att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat, bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal, lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen. Polisens skyldigheter beskrivs som att söka säkerställa förutsättningar för en i möjligaste mån trygg och friktionsfri samlevnad medborgare emellan. Definitionen av att upprätthålla allmän ordning och säkerhet beskrivs också som polisens skyldighet och befogenhet att söka förebygga, förhindra och vidta åtgärder mot överträdelser av straffsanktionerade normer under förutsättning att överträdelserna är straffbelagda. Dessa uppgifter bedrivs också av andra aktörer såsom Tullen, Kustbevakningen, Skatteverket och Naturvårdsverket. Åtskilliga bestämmelser ger dock polisen befogenheter att ingripa mot störningar mot allmän ordning som inte är straffbelagda handlingar varför det är särskilt viktigt att polisen iakttar försiktighet och proportionalitet vid ingripanden. 
  
 24 
  
 Prop. 2012/13:1 utgiftsområde 4, bet. 2012/13:JuU1, rskr. 2012/13:124 
  
 25 
  
 1 § Polislagen (1984:387) 
  
 60 
  
 Polisen har också särskilt utpekat ansvar att samverka med andra myndigheter och organisationer.  
 26 
  
 Polisen är idag en så kallad myndighetskoncern. Rikspolisstyrelsen har som central förvaltningsmyndighet för polisväsendet vissa befogenheter över polismyndigheterna, där den operativa polisverksamheten bedrivs. 
 Polisens nuvarande organisation har nyligen utretts, där upp- draget var att analysera om polisens nuvarande organisation utgör ett hinder för de krav som riksdag och regering ställer på verksamheten och att lämna förslag till en ny organisation. 
 27  
 Polisorganisationskommittén lämnade i sitt betänkande förslag till en ny organisation. 
 28  
 Polisorganisationskommittén föreslår att polisen blir en myndighet och en särskild utredare har fått i uppdrag att ombilda Rikspolisstyrelsen och de 21 polismyndig- heterna till en myndighet – Polismyndigheten. 
 29  
 Polismyndigheten ska inleda sin verksamhet den 1 januari 2015. 
  
 2.6 
  
 Tillsyn 
  
 Kommunen har ansvar för tillsyn över efterlevnaden av lagen om skydd mot olyckor (LSO) och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen inom kommunens område. Länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet ska bedöma om kommunerna lever upp till de nationella mål som framgår av LSO och som satts upp i de kommunala handlingsprogrammen. Länsstyrelserna ska också stödja kommunerna genom rådgivning och information. Om länsstyrelsen och den enskilda kommunen inte kan enas om kommunens måluppfyllnad kan länsstyrelsen överlämna ärendet till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) för prövning. Det finns möjlighet för regeringen att, om det finns synnerliga skäl, på framställning från MSB besluta om ändring av ett handlingsprogram för räddningstjänst. 
 Rikspolisstyrelsen ansvarar för den centrala tillsynen av fjäll- räddningstjänsten och efterforskning av försvunna personer, Transportstyrelsen vad avser den centrala tillsynen av flyg- och sjöräddningstjänsten och Kustbevakningen vad avser den centrala 
  
 26 
  
 Nils-Olof 
  
  Davenport och Mack, Polislagen En kommentar, nionde upplagan, 2011, s.  
 28–29. 
  
 27 
  
 Dir 2010:75 En ny organisation för polisen? 
  
 28 
  
 SOU 2012:13 En sammanhållen svensk polis, s. 133 
  
 29 
  
 Dir 2012:129 Ombildningen av polisen till en sammanhållen myndighet 
  
 61 
  
 tillsynen av miljöräddningstjänsten till sjöss. Transportstyrelsen utövar tillsynen av flygräddningen genom verksamhetskontroll. Transportstyrelsens verksamhetskontrolls huvudsakliga inriktning är flygräddningens rutiner gällande utbildning, kvalitetssystem och uppdaterade processer. MSB utövar tillsyn över frågor som rör samordningen mellan den statliga räddningstjänstens olika grenar och med stöd av LSO meddelade föreskrifter i frågor som rör planläggningen av räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen samt planeringen av saneringen. 
 Socialstyrelsen utövar tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal. Denna tillsynsuppgift omfattar även den katastrof- medicinska beredskapen som landstingen ska upprätthålla. Från och med den 1 juni 2013 kommer Socialstyrelsens tillsynsuppgifter att övergå till den nya myndigheten Inspektionen för vård och omsorg. Socialstyrelsen kommer dock fortfarande ha ett samlat ansvar för att expertis utvecklas och upprätthålls samt att kunskap sprids om katastrofmedicin och krisberedskap inom Socialstyrelsens verksamhetsområde. Socialstyrelsen ska även fortsättningsvis samordna och övervaka planläggningen av den civila hälso- och sjukvårdens, hälsoskyddets, smittskyddets och socialtjänstens beredskap. 
 Kommunerna är skyldiga att rapportera till länsstyrelsen om vilka förberedelser som vidtagits inför extraordinära händelser och höjd beredskap. Landstingen ska hålla Socialstyrelsen och MSB underrättade om vilka förberedelser som vidtagits inför extra- ordinära händelser och höjd beredskap. MSB får meddela närmare föreskrifter om de risk- och sårbarhetsanalyser som kommuner och landsting ska upprätta. När det gäller krisberedskap och höjd beredskap har länsstyrelsen geografiskt områdesansvar, men inte ett uttalat ansvar för tillsyn. Uppföljningen av verksamheten hos myndigheter med särskilt ansvar för krisberedskapen samt de myndigheter som MSB beslutar om i enskilda fall, sker, t.ex. genom att dessa myndigheter lämnar särskild redovisning av sina risk- och sårbarhetsanalyser till regeringen och MSB. 
 30  
 MSB har vidare ansvar för att såväl områdesvis som på en övergripande samhällsnivå följa upp och utvärdera krisberedskapen och bedöma om vidtagna åtgärder fått önskad effekt. 
 31 
  
 30 
  
 9 § förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap 
  
 31 
  
 10 § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
  
 62 
  
 MSB har som ett återkommande uppdrag i regleringsbrevet i uppgift att utöva tillsyn och kontroll om åtagandena i statens alarmeringsavtal avseende  
 112-tjänsten 
  uppfylls. MSB har haft uppgiften i regleringsbrevet sedan myndigheten bildades och tog över ansvaret från Statens räddningsverk. 
 Tillsyn, uppföljning och granskning av polisens verksamhet sker på flera sätt. Rikspolisstyrelsen granskar, bland annat genom en särskild inspektionsverksamhet, att polisarbetet bedrivs i överensstämmelse med polisens uppdrag. Internrevisionen är en oberoende gransknings- och rådgivningsverksamhet som rapporterar till styrelsen för Rikspolisstyrelsen och är placerad direkt under rikspolischefen. Polisens avdelning för interna utredningar utreder om det uppstår en misstanke om att en anställd inom polisen har begått ett brott, eller på något sätt handlat felaktigt i tjänsten. 
 Riksdagens ombudsmän JO, har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet – bl.a. statliga och kommunala myndigheter – efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. 
 32  
 Riksrevisionen granskar genom årlig revision och effektivitetsgranskningar att myndigheterna har en effektiv resursanvändning och förvaltning. 
 33  
 Justitiekanslern har tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. 
 34 
  
 32 
  
 Lag (1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän 
  
 33 
  
 Lag (2002:1022) om statlig revision m.m., lag (2002:1023) med instruktion för Riksrevisionen 
  
 34 
  
 Lag (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn och förordning (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern 
  
 63 
  
 3 
  
 Alarmering – nuvarande förhållanden 
  
 3.1 
  
 SOS Alarm Sverige AB 
  
 SOS Alarm Sverige AB (SOS Alarm) ansvarar på uppdrag av staten för upprätthållandet av larmnumret 112. Uppdraget regleras i ett särskilt alarmeringsavtal mellan staten och bolaget. SOS Alarm ska enligt avtalet ansvara för  
 SOS-tjänsten, 
  numera kallad  
 112-tjänsten, 
  vilket innefattar att ta emot, behandla och förmedla larm på 112 till ansvarigt räddnings- eller hjälporgan i samhället. 
 Larmnumret 112 är sedan 1991 gemensamt larmnummer i Europeiska unionen. Innebörden är att larmnumret 112 ska kunna ringas i alla medlemsstater i nödsituationer. Varje medlemsstat är skyldig att ta emot larm på 112, oavsett förekomsten av andra nationella larmnummer. I Sverige kan kommunal och statlig räddningstjänst, ambulans, polis, jourhavande präst, sociala myndigheter, giftinformation med flera nås via 112. 
 SOS Alarm ska enligt alarmeringsavtalet med staten erbjuda kommuner och landsting och även statliga myndigheter att sluta avtal om anslutning till SOS Alarms tjänster. Anslutningen är dock grundad på frivillighet. Om sådana avtal träffas genomför SOS Alarm full larmbehandling, vilket innebär att SOS Alarms operatörer utöver mottagningen av larmet på 112 och den första intervjun även ansvarar för bedömning och prioritering av larmet samt för utlarmning och dirigering av räddningsresurser. Alarmeringsverksamheten bedrivs vid  
 SOS-centraler 
  med fördelning över hela landet. Antalet  
 SOS-centraler 
  uppgår 2013 till 15 centraler. 
 Sedan SOS Alarm bildades och  
 SOS-centralerna 
  inrättades har merparten av kommuner och landsting varit anslutna till någon form av alarmeringstjänst eller samarbete med SOS Alarm. För närvarande har samtliga kommuner, enskilt eller i förbund, avtal 
 65 
  
 med SOS Alarm om alarmeringstjänster. Av landstingen har 17 av 21 landsting och regioner avtal med SOS Alarm om dirigering av ambulans. När det gäller statlig räddningstjänst och polis svarar SOS Alarm enbart för mottagning av nödanrop på larmnummer 112  
 (112-tjänsten) 
  och vidarekopplar dessa till ansvariga myndigheters egna räddnings- och ledningscentraler, se vidare nedan. Närmare förhållanden och rutiner vid larmbehandling redovisas i kapitel 7 i betänkandet. 
 Utöver alarmeringstjänster kan SOS Alarm AB erbjuda  
 larm-, 
  jourtele- och säkerhetstjänster till exempelvis kommuner och landsting. Sedan 2008 har SOS Alarm enligt tillägg i alarmerings- avtalet även uppdraget att tillhandahålla tjänster inom ramen för samhällets krisberedskap, se närmare avsnitt 3.4. 
  
 3.2 
  
 Andra larm- och ledningscentraler 
  
 3.2.1 
  
 Statliga myndigheter 
  
 De statliga räddningsorganen har särskilda  
 larm-, 
  räddnings- eller ledningscentraler. Samtliga begrepp,  
 larm-, 
  räddnings- och ledningscentraler används i författning. Dessa centraler är inte samordnande genom SOS Alarm utan  
 112-samtal 
  vidarekopplas till dessa per telefon. SOS Alarm ringer upp centralerna på särskilda nummer. Utöver de statliga centralerna finns också som nämnts tidigare larmcentraler som utför prioritering och dirigering av ambulanser i fyra landsting och kommunala larmcentraler. 
 Polisens länskommunikationscentraler 
 Varje polismyndighet har en länskommunikationscentral (LKC) som ansvarar för ledning och styrning av den fältoperativa verksamheten. Verksamheten vid LKC leds av vakthavande befäl med stöd av inre befäl och operatörer. Vakthavande befäl vid LKC ansvarar för och prioriterar, leder och fördelar tillgängliga polisiära resurser. I nuvarande polisorganisation finns 19 läns- kommunikationscentraler. Enligt Rikspolisstyrelsen uppgår antalet anställda vid länskommunikationscentralerna 2013 till cirka 900 årsarbetskrafter. Polisens länskommunikationscentraler tar emot de vidarekopplade  
 112-samtalen 
  från SOS Alarm och har sedan ansvar för att leda insatsen. Insatser som är statlig räddningstjänst, 
 66 
  
 efterforskning av försvunna personer eller fjällräddning leds från någon av polisens länskommunikationscentraler. Vidare ansvarar berörd polismyndighet för att larma ut fjällräddarna eller andra aktörer som deltar i räddningsarbetet. 
 Sjö- och flygräddningscentralen – JRCC 
 Sjöfartsverket är ansvarig myndighet för sjö- och flygräddning. Sjö- och flygräddningscentralen JRCC 
 1 
 , tar emot larm om inträffade eller befarade olyckor i luften, på land och till sjöss samt leder insatser som följer av dessa. Larmen inkommer dels från SOS Alarm men också genom nödsamtal direkt till JRCC och anrop på VHF:s kanal 16 eller på andra sätt såsom från olika nödsändare och larm från sjöfarten (EPIRB) samt s.k.  
 Personal Locator Beacon  
 (PLB). JRCC ansvarar för registerhållning för nödsändare som används i sjöfarten. Ansvarig räddningsledare på JRCC tar emot larm på nödnummer 112 från SOS Alarm, klassificerar och bedömer dem samt fattar beslut om och leder räddningsinsats. 
 Kustbevakningens ledningscentraler 
 Kustbevakningen ansvarar för miljöräddningstjänst till sjöss inom Sveriges sjöterritorium och Sveriges ekonomiska zon samt i Vänern, Vättern och Mälaren. De kommunala räddningstjänsterna ansvarar för miljöräddningstjänst i vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar samt definierat kommunalt hamnområde. Ofta används Kustbevakningens resurser för både sjöräddning och kommunal räddningstjänst vilket innebär att Kustbevakningens ledningscentraler som finns i Stockholm och Göteborg har kontakter och samverkar med andra räddningsorgan och aktörer. Ledningscentralen deltar i och följer det operativa arbete som Kustbevakningen bedriver Vid miljöräddningsinsatser finns räddningsledare i anslutning till ledningscentralen och leder insatsen därifrån. 
  
 1  
 Joint rescues services centre 
 67 
  
 3.2.2 
  
 Kommunala räddnings- och ledningscentraler 
  
 Större räddningsförbund framför allt i storstadsområdena, t.ex. Södertörns brandförsvarsförbund och Storstockholms brand- försvar har egna räddnings- och ledningscentraler för räddnings- tjänsten. Vid dessa larm- och ledningscentraler finns larm- operatörer som sköter utlarmning och dirigering av räddnings- insatser efter att  
 SOS-centralen 
  har utfört den första intervjun med anledning av ett inkommet larm. De kommunala larmcentralerna har i dessa fall samma tekniska plattform (Zenit) som SOS Alarm och hanterar utlarmning och ledning av kommunala räddnings- tjänstresurser. Larmoperatörernas arbete sker i dialog med räddningsledare eller inre befäl vid larm- och ledningscentralen. De kommunala larmcentralerna har i vissa fall bredare uppdrag som avser även andra larm- och säkerhetstjänster. 
  
 3.2.3 
  
 Andra larmcentraler 
  
 Några landsting och regioner, för närvarande landstinget i Uppsala län, landstinget i Södermanlands län, landstinget i Västmanlands län samt Region Gotland, har sedan hösten 2011 avtal med Sjukvårdens larmcentral (SVLC) för prioritering och dirigering av ambulans. Sjukvårdens larmcentral drivs av Mccullough, som också bedriver verksamhet inom sjukvårdsrådgivning, rehabilitering, m.m. Medhelp AB driver för närvarande tre larmcentraler belägna i Uppsala, Västerås och Eskilstuna. Dessa larmcentraler ligger i anslutning till ambulanssjukvården vid länssjukhusen i de berörda länen, med undantag av Gotland. Larm som inkommer på 112 till SOS Alarm och som rör ett vårdärende ska för dessa landsting vidarekopplas till Sjukvårdens larmcentral, vilket sker genom att SOS Alarm ringer upp larmcentralen, varvid Sjukvårdens larmcentral övertar ansvaret för larmärendet. 
 Under våren 2013 har även Stockholms läns landsting beslutat att upphandla tjänsten prioritering och dirigering av ambulanser av MedHelp AB. Det nya avtalet ska gälla från den 1 november 2013. 
 68 
  
 3.3 
  
 Fördelning av larm på 112 
  
 Antal inkommande samtal (anrop) till  
 112-numret 
  uppgick 2012 till totalt ca 3,5 miljoner. Av dessa utgör ungefär hälften behandlade nödanrop, medan den andra hälften består av A- nummerlösa samtal, fel ringningar m.m. samt samtal som hänvisas till polisens nummer 114 14. Antalet  
 112-samtal 
  och antalet behandlade nödanrop (larm) uppgår till drygt 1, 5 miljoner per år och har legat relativt konstant över tid. I statistiken över inkomna nödanrop ingår också samtal som vidarekopplas till jourhavande präst. Tabellen nedan visar hur nödsamtalen fördelar sig mellan olika ärendegrupper. 
 2 
  
 Källa 
 : 112 i Sverige, Verksamhetsrapport 2012 från SOS Alarm. 
 Tabellen visar att cirka hälften (55 %) av larmen gäller vård eller räddning, vilka som regel också larmas ut från  
 SOS-centralen, 
  medan nära 36 % avser vidarekoppling till polis och knappt 10 % utgörs av övriga vidarekopplingar. 
 Andelen samverkanslarm, dvs. när både kommunal räddnings- tjänst och ambulans larmas ut, ökade till 63 988 år 2012 från 58411 år 2011 (ingår i Räddning i tabellen). Av de totala nödanropen utgör samverkanslarmen således mindre än 4 %. 
 Antalet vidarekopplade samtal framgår av tabellen nedan. 
  
 2  
 Inklusive samtal vidarekopplade till jourhavande präst 
 69 
  
 Källa  
 Verksamhetsrapport 2012 112 Sverige, s. 40 
 Av tabellen framgår att nära 72 % avser vidarekopplingar till polisen, ca 12,5 % är vidarekoppling till jourhavande präst. Utöver de vidarekopplade samtalen hänvisades 125 088 samtal till polisens informationsnummer 114 14. Dessa samtal är inte inkluderade i tabellen ovan eftersom de inte räknas som nödanrop. 
  
 3.4 
  
 Andra tjänster med anknytning till alarmering 
  
 3.4.1 
  
 Varning och information till allmänheten 
  
 Viktigt meddelande till allmänheten, VMA, är ett varnings- och informationssystem som dels utgörs av utomhuslarm, dels av meddelande i radio och TV. Meddelandet kan avgränsas geografiskt till just det område där faran finns. Vid mindre allvarliga händelser kan myndigheter begära att få sända så kallade myndighets- meddelanden. Programföretagen Sveriges Radio och Sveriges Television har enligt en särskild överenskommelse med MSB, ansvar för att sända VMA. Behöriga att begära sändning av viktigt 
  
 3  
 De vidarekopplade samtalen avser de samtal som vidarebefordras till Sjukvårdens larmcentral. Dessa samtal ingår i summan avseende vård i tabellen ovan. 
  
 4  
 Övriga vidarekopplade samtal utgörs av samtal vidarekopplade till t.ex. socialjour, tandläkare eller Tullen. 
 70 
  
 meddelande till allmänheten och varningsmeddelanden är bl.a. räddningsledare för kommunal och statlig räddningstjänst, ett antal myndigheter, sjukvård, anläggningar med farlig verksamhet och SOS Alarm. Begäran om sändning i radio och TV görs hos SOS Alarm som vidarebefordrar uppdraget till sändningsledningen. Varning utomhus kan ske på vissa orter samt inom särskilda områden runt kärnkraftverken. Den kommunala räddningstjänsten utlöser varning utomhus och det finns cirka 4 500 ljudsändare. Utomhusvarning kan också användas för beredskapslarm och flyglarm under höjd beredskap. 
 Inom den så kallade inre beredskapszonen kring kärnkraft- verken varnas allmänheten också inomhus. För inomhusvarning har alla hushåll inom beredskapszonen tilldelats särskilda radio- mottagare avsedda för varningsmeddelande, s.k.  
 RDS-mottagare 
 5 
 . 
  
 SOS Alarm har genom avtal om tillägg och ändringar i Alarmeringsavtalet från och med 2013 åtagit sig att inrätta ett nytt tekniskt system för viktigt meddelande till allmänheten genom mobil och fast telefoni. 
 6  
 Avsikten är att det nya systemet för varning ska komplettera de befintliga systemen för varning. 
  
 3.4.2 
  
 eCall 
  
 eCall är en  
 EU-gemensam 
  nödlarmstjänst för fordon som beslutades 2010.  
 7  
 Syftet är att räddningsorganen snabbare ska få information om en bilolycka eller annan händelse genom att ett automatiskt larm utgår från fordonet till den mottagningsfunktion som medlemsstaten anvisat. I enlighet med förordningen för eCall kan medlemsstaterna själva besluta om och hur de vill införa nödlarmsystemet eCall. Implementeringen i Sverige bereds för närvarande i Regeringskansliet. 
  
 5 
  
 RDS-mottagaren 
  
  är statlig egendom och ska finnas i alla hushåll inom beredskapszonen kring kärnkraftverk i Sverige.  
 RDS-mottagaren 
  larmar hushållen vid en kärnkraftsolycka i och vid andra så kallade  
 VMA-larm 
  genom en larmsignal som åtföljs av ett talat meddelande. 
  
 6 
  
 Avtal om tillägg och ändringar i Alarmeringsavtalet mellan Svenska staten och SOS Alarm Sverige AB, Fö2013/468/SSK 
  
 7 
  
 Kommissionens delegerade förordning av den 26.11.2012 om komplettering av Europaparlamentets och rådets direktiv 2010/40/EU avseende harmoniserat tillhanda- hållande av interoperabelt  
  
 EU-omfattande 
  eCall, C(2012)8509 slutlig. 
 71 
  
 3.4.3 
  
 Informationsnummer 
  
 Sjukvårdsrådgivning på 1177 
 Telefonnumret 1177 är det nationella numret för sjukvårds- rådgivning per telefon. Sjukvårdsrådgivningen svarar på frågor, bedömer behov av vård, ger råd eller hänvisar till andra vårdinstanser. Tjänsten är både regional och nationell. Varje landsting eller region driver sin egen sjukvårdsrådgivning men ingår i ett nationellt nätverk och följer nationella kvalitetsnormer. Genom gemensam teknik, gemensamt beslutsstödsystem och gemensamma arbetsformer samverkar landets olika sjukvårds- rådgivningar. Sjukvårdsrådgivningen tar emot mellan  
 4,5–5 
  miljoner samtal per år. I dag vidarekopplas inte samtal som kommer in på 112 och som avser 1177 från SOS Alarm, utan SOS Alarm hänvisar sådana samtal till 1177. 
 Som komplement till telefontjänsten finns en gemensam webbplats, 1177.se. Avsikten med en gemensam webbplats för hela landet är att kunskapen ska samlas på ett ställe och vara enkel att nå oavsett var man bor. Webbplatsen och sjukvårdsrådgivning på 1177 drivs av INERA AB, som ägs av landets landsting och regioner. 
 Informationsnummer 113 13 
 113 13 ett nytt nationellt informationsnummer vid allvarliga olyckor och kriser. Det särskilda informationsnumret ska också utgöra en tjänst för att bistå och stödja ansvariga aktörer att ge allmänheten snabb, korrekt och samordnad information om allvarliga olyckor och kriser. Allmänheten ska också via tjänsten kunna lämna information om allvarliga olyckor och kriser. Numret togs i drift den 11 mars 2013. SOS Alarm har ansvar för denna tjänst i enlighet med alarmeringsavtalet med staten. 
 Polisens informationsnummer 114 14 
 114 14 är polisens informationsnummer. Numret ska användas för situationer som inte är akuta, till exempel polisanmälan, lämnande av tips eller begäran om upplysningar om passfrågor, tillstånds- frågor, adresser och öppettider. Numret används också för att komma i kontakt med polisens växel eller en anställd vid polisen. 
 72 
  
 114 14 inrättades för att man bland annat enklare ska kunna kontakta polisen utan att behöva belasta larmnumret 112 eller hålla reda på den lokala polismyndighetens telefonnummer. 114 14 infördes i januari 2005. 
 116 000 
 116 000 är ett  
 EU-gemensamt 
  direktnummer som ska användas för att slå larm i situationer när ett barn saknas eller befaras ha förts bort. Syftet är att snabbt kunna komma i kontakt med ansvarigt räddningsorgan. EU:s medlemsstater är enligt gällande direktiv skyldiga att implementera numret 116 000 i enlighet med nationella alarmeringssystem senast 2011 
 8 
 . Former för genomförandet i Sverige bereds för närvarande i regeringskansliet. 
  
 3.4.4 
  
 Andra varnings- och informationstjänster 
  
 Krisinformation.se är en webbplats som riktar sig till allmänhet och media. Krisinformation.se förmedlar information från myndigheter och andra ansvariga om hur de hanterar olika kriser - före, under och efter krisen. Myndigheter och aktörer kan länka sin information till Krisinformation.se. Ansvaret för Krisinformation.se ligger på Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB. MSB driver också andra webbplatser såsom Säkerhetspolitik.se, Informationssäkerhet.se och DinSäkerhet.se. 
  
 3.4.5 
  
 Larmning av tjänsteman i beredskap m.m. 
  
 SOS Alarm ska på uppdrag av behöriga myndigheter samt på eget initiativ vidareförmedla information till tjänsteman i beredskap (TiB) eller ledningsfunktionerna hos av regeringen utpekade aktörer. SOS Alarm har också enligt ett samverkansavtal mellan 
  
 8  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (2009/136/EG) av den 25 november 2009 om ändring av direktiv (2002/22/EG) om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, direktiv 2002/58/EG om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation och förordning (EG) nr 2006/2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentlagstiftningen, MEMO/09/491, IP/09/1812 
 73 
  
 MSB och SOS Alarm ansvar för att stödja när så kallade samverkanskonferenser genomförs. Vid samverkanskonferenserna deltar berörda aktörer och experter med syftet att skapa en nationell lägesbild, där var och en deltar utifrån sitt sektors- eller geografiska ansvar. 
 74 
 4 Gällande rätt 
  
 4.1 
  
 Nationell lagstiftning 
  
 4.1.1 
  
 Regeringsformen 
  
 I regeringsformens 
 1  
 1 kap. 2 § stadgas att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Vidare stadgas att den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd ska vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Särskilt ska det allmänna trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt verka för social omsorg och trygghet och för goda förutsättningar för hälsa. 
 Enligt 2 kap. 6 § RF är var och en skyddad mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Av 2 kap. 20 § framgår att skydd mot hemlig avlyssning som innebär övervakning och kartläggning av den enskildes personliga förhållanden får begränsas genom lag. 
  
 4.1.2 
  
 Lagen om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler 
  
 Lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler syftar till att möjliggöra snabba och effektiva hjälpinsatser i nödsituationer. Lagen förutsätter att alarmerings- centralerna har upprättats efter avtal med staten 
 2 
 . 
 Enligt lagen krävs tillstånd av regeringen för att en alarmerings- central ska få spela in, avlyssna och avbryta telefonsamtal varigenom någon avser att tillkalla polis, räddningstjänst, ambulans eller annat hjälporgan (2 §). Tillståndet ska förenas med villkor om 
  
 1 
  
 Regeringsformen (RF) 1974:152, omtryckt SFS 2011:109. 
  
 2 
  
 Jfr. kap. 5 om  
  
 112-tjänsten 
  och alarmeringsavtalet. 
 75 
  
 hur inspelning, avlyssning och avbrytande av telefonsamtal får utföras. Av tillståndet ska vidare framgå villkor i fråga om förvaring, användning och förstöring av sådant material varigenom uppgift om telefonsamtal kan erhållas (3 §). Lagen innehåller även en bestämmelse om tystnadsplikt som avser uppgifter som lämnas vid telefonsamtal (4 §). Lagen innehåller i övrigt inga materiella bestämmelser om alarmeringscentraler eller alarmeringsverk- samhet. 
  
 4.1.3 
  
 Lagen om elektronisk kommunikation (LEK) 
  
 Lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation syftar till att enskilda och myndigheter ska få tillgång till säkra och effektiva elektroniska kommunikationer och största möjliga utbyte vad gäller urvalet av elektroniska kommunikationstjänster samt deras pris och kvalitet. Syftet ska uppnås främst genom att konkurrensen och den internationella harmoniseringen på området främjas. Samhällsomfattande tjänster ska dock alltid finnas tillgängliga på för alla likvärdiga villkor i hela landet till överkomliga priser (1 kap 1 §). Lagen baseras på  
 EU-reglering 
 3 
 . 
  
 Lagen gäller elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster med tillhörande installationer och tjänster samt annan radioanvändning. Lagen är inte tillämplig på innehåll som överförs i elektroniska kommunikationsnät med hjälp av elektroniska kommunikationstjänster (1 kap. 4 §). 
 Lagen innehåller bestämmelser om anmälningsplikt för verk- samhet som innebär kommersiellt tillhandahållande av allmänna kommunikationsnät och allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster (2 kap. 1 §). 
 I lagen finns bestämmelser om s.k. samhällsomfattande tjänster. Med samhällsomfattande tjänster avses bl.a. tillhandahållandet av anslutning till det allmänt tillgängliga telefonnätet och tillgång till telefonitjänster till en fast anslutningspunkt i stadigvarande bostad eller fast verksamhetsställe åt var och en som efterfrågar denna tjänst (5 kap. 1 §). Av lagen framgår att den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät eller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst ska utan onödigt dröjsmål till tillsyns- myndigheten rapportera störningar eller avbrott av betydande 
  
 3  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv). 
 76 
  
 omfattning. Den som tillhandahåller ett allmänt kommunikations- nät eller en allmänt tillgänglig telefonitjänst ska även medverka till att  
 nödsamtal  
 utan avbrott kan förmedlas avgiftsfritt för avsändaren (5 kap. 7 §). 
 I lagen finns även bestämmelser om rätt att använda radio- frekvenser och nummer (3 kap.), samtrafik och andra former av tillträde m.m. (4 kap.), tjänster till slutanvändare m.m., (5 kap.), behandling av trafikuppgifter samt integritetsskydd (6 kap), tillsyn (7 kap.) och prövning av ärenden (8 kap.). 
 Till lagen finns en förordning (2003:396) om elektronisk kommunikation som innehåller kompletterande bestämmelser till lagen. Av förordningen ges Post- och telestyrelsen (PTS) ett antal uppgifter som ansluter till lagen, bl.a. anges att PTS är tillsyns- myndighet enligt lagen om elektronisk kommunikation (2 §). PTS får meddela sådana föreskrifter om den fredstida planeringen för totalförsvarets behov av elektroniska kommunikationer som avses i lagen och PTS ska då beakta frågor om prioriterade abonnemang och krisabonnentplaner (5 §). PTS ska fastställa nationella nummerplaner för elektronisk kommunikation och meddela föreskrifter om dess användning (16 §). PTS får meddela före- skrifter om principerna för tilldelning av nummer (17 §). PTS får besluta om skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster enligt lagen och ska anmäla de företag som ålagts skyldig- heter till Europeiska kommissionen (29 §). 
 Post- och telestyrelsens föreskrifter om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgift till samhällets alarmeringstjänst 
 Post- och telestyrelsens föreskrifter (PTSFS 2008:2, ändrad senast PTSFS 2011:4) om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgift till samhällets alarmeringstjänst innehåller bestämmelser om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter till samhällets alarmeringstjänst. Före- skrifterna inleds med definition av begreppen tjänstetillhanda- hållare och samhällets alarmeringstjänst. Med  
 tjänstetillhandahållare  
 avses i föreskrifterna en aktör som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Med  
 samhällets alarmeringstjänst  
 avses den som ansvarar för att samordna, dvs. ta emot, behandla och styra, 
 77 
  
 nödsamtal till de alarmeringstjänster som finns uppräknade i en bilaga 1 (1 §). (Alarmeringstjänster enligt bilaga 1 är följande 1. Ambulans, 2. Flygambulans, 3. Jourhavande läkare, 4. Kommunal räddningstjänst, 5. Polisen, 6. Fjällräddningstjänst [Polisen], 7. Flygräddningstjänst [Luftfartsstyrelsen], 8. Sjöräddningstjänst [Sjöfartsverket], 9. Miljöräddningstjänst till sjöss [Kustbevakningen], 10. Räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen [länsstyrelsen], 11. Socialjouren, 12. Tullverket [narkotikatips], 13. Giftinformation, 14. Jourhavande präst, 15. Jourhavande tandläkare). 
 Beträffande förmedling av nödsamtal stadgas att om inget annat avtalats mellan tjänstetillhandahållaren och samhällets alarmerings- tjänst, ska tjänstetillhandahållaren, vid förmedling av nödsamtal ange de koder som fastställts i specifikationen ITS 21, utgåva 1 – tillägg 1 (2 §). I en not till denna föreskrift anges  
 Routing of calls to the emergency numbers 112 using the Identification Plan of Municipalities 
 . Specifikationen publiceras av Informationstekniska standardiseringen (ITS) och finns tillgänglig på ITS webbplats, www.its.se. 
 Vad gäller underrättelse vid större störningar m.m. föreskrivs bl.a. att om samtal på grund av störningar, avbrott i nät eller liknande inte kan förmedlas, ska tjänstetillhandahållaren omedelbart underrätta samhällets alarmeringstjänst. Vid planerade avbrott ska underrättelse lämnas senast fyra dagar före avbrottet, om inte annat överenskommits. Underrättelsen ska innehålla uppgifter om orsaken till att nödsamtal inte kan förmedlas, avbrottets omfattning, berörda kommuner och antalet berörda abonnenter samt beräknad tid för avbrottet i den mån sådana uppgifter är tillgängliga (3 §). 
 Angående lokaliseringsuppgifter föreskrivs att vid förmedling av nödsamtal ska tjänstetillhandahållaren överföra den uppringandes telefonnummer  
 (A-nummer) 
  till samhällets alarmeringstjänst (4 §). 
 Vid förmedling av nödsamtal från en mobil nätanslutningspunkt ska tjänstetillhandahållaren överföra den geografiska positionen för användarens terminalutrustning till samhällets alarmeringstjänst. De överförda uppgifterna ska vara så korrekta och tillförlitliga som kan anses rimligt. Överföringen ska ske på ett sådant sätt att uppgifterna enkelt kan tas om hand av samhällets alarmeringstjänst (5 §). 
 Föreskriften innehåller numera även en undantagsbestämmelse till skyldigheten att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter. Undan- 
 78 
  
 taget gäller den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät utan att tillhandahålla en allmänt tillgänglig telefonitjänst ( 7 §). 
 Post- och telestyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rapportering av störningar eller avbrott av betydande omfattning 
 Post- och telestyrelsens föreskrifter och allmänna råd (PTSFS 2012:2) om rapportering av störningar eller avbrott av betydande omfattning ange inledningsvis att med begreppet  
 tillhandahållare  
 avses aktör som tillhandahåller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster. 
 Av föreskriften framgår att tillhandahållaren ska rapportera till Post- och telestyrelsen om störningar eller avbrott i elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster (3 §). Tillhandahållaren ska lämna en inledande rapport senast vardagen efter den dag då störningen eller avbrottet har avhjälpts (4 §). 
 I en tabell i föreskriften anges s.k. tröskelvärden för rapportering. T.ex. anges att en störning eller ett avbrott som pågår mer än en timme ska rapporteras om dels mer än 150 000 abonnenter berörs, dels mer än 15 000 kvadratkilometer samman- hängande område berörs eller dels mer än 50 % kapacitet bortfaller. Tröskelvärden finns även för störningar eller avbrott som pågår mer än 2, 6 respektive 24 timmar. Om störningen eller avbrottet pågår mer än 24 timmar ska det rapporteras om dels mer än 2 000 abonnenter berörs, dels mer än 1 000 kvadratkilometer samman- hängande område berörs eller dels mer än 10 % kapacitet bortfaller. Andra avbrott eller störningar behöver inte rapporteras till Post- och telestyrelsen (8 och 9 §§). 
 Post- och telestyrelsens allmänna råd om god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extraordinära händelser i fredstid 
 Post- och telestyrelsens allmänna råd (PTSFS 2007:2) om god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extra ordinära händelser inleds med att ange att med begreppet  
 tillhandahållare  
 avses aktör som tillhandahåller allmänna kommun- 
 79 
  
 ikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikations- tjänster. 
 De allmänna råden rekommenderar bl.a. att tillhandahållaren bör bedriva ett kontinuerligt och systematiskt säkerhetsarbete som i huvudsak är framåtsyftande och långsiktigt omfattar såväl normala driftsförhållanden som extraordinära händelser. Upprättade rutiner och handlingsplaner, resultat och bedömningar inom ramen för riskanalys och handlingsplaner samt uppföljning av inträffade avbrott och störningar bör dokumenteras och hållas uppdaterade. Med uppdaterade avses att dokumenten uppdateras i takt med förändringar som i betydande omfattning påverkar förutsättningarna för verksamheten. De upprättade dokumenten bör vara beslutade på ledningsnivå i organisationen och följas i verksamheten. 
  
 4.1.4 
  
 Lagen om skydd mot olyckor (LSO) 
  
 Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor trädde i kraft den 1 januari 2004 och ersatte den tidigare räddningstjänstlagen. Lagen innehåller bestämmelser om de åtgärder som stat och kommun ska vidta till skydd mot olyckor. Lagen syftar till att i hela landet bereda människors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfredställande och likvärdigt skydd mot olyckor. 
 Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser som staten eller kommunen ska ansvara för vid olyckor och över- hängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun ska ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. 
 Räddningstjänsten ska planeras och organiseras så att räddnings- insatserna kan påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Kommuner och de statliga myndigheterna som ansvarar för verksamhet enligt lagen ska samordna verksamheten samt samarbeta med varandra och med andra som berörs. 
 80 
  
 Kommunal räddningstjänst 
 Kommunens skyldigheter regleras i 3 kap. och delas in i förebyggande verksamhet, räddningstjänst, efterföljande åtgärder, organisation och ledning. Kommunens huvudsakliga skyldigheter är att ansvara för räddningstjänsten inom kommunen och samverka med andra kommuner, ha handlingsprogram för förebyggande verksamhet och för räddningstjänst samt efter räddningsinsats utreda olyckan och insatsen i skälig omfattning. I en kommun ska det finnas en räddningschef. 
 Statlig räddningstjänst 
 Statens skyldigheter för räddningstjänst avser fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjöräddningstjänst, efterforskning av försvunna personer i andra fall, miljöräddningstjänst till sjöss samt räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. I förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor anges vilka myndigheter som ansvarar för den statliga räddningstjänsten. Vad gäller flyg- och sjöräddningstjänsten anges i förordningen att det ska finnas en  
 räddningscentral 
 . För miljöräddningstjänsten till sjöss anges att det ska finnas en eller flera  
 ledningscentraler 
 . 
 Anordningar för alarmering 
 I 6 kap. lagen om skydd mot olyckor finns regler om särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och statliga myndigheter. I 6 kap. 10 § anges att kommuner och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst ska se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. 
 Av förarbetena framgår att med alarmering av räddningsorgan avses möjligheten för allmänheten att larma räddningsorganen (ingående alarmering) och möjligheten att kalla räddningsorganen till utryckning (utgående alarmering). Med anordningar för alarmering avses inte bara alarmeringscentraler utan också t.ex. hjälptelefoner för omgående alarmering som kan behöva sättas upp på speciella platser där annan möjlighet till alarmering bedöms vara otillfredsställande. En förutsättning för effektiva räddningsinsatser är att räddningsorganen kan larmas så tidigt som möjligt. För den som är i behov av hjälp är den normala larmvägen vid nödläge att nå 
 81 
  
 samhällets räddningsorgan genom nödnumret 112 (SOS Alarm AB:s larmcentraler). En myndighet som ansvarar för räddnings- tjänst måste också kunna ta emot larm från allmänheten. Vidare är det angeläget att det finns tillgång till anordningar för alarmering även vid avbrott i ordinarie larmförbindelser. Av kommunernas handlingsprogram rörande förebyggande åtgärder (3 kap. 3 §) bör det framgå hur allmänheten kan larma räddningsorganen vid avbrott eller störningar t.ex. på telenätet. 
 4 
  
 Förordningen om skydd mot olyckor 
 I förordningen (2006:789) om skydd mot olyckor finns ytterligare bestämmelser som ansluter till lagen om skydd mot olyckor. t.ex. om enskildas skyldigheter rörande brandskydd, farlig verksamhet (2 kap.), kommuners skyldigheter rörande sotning och brand- skyddskontroll, handlingsprogram och planer för t.ex. räddnings- insatser, användning av varningsanordningar, behörighetskrav på räddningsledaren (3 kap.) och statlig räddningstjänst (4 kap.). 
  
 4.1.5 
  
 Lag om undersökning av olyckor 
  
 Lagen (1990:712) om undersökning av olyckor innehåller före- skrifter om undersökning från säkerhetssynpunkt av olyckor och tillbud till olyckor. Alla slags allvarliga olyckor ska undersökas ur säkerhetssynpunkt om det är fråga om luftfartsolycka, sjöolycka, järnvägsolycka eller vägtrafikolycka och andra allvarliga olyckor. 
 Syftet med undersökningen enligt lagen är att så långt som möjligt klarlägga såväl händelseförloppet och orsaken till olyckan eller tillbudet som skador och effekter i övrigt, ge underlag för beslut om åtgärder som har till mål att förebygga en upprepning av olyckan eller tillbudet eller att begränsa effekten av sådana olyckor eller tillbud, samt ge underlag för en bedömning av de insatser som samhällets räddningstjänst har gjort i samband med olyckan eller tillbudet och, om det finns skäl därtill, för förbättring av räddningstjänsten (6 §). 
  
 4  
 Prop. 2002/03:119 s. 121 f. Reformerad räddningstjänstlagstiftning. 
 82 
  
 4.1.6 
  
 Hälso- och sjukvårdslagen (HSL) 
  
 Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) trädde i kraft den 1 januari 1982. Lagen var ursprungligen en utpräglad ramlag men har förändrats genom en rad ändringsbeslut och innehåller numera åtskilliga detaljbestämmelser. Regeringen har nyligen beslutat om en översyn av hälso- och sjukvårdslagen (HSL), särskilt vad gäller lagens struktur och utformning. En särskild utredare ska lämna förslag till en ny lag om hälso- och sjukvårdens organisation som ska ersätta HSL 
 5 
 . 
 Med  
 hälso- och sjukvård  
 avses i lagen åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvård hör även sjuktransporter samt att ta hand om avlidna (1 §). Målet med hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården (2 §). Hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård, vilket bl.a. innebär att den ska vara lätt tillgänglig (2 a §). 
 Landstingens ansvar 
 Varje landsting ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstinget (3 §). Om någon som vistas inom landstinget utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård, ska landstinget erbjuda sådan vård (4 §). 
 För hälso- och sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning ska det finnas sjukhus. Vård som ges under intagning benämns sluten vård. Annan hälso- och sjukvård benämns öppen vård (5 §). 
 Landstinget svarar för att det inom landstinget finns en ändamålsenlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet (6 §). 
 Landstinget ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångs- punkt i befolkningens behov av sådan vård. Planeringen ska även avse den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata och andra 
  
 5  
 Dir. 2012:113 Utredningen om stärkt ställning för patienten genom ny patientlagstiftning (S 2011:03). 
 83 
  
 vårdgivare. Landstinget ska även planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls (7 §). 
 I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården ska landstinget samverka med samhällsorgan, organisationer och privata vårdgivare (8 §). 
 Ett landsting får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som landstinget ansvarar för enligt hälso- och sjukvårds- lagen och ska därvid ange de särskilda villkor som gäller för överlämnandet. En uppgift som innefattar myndighetsutövning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet en stiftelse eller en enskild individ (3 § tredje stycket). 
 Regeringen får föreskriva att landet ska delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting. 
 6  
 (9 §). Denna indelning avsåg ursprungligen s.k. högspecialiserad vård som bl.a. utvecklats till s.k. rikssjukvård som är samordnad hälso- och sjukvård som bedrivs av ett landsting efter beslut av Socialstyrelsen (9 a och 9 b §§). 
 Ledningen av hälso- och sjukvården 
 Av HSL framgår att ledningen av hälso- och sjukvården ska vara organiserad så att den tillgodoser hög patientsäkerhet och god kvalitet av vården samt främjar kostnadseffektivitet (28 §). Inom hälso- och sjukvården ska det finnas någon som svarar för verksamheten (verksamhetschef). Verksamhetschefen får dock bestämma över diagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter endast om han eller hon har tillräcklig kompetens och erfarenhet för detta (29 §). Verksamhetschefen får uppdra åt sådana befattningshavare inom verksamheten som har tillräcklig kompetens och erfarenhet att fullgöra enskilda ledningsuppgifter (30 §). 
 Socialstyrelsens föreskrifter om ambulanssjukvård 
 Socialstyrelsen har meddelat föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. Föreskrifterna ska tillämpas inom sådan 
  
 6  
 Förordning (1982:777) om rikets indelning i regioner för hälso- och sjukvård som berör flera landstingskommuner. 
 84 
  
 verksamhet som omfattas av 6 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), oavsett om det bedrivs på land, vatten eller i luften. 
 Varje landsting ska upprätta en plan för ambulanssjukvården inom sitt geografiska område. Av planen ska det framgå vilka mål som har fastställts, vilka resurser som ska finnas och hur ambulanssjukvården ska vara organiserad. Landstinget ska samordna planen för ambulanssjukvården med den fredstida katastrofmedicinska beredskapsplanen och planläggningen inför höjd beredskap. Av planen ska det även framgå vilka tekniska lösningar som ska väljas avseende larmsystem och övriga kommunikationssystem inom ambulanssjukvården (2 kap). 
 Ansvarsförhållandet mellan vårdgivaren och verksamhetschefen regleras avseende tekniska krav för ambulansfordon, märkning av ambulans, vårdutrymmet i en ambulans, risk- och behovsanalys, utrustningen i en ambulans samt extra utrustning (4 kap.). 
 Av föreskrifterna framgår att det landsting som anlitar en larmcentral för larmning av ambulanser ska i ett avtal med centralen reglera centralens tillgång till legitimerad hälso- och sjukvårds- personal som har kompetens för uppgiften, centralens rätt att disponera ambulanser (dispositionsrätt) och vilka tekniska lösningar för larm och övrig kommunikation som ska användas mellan centralen och ambulansen. Socialstyrelsen har vidare föreskrivit om vilka prioriteringsgrader som ska gälla vid utgående larm från en larmcentral, enligt följande:  
 prio 1  
 – akuta livshotande symtom eller olycksfall,  
 prio 2  
 – akuta men inte livshotande symtom,  
 prio 3  
 – övriga uppdrag med vård- eller övervaknings- behov där rimlig väntetid inte bedöms påverka patientens tillstånd (5 kap.) 
 Föreskriften innehåller vidare bestämmelser om vårdgivarens ansvar för bemanning av ambulanser och hälso- och sjukvårds- personalens kompetens. Bl.a. ställs krav på att en ambulans alltid ska var bemannad med hälso- och sjukvårdspersonal som är behörig att administrera läkemedel (dvs. en legitimerad sjuk- sköterska). Därtill regleras ansvarsfördelningen mellan olika vårdgivare vid ambulansuppdrag när en patient förs över från en vårdenhet till en annan (6 kap.). 
 Slutligen regleras s.k. första hjälpen i väntan på ambulans (IVPA). Enligt lagen om vissa kommunala befogenheter får kommuner ingå avtal med landsting om att utföra ambulans- transporter samt att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana 
 85 
  
 transporter 
 7 
 . Föreskriften uppställer krav på bl.a.  
 IVPA-avtal 
  avseende uppdragets omfattning, personalens kompetens och dokumentationsskyldighet (7 kap.). 
 Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om fredstida katastrofmedicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap 
 Av 7 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att landstingen ska planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls. Bestämmelsen trädde i kraft 1 juli 2002. Socialstyrelsen har meddelat föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2005:13) om fredstida katastrofmedicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap. Föreskrifterna ska tillämpas på landstingens verksamhet enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). 
 Föreskrifterna ställer krav på att landstingen ska ta fram en regional katastrofmedicinsk plan. Vidare föreskrivs att det i landstingen ska finnas en organisation för att planera, samordna och övervaka den katastrofmedicinska beredskapen. I varje landsting ska det ständigt finnas personal i beredskap för att kunna ta emot larm vid allvarlig händelse. Denna funktion ska benämnas  
 tjänsteman i beredskap 
 . Av ett allmänt råd framgår att vid larm bör innehavaren av funktionen tjänsteman i beredskap ha befogenheter att initialt utöva särskild sjukvårdsledning på regional nivå (4 kap. 8 §). 
 Av föreskrifterna framgår att det i varje landsting ska finnas en  
 särskild sjukvårdsledning 
 . Inom den särskilda sjukvårdsledningen i ett skadeområde ska det finnas en  
 sjukvårdsledare  
 och en  
 medicinskt ansvarig 
 . Beteckningarna sjukvårdsledare och medicinskt ansvarig ska alltid användas vid sjukvårdsledning i ett skadeområde. Enligt ett allmänt råd rekommenderas att den särskilda sjukvårds- ledningen på regional nivå bör aktiveras via larmcentralen genom att larmoperatören utifrån definierade kriterier kontaktar landstingets funktion tjänsteman i beredskap (7 kap. 1 och 2 §§). 
  
 7  
 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. 
 86 
  
 4.1.7 
  
 Patientsäkerhetslagen (PSL) 
  
 Patientsäkerhetslagen (2010:659) syftar till att främja hög patientsäkerhet inom hälso- och sjukvården och därmed jämförlig verksamhet. I lagen finns bestämmelser om anmälan av verksamhet m.m., vårdgivarens skyldigheter att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete, behörighetsfrågor, begränsningar i rätten för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder, skyldigheter för hälso- och sjukvårds- personal och Socialstyrelsens tillsyn. 
 Av patientsäkerhetslagen framgår att den som avser att bedriva verksamhet som omfattas av Socialstyrelsens tillsyn enligt lagen ska anmäla detta till Socialstyrelsen senast en månad innan verk- samheten påbörjas (2 kap. 1 §). Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av Socialstyrelsen (7 kap. 1 §). Fr.o.m. den 1 juni 2013 kommer Socialstyrelsens tillsynsuppgifter att övergå till den nya myndigheten Inspektionen för vård och omsorg (IVO). 
 Av lagen framgår vidare att med hälso- och sjukvårdspersonal avses bl.a.  
 personal vid larmcentral  
 och sjukvårdsrådgivning som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande (1 kap. 4 §). 
 Av lagen framgår även att med begreppet  
 vårdgivare  
 avses statlig myndighet, landsting och kommun i fråga om sådan hälso- och sjukvård som myndigheten, landstinget eller kommunen har ansvar för samt annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvård (1 kap. 3 §). En vårdgivare ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) upprätthålls. Vårdgivaren ska vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador och vårdgivaren ska utreda händelser i verksamheten som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada (3 kap.  
 1–3 
  §§). Vårdgivaren har även en anmälningsskyldighet (s.k. lex  
 Maria-anmälan) 
  till Socialstyrelsen avseende händelser som medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada (3 kap. 5 §). 
 En central bestämmelse i patientsäkerhetslagen är kravet att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter (6 kap. 1 och 2 §§). 
 87 
  
 Tillsyn enligt patientsäkerhetslagen innebär granskning av att hälso- och sjukvården och dess personal uppfyller de krav och mål som ställs på hälso- och sjukvården enligt lagar och andra före- skrifter. Tillsynen ska främst inriktas på granskning av att vårdgivare fullgör sina skyldigheter att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete (7 kap 3 §). Socialstyrelsens ska i sin tillsyn säkerställa att händelser som anmälts av vårdgivare (lex Bailey) har utretts i nödvändig omfattning samt att vårdgivaren har vidtagit de åtgärder som krävs för att uppnå hög patientsäkerhet (7 kap. 8 §). Socialstyrelsen ska även pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal efter anmälan från enskilda (7 kap. 10 §). Socialstyrelsen får också på eget initiativ inleda en utredning mot en vårdgivare eller mot hälso- och sjukvårdspersonal (7 kap. 19 §). 
  
 4.1.8 
  
 Lagen om vissa kommunala befogenheter 
  
 Lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter innehåller bestämmelser som ger kommuner och landsting ökade befogenheter i förhållande till vad som gäller enligt kommunallagen (1991:900). 
 Kommuner får ingå avtal med landsting om att utföra sådana transporter som avses i 6 § hälso- och sjukvårdslagen. Kommuner får även ingå avtal med landsting om att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana transporter (3 kap. 2 §). 
  
 4.1.9 
  
 Polislagen 
  
 Polislagen (1984:387) reglerar bl.a. polisverksamhetens ändamål, polisens uppgifter och organisation samt en polismans befogenheter. Polisens arbete syftar till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa och trygghet (1 §). Till polisens uppgifter hör bl.a. att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat samt lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när det lämpligen kan ges av polisen (2 §). 
 88 
  
 4.1.10 
  
 Lag om totalförsvar och höjd beredskap 
  
 Lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap anger inledningsvis att totalförsvar är verksamhet som behövs för att förbereda Sverige för krig. För att stärka landets försvarsförmåga kan beredskapen höjas. Totalförsvar består av militär verksamhet (militärt försvar) och civil verksamhet (civilt försvar). 
 Lagen anger vidare att totalförsvarsresurser ska utformas så att de även kan användas vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på samhället (2 §). 
 Lagen ger regeringen bemyndigande att besluta om höjd beredskap i en utsträckning som fullt ut utnyttjar de möjligheter som regeringsformen ger 
 8 
 . I lagen anges två beredskapsgrader, nämligen skärpt beredskap och högsta beredskap. Regeringen ges möjlighet att begränsa en beredskapshöjning till viss del av landet eller till viss verksamhet (3 §). 
 Förordning om krisberedskap och höjd beredskap 
 Förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap syftar till att statliga myndigheter genom sin verksamhet ska minska sårbarheten i samhället och utveckla en god förmåga att hantera sina uppgifter under fredstida krissituationer och höjd beredskap. Förordningen innehåller bl.a. föreskrifter som reglerar krisberedskapen och bestämmelser om samverkan och samordning mellan myndigheter, geografiskt områdesansvar och samverkans- områden. 
 Med begreppet krisberedskap avses i förordningen bl.a. förmågan att genom utbildning, övning och andra åtgärder samt genom den organisation och de strukturer som skapas före, under och efter en kris förebygga, motstå och hantera krissituationer (4 §). 
 Av förordningen framgår vidare att varje myndighet ska i syfte att stärka sin egen och samhällets krisberedskap årligen göra en risk- och sårbarhetsanalys som avser myndighetens ansvarsområde (9 §). Analysen ska särskilt beakta bl.a. situationer som uppstår hastigt, oväntat och utan förvarning, eller situationer där det finns ett hot eller en risk att ett sådant läge kan komma att uppstå samt 
  
 8  
 Prop. 1992/93:76 s. 1. 
 89 
  
 situationer som kräver brådskande beslut och samverkan med andra aktörer. 
 I en särskild bilaga till förordningen anges de myndigheter som har ett särskilt ansvar för att planera och vidta förberedelser för att skapa förmåga att hantera en kris och för att förebygga sårbarheter och motstå hot och risker (11 §). Motsvarande ansvar har också länsstyrelserna och de andra myndigheter som regeringen beslutar. 
 Av förordningen framgår vidare att regeringen efter förslag från Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) beslutar om vilka myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap (TiB) med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser (12 §). Regeringen beslutar på samma sätt vilka myndigheter som vid behov omgående ska kunna upprätta en ledningsfunktion vid en kris som berör myndighetens ansvarsområden eller medför behov av samverkan med någon annan myndighet (13 §). 
 Förordningen innehåller även bestämmelser om myndigheternas rapporteringsskyldighet. Myndigheterna ska vid allvarliga situationer eller på begäran kunna lämna information om händelse- utvecklingen, tillståndet, den förväntade utvecklingen och till- gängliga resurser samt vidtagna och planerade åtgärder till regeringen och MSB (14 och 15 §§). 
  
 4.1.11 
  
 Lag om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinär händelser i fredstid och höjd beredskap 
  
 Lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap syftar till att kommuner och landsting ska minska sårbarheten i sin verksamhet och ha en god förmåga att hantera krissituationer i fred. Därigenom ska kommuner och landsting också uppnå en grundläggande förmåga till civilt försvar. 
 I lagen definieras begreppet  
 extraordinär händelse  
 som en sådan händelse som avviker från det normala, innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och kräver skyndsamma insatser av en kommun eller att landsting (1 kap. 4 §). 
 Lagens andra kapitel innehåller bestämmelser om förberedelser för och verksamhet under extraordinära händelser i fredstid. Lagen 
 90 
  
 ställer krav på att kommuner och landsting ska analysera vilka extraordinära händelser i fredstid som kan inträffa i kommunen respektive landstinget och hur dessa händelser kan påverka den egna verksamheten. Resultatet av arbetet ska värderas och sammanställas i en  
 risk- och sårbarhetsanalys 
 . Kommuner och landsting ska vidare, med beaktande av risk- och sårbarhets- analysen, för varje ny mandatperiod fastställa en  
 plan  
 för hur de ska hantera extraordinära händelser (2 kap. 1 §). 
 Lagen reglerar kommunernas  
 geografiska områdesansvar  
 i fråga om extraordinära händelser, vilket innebär att kommuner ska verka för samordning med olika aktörer i planerings- och förberedelse- arbetet, samordna de krishanteringsåtgärderna som vidtas av olika aktörer under en sådan händelse samt under sådana förhållanden samordna informationen till allmänheten (2 kap. 7 §). 
 Till lagen finns en förordning 
 9  
 som bl.a. bemyndigar Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) att meddela närmare föreskrifter om risk- och sårbarhetsanalyser enligt 2 kap. 1 §. 
  
 4.2 
  
 EU-lagstiftning 
  
 4.2.1 
  
 Rådets beslut om införandet av ett gemensamt europeiskt larmnummer 
  
 I Rådets beslut av den 29 juli 1991 om införande av ett gemensamt europeiskt larmnummer (91/396/EEG) föreskrivs att medlems- staterna ska säkerställa att nummer 112 införs som ett gemensamt europeiskt larmnummer såväl i det allmänt tillgängliga telenäten som i framtida digitala flertjänstnät och allmänna mobila tjänster (artikel 1). Vidare framgår att införandet av det gemensamma europeiska larmnumret måste ske senast den 31 december 1996 (artikel 3). Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärderna för att säkerställa att anrop till det gemensamma europeiska larmnumret besvaras och hanteras på ett tillfredsställande sätt som bäst motsvarar den nationella organisationen av larmsystem och är inom telenätets tekniska möjligheter (artikel 4). 
  
 9  
 Förordningen (2006:637) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. 
 91 
  
 4.2.2 
  
 EU-direktiv 
  
  om samhällsomfattande tjänster 
  
 EU-direktiv 
  (2002/22/EG) om samhällsomfattande tjänster 
 10 
 , senast ändrad genom direktiv (2009/136/EG) 
 11 
 , definierar begreppet  
 tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster  
 som ett minimiutbud av tjänster av väl definierad kvalitet som är till- gängliga för samtliga slutanvändare till ett överkomligt pris med hänsyn till de speciella nationella förhållandena och utan att konkurrensen snedvrids (artikel 1). 
 Av direktivet framgår att medlemsstaterna ska se till att samtliga slutanvändare av en elektronisk kommunikationstjänst för upp- ringning av nationella samtal till ett eller flera nummer inom en nationell nummerplan ges tillgång till larmtjänster. Samtliga slutanvändare ska kunna ringa larmtjänster  
 avgiftsfritt  
 och utan att behöva använda sig av något betalningsmedel genom att använda det gemensamma europeiska larmnumret 112 och eventuella nationella larmnummer som specificerats av medlemsstaterna. 
 Medlemsstaterna ska se till att tillträde för slutanvändare med funktionshinder till larmtjänster är likvärdigt med det tillträde som åtnjuts av andra slutanvändare. 
 Medlemsstaterna ska se till att berörda företag tillhandahåller information om varifrån samtalet kommer avgiftsfritt för den myndighet som handhar larmsamtal. Vidare anges att de behöriga regleringsmyndigheterna ska fastställa kriterier för korrekthet och tillförlitlighet när det gäller information om varifrån samtalet kommer (artikel 26). 
  
 10 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (2002/22/EG) av den 7 mars 2002 om samhälls- omfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster. 
  
 11 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (2009/136/EG) av den 25 november 2009 om ändring av direktiv (2002/22/EG) om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster, direktiv 2002/58/EG om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation och förordning (EG) nr 2006/2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentlagstiftningen. 
  
 92 
  
 4.3 
  
 Regler för offentlig upphandling, statsstöd m.m. 
  
 4.3.1 
  
 Lagen om offentlig upphandling (LOU) 
  
 Lagen (2007:1091) om offentlig upphandling reglerar köp som görs av myndigheter och vissa andra organisationer som är finansierade med allmänna medel. Lagen baseras på  
 EU-direktiv 
 12 
 . 
  
 Lagen reglerar hur myndigheter ska agera när de upphandlar varor, tjänster och entreprenader som överstiger olika tröskel- värden. Myndigheter är skyldiga att annonsera alla stora inköp som planeras för att intresserade företag ska få möjlighet att lämna anbud. De krav som uppställs på köpet ska tillkännages i ett förfrågningsunderlag. Alla anbud eller ansökningar som inkommer till myndigheten måste beaktas och utvärderas. Utvärderingen ska göras på sakliga grunder och utfallet av utvärderingen avgör vem som vinner upphandlingen, vilket ska tillkännages i ett tilldelnings- beslut. Ett tilldelningsbeslut kan överklagas till Förvaltningsrätten. 
 Den 1 januari 2013 infördes ett s.k. in  
 house-undantag 
  från kravet på upphandling. Det nya undantaget innebär att avtal som sluts mellan en upphandlande myndighet och en juridisk person eller en gemensam nämnd anses inte utgöra ett kontrakt enligt lagen. Undantaget gäller endast under förutsättning att de s.k. kontroll- och verksamhetskriterierna är uppfyllda. Ändringen är föranledd av  
 EU-rättslig 
  praxis, de s.k.  
 Teckal-kriterierna. 
  
 Villkoren  
 (Teckal-kriterierna) 
  innebär dels att den upp- handlande myndigheten måste utöva en kontroll över den juridiska personen eller den gemensamma nämnden som motsvarar den som den utövar över sin egen förvaltning, dels att den juridiska personen måste bedriva huvuddelen av sin verksamhet tillsammans med den eller de myndigheter som kontrollerar den. Om dessa villkor är uppfyllda anses relationen mellan parterna som intern, varför upphandling enligt LOU inte behöver ske. 
 13  
 Undantaget är infört genom ändring av definition av begreppet kontrakt i 2 kap. 10 a § lagen om offentlig upphandling. 
  
 12 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/18/EG av den 31 mars 2004 om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentreprenader, varor, och tjänster. 
  
 13 
  
 Prop. 2011/12:106 Offentlig upphandling från eget företag – och vissa andra frågor. 
  
 93 
  
 4.3.2 
  
 Transparenslagen 
  
 Lagen (2005:590) om insyn i vissa finansiella förbindelser m.m. syftar till att ge Europeiska kommissionen insyn i de finansiella förbindelserna mellan det allmänna och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet i enlighet med EU- kommissionens transparensdirektiv 
 14 
 . Lagen innebär ett tydlig- görande av föreskrifter i direktivet som skall säkerställa kommissionens insyn i de finansiella förbindelserna mellan, å ena sidan, det allmänna (stat, kommun och landsting) och, å andra sidan, offentlig företagsverksamhet. Det gäller oavsett om företagsverksamheten bedrivs inom en myndighet eller i ett bolag där myndigheten har ett dominerande inflytande. Bestämmelser innebär att det tydligt skall redovisas bl.a. vilka offentliga medel som det allmänna har tillfört företagsverksamheten och hur medlen har använts (öppen redovisning). Bolag vars nettoomsättning understiger 40 miljoner euro och företag som tillhandahåller tjänster som inte påverkar handeln med andra  
 EES-länder 
  i nämnvärd omfattning är undantagna från direktivets tillämpning. 
 Lagen innebär vidare att företag som bedriver, å ena sidan, ekonomisk verksamhet med ett legalt monopol eller liknande särställning och, å andra sidan, annan affärsverksamhet skall särredovisa intäkter och kostnader för de båda områdena (separat redovisning). Dessa bestämmelser kan omfatta både offentliga och privata företag. I fråga om offentlig företagsverksamhet gäller reglerna oavsett om verksamheten bedrivs inom myndigheten eller i ett bolag. Informationen från de öppna och separata redovis- ningarna skall på begäran ges in till Konkurrensverket, i egenskap av tillsynsmyndighet, för att överlämnas till  
 EU-kommissionen. 
  
 14  
 Europeiska kommissionens direktiv 80/723/EEG av den 25 juni 1980 om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstaterna och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet, senast ändrad genom direktiv 2000/52/EG, det s.k. transparensdirektivet. 
 94 
 5 Närmare om SOS Alarm AB 
  
 5.1 
  
 SOS Alarm Sverige AB 
  
 SOS Alarm Sverige AB (SOS Alarm) har till uppgift att samordna alarmeringen. Bolaget ägs av svenska staten till 50 procent och av SKL Företag AB till 50 procent. SKL Företag AB ägs av Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, som är en organisation där medlemmarna utgörs av Sveriges kommuner och landsting inklusive regioner. SOS Alarm Sverige AB är moderbolag i en koncern bestående av dotterbolaget YouCall Sverige AB, som bedriver callcenterverksamhet. 
 Kort historik 
  
 Maddox 
  infördes 1956 och innebar att allmänheten kunde komma i kontakt med hjälporgan genom att slå ett nödnummer, 90 000, som var gemensamt i hela landet. 
 1  
 Behovet av en särskild  
 SOS-tjänst 
  hade sin bakgrund i telenätets automatisering. Tidigare hade telefonsamtal vidarekopplats manuellt av telefonist på en telefonstation. I en nödsituation hade den hjälpsökande kunnat lyfta luren och begära polis, brandkår osv. (s.k. sociala anrop) och bli kopplad direkt till rätt hjälporgan. Genom automatiseringen bortföll denna möjlighet. 
 Efter förslag från en statlig utredning inrättades en samhällets olycksfalls- och säkerhetstjänst (SOS) bestående av särskilda SOS- centraler med uppgift att bistå den hjälpsökande att komma i kontakt med olika hjälporgan. 
 2  
 Genom  
 SOS-tjänsten 
  kom samtal att kostnadsfritt förmedlas till polis, brandkår, jourhavande läkare, ambulans, flygambulans, sjöräddning, flygräddning och fjäll- räddning. Andra hjälporgan hade möjlighet att mot avgift anslutas 
  
 1 
  
 Prop. 1956:1 bil. 27, SU 1956:9, rskr 1956:155 
  
 2 
  
 SOU 1951:19 
  
 95 
  
 till  
 SOS-tjänsten. 
  Ansvaret för  
 SOS-tjänsten 
  ålades Televerket, där  
 SOS-tjänsten 
  bedrevs vid särskilda  
 SOS-centraler 
  med särskilt tjänstgörande telefonister. 
 Under  
 1970-talet 
  togs initiativ till ytterligare förändringar. Mot bakgrund av de skiftande alarmeringsförhållandena i landet tog kommun- och landstingsförbunden initiativ till en ökad samordning i länsalarmeringscentraler. Till dessa föreslogs också Televerkets  
 SOS-tjänst 
  överföras. Resultatet blev bildandet av ett gemensamt ägt alarmeringsbolag, då kallat SOS Alarmering AB, med uppdrag att samordna alarmeringen i stat, kommun och landsting. Staten ägde 50 procent och Kommun- resp. Landstingsförbunden vardera 25 procent av bolagets aktier. 
 3  
 I det konsortialavtal som slöts mellan ägarna framgår att inrättandet av de länsvisa  
 SOS-centralerna 
  skulle ske successivt allt eftersom kommuner och landsting anslöt sig. Anslutningen skulle således vara frivillig. När det gällde samordningen av de statliga räddnings- organen bedömde regeringen att dessa redan hade tillfredsställande larmförhållanden, men att frågan skulle kunna prövas senare. 
 I samband med att Televerket bolagiserades 1994 fick SOS Alarm en förändrad och mer affärsmässig inriktning. 
 4  
 Uppdraget att tillhandahålla  
 SOS-tjänsten 
  regleras sedan dess i ett särskilt alarmeringsavtal mellan staten och SOS Alarm. Avtal om alarmering ska också upprättas med kommuner och landsting. Med dessa förutsättningar skulle bolaget ges möjlighet till en mer affärsmässig utveckling. 
  
 3 
  
 Prop. 1972:129, bet. TU 1972:20, rskr. 1972:329 
  
 4 
  
 Prop. 1993/94:150, bet. 1993/94:TU38, rskr. 1993/94:432 
  
 96 
  
 5.2 
  
 Uppdrag och mål 
  
 Bolagsordning 
 SOS Alarms uppdrag och mål är enligt bolagsordningen följande. 
 Bolaget skall ha till föremål för sin verksamhet att samordna och utöva det allmännas alarmeringsfunktioner, ävensom att mot ersättning tillhandahålla  
 alarmerings-, 
  larm och övervakningstjänster samt bedriva annan därmed förenlig verksamhet. (§ 3) 
 Bolagsordningen innehåller i övrigt bestämmelser om aktiekapital och antalet aktier, styrelsen, revisorer, kallelse till bolagsstämma, beslutsregler, hembud, m.m., se bilaga. Bolagsordningen är relativt kortfattad. Skrivningen i bolagsordningen om att bolaget ska samordna och utöva det allmännas, eller samhällets, alarmerings- funktioner är i princip densamma som i bolagets första bolags- ordning. 
 Konsortialavtal 
 Styrande för bolagets ägare och deras styrning av bolaget – dock inte formellt för styrelsen - har också varit de konsortialavtal som tecknats mellan ägarna. Det första konsortialavtalet från 1972 var utförligt vad gällde bolagets verksamhet, organisering och finansiering. Senare konsortialavtal, med början 1994 då bolagets inriktning lades om, har mer övergripande innehåll. 
 Alarmeringsavtal 
 Alarmeringsavtalet är ett avtal mellan staten och SOS Alarm som tillkom i samband med de förändringar av SOS Alarms verksamhet som gjordes 1994, jfr ovan. Genom att förutsättningar skulle ges för en mer affärsmässig utveckling skulle bolagets samhällsuppdrag och åtagande för statens räkning avseende  
 112-tjänsten 
  (tidigare  
 SOS-tjänsten) 
  regleras i ett särskilt avtal. 
 Alarmeringsavtalet reglerar SOS Alarms åtagande att driva SOS- centraler som upprätthåller  
 SOS-tjänsten 
  för nödnummer 112 i hela landet samt erbjudande till samtliga kommuner, landsting och statliga räddningsorgan att träffa avtal för anslutning till denna tjänst.  
 SOS-tjänsten, 
  numera kallad  
 112-tjänsten, 
  innebär som 
 97 
  
 framgick ovan att ta emot och behandla larm, att fortsatt behandla dessa larm i enlighet med avtal eller vidarekoppla samtal till ansvarigt organisation. I avtalet anges funktionella krav för denna verksamhet, bl.a. svarstider. 
 Alarmeringsavtalet revideras regelbundet. Under senare år har ändringar i huvudsak avsett nya uppgifter för SOS Alarm inom området samhällets krisberedskap. Sedan 2008 ingår även att SOS Alarm ska utföra uppgifter inom området krisberedskap. Den senaste ändringen av avtalet gjordes 2013 och innebar bl.a. att SOS Alarm ska svara för ett särskilt informationsnummer 113 13, som ska komplettera och avlasta  
 112-numret. 
  En annan förändring var att SOS Alarm ska ansvara för utvecklingen av ett nytt tekniskt system för viktigt meddelande till allmänheten via mobil och fast telefoni. 
 I alarmeringsavtalet regleras även statens ersättning till SOS Alarm för åtaganden enligt avtalet. Ersättningen är utformad som en grundersättning för  
 SOS-tjänsten 
  samt därutöver ersättningar för vissa särskilda åtaganden. Från och med år 2013 uppgår grundersättningen till knappt 180 milj.kr. och övriga ersättningar till 39 milj.kr. 
  
 5.3 
  
 Organisation och verksamhet 
  
 SOS Alarm Sverige AB har en organisation med fyra affärs- områden. 
 98 
  
 5.3.1 
  
 Affärsområden 
  
 SOS ALARM SVERIGE AB 
  
 Patientsäkerhets- 
 enheten 
 Strategi, 
 Human Resources Affärsutveckling, 
 Kommunikation 
  
 Källa 
 : SOS Alarm 
 Affärsområde 112 och krisberedskap 
 Affärsområdet omfattar  
 112-tjänsten 
  och krisberedskap. I 112- tjänsten ingår även alarmeringen till myndigheter med ansvar för den statliga räddningstjänsten. Uppdraget från staten att tillhanda- hålla  
 112-tjänsten 
  regleras i alarmeringsavtalet. I avtalet regleras även den statliga ersättningen för dessa tjänster. SOS Alarms uppdrag som avser krisberedskap innebär att SOS Alarm på uppdrag av berörda myndigheter ska vidareförmedla information till de myndigheter som av regeringen ålagts att ha  
 TiB-funktion. 
  Affärsområdet omsatte 2012 totalt 225 milj.kr. 
 Affärsområde Räddning 
 Affärsområdet omfattar tjänster avseende alarmering av kommunal räddningstjänst. Tjänsterna regleras i avtal mellan SOS Alarm och varje kommun eller kommunalt räddningsförbund. Samtliga kommuner har i nuläget avtal med SOS Alarm. Avtalen med 
 99 
  
 kommunerna och räddningsförbund om alarmering ser olika ut för olika grupper av kommuner. Utöver räddningstjänst handlar samarbetet med kommunerna om olika säkerhets- och jourtjänster (jfr affärsområde 4). Affärsområdet omsatte 2012 totalt 113 milj.kr. 
 Affärsområde Vård 
 Affärsområdet omfattar tjänsterna prioritering och dirigering av ambulans m.fl. resurser inom vårdområdet. Tjänsterna regleras i avtal mellan SOS Alarm och varje landsting. Flera landsting har gjort gemensamma upphandlingar, vanligen genom förenklad upphandling. Flertalet landsting ställer krav på sjuksköterske- kompetens för bedömning och prioritering av vårdärenden och ambulans. För att möta dessa krav har SOS Alarm fyra medicinska specialistcenter (MSC). SOS Alarm har i dag avtal med alla landsting utom landstingen i Uppsala, Sörmland och Västmanlands län samt Region Gotland. Affärsområdet vård omsatte 2012 totalt 187 milj.kr. 
 Affärsområdet Säkerhet och jourtele 
 Affärsområdet omfattar säkerhets- och jourtjänster. Kunder är både offentlig sektor, däribland kommuner, och privata företag. Säkerhetstjänster är det största och mest lönsamma tjänsteområdet, omfattande cirka 200 milj.kr. Tjänsterna omfattar  
 inbrotts-, 
  brand- och driftslarm, personlarm och fordonslarm. Jourteletjänster omfattar  
 fastighets-, 
  el- försäkringsjour, samhälls- och krisjour. Under 2012 avvecklades tjänsteområdet Trygghetslarm. Affärs- området omsatte 2012 totalt 288 milj.kr. 
 YouCall Sverige AB 
 YouCall Sverige AB är ett dotterbolag, där SOS AlarmSverige AB äger 70 procent och Piteå kommun (Piteå Näringsfastigheter) 30 procent. YouCall bedriver callcenterverksamhet innefattande produktion och försäljning av telekommunikations- och telefonitjänster. Youcalls tjänster har utvecklats för att fungera stödjande till annan verksamhet som kunder bedriver. Samarbete 
 100 
  
 finns med flera myndigheter för att klara informationsbehovet vid större händelser. Verksamheten vid YouCall kompletterar jour- verksamheten i moderbolaget, t.ex. inom tjänsteområdet kris- beredskap. År 2012 omsatte Youcall Sverige AB 23 milj.kr. 
  
 5.3.2 
  
 SOS-centralerna 
  
 Alarmeringsverksamheten vid SOS Alarm bedrivs vid SOS- centraler runt om i landet. Antalet centraler har länge uppgått till 18 stycken med relativt jämn spridning i landet. Efter beslut i bolagets styrelse minskas antalet centraler under perioden 2012– 2013, innebärande att  
 SOS-centralerna 
  i Skellefteå, Gävle och Eskilstuna avvecklas. Verksamheten kommer då bedrivas vid 15  
 SOS-centraler. 
  Storleken på centralerna varierar. 
 Verksamheten är organiserad i tre geografiska produktions- områden. Inom varje produktionsområde finns en större central – Stockholm, Göteborg och Sundsvall – som utgör tekniska noder och som kan samarbeta med andra centraler.  
 112-trafiken 
  är gemensam, vilket innebär att samtal kan besvaras av ledig operatör inom alla produktionsområden. 
 A 
 Norr 
  
 Luleå 
  
 Östersund 
  
 Sundsvall 
  
 Falun 
  
 Gävle * 
  
 Mitt 
  Uppsala 
  
 Västerås 
  
 Stockholm 
  
 Norrköping 
  
 Örebro 
  
 Jönköping 
  
 Växjö 
  
 Göteborg 
  
 Halmstad 
  
 Malmö 
  
 * 
  
 Centralen stänger den 31 maj 2013 
  
 Källa 
 : SOS Alarm 
 101 
  
 I Stockholm finns en nationell produktionsledning (NPL) som övervakar hela  
 SOS-systemet 
  och  
 112-trafiken. 
  Denna funktion ansvarar även för de krisberedskapstjänster som SOS Alarm utför i enlighet med uppdrag. Med utgångspunkt i produktionsstrukturen har även andra gemensamma funktioner utvecklats. 
  
 Medicinska specialistcenter, MSC: Stödfunktion för vård- ärenden med placering i Östersund, Stockholm, Malmö och Göteborg, ska serva  
  
 SOS-centralerna 
  med medicinsk kompetens. Funktionen är ett svar på ökade krav från lands- tingen på sjuksköterskekompetens i bedömning av vårdärenden. 
  
 Center för kundsupport avseende automatlarm och personlarm finns vid centraler i Västerås och Sundsvall. 
  
 SOS-centralerna 
  och alarmeringsverksamheten vid SOS Alarm understöds av ett gemensamt tekniksystem, Zenit. Till detta system finns även möjlighet att mot ersättning ansluta sig för räddningsorgan och andra aktörer. 
  
 5.3.3 
  
 Bemanning och kompetens 
  
 Antalet anställda i SOS Alarm uppgick 2012 till i medeltal 843 personer, varav 40 procent var män och 60 procent kvinnor. Härutöver hade dotterbolaget YouCall 35 personer anställda. Av totalt antal anställda i moderbolaget utgjorde operatörer 58 procent och sjuksköterskor 10 procent år 2012. 
 På  
 SOS-centralerna 
  har alla som arbetar operativt med larm kompetens som  
 SOS-operatörer. 
  Dessa kan ha olika inriktning eller funktion som t.ex.  
 112-mottagare 
  eller ambulansdirigent. Det finns även  
 SOS-sjuksköterskor 
  och  
 SOS-läkare 
  knutna till vissa larmcentraler. För att bli  
 SOS-operatör 
  eller  
 SOS-sjuksköterska 
  krävs svenskt medborgarskap, att man talar flytande svenska och har gymnasiekompetens i engelska. Intervjuer och tester görs för att säkerställa att den sökande har rätt förmåga till beslut, empatisk förmåga och simultankapacitet under stress. Grundutbildningen består av egna studier och undervisning under sju veckor och  
 3–4 
  veckors handledning på  
 SOS-central. 
  Därefter krävs en sluttest och certifiering för att få arbeta självständigt vid operatörsbordet. Sammanlagt omfattar denna utbildning  
 10–11 
  veckor. Ytterligare 
 102 
 SOU 2013:33 Närmare om SOS Alarm AB 
 utbildning kan ges senare för vissa specialuppgifter i SOS- centralen. 
  
 5.4 
  
 Ekonomi och finansiering 
  
 Fördelningen av SOS Alarms intäkter på affärsområden framgår av figuren nedan. 
 5 
  
 Källa 
 : SOS Alarm. 
 Som framgår utgör de uppdrag och tjänster som avser den egentliga alarmeringstjänsten drygt 60 procent av bolagets intäkter medan intäkter från övriga tjänster uppgår till 38 procent. Över tid har SOS Alarms intäkter från övriga kommersiella tjänster ökat. Förklaringen är att säkerhetstjänster och larm varit ett lönsamt affärsområde och att intäkterna från dessa tjänster behövts för att 
  
 5  
 Siffrorna i figuren avser år 2011 och är hämtade från SOS Alarms årsredovisning 2011. 
 103 
  
 klara ökade kostnader inom andra tjänsteområden samt teknik- investeringar. 
 För vissa verksamheter täcker intäkterna inte faktiska kostnader. Ett sådant område är  
 112-tjänsten 
  och krisberedskap. När det gäller den statliga ersättningen har grundersättningen för åtaganden enligt alarmeringsavtalet avseende  
 112-tjänsten 
  inte justerats sedan 2006. Den oförändrade nominella nivån har inneburit att kostnadsökningar i verksamheten, som till stor del består av lönekostnader, inte har kunnat täckas med den statliga grundersättningen utan har finansierats av andra intäkter i verksamheten. De tillägg i statlig finansiering som har gjorts under senare år har avsett ersättningar för särskilda uppdrag utöver grundtjänsten 112, t.ex. ett särskilt informationsnummer. 
 Ett annat område där kostnaderna i vissa fall överstiger intäkterna är vård. Störst underskott gäller för avtalen med landsting i storstadsområden, där en orsak uppges vara högre krav på medicinsk kompetens som inte fullt ut ersatts. När det gäller räddningstjänst och alarmering finns en balans mellan intäkter och kostnader. Affärsområdet Säkerhet och jourtele har varit mest lönsamt. De överskott som har genererat har kunnat finansiera underskott i andra delar av verksamheten. 
  
 5.4.1 
  
 Omsättning och resultat 
  
 Koncernen SOS Alarm Sverige AB omsatte år 2012 totalt 854 milj.kr, varav 838 milj.kr. var hänförliga till moderbolaget. Koncernens rörelseresultat 2012 uppgick till  
 Ericksonmilj. kr. år 2012, vilket förklaras av pågående omstrukturering och omställning av verksamheten till färre centraler. Nettoresultatet uppgick till  
 -14, 
  6 milj.kr. innebärande ett negativ avkastning på eget kapital mot- svarande  
 -9,0 
  procent. Ägarna har haft ett mål om en genomsnittlig avkastning om 8 procent. I genomsnitt har avkastningen under de senaste fem åren legat på 2,6 procent. 
  
 5.5 
  
 Marknad 
  
 Vissa delar av SOS Alarms verksamhet bedrivs på en marknad i konkurrens med andra aktörer. Det gäller främst inom affärs- område 4, som omfattar olika former av larm- och säkerhetstjänster 
 104 
  
 där också privata företag är verksamma. Generellt har larmtjänster varit en expansiv marknad under senare år. Tjänsteområdet har också varit lönsamt för SOS Alarm. 
 Även inom andra verksamhetsområden finns en ökad konkurrens från andra aktörer. Det gäller till exempel vårdsektorn, en växande marknad som i ökad utsträckning i dag involverar flera privata och offentligt ägda företag, varav vissa utlandsägda. I flera fall handlar konkurrensen om att kunna erbjuda flera olika kombinationer eller helhetslösningar av tjänster. 
 Inom det kommunala räddningstjänstområdet är konkurrensen från andra företag ännu inte lika tydlig, även om några kommuner har börjat göra upphandlingar. Konkurrensen här handlar i stället om att räddningsorgan, särskilt i större samverkanslösningar, vill kunna driva egna larm- och ledningscentraler. Vad gäller 112- tjänsten utgör denna en s.k. konkurrensskyddad verksamhet. 
  
 5.6 
  
 Ägarstyrning 
  
 SOS Alarms styrelse består av nio ledamöter varav fyra utses av staten och fyra av SKL Företag AB. Därutöver finns två personal- representanter och två suppleanter till dessa. Styrelsens ordförande utses gemensamt. 
 Ägarstyrningen från Regeringskansliets sida sker genom Finansdepartementets ägarfunktion, där ansvarig bolagsförvaltare för SOS Alarm också är ledamot i styrelsen. Samhällsuppdraget avseende 112 och krisberedskap liksom den statliga ersättningen regleras i alarmeringsavtalet. För denna del av bolagets styrning ansvarar Försvarsdepartementet. 
 SKL Företag AB är moderföretag inom SKL  
 Företag-koncernen, 
  som omfattar flera bolag med uppgift att på affärsmässiga grunder tillgodose kommunernas, landstingens, regionernas behov av varor och tjänster, stöd och samordning. SKL Företag AB ska äga och förvalta bolag på affärsmässiga grunder. Styrelsen i moderbolaget består av nio ledamöter, varav två är personalrepresentanter. VD i SKL är också VD i SKL Företag. 
 105 
  
 6 
  
 Alarmeringsförhållanden i andra länder 
  
 6.1 
  
 Larmnummer 112 i EU 
  
 Införandet av ett gemensamt europeiskt larmnummer 112 beslutades av Europeiska rådet redan 1991. Bakgrunden var att det fanns olika nödnummer i medlemsstaterna, vilket kunde medföra problem i en nödsituation. En annan faktor var också det ökande resandet inom den europeiska gemenskapen. Med ett gemensamt nödnummer skulle medborgare i en nöd- eller katastrofsituation enkelt kunna anropa respektive lands nationella larmtjänster. Det gemensamma nödnumret skulle införas och fungera parallellt med existerande nationella larmnummer. 
 Det gemensamma europeiska larmnumret skulle införas såväl i det allmänt tillgängliga telenätet som i framtida digitala nät och mobila tjänster. Medlemsstaterna skulle säkerställa att anrop på larmnumret besvarades och hanterades på ett korrekt sätt med hänsyn till den nationella organisationen av larmsystem. Införandet av larmnumret skulle vara genomfört senast den 31 december 1992. En viss flexibilitet i tidsplanen skulle dock medges om särskilda svårigheter fanns i vissa medlemsstater. I ett meddelande från EU- kommissionen i december 2008 meddelades att  
 112-numret 
  var tillgängligt i samtliga medlemsstater. 
 Införandet av det gemensamma larmnumret 112 har också skett genom ytterligare regler och riktlinjer som tillkommit inom ramen för reformeringen av telekommunikationsområdet i EU. I mars 2002 togs ett direktiv om samhällsomfattande tjänster. Direktivet syftade till att garantera tillhandahållandet av vissa samhälls- omfattande tjänster i samband med liberaliseringen av tele- kommunikationssektorn och en ökad konkurrens och utbud av kommunikationstjänster. Larmnumret 112 var ett exempel på en samhällsomfattande tjänst. Genom direktivet (artikel 26) tillkom 
 107 
  
 följande ytterligare krav på medlemsstaterna: alla ska kunna ringa 112 avgiftsfritt på fasta och mobila telefoner samt telefon- automater, samtal till larmnumret 112 ska besvaras och behandlas korrekt på sätt som passar det nationella larmsystemet. Innebörden är att  
 112-numret 
  ska behandlas lika snabbt som andra nationella nödnummer, teleoperatörer ska tillhandahålla uppgifter om lokalisering av samtal till 112 och medborgarna ska få tillräcklig information om larmnumret 112 och hur det används. 
 Ytterligare regler tillkom genom de ändringar av direktivet om samhällsomfattande tjänster som beslutades 2009. De nya reglerna innebar bl.a. följande: medlemsstaterna ska se till att användare med funktionshinder har likvärdigt tillträde till larmtjänster som andra användare, information om varifrån inkommande samtal på larmnumret kommer (lokalisering/positionering) ska tillhanda- hållas avgiftsfritt för den myndighet som handhar larmsamtal, kraven på tillgänglighet till 112 formuleras som teknikneutrala dvs. tillgängligheten till 112 ska säkerställas när tekniken för kommunikation utvecklas. 
 Införandet av larmnummer 112 
 Av  
 EU-länderna 
  har fem länder – Danmark, Nederländerna, Rumänien, Finland och Sverige – 112 som enda larmnummer. Det finns vidare fyra länder som har ett nationellt nummer utöver larmnummer 112, dessa är Cypern, Irland, Portugal och Storbritannien. Ett antal länder har ett extra nationellt nummer för sitt största räddningsorgan. Dessa är Belgien, Tyskland, Estland, Luxemburg och Slovenien. Utöver dessa grupper av länder finns sammanlagt 15  
 EU-länder 
  som har två eller flera nationella nummer för specifika räddningsorgan. Bland denna grupp av länder återfinns Spanien, Italien och Frankrike och som icke  
 EU-land 
  även Norge. 
  
 6.2 
  
 Närmare om alarmeringsförhållanden i några länder 
  
 I flera länder genomförs för närvarande förändringar av organiseringen av larmmottagning och larmcentraler. Inriktningen är många fall att öka samordningen av larmmottagningen avseende 
 108 
  
 nödsamtal, minska antalet larmcentraler och att samla mottagning och utlarmning i gemensamma larmcentraler där flera räddnings- organ och myndigheter kan vara representerade. I många fall kombineras arbetet med att bygga gemensamma tekniklösningar för informationsdelning och kommunikation. 
  
 6.2.1 
  
 Finland 
  
 Finland har 112 som enda larmnummer, en samlad larmmottagning och utlarmning av räddningsorgan genom en statlig myndighet, Nödcentralsverket. Under den centrala myndigheten finns en regional organisation bestående av sex nödcentraler i Kervo, Kuopio, Uleåborg, Björneborg, Åbo och Vasa. Flera stora reformer pågår parallellt med nödcentralsreformen såsom reformering av sjukvården och polisens organisation. 
 Arbetet med reformeringen och omläggningen till statliga nödcentraler påbörjades 2001 och syftade till att säkerställa likvärdiga alarmeringsförhållanden. Förändringen innebar i ett första steg ett förstatligande av tidigare nödcentraler i kommunal regi i samarbete med länsstyrelserna. I ett andra steg av reformen, påbörjat 2005, har antalet nödcentraler minskats från tidigare 15 till nuvarande 6 nödcentraler. Målet för denna förändring var att harmonisera och effektivisera nödcentralernas verksamhet. Sedan 2010 regleras verksamheten i en lag om nödcentralsverksamhet. 
 1 
  
 Nödcentralerna har till uppgift att ta emot nödmeddelanden som hör till  
 räddnings-, 
  polis- samt social- och hälsovårdsväsendets kompetensområden liksom andra meddelanden som hänför sig till  
 person-, 
  miljö- och egendomssäkerhet samt att förmedla dem vidare till de myndigheter och samarbetspartner som svarar för hjälpinsatserna. Nödcentralernas larmoperatörer ska ta emot nödmeddelanden, bedöma hur skyndsamma uppdragen är och förmedla larmuppdrag och meddelanden till ansvariga räddnings- myndigheter. I anslutning till förmedlade meddelanden ska stödtjänster till räddningsorganens verksamhet kunna utföras. 
 I nödcentralerna är arbetsfördelningen sådan att de larm- mottagande operatörerna ansvarar för mottagning och bedömning av larmen, medan det finns särskilda operatörer som ansvarar för dirigering. Uppgifterna för dessa operatörer är bl.a. att följa upp och säkerställa alarmeringen, dimensionera resurser och ta om hand 
  
 1  
 Lag om nödcentralsverksamhet 692/2010 
 109 
  
 samtal som inte kräver akut åtgärd. Vid centralerna tjänstgör även särskilt avdelade poliser som har direktkontakt med polisens ledningscentraler och bistår med informationsinhämtning i centrala databaser. För bedömning av inkommande larm, räddningsbehov och åtgärd används ett gemensamt databaserat beslutsstöd. Med ledning av de frågor som ställs i tur och ordning får operatören via datasystemet en kod för åtgärd, dvs. om ambulans, polis etc. ska larmas ut. De olika myndigheternas anvisningar för utalarmering finns inlagt i systemet. Den information som läggs in i datasystemet vid mottagningen av ett larm kan simultant läsas av andra operatörer och av berörda myndigheter. Samtidigt med larmmottagning kan medlyssning ske från ansvariga räddnings- myndigheter. Nödcentralerna använder av Radiokommunikations- systemet VIRVE som är den finska motsvarigheten till White i Sverige. 
 Nödcentralerna mottog 2011 totalt 4,3 miljoner samtal, varav nödsamtalen utgjorde drygt 3 miljoner. Av inkomna larm ledde 1,2 miljoner till uppdrag som förmedlades till ansvariga myndigheter. Andelen samtal som besvarades inom 10 sekunder uppgick till 91 procent, medan 96 procent av samtalen besvaras inom 30 sekunder. Nödcentralsverket hade 2011 totalt 750 anställda och en samlad kostnad på 56,5 miljoner euro. 
 För att arbeta som larmoperatör krävs en tvåårig särskild yrkes- utbildning vid Räddningsinstitutet i Kuopio eller genomgången polisutbildning. 
 Nödcentralsverket och nödcentralerna har etablerade samverkansformer med räddningsväsendet, polisen och hälso- och sjukvård på olika nivåer, centralt såväl som regionalt. 
  
 6.2.2 
  
 Norge 
  
 Norge har tre larmnummer, 110 för brandväsendet, 112 för polis och 113 för akutmedicin och ambulans. Mottagning och behandling av larm (utlarmning) sker separat i dessa organisationers totalt 68 larmcentraler. 
 Brandväsendet är lokalt organiserat på kommunnivå och mot- svarar närmast den kommunala räddningstjänsten i Sverige. Den nationella räddningstjänsten ansvarar för livräddande insatser vid särskilt omfattande händelser, och har också ansvar för flyg- och sjöräddning. Verksamheten är organiserad i 28 lokala räddnings- centraler och två nationella huvudräddningscentraler. Polisen 
 110 
  
 ansvarar för ledning vid de lokala räddningscentralerna. Den nationella räddningsorganisationen samt polisen nås via larmnumret 112. Akutsjukvård och ambulans larmas via 113 och larmen tas emot vid särskilda larmcentraler, akutmedicinska kommunikationscentraler (AMK). Sammantaget finns 19 AMK- centraler i landet. Larm till  
 AMK-centralerna 
  tas omhand av operatörer som är sjuksköterskor.  
 AMK-centralerna 
  har lokala IT- system för information och kommunikation och dirigering av resurser. Samtal och information kan inte delas mellan centralerna. Det kan tilläggas att vissa delar av hälso- och sjukvården i Norge förstatligades under  
 2000-talet. 
  
 Frågan om ett gemensamt nödnummer och gemensamma larmcentraler har aktualiserats i Norge. En interdepartemental arbetsgrupp lämnade 2009 en rapport med förslag om en framtida organisering av nödalarmeringstjänsten. 
 2  
 I rapporten föreslås en övergång till ett enda larmnummer som mottas av  
 7–8 
  112- centraler. I enlighet med rapportens rekommendationer startade en försöksverksamhet i Drammen 2012 som ska pågå i två år och som innebär en samlokalisering av polisen, räddningsväsendet och ambulanscentralen. 
 För radiokommunikation används radiokommunikations- systemet Nödnett som är den norska motsvarigheten till White. 
  
 6.2.3 
  
 Danmark 
  
 Danmark har infört ett samlat larmnummer, 112. Larmmot- tagningen var tidigare organiserad i åtta alarmcentraler. Polisen hade ansvaret för sju av dessa alarmcentraler, som var placerade på s.k. huvudpolisstationer runt om i landet. Det har också funnits en larmcentral hos Köpenhamns brandkår (brandväsen). 
 Alarmcentralerna mottar samtliga larm som avser polis, hälso- och sjukvård och räddningstjänst och vidarekopplar larmen till ansvarig organisation som ansvarar för utlösning av larm till räddningsresurser. Fram till 2010 fanns ingen sjukvårdskunnig expertis på alarmcentralerna. Alarmcentralerna har därefter förstärkts med sjukvårdskompetens i samband med larm- mottagning. Åtgärden har varit en del i en större satsning på att stärka organisationen för den prehospitala beredskapen i landet. 
  
 2  
 Forslag til fremtidig organisering av nodmeldetjenesten, rapport fra en interdepartemental arbeidsgruppe 2009 
 111 
  
 En sammanslagning har senare skett av alarmcentralerna. Danmark har numera tre alarmcentraler, som mottar alla 112- samtal. Polisen driver två alarmcentraler (Aarhus och Slagelse), medan Köpenhamns Brandväsende driver alarmcentralen i Köpenhamn. Vid ett larm om brand registrerar alarmcentralen de närmaste upplysningarna om branden samt adressen, varefter alarmen elektronisk vidarekopplas till det relevante brandväsendets vaktcentral. Vid alarm som rör polis vidarekopplas samtalet till det lokala polisdistriktets vaktcentral. Om larmet rör sjukdom eller olycka är alarmcentralens uppgift endast att registrera de nöd- vändiga adressupplysningarna, varefter larmet vidarekopplas till en sjuksköterska på den relevanta regionens  
 AMK-vaktcentral, 
  som mottar och värderar  
 112-samtalen 
  samt tekniska disponenter, som på grundval av den bedömning som gjorts avsänder ambulanser, akutbilar och läkarhelikopter. 
 I Danmark används radiokommunikationssystemet SINE som motsvarar det svenska  
 Rakel-systemet. 
  
 112 
 7 Om alarmering 
  
 7.1 
  
 Alarmering 
  
 Begreppen larm, alarm och alarmering används ofta synonymt i sammanhang som rör den alarmeringstjänst och den verksamhet som bedrivs vid SOS Alarm (och även andra larmcentraler). Nationalencyklopedien ger följande definitioner: 
 ala´rm, signal som anger fara; plötslig oro eller uppståndelse.  larm 
 (ljud)signal som anger fara: larmberedskap; larmklocka; brandlarm; flyglarm; när ~et gick tog alla skydd 
 Ordet alarm ska också kunna spåras bakåt till franskans A larme som stridsrop eller maning att fatta vapen. Sammantaget handlar ett larm, eller alarm, en signal om att något har hänt och att någon form av åtgärd eller aktivitet behöver vidtas. 
 När det gäller begreppen larm, alarm eller alarmering finns ingen enhetlig användning. I dagligt tal är möjligen larm och att larma vanligare än alarm eller att alarmera. I sammanhang som rör räddningstjänst och olyckor är möjligen alarmering vanligare. Alarmering är också det begrepp som förekommer i formella texter, t.ex. i propositioner och lagtexter, och återfinns även i uttryck som samhällets alarmeringstjänst, ett begrepp som dock inte är entydigt definierat. Här kan det vara fråga om att vilja markera skillnaden från larm och larmtjänster i övrigt i samhället. För att ytterligare markera att det är fråga om en nödsituation då det föreligger omedelbar eller överhängande fara för människoliv, egendom eller miljö, kan även termerna nödanrop eller nödsamtal förekomma. 
 113 
  
 7.2 
  
 Vad händer vid ett larm? 
  
 Ett inkommande larm, vanligen ett samtal till numret 112, är en signal om att något har hänt och att någon (räddningstjänst m.m.) behöver rycka ut till hjälp. Mottagning och behandling av det inkommande larmet utgör ett första led eller fas i en samlad räddningsprocess som avslutas först när räddningsinsatsen är genomförd och avslutad. Hela händelseförloppet sammanfattas i följande figur. 
 Innehållet i varje fas av denna process kan bestå av följande aktiviteter: 
 Alarmering 
 Någon larmar, t.ex. genom att ringa larmnumret 112. Larmet tas emot, samtalet besvaras. Genom intervju inhämtas uppgifter om vad som har hänt, var händelsen har inträffat (lokalisering) och vem eller vilka som är drabbade och omständigheter i övrigt. En första bedömning görs av händelsens karaktär (kategori), behov av räddningsresurser samt prioritet. 
 114 
  
 Inledande fas 
 Den inledande fasen av räddningsinsatsen omfattar att etablera beredskap inför insatsen och att förbereda och genomföra utlarmning av resurser. Ytterligare information kan behövas för att klarlägga situationen och som underlag för att bedöma behovet (dimensionering, utrustning) av resurser för insatsen. Därefter bestäms vilka resurser som ska användas och dessa larmas ut och dirigeras fram till platsen för händelsen. 
 Operativ fas 
 Den operativa fasen innebär ledning och genomförande av själva räddningsinsats. Arbetet leds av en räddningsledare eller mot- svarande, som ansvarar för ledning, fördelning av arbetsuppgifter, bedömning av behov av ytterligare resurser, m.m. 
 Information och kommunikation sker direkt mellan berörda räddningsorgan/motsvarande på händelseplatsen och med egen ledningscentral (t.ex. inre befäl, vakthavande befäl). 
 Avslutande fas 
 Räddningsinsatsen avslutas och rapporteras. Analys och debriefing görs vid behov. Återkoppling görs i förhållande till aktuella planerings- och beslutsunderlag, t.ex. larmplaner, vid behov görs justeringar. 
  
 7.3 
  
 Samband mellan larm och ledning 
  
 Som framgår ovan finns beroenden mellan varje fas. En korrekt mottagning av ett larm är en förutsättning för att få erforderlig information och underlag för att larma ut rätt resurser för att genomföra en effektiv räddningsinsats. 
 I tidigare system för alarmering sågs larmfasen som en avskild del från själva lednings- och räddningsarbetet. I Sverige etablerades  
 SOS-tjänsten 
  för att möjliggöra att den nödställde snabbt skulle kunna komma i kontakt med ett hjälporgan.  
 SOS-tjänsten 
  var en förmedlande tjänst med uppgift att besvara nödanrop och vidareförmedla dessa till rätt hjälporgan. Dagens system och SOS 
 115 
  
 Alarms verksamhet kan sägas vara en kombination av larm- och ledningsfasen. På uppdrag av staten ansvarar bolaget för mot- tagning av larm på nödnummer 112 och genomför inledande intervju. Förloppet för den vidare behandlingen av larmet beror på uppdraget från ansvarigt räddnings- eller hjälporgan. Om avtal finns om full behandling utför SOS Alarms operatörer även de moment som rör bedömning och prioritering av larm, liksom utlarmning och dirigering av resurser. 
 Det nära sambandet mellan larm och ledning betonas i allt högre grad i dagens alarmeringssystem. Under senare tid, och med hjälp av modern informations- och kommunikationsteknik, utförs de olika arbetsmomenten delvis parallellt. Larmet tas emot och besvaras, genomförandet av intervju ger information som genom teknik för medlyssning direkt kan delges berörda räddnings- eller hjälporgan. Dessa kan samtidigt påbörja förberedelse av insats. I stället för att avgränsa larmfasen från ledningsfasen talar man i stället om en  
 parallellitet  
 mellan olika moment. 
 Utvecklingen kan förklaras av flera faktorer. Larmet innehåller information som ska ligga till grund för bedömningen av räddningsbehov och prioritet. Larmoperatören får genom intervju med den nödställde information om vad som har hänt, var händelsen har skett och vem som behöver hjälp. Den information som larmoperatören får har betydelse för bedömningen av räddningsbehov och prioritet inför utlarmningen, men också för planeringen av den operativa ledningen av räddningsinsatsen som sker vid räddningsorganets larm- eller ledningscentral. Sålunda kan samma initiala informationsbehov finnas för flera berörda aktörer inför en räddningsinsats, dvs. såväl under larmfasen som i den inledande ledningsfasen. 
 En annan förklaring är en ökad specialisering och ökade krav på sakkunskap i bedömningar av larm. Krav och förväntningar på samhällets räddningsresurser har ökat över tid. Medborgarna i ett samhälle förväntar sig snabb och korrekt hjälp i en nödsituation. Detta gör i sin tur att räddningsorgan och ansvariga huvudmän ställer högre krav på inflytande över hur larmen bedöms och behandlas för att kunna sätta in rätt resurser och genomföra snabba och effektiva räddningsinsatser. 
 116 
  
 Skillnader mellan larm och ledning 
 Även om det finns tydliga samband mellan larmmottagningen och ledning finns också skillnader. Larmmottagningen innebär att svara på ett inkommande larm, ofta ett inkommande samtal via 112, och att genom en intervju med den inringande personen få fram uppgifter om vad som har hänt och vem eller vilka som är drabbade. Larmoperatören står således i direkt kontakt med den nödställde, som i sin tur har behov av att snabbt få kontakt och kunna framföra sitt ärende, och att få besked om åtgärd, dvs. att hjälp kommer till platsen. 
 När det gäller ledningsfunktionerna hos räddningsorganen eller på larm/ledningscentral har denna funktion vanligen inte direkt kontakt med den hjälpsökande, utan har i första hand perspektivet på de resurser som ska användas i räddningsinsatsen. Lednings- funktionen står i kontakt med räddningsorganisationen och har ansvar för ledningen av insatsen. Det finns också en skillnad i tidsaspekter. Larmoperatörens samtal med den hjälpsökande kan normalt inte pågå under längre tid. Därefter vidtar den operativa ledningen inför och under insats, som kan pågå under längre tid. Larmoperatören behöver snabbt kunna avlastas för att kunna ta emot och besvara inkommande larm. 
  
 7.4 
  
 Samband mellan larm och krisberedskap 
  
 Sambanden mellan alarmering och krisberedskap är flera. Vid alarmering är larmet, ett nödanrop på 112 eller motsvarande, en signal om att någon befinner sig i en nödsituation eller att en brand eller olycka har inträffat och det behövs omedelbar hjälp till platsen för händelsen. Larmet är också bärare av information om händelsen som behöver överföras till den som ansvarar för att en räddnings- eller hjälpinsats genomförs. Mellan den som larmar och det organ som ansvarar för genomförande av insats finns någon form av alarmeringsfunktion. 
 När det gäller kriser eller samhällsstörningar är förhållandena i många delar desamma. En allvarlig händelse har inträffat, och det behövs omedelbar eller skyndsam hjälp eller åtgärd från samhället. Larmet startar genom att någon slår larm eller på annat sätt rapporterar om händelsen, och det bedöms vem eller vilka som behöver få information (larmas) om händelsen och vilka insatser 
 117 
  
 eller åtgärder som behöver vidtas för att avhjälpa problemet. Rent operativt finns sålunda samband mellan hanteringen av ett  
 112-larm 
  och hanteringen av en inkommande information om en allvarlig händelse. 
 Skillnaderna mellan en s.k. normalhändelse och ett krisläge handlar i stället om omfattningen av händelsen/ och konsekvenserna för samhället. Som framgår av kapitel 2 definieras samhällets krisberedskap som samhällets samlade förmåga att hantera  
 allvarliga händelser och kriser 
 . En allvarlig händelse definieras som en händelse som avviker från det normala, innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och kräver skyndsamma insatser av kommun, landsting eller central myndighet. Ett motsvarande begrepp är extraordinär händelse. En kris definieras som en händelse som drabbar många människor och stora delar av samhället och som hotar grundläggande värden och funktioner. En kris är oväntad, utanför det vanliga och vardagliga. Att lösa krisen kräver samordnade åtgärder från flera aktörer. Sammantaget kan sägas att det som skiljer en normalhändelse från en allvarlig händelse eller kris är följande: 
  
 händelsen avviker från det normala 
  
 drabbar fler individer och stora delar av samhället 
  
 kan hota samhällets grundläggande värden och funktioner 
  
 kräver insatser från flera aktörer i samhället. 
  
 Till detta kan möjligen också läggas en tidsfaktor. Medan en normalhändelse normalt har en förhållandevis kort tidsutdräkt mellan larm och insats, kan en allvarlig händelse eller kris i samhället ha ett längre förlopp. Detta ställer ytterligare krav på resurser och uthållighet. 
 Översatt till ett alarmeringsskede innebär ett larm om en allvarlig händelse eller kris information som behöver spridas till flera aktörer än normalt vid en olyckshändelse och kan kräva särskilda koordineringsinsatser för att möjliggöra ett effektivt samråd mellan berörda aktörer. Det kan också vara nödvändigt att gå ut med allmän information eller varning till allmänheten. 
 118 
  
 7.5 
  
 Närmare beskrivning av larmbehandling av olika typer av larm 
  
 I detta avsnitt beskrivs larmprocessen och larmbehandlingen och en särskild beskrivning görs av hur samverkanslarm hanteras. Vidare beskrivs också hur larm vidarekopplas och hur medlyssning fungerar avseende de olika räddningsorganen. 
 Begreppet larm används i detta avsnitt för att beskriva det inkommande samtalet (jfr nödanrop, nödsamtal, samtal från en nödställd etc.). För att skapa enhetlighet använder utredningen de begrepp som i dag används inom SOS Alarm, såsom  
 112-mot- 
  tagare, vårdmottagare, räddningsmottagare, dirigent och räddnings- åtgörare i denna beskrivning. 
 Övergripande kan det inkommande larmet beskrivas som att operatören tar emot, behandlar eller vidarekopplar larm från allmänheten. Enligt alarmeringsavtalet ska SOS Alarm vid SOS- centralerna ta emot, och behandla eller – när fullständig larmbehandling inte ska ske inom  
 SOS-centralen 
  – vidarekoppla nödsamtal från allmänheten som befordras på ett i nummerplan fastställt nödnummer 112. Detta utgör den så kallade  
 SOS-tjänsten. 
  Operatören fastställer vid den initiala intervjun om det finns ett räddningsorgan som kan hjälpa den nödställde samt vilket det är. 
 Larm till de statliga räddningsorganen vidarekopplas genom att räddningsorganen rings upp efter initial intervju (operatören fastställer vem som ansvarar för räddningsinsatsen). De statliga räddningsorganen Polisen, Sjöfartsverket och Kustbevakningen har egna lednings- och räddningscentraler, varifrån räddningsinsatserna leds. 
 119 
  
 Responstid (tid från nödanrop till hjälp på plats ) 
 Larmkedja 
  
 Källa:  
 Riksrevisionen (RiR 2012:20) och 
 sfg  
 utredningens bearbetning. 
  
 7.5.1 
  
 Larm till kommunal räddningstjänst 
  
 Kommuner och landsting och regioner reglerar i avtal med SOS Alarm hur utalarmering, prioritering och dirigering ska gå till. Kommunerna och landstingen anpassar avtalen till sina lokala behov. 
 Övergripande finns i dag flera modeller för prioritering, utalarmering och dirigering av kommunal räddningstjänst. Det finns två ytterligheter, den ena är vid fullständig larmbehandling då  
 SOS-operatören 
  mottar nödsamtalet och larmar ut och dirigerar resurserna. Vid den andra ytterligheten kopplas en kommunal ledningscentral in i samtalet på medlyssning när  
 SOS-operatören 
  genomför intervjun, för att parallellt larma ut och dirigera räddningsresurserna. 
 När ett räddningsorgan genomför en räddningsinsats ska polismyndigheten underrättas om insatsen enligt LSO. 
 1  
 När polisen meddelas kan variera beroende på händelsen. Vid en trafikolycka på en vältrafikerad väg meddelas polisen omgående eftersom den behövs för att dirigera trafiken. Vid en brand utan fara för människoliv meddelas polisen sist. 
  
 1  
 6 kap. 10 § LSO. 
 120 
  
 Beskrivning av larm där SOS Alarm hanterar hela larmbehandlingen 
  
 1. 
  
 112-samtal 
  
  inkommer/besvaras av SOS Alarm. 
  
 2. 
  
 1 
  
 12-mottagaren 
  
 identifierar, sorterar och aktiverar i den initiala intervjun. 
  
 3. 
  
 Ett förlarm aktiveras av  
  
 112-mottagaren 
  – förlarmet är en del av den larmplan som  
 112-mottagaren 
  använder som beslutsstöd. 
  
 4. 
  
 Räddningsmottagaren  
 (samma person som  
 112-mottagaren) 
  fortsätter intervjun. I vissa fall kopplas inre/yttre befäl från den lokala räddningstjänsten in på medlyssning. Inre/yttre befäl från den lokala räddningstjänsten kan då ställa frågor för att dimensionera insatsen. I t.ex. Karlstad och Örebro sitter det inre befälet i direkt anslutning till  
 SOS-centralen. 
  
 5. 
  
 Räddningsåtgöraren  
 kopplas in i samtalet. (inte samma person som  
 112-mottagaren/räddningsmottagaren) 
  I detta läge pågår ett fyrpartssamtal som bestå av den nödställde, räddnings- mottagaren som ansvarar för intervjun, inre/yttre befäl och räddningsåtgöraren. Den nödställde talar dock bara med och hör bara räddningsmottagaren.  
 Räddningsmottagaren  
 avslutar samtalet. Även ambulansdirigent kopplas in i samtalet om personskada befaras. 
  
 6. 
  
 Efter det att resursbehoven är fastställda larmar räddnings- åtgöraren ut resurserna och överlämnar ärendet till den lokala räddningstjänsten – räddningsledaren. 
  
 Ytterligare modeller 
 En alternativ modell av larmbehandling är att  
 SOS-operatören 
  vid behov vidarekopplar nödsamtal direkt efter initial intervju till en kommunal ledningscentral som dimensionerar, larmar ut och dirigerar resurserna. Denna modell är vanligare i storstad och tätort. Modellen bygger på att kommuner, många gånger organiserade i räddningstjänstförbund, delar resurser och har en gemensam ledningscentral. Ledningscentralernas operatörer tar då del av  
 112-operatörens 
  samtal med den hjälpsökande tidigt i intervjun via medlyssning. Samtalet kan tas över av operatören på den kommunala ledningscentralen och den nödställde fortsätter då tala med den nya operatören. Flertalet kommuner väljer dessutom 
 121 
 Om alarmering SOU 2013:33 
 att använda den kommunala larmcentralen för kommunens trygghets- och säkerhetstjänster. 
 En annan modell är att en  
 SOS-operatör 
  är placerad på räddningstjänstens ledningscentral.  
 SOS-operatör 
  kopplas in på medlyssning så fort  
 112-mottagaren 
  konstaterat att samtalet positionerats.  
 112-mottagaren 
  genomför den initiala intervjun och den lokala  
 SOS-operatören 
  är räddningsåtgörare, dimensionerar och larmar ut resurser. Denna modell tillämpas i Helsingborg. 
 Ytterligare en modell utgörs av att SOS Alarm genomför steg 1– 4 enligt ovan men sedan tar den lokala räddningstjänsten över utlarmningen av räddningsresurser. Denna modell förutsätter en bemannad ledningsorganisation på den kommunala räddnings- tjänsten. 
  
 7.5.2 
  
 Larm till ambulans 
  
 Landsting och regioner reglerar i avtal med SOS Alarm hur utalarmering, prioritering och dirigering, ska gå till. SOS Alarm tar alltid emot nödsamtalet. Landstingen förhandlar avtalen med SOS Alarm och ställer krav utifrån sina lokala behov. 
 Landstingen reglerar i sina avtal med SOS Alarm vilken medicinsk kompetens som krävs vid bedömning och prioritering av vårdärenden. Många landsting har krav på att en sjuksköterska ska genomföra vårdintervjun/vara vårdmottagare. Sjuksköterska är då placerad på  
 SOS-centralen 
  eller på SOS Alarms särskilda medicinska specialistcenter (MSC), dit samtalen vidarekopplas. Andra landsting har inte krav på särskild kompetens i vårdärenden och prioriteringen görs då av  
 112-mottagaren. 
  
 Beskrivning av larmbehandling av vårdärenden 
  
 1. 
  
 112-samtal 
  
  inkommer/besvaras av SOS Alarm. 
  
 2. 
  
 112-mottagaren 
  
 identifierar, sorterar och aktiverar i den initiala intervjun.  
 112-mottagaren 
  skapar ett ärende i ärendesystemet. Om ärendet är ett prio 1 larm, dvs. akut fara för liv, kopplas ambulansdirigenten in direkt för att parallellt med intervjun kunna larma ut och dirigera ambulans. Om det inte finns en ambulans tillgänglig och det finns avtal om i väntan på ambulans (IVPA), aktiveras även kommunal räddningstjänst. 
 122 
  
 3. 
  
 Vårdmottagaren  
 (kan vara samma person som  
 112-mottagaren 
  eller sjuksköterska) Om samtalet ska bedömas av sjuksköterska kopplas samtalet över till sjuksköterska som fortsätter intervjun. Den nödställde får då beskriva situationen igen. Vårdmottagaren/sjuksköterskan prioriterar ärendet enligt medicinskt index.  
 112-mottagaren 
  är ofta kvar på medlyssning för att kunna komplettera med larm till annat räddningsorgan. Om inget behov finns av fortsatt rådgivning i väntan på ambulansen avslutas samtalet. 
  
 4. 
  
 Vårdmottagaren kopplar in  
  
 ambulansdirigenten  
 på medlyssning och när prioriteringen är fastställd, larmar ambulansdirigenten ut ambulans. 
  
 5. 
  
 Ofta ringer den hjälpsökande igen och om statusen på patienten ändras är det vårdmottagaren/sjuksköterskan som beslutar om  
  
 omprioritering 
 . Dirigenten genomför sedan dirigeringen enligt vårdmottagaren/sjuksköterskans prioritering. 
 Larm som vidarekopplas till Sjukvårdens Larmcentral 
 Om larmet avser ett vårdärende i landsting eller region som har avtal med Sjukvårdens larmcentral (Medhelp AB) om prioritering och dirigering av ambulans, sker följande vid larmbehandlingen: 
  
 1. 
  
 112-samtal 
  
  inkommer/besvaras av SOS Alarm. 
  
 2. 
  
 112-mottagaren 
  
 identifierar, sorterar och aktiverar i den initiala intervjun.  
 112-mottagaren 
  skapar ärende i ärendesystemet. Konstaterar att vårdärenden ska hanteras av SVLC. 
  
 3. 
  
 Alla vårdärenden oavsett prioritet vidarekopplas då till SVLC:s ledningscentraler genom att  
  
 112-mottagaren 
  ringer upp SVLC på särskilt nummer. 
  
 4. 
  
 När  
  
 SVLC:s operatör  
 svarar lämnar SOS Alarm över uppgifter om positionering muntligt till SVLC, som operatören manuellt registrerar i ärendesystemet. SVLC:s operatör genomför sedan en intervju för att avgöra prioritet, vilket sker i enlighet med ett särskilt medicinskt beslutsstöd. 
  
 5. 
  
 När prioritet fastställts av operatören på SVLC, larmas ambulansen ut av  
  
 ambulansdirigenten 
 . 
 123 
  
 6. 
  
 Om det inte finns ambulanser tillgängliga, men landstinget i fråga har avtal med räddningstjänsten om  
  
 IVPA-insats, 
  kan SVLC:s operatör ringa tillbaka till SOS Alarm som då larmar ut räddningstjänsten. 
  
 7.5.3 
  
 Samverkanslarm 
  
 Samverkanslarm innebär att flera räddningsorgan kan behöva larmas ut. Detta kan vara aktuellt t.ex. vid en trafikolycka med befarande personskador. 
  
 1. 
  
 När samtalet inkommer till SOS Alarm tas det emot av en 112- mottagare. Efter eller i direkt anslutning till den initiala intervjun aktiverar  
  
 112-mottagaren 
  ett förlarm till räddnings- tjänsten. Om det är ett prio  
 1-larm 
  kan  
 112-mottagaren 
  larma ut ambulans om inte en sjuksköterska är tillgänglig. 
 2 
  
 2. 
  
 Samtidigt kopplas räddningstjänsten, vårdmottagaren och räddningsåtgöraren in på medlyssning för att kunna följa hela intervjun. 
  
 3. 
  
 När  
  
 112-mottagaren/räddningsmottagaren 
  genomfört intervjun larmar räddningsåtgöraren ut räddningsorganet mer detaljerat. Räddningsåtgöraren informerar också polisen eller kommunicerar med berört LKC om det finns behov av att skicka polis till platsen. 
  
 4. 
  
 Om behov finns tar vårdmottagaren över intervjun och fortsätter vårdintervjun, ambulansdirigenten är då med på medlyssning. 
  
 5. 
  
 Räddningsmottagaren informerar också KBX funktionen, vid SOS Alarm om det är en särskilt omfattande händelse som kan innebära konsekvenser för andra aktörer och funktioner i samhället. Dock är inte denna åtgärd integrerad i operatörens beslutsstöd. 
  
 När SOS Alarm mottar ett larm om behov av räddningstjänst på kommunalt vatten larmas den kommunala räddningstjänstens resurser utifrån kommunens geografiska ansvar för räddningstjänst. 
  
 2  
 SOS Alarms chefsläkare har beslutat att  
 112-mottagaren 
  kan larma ut ambulans om inte en sjuksköterska är tillgänglig. 
 124 
  
 Kustbevakningen larmas vid behov av den ansvarige räddnings- ledaren. 
  
 7.5.4 
  
 Larm till Polisen 
  
 1. 
  
 När ett nödsamtal på 112 inkommer till SOS Alarm tas det emot av en  
  
 112-mottagare 
  som efter den initiala intervjun vidarekopplar samtalet till berörd LKC genom att ringa på ett särskilt nummer. Varifrån den nödställde ringer avgör vilken LKC som kontaktas. 
  
 2. 
  
 Operatören på LKC tar emot  
  
 112-samtalet 
  och genomför en intervju där det fastställs vad som hänt och var, utifrån det beslutar operatören åtgärd.  
 SOS-operatören 
  lämnar över uppgifter muntligt till LKC, som  
 LKC-operatören 
  manuellt registrerar i ärendehanteringssystemet STORM. När positionering saknas begär LKC via RKC 
 3  
 detta från teleoperatören. 
 4  
 Polisen betalar teleoperatörerna för denna tjänst. Inte alltid är  
 SOS-operatören 
  kvar på medlyssning tills dess det är klart att samtalet är mottaget. 
  
 3. 
  
 På LKC tas  
  
 112-samtalet 
  emot av ledig operatör samtidigt som samtliga andra operatörer ser på sin dataskärm att samtalet kommit. Om det inte är den geografisk ansvarige operatören som tagit emot samtalet tar den geografiskt ansvarige operatören över samtalet och fortsätter intervjun. LKC- operatören larmar ut och dirigerar resurser till platsen. LKC- operatörerna har ett nationellt gemensamt beslutsstöd/index som ligger till grund för prioriteringar. Länsvakthavande befäl och inre befäl stödjer  
 LKC-operatören 
  i dennes arbete. Länsvakthavande befäl har delegation från Flores. 
  
 4. 
  
 Om samtalet bryts vid vidarekopplingen eller innan LKC- operatören registrerat kontaktuppgifterna ringer LKC- operatören upp SOS Alarm på ett särskilt nummer. 
  
 5. 
  
 Om polisen behöver samverka med en ambulans i insatsen ringer polispatrullen eller  
  
 LKC-operatören 
  112.  
 SOS-operatören 
  
 3 
  
 Rikskommunikationscentralen 
  
 4 
  
 RKC skickar ett elektroniskt formulär till mobiloperatören som vanligtvis svarar inom en timme. Polisen betalar operatörerna för denna tjänst. 
  
 125 
  
 som tar emot samtalet kan inte se när samtalet mottas att det är polisen som ringer. 
 Vidare tar operatörerna på LKC emot och hanterar larm om statlig räddningstjänst såsom fjällräddning och efterforskning av försvunna personer. Larm via telefon kan komma från andra aktörer än SOS Alarm. I de flesta fall har samverkansaktörerna direktnummer till LKC och genom en nummerpresentation ser operatören vem det är som ringer. Larm som föranleder en polisinsats behöver således inte komma från SOS Alarm och en  
 SOS-operatör, 
  vilket innebär att det förekommer att LKC kontaktar SOS Alarm för att informera om insatser. 
 Enligt LSO ska polisen informeras om samtliga räddnings- insatser som genomförs. Vid larm som inte direkt inkluderar polisen och vid samverkanslarm meddelas polisen sist av räddnings- åtgöraren. Samtal om t.ex. en trafikolycka kan i Stockholm komma direkt från räddningstjänsten eftersom räddningstjänsten i Stockholm själva hanterar prioritering och dirigering av resurserna i egna ledningscentraler. Räddningstjänsten har då initialt larmats av SOS Alarm men gör bedömningen att det finns behov av t.ex. avspärrningar och kontaktar då LKC. 
  
 7.5.5 
  
 Larm om sjö- och flygräddning – JRCC 
  
 Den vanligaste larmvägen är samtal till Sjöfartsverkets räddnings- central JRCC som vidarekopplas från SOS Alarm, totalt 1 923 samtal 2012. Andelen larm som inkommer via nödnummer 112 ökar eftersom mobiltelefonerna i princip har samma täckning som VHF i dag. Det förekommer också att larm om sjöräddning inkommer via VHF kanal 16 och VHF DSC som är ett digitalt larm som t.ex. handelsfartyg kan avge. Varningen behöver inte vara ett larm om sjönöd. VHF kanal 16 är en maritim anrops- och nödkanal. Sjöfarten ska ha och förväntas ha passning på kanal 16 vilket gör att detta är en viktig larmväg. Personal Rhodes (PLB) är en personlig nödsändare för larmning i en nödsituation genom  
 Cospas/Sarsat-systemet. 
  Nödsändaren fungerar på samma sätt som sjöfartens och flygets nödsändare. PLB kan programmeras med olika identiteter. Nödraketer kan också vara ett sätt att larma men då leder det oftast till att allmänheten larmar JRCC via 112. 
 126 
  
 Larm till sjö- och flygräddningen och JRCC kan alltså tas emot direkt i Sjöfartsverket/JRCC ledningscentral. Larmet kommer då inte först till  
 SOS-alarm 
  och en  
 SOS-operatör. 
  
 Larm avseende sjöräddning 
 Antalet sjöräddningsinsatser har under 2011 uppgått till 1 028 fall. Av samtliga fall har i inledningsskedet 621 klassats som beredskap, 114 som ovisshet och 146 som nöd samt 84 som sjuktransporter från fartyg. 
  
 1. 
  
 När ett samtal inkommer till SOS Alarm tas det emot av en 112- mottagare som efter den initiala intervjun vidarekopplar samtalet till JRCC genom att ringa på ett särskilt nummer. 
  
 2. 
  
 Om kommunal räddningstjänst antas kunna göra en snabb insats medlyssnas räddningsåtgörare och vid behov även ambulansdirigent så att resurserna kan larmas ut parallellt. 
  
 3. 
  
 SOS-operatören 
  
  stannar kvar i samtalet för att kunna ge ytterligare ytterligare information samt för att på begäran av JRCC kunna larma resurser från kommunal räddningstjänst och/eller ambulans. 
  
 4. 
  
 Om olyckan inträffat på statligt vatten bygger utalarmeringen från JRCC, på överhörning, där inblandade räddningsorgan hör allt. Först sker utlarmning via Sellcall till Sjöräddningssällskapet (VHF) och anrop på kanal 70 (VHF) till handelssjöfarten. Sedan sker allmänt anrop på kanal 16 – som alla kan höra. Tidsskillnaden mellan dessa två är enligt JRCC ca 30 sekunder. Larmen kan inte ske samtidigt eftersom de då skulle störa varandra. Alla fartyg och båtar i närheten larmas och är enligt internationella konventioner anmodade att hjälpa till. Vid omfattande insatser, eller där flera räddningsenheter deltar, kan den operativa samordningen på plats, på uppdrag av räddnings- ledaren, ledas av en OSC 
  
 5  
 som lyder under räddningsledaren på JRCC. 
  
 5. 
  
 Räddningsledaren på JRCC kontaktar SOS Alarm på särskilt nummer vid behov av ytterligare resurser såsom ambulans eller kommunal räddningstjänst. 
  
 5  
 On Scene  
 Co-ordinator 
  
 127 
  
 6. 
  
 Räddningsledaren vid JRCC beslutar när insatsen avslutas. Vid en så kallad vilandeförklaring 
  
 6  
 av ett räddningsfall sker detta enligt fastställd rutin i samråd mellan räddningsledaren vid JRCC, aktuella räddningsenheter och Sjöfartsverkets chef i beredskap. 
 Larm avseende flygräddning 
 En stor del av larmen avseende flygräddning inkommer till JRCC från Luftfartsverket (LFV) eller annan leverantör av flygtrafiktjänst såsom t.ex. en flygplats som ansvarar för den så kallade alarmeringstjänsten vid en befarad händelse. 
 7 
  
 1. 
  
 Exempel på larm är varningslarm, befarat haveri, haveri samt aktiverade nödsändare. Alla luftfarkoster har i förväg meddelat planerad rutt och avgångs- och ankomsttider via en så kallad färdplan. Om dessa preliminära tider överskrids med mer är 30 minuter utlöses larm på LFV som startar eftersök. LFV eller annan leverantör av flygtrafiktjänst har ansvar för att relevant information och underlag lämnas till JRCC som leder arbetet. 
  
 2. 
  
 Vid larm ringer flygledartornet 112 eller på särskild linje till SOS Alarm, om avtal om detta finns. 
  
 3. 
  
 SOS-operatören 
  
  vidarekopplar samtalet till JRCC, samtidigt som medlyssning sker med räddningsåtgörare och ambulans- dirigent. Samtalet förs mellan flygledartornet och JRCC. 
  
 7.5.6 
  
 Larm om miljöräddningstjänst till sjöss 
  
 Larm om utsläpp av skadliga ämnen i vatten som innebär behov av miljöräddningstjänst kommer till Kustbevakningen (KBV) på flera olika sätt. Larm om utsläpp av skadliga ämnen i svenskt vatten kan komma från allmänheten som ringer direkt till ledningscentralen eller 112. KBV har två ledningscentraler placerade i Stockholm och Göteborg. 
  
 SOS-operatören 
  vidarekopplar samtalet till KBV:s lednings- centraler genom att ringa på särskilt nummer efter initial intervju. 
  
 6 
  
 när räddningsledaren beslutar om att tillfälligt avbryta en räddningsinsats 
  
 7 
  
 http://www.sjofartsverket.se/sv/Om-oss/Organisation/Affarer/Sjo--och- 
  
 Flygraddningscentralen/Larmvagar/Larm-via-flygtrafikledning/ 
  
 128 
  
 Larm och information om utsläpp utanför Sveriges gränser, när svenska resurser behövs kommer till KBV:s ledningscentral i Göteborg från HELCOM, med stöd av  
 Bonn-avtalet, 
  Köpenhamnsavtalet och  
 EU-systemet 
  Safe Sea Net (SSN). Larmen från länder inom HELCOM och  
 Bonn-avtalet 
  kommer per fax, inom Köpenhamnsavtalet används både fax och  
 e-post 
  samtidigt. Inom SSN kommer ett meddelande per  
 e-post. 
  
 KBV har i avtal med SOS Alarm reglerat att få information om händelser som kan innebära att KBV:s resurser kan komma behövas. KBV anser att de på detta sätt skapar möjlighet att förbereda sig och dimensionera sin eventuella insats. KBV:s bedömning är dock att avtalet inte räcker för att informations- överföringen ska vara heltäckande. Vid behov av andra räddnings- organs resurser kontaktar KBV:s ledningscentraler SOS Alarm på särskilt nummer. 
  
 7.5.7 
  
 Övriga larm 
  
 Nödnumret 112 ska i enlighet med alarmeringsavtalet (bilaga 5) användas även i följande situationer: 
 Larm om räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen (länsstyrelsen) 
 Larm om räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen vidare- befordras från SOS Alarm till länsstyrelsen. Särskilda larmplaner som inkluderar berörda aktörer beroende på geografiskt område används. 
 Larm till flygambulans 
 En förfrågan om flygambulans och möjligheten att kunna genomföra en insats med SNAM 
 8  
 vidarebefordras via SOS Alarm till MSB, som bedömer frågan. Om insatsen är möjlig och om det finns finansiering kan MSB efter samråd med Socialstyrelsen besluta att genomföra insatsen. MSB leder insatsen från en 
  
 8  
 Svenska Nationella Ambulansflyget (SNAM) är en resurs som kan användas vid större olyckor, katastrofer eller terroristattacker för att transportera sjuka och skadade. SNAM kan användas både nationellt och internationellt när samhällets ordinarie resurser inte räcker till. 
 129 
  
 ledningscentral på Arlanda flygplats. I ledningscentralen finns även representanter från vårdansvariga och flygbolaget. 
 Jourhavande läkare 
 När ett samtal inkommer till SOS Alarm där behovet av insats inte bedöms vara akut kan samtalet hänvisas till 1177 (sjukvårds- upplysningen) för fortsatt bedömning. 
 Socialtjänst 
 Larm som avser socialtjänst vidarekopplas eller hänvisas till kontaktnummer som berörd kommun har uppgivit till SOS Alarm. 
 Tullverket – narkotikatipset 
 När ett samtal som avser narkotikatips inkommer till 112 vidare- kopplar  
 112-mottagaren 
  samtalet till Tullverket genom att ringa ett särskilt angivet nummer. 
 Giftinformation 
 När ett larm om förgiftning som inte är livshotande mottas av 112 upprättas ett ärende i ärendehanteringssystemet och 112- mottagaren/vårdmottagaren vidarekopplar samtalet efter utförd vårdbedömning (om den inringade befinner sig i ett landsting som har krav på detta) till Giftinformationscentralen genom att ringa ett särskilt nummer. 
 130 
  
 8 
  
 Observationer och problem i nuvarande system 
  
 8.1 
  
 Utredningens kartläggning – observationer och problembild 
  
 Sverige har i jämförelse med många andra europeiska länder haft ett väl samordnat system. En styrka har varit dels ett enda larm- nummer 112 (tidigare 90 000), gemensamt för alla hjälporgan, men också den samordning i larmbehandlingen som skett genom SOS Alarm. I flera andra länder har dessa funktioner varit uppdelade på flera räddningsorgan och aktörer som många gånger haft egna larmnummer.  
 1 
  
 Samtidigt finns problem i den nuvarande modellen. Över- gripande handlar det om att en anpassning inte har skett till de omvärldsförändringar som ägt rum sedan  
 1970-talet, 
  då SOS Alarm bildades. Sverige har blivit medlem i EU innebärande en gemensam och större marknad och gemensamma regler för konkurrens och fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital. Inom offentlig sektor har kraven ökat på effektivitet i resursanvändningen och på en ökad marknadsutsättning av verksamhet. Därtill kommer ökad ekonomisk press på kommuner och landsting och olika förut- sättningar i olika delar av landet. En annan stor förändring är den tekniska utvecklingen, som innebär att fler aktörer i dag kan erbjuda olika former av larmtjänster. 
 Utredningens kartläggning och observationer ger i samman- fattning följande problembild: 
  
 Larmkedjan – ett komplex system med många aktörer. 
  
 SOS Alarm som enda modell för samordning utmanas. 
  
 1  
 SOS Alarm fick 2012 utmärkelsen Outstanding National  
 112-system 
  av den europeiska organisationen EENA (Emergency Number Association). 
 131 
  
 Ökade krav på specialisering i larmbehandlingen. 
  
 Olika tekniska system försvårar samverkan. 
  
 Brister i reglering, styrning och tillsyn. 
  
 Alarmeringens roll och ansvar i samhällets krisberedskap behöver klargöras. 
  
 Ingen aktör i dagens system har helhetsansvar. 
  
 Larmkedjan – ett komplext system med många aktörer 
 Larmkedjan är ett komplext system med flera olika aktörer som vid ett larm utför olika delar i en samlad larmkedja. SOS Alarm är en huvudaktör i systemet genom ansvaret för mottagning och förmedling av larm på nödnummer 112, den s.k.  
 112-tjänsten. 
  SOS Alarm utför också fortfarande en stor del av alarmeringen av kommunal räddningstjänst och ambulans. Polisen och statliga myndigheter med räddningstjänstuppgifter har aldrig anslutit sin alarmering till SOS Alarm, utan haft egna lednings- och räddnings- centraler med separata tekniska system och larmrutiner. 
 Kartläggningen visar att kommuner och landsting ställer ökade krav på larmbehandlingen. För larm till räddningstjänst respektive vård/ambulans finns numera en rad olika varianter av larm- behandlingsmodeller, en konsekvens av de olika krav som har ställts vid upphandlingar eller förhandlingar om uppdrag. Det kan också finnas skillnader i definitioner, rutiner och informations- delning som påverkar samverkan mellan olika aktörer i larm- behandlingen. 
 Under senare år har nya aktörer tillkommit. Inom vårdsektorn finns privata aktörer som utvecklat larmtjänster i anslutning till annan verksamhet, t.ex. sjukvårdsrådgivning. En parallell utveckling är att en kommun, räddningsförbund eller landsting vill driva larmtjänster i egen regi, som alternativ till att upphandla tjänster av SOS Alarm eller av andra utförare. En utveckling med flera privata eller offentliga aktörer som utför larmtjänster ökar komplexiteten i systemet. 
 132 
  
 SOS Alarm som enda modell för samordning utmanas 
 Förutsättningarna för SOS Alarms verksamhet och ägarformer har förändrats markant sedan  
 1970-talet 
  då bolaget bildades. I dag finns inte samma samförstånd kring en gemensam och samordnad lösning för alarmering. Många kommuner och landsting betonar i stället behovet av att utveckla larmtjänster som är mer anpassade till egna verksamhetsbehov. Flera landsting och kommuner överväger andra lösningar med andra leverantörer än SOS Alarm i framtiden. Några landsting har ingått eller avser att ingå avtal med annan larmcentral för prioritering och dirigering av vårdärenden. Andra överväger att bedriva larmcentraler i egen regi. Det förekommer också att kommuner och landsting samarbetar i upphandlingar för att kunna påverka tjänsternas pris och kvalitet, även om syftet inte alltid är att byta leverantör av tjänsterna. Generellt finns en osäkerhet hos kommuner och landsting om hur reglerna för offentlig upphandling ska tolkas när det gäller alarmeringstjänster, och om det finns en upphandlingsskyldighet i förhållande till SOS Alarm, där kommuner och landsting genom SKL Företag AB är delägare. Några kommuner och landsting anser sig vara tvungna att upphandla tjänster i enlighet med reglerna för offentlig upphandling. Andra gör bedömningen att SOS Alarm är den aktör som ska användas för alarmeringstjänster med hänsyn till verksamhetens krav på säkerhet och väl inarbetat samarbete. 
 Bland kommuner och landsting märks ett ifrågasättande av bolagsformen och kraven på affärsmässighet i SOS Alarms verksamhet. Det ifrågasätts om SOS Alarms verksamhet är lämplig att bedriva som affärsdrivande verksamhet i aktiebolagsform, dessutom med avkastningskrav. 
 SOS Alarms ekonomiska situation har under senare år blivit allt mer ansträngd. Flera avtal och verksamhetsområden är under- finansierade. Grundersättningen från staten har legat på nominellt oförändrad nivå sedan 2006. Underskotten har fram till nyligen kunnat täckas av det överskott som genereras av de kommersiella tjänsterna, som numera utgör det största enskilda verksamhets- området sett till omsättning och intäkter. Under 2012 har det ekonomiska läget ytterligare försämrats som följd av de intäkter som bortfallit genom att några landsting och en region upphandlat annan utförare för prioritering och dirigering av ambulans. Sammantaget har detta tvingat fram kostnadseffektiviseringar i verksamheten. En avveckling av tre  
 SOS-centraler 
  genomförs under perioden  
 2012–2013. 
  
 133 
  
 Ökade krav på specialisering i larmbehandlingen 
 Flera aktörer ställer ökade krav på sakkompetens i bedömning av ett larm på nödnummer 112. Nära samtliga landsting har i dag krav på att vårdärenden ska bedömas av sjuksköterska. På räddnings- sidan finns liknande krav, t.ex. att ett inre befäl på räddningscentral ska utföra bedömningar av prioritet och larma ut resurser. En annan observation gäller ambitionen från räddningsorganen att vara med i larmfasens tidigare skeden, dvs. redan då operatören hanterar samtalet. Motivet är att kunna stödja larmbehandlingen, bedöm- ningar och kunna påverka utlarmningen av resurser. Kritik finns också mot SOS- operatörernas kompetens, som bedöms vara otillräcklig inom respektive räddningsområde. Under senare år har kritiken även gällt brister i kontinuitet och underbemanning vid vissa  
 SOS-centraler. 
  
 Till bilden av en ökad specialisering hör också krav på anpassningar av beslutsunderlag och larmplaner. Även om SOS Alarm har en grundmodell som bas leder förhandlingar med kommuner och landsting till anpassningar till de krav som varje aktör ställer. 
 Olika tekniska system försvårar samverkan 
 Som konstateras ovan finns flera aktörer i larmkedjan som behöver koordineras vid ett larm på nödnummer 112. Kommunikation och information om larm försvåras dock i dag som följd av att det inte finns något krav på aktörerna att samverka inom samma tekniska system. Grovt taget finns i dag ett tekniskt system inom SOS Alarm som hanterar  
 112-trafik 
  och utlarmning. Till detta system är några ytterligare aktörer anslutna på eget initiativ, främst större räddningsförbund inom kommunal räddningstjänst. 
 Statliga myndigheter med ansvar för räddningstjänst samt polisen arbetar i separata tekniska system som inte är tekniskt sammankopplade med SOS Alarms system, och inte heller mellan myndigheterna. Följden av detta är att varje larm på nödnummer 112 vidareförmedlas manuellt genom ett telefonsamtal mellan SOS- operatören och ledningsoperatör på ansvarig myndighet. Uppgifter om larmet, var händelsen inträffat, tekniska koordinater, uppgifter om drabbade och kontaktuppgifter måste meddelas genom upp- läsning och noteras i den mottagande lednings- eller räddnings- 
 134 
  
 centralen. Exempel finns på räddningsinsatser som försvårats eller försenats som följd av brister i information och kommunikation mellan aktörer av detta slag. Problemen i dessa avseenden har påpekats bl.a. i rapporter från Statens haverikommission, se avsnitt 8.3.1. När nya aktörer tillkommer som även de har separata tekniska lösningar kan dessa sambandssvårigheter förväntas öka ytterligare. 
 Brister i reglering, styrning och tillsyn 
 Det saknas en samlad och tydlig författningsreglering av den alarmering som avser nödsituationer. De bestämmelser om alarmering som finns i författningar om räddningstjänst respektive hälso- och sjukvård omfattar inga regler om organisering och samordning av alarmeringen eller vilka grundläggande krav som ska ställas på dem som utför alarmeringstjänster. Den reglering som finns om alarmering finns i huvudsak i alarmeringsavtalet mellan staten och SOS Alarm samt i konsortialavtal och bolagsordning för SOS Alarm. I övrigt styrs alarmeringen av de bilaterala avtal som bolaget sluter med kommuner och landsting och statliga myndigheter. Även  
 112-tjänsten 
  saknar författningsreglering. Avsaknaden av grundläggande regler har blivit tydlig sedan alarmeringstjänsterna utsätts för konkurrens. Det finns inget tydligt ramverk eller spelregler för olika aktörer att förhålla sig till. 
 Som en följd av en otillräcklig reglering är tillsyn och kontroll över alarmeringssystemet som helhet svag. Den tillsyn över alarmeringsavtalet och  
 112-tjänstens 
  utförande som utövas av Myndigheten för samhällskydd och beredskap, MSB, är i huvudsak inriktad på uppföljning av svarstider på 112, och omfattar inte aspekter som samordning och samverkan mellan olika aktörer i larmbehandlingen. Tillsynen över alarmeringsförhållandena i landet i övrigt är splittrad på flera centrala myndigheter, som t.ex. Post- och telestyrelsen i fråga om telekommunikationer och krav i fråga om  
 112-numrets 
  hantering. Socialstyrelsen har tillsynsansvar över den verksamhet som omfattar ambulansverksamhet och den verksamheten vid SOS Alarm AB som avser larm i vårdärenden. 
 2  
 Socialstyrelsen utövar ingen riskbaserad och systematisk tillsyn 
  
 2  
 Från den 1 juni 2013 kommer Socialstyrelsens tillsynsansvar att överföras till en ny myndighet, Inspektionen för vård och omsorg (S2012:05). 
 135 
  
 över dessa frågor, utan grundar i huvudsak sin tillsyn på inkomna anmälningar. Även länsstyrelsernas tillsynsansvar inom ramen för deras geografiska samordningsansvar förefaller vara svagt utvecklat när det gäller alarmeringsfrågorna. Det har ännu inte gjorts någon risk- eller sårbarhetsanalys med fokus på området alarmering. 
 När det gäller statens och regeringens styrning av verksamheten vid SOS Alarm finns en uppdelning av styrningen på ägarfrågor respektive alarmeringsfrågor. I Regeringskansliet ansvarar Finans- departementet för frågor som gäller statens roll som delägare av bolaget SOS Alarm. Försvarsdepartementet ansvarar för frågor som regleras i alarmeringsavtalet, dvs.  
 112-tjänsten 
  och kris- beredskapstjänster. Även andra departement berörs av de frågor som SOS Alarm hanterar. Med en sådan uppdelning av ansvar och frågor på flera departement försvåras möjligheterna till en enhetlig styrning. 
 En ytterligare oklarhet i statens styrning rör de medel som MSB disponerar för ekonomiskt stöd till kommuner och landsting för att stärka den tekniska ledningsförmågan. Dessa medel används även i vissa fall för stöd till uppbyggnad av larm- och lednings- centraler. MSB ansvarar även för stöd till länsstyrelsernas kris- ledningscentraler. Utredningen bedömer att det saknas en samman- hållen strategi för hur dessa medel ska användas i förhållande till de statliga medel som utgår till SOS Alarms verksamhet. Det kan inte uteslutas att dessa medel påverkar förutsättningarna för en sammanhållen modell för alarmering. 
 Alarmeringens roll och ansvar i samhällets krisberedskap behöver klargöras 
 Alarmeringstjänstens roll och uppgifter inom området kris- beredskap och krishantering betonas allt mer av regeringen. Samtidigt är närmare uppgifter och formerna för samverkan med myndigheter och andra aktörer inte tydligt reglerade. Samarbetet med Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB, har försvårats av att SOS Alarm är ett aktiebolag och inte omfattas av gällande regelverk för krisberedskapsarbetet och det saknas författningsstöd för samverkan. Trots detta utför SOS Alarm flera operativa uppgifter inom området. Exempel är varnings- och informationstjänster och larmning av TiB på myndigheter och i landsting. 
 136 
  
 Flera gränsytor finns i dag mellan SOS Alarm och MSB. Generellt gäller att MSB har ett övergripande och samordnande ansvar för frågor som rör skydd mot olyckor och krisberedskap. I detta ingår även samordning av information. Vidare är MSB systemförvaltare för kommunikationssystemet White, som används i alarmeringen. MSB är tillsynsmyndighet när det gäller 112- tjänsten och de åtaganden som regleras i alarmeringsavtalet. 
 Genom att SOS Alarms tjänster inom krisinformationsområdet har ökat i omfattning har en viss oklarhet uppstått i ansvars- och uppgiftsfördelningen mellan MSB och SOS Alarm. Detta gäller ansvaret för informationstjänster till allmänheten, t.ex. det nyligen införda informationsnumret 113 13, som SOS Alarm utför på uppdrag av staten. Ett annat exempel rör en ny teknik för varnings- meddelanden. 
 Ingen aktör i dagens system har helhetsansvar 
 Sammantaget kan utredningen konstatera att komplexiteten i alarmeringssystemet har ökat dels genom ökade krav på specialiserade larmbehandlingar för olika typer av larm, dels genom tillkomsten av nya aktörer. Styrning, tillsyn och uppföljning är uppdelad på olika verksamhetsområden och myndigheter. Typiskt för utvecklingen är att varje enskild aktör eller huvudman i första hand förefaller agera utifrån sina egna verksamhetsbehov och att det finns svaga incitament att verka för samordning. Ingen enskild aktör har i dagens system ett tydligt ansvar för helheten och för att säkerställa att larmbehandlingen blir säker och effektiv med utgångspunkt från medborgarens behov. 
  
 8.2 
  
 Rapport om kommunernas och landstingens syn på alarmeringstjänsten 
  
 På uppdrag av utredningen har Hägg Konsult AB genomfört en kartläggning av kommunernas och landstingens syn på alarmerings- tjänsten och de tjänster som tillhandahålls av SOS Alarm. Syftet med uppdraget var att få en nulägesbild av alarmeringstjänstens styrkor och svagheter samt att identifiera faktorer som kan ha betydelse för alarmeringstjänstens framtida utformning. Uppdraget 
 137 
  
 genomfördes genom intervjuer och faktainsamling hos ett urval av kommuner och landsting. 
 3 
  
 Kommuner och landsting framför i intervjuerna att det är genom att ställa krav i upphandlingen och sedan följa upp dessa som det är möjligt att påverka SOS Alarm. Kommuner och landsting ser sig mer som kund än som ägare till SOS Alarm. Vidare framförs att SKL inte använder sin ägarroll för att styra SOS Alarm. Oro framförs över att SOS Alarms olika typer av tjänster konkurrerar, att samtal avseende betaltjänster konkurrerar med larmsamtal vilket riskerar att fördröja larmsamtal. Några har tagit upp att det finns risk för att kritik som gäller SOS Alarms kommersiella verksamhet spiller över på samhällstjänsterna och medför bristande förtroende för ambulanstransporter och räddningstjänst. Vidare framförs synpunkten att SOS Alarms organisation är otydlig och att en förklaring till detta kan vara de omorganisationer som har genomförts i bolaget under de senaste åren. 
 När det gäller samverkan vid större olyckor, särskilda händelser eller kriser anses SOS Alarm hantera detta bra. SOS Alarm tar ett nationellt ansvar för en mer likformad larmhantering, vilket dock kommunerna inte alltid anser vara lämpligt. I sammanhanget påpekas att MSB, SKL och Socialstyrelsen inte driver och utvecklar räddningstjänst- och vårdfrågor inom alarmeringsområdet. Många av de intervjuade konstaterar att aktörer använder olika tekniska system, med olika standarder vilket både försvårar och fördyrar kommunikationen mellan olika organ vid olyckor och kriser. SOS Alarm kan erbjuda tillgång till teknisk infrastruktur för kommunikation och informationsdelning, men kommuner och landsting anser att priset är för högt och menar också att staten redan har betalat för tjänsten genom alarmeringsavtalet. 
 De synpunkter på förändringar som framkommer vid intervjuerna handlar om att uppgifter som att ta emot  
 112-samtal, 
  koppla dem vidare, och att larma TiB ska vara ett statligt ansvar som helt ska finansieras med statliga medel. Definitionen av alarmeringstjänsten är dock inte entydig bland de intervjuade. Vidare bör uppgifter renodlas, prioritering och dirigering bör vara ett offentligt ansvar men vem som ska utföra dem är inte entydigt. 
  
 3  
 Kommunernas och landstingens syn på alarmeringstjänsten och anknytande tjänster, konsultrapport utarbetad på uppdrag av Alarmeringstjänstutredningen, Hägg Konsult AB, dnr Rojas138 
  
 Avseende jour- och säkerhetstjänster anses att dessa bör säljas och köpas på marknaden och hållas skilda från det som det offentliga har ansvar för. En generell uppfattning är att mer samverkan behövs inom och mellan organisationer. Samtidigt konstateras att samverkan förutsätter ökad standardisering av larmplaner och nomenklatur. 
  
 8.3 
  
 Andra rapporter och underlag 
  
 8.3.1 
  
 Statens haverikommission 
  
 Statens haverikommission är en myndighet med uppgift att undersöka olyckor i syfte att förbättra säkerheten. De undersök- ningar som Haverikommissionen genomför syftar till att klarlägga händelseförlopp och orsaker till händelsen och de skador som uppkommit men inte till att fastställa ansvar eller skuld till de problem som uppkommit. Undersökningarna ska även ge underlag för en bedömning av de insatser som samhällets räddningstjänst har genomfört i samband med händelsen och om det finns skäl för att vidta förbättringar av räddningstjänstens arbete. Haverikommissionens rapporter tillställs därför ofta ansvariga tillsynsmyndigheter och innehåller rekommendationer till förbättringar och frågor som bör beaktas i vägledning och tillsyn av ansvariga myndigheter. Myndigheterna är skyldiga att redovisa vilka åtgärder som de planerar genomföra med anledning av Haverikommissionens granskning och rekommendationer. 
 Statens haverikommission bildades 1978 med uppgift att undersöka civila och militära luftfartsolyckor. Sedan 1990 omfattar ansvaret alla typer av allvarliga olyckor och tillbud som luftfartsolyckor, sjöolyckor, militära olyckor, järnvägsolyckor, vägtrafikolyckor men även andra typer av olyckor. Myndighetens uppdrag är inte begränsat till den statliga sektorn utan omfattar hela samhället. Verksamheten regleras i lagen (1990:712) om undersökning av olyckor (LUO) samt i tillhörande förordningar. Styrande är även  
 EU-lagstiftning 
  och internationella konventioner. 
 Haverikommissionen har utfört flera granskningar som har behandlat larmförhållanden och samarbete mellan olika räddnings- organ. 
 4  
 De observationer och rekommendationer som gjorts handlar i korthet om följande områden: 
  
 4  
 Rapporterna finns tillgängliga på www.havkom.se 
 139 
  
 rutiner vid larmhantering mellan olika larmcentraler, har rört bl.a. sjö - och flygräddningen, 
  
 förhållanden som rört förmedling av larm mellan larmcentraler och vikten av att förebygga tidsförluster och försenade insatser, 
  
 olikheter i kartsystem och geografisk positionering mellan larmcentraler och räddningsorgan, 
  
 frågor om informationsdelning och kommunikation för att erhålla en gemensam och aktuell lägesbild. 
  
 När det gäller larmhanteringen har problemen handlat om problem och förseningar som uppkommit när larm vidarekopplas mellan olika larmcentraler. Det framkommer också att de olika aktörerna – SOS Alarm och räddningsorganen – inte alltid har bra kännedom om varandras rutiner och beslutsstöd. Granskningarna ger vidare indikationer på att tillsynen inte i alla delar bedrivs systematiskt och regelbundet. 
 De rekommendationer som riktats till ansvariga tillsynsmyndig- heter har handlat om att dessa inom ramen för sitt tillsynsansvar behöver säkerställa att rutiner och förutsättningar för samverkan i larm och ledning, informationsdelning och kommunikation fungerar och vid behov förbättras. Rekommendationer har riktats till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB beträffande tillsynen över frågor som rör samordningen mellan den statliga räddningstjänstens olika grenar och central tillsyn över lagen om skydd om olyckor. 
  
 8.3.2 
  
 Riksrevisionen 
  
 Riksrevisionen har granskat statens insatser inom ambulans- verksamheten. 
 5  
 Motivet till granskningen var att en väl fungerande larmkedja för ambulansverksamheten kan vara avgörande för hela den efterkommande vårdkedjan. Att larmkedjan fungerar väl är också av stor betydelse för människors trygghet, säkerhet och tillit. 
 Riksrevisionen gör bedömningen att staten har för lite kunskap om utvecklingen inom ambulansverksamheten, med dess eventuella brister och skillnader i landet, för att kunna vidta nödvändiga 
  
 5  
 RiR 2012:20 Statens insatser inom ambulansverksamheten 
 140 
  
 åtgärder och därmed bidra till en effektiv och säker ambulans- sjukvård. En anledning till bristen på kunskap är att det saknas en enhetlig mätning av hur snabbt ambulansen är framme på plats hos patienten, vilket gör att det egentligen inte går att besvara frågan om i vilken utsträckning larmkedjan skiljer sig åt i landet och om den fungerar på ett tillförlitligt sätt. Tillsynen över ambulansverk- samheten är inte systematisk och ansvaret mellan tillsynsmyndig- heterna är otydligt. Socialstyrelsens tillsyn sker främst genom utredningar av det som anmäls och MSB utövar tillsyn över alarmeringsavtalet vilket har inneburit att ingen utför tillsyn över de nödsamtal som vidarekopplas från SOS Alarm till annan aktör ansvarig för alarmering och dirigering. Socialstyrelsens föreskrifter reglerar endast på ett fåtal punkter i ambulansverksamheten. Riksrevisionen anser att föreskrifter för ambulanssjukvård i större utsträckning kan användas för att öka enhetligheten på alarmerings- och dirigeringstjänster. Vidare anser Riksrevisionen att förutsättningarna för nya aktörer i larmkedjan är oklara. Som exempel nämns att ansvarsförhållanden avseende teknik och kostnader för överföring av information är oklara. Avslutningsvis anser Riksrevisionen att staten inte har varit tillräckligt aktiv som ägare av SOS Alarm. 
 Riksrevisionen ger utifrån granskningens iakttagelser och slut- satser ett antal rekommendationer till regeringen att följa upp att Socialstyrelsen utnyttjar sin föreskriftsrätt och utför systematisk tillsyn över ambulansverksamheten, förtydliga vilken myndighet som har tillsynsansvaret när samtal vidarekopplas till annan aktör för alarmering och dirigering av ambulans och som ägare av SOS Alarm följa upp att bolagsstyrelsen verkar för att verksamheten bedrivs affärsmässigt. Socialstyrelsen rekommenderas att komplettera sina föreskrifter avseende tillgänglighet och utförande av ambulanssjukvård, genomföra systematiskt tillsyn av ambulans- sjukvården och följa upp de krav som anges i gällande föreskrifter för ambulanssjukvård. 
  
 8.4 
  
 Kommuner och landsting – utvecklingstendenser och behov 
  
 Som framgick ovan ställer många kommuner och landsting allt mer specialiserade krav på de larmtjänster som ska utföras. Kraven kan ha sin bakgrund till nya behov och förutsättningar i kommuner och 
 141 
  
 landsting sedan systemet med samordning genom SOS Alarm utformades. 
  
 8.4.1 
  
 Landstingen 
  
 Landstingen vill ha en ökad specialisering i larmmottagning och bedömning av ärenden, som motsvarar utvecklingen inom hälso- och sjukvården generellt. Generellt har den medicinska utvecklingen inneburit ökad kunskap, utveckling av behandlings- metoder och teknik. Möjligheterna har ökat att genom tidig diagnos och vårdbedömning kunna behandla svåra sjukdoms- tillstånd som t.ex. en stroke eller att häva hjärtstillestånd. 
 Det finns också andra mer strukturella faktorer som gäller hälso- och sjukvårdens organisering. Den ökade specialiseringen av vården i kombination med ekonomiska och demografiska faktorer har lett till koncentrationen till färre och större sjukhus. Belastningen har därför ökat på landstingens ambulanser och andra resurser för transporter av patienter mellan olika sjukhus för olika behandlingar. Av det totala flödet av ambulanstransporter är akuta uttryckningar bara en del. Vidare har primärsjukvården byggts ut med vårdcentraler som har möjlighet att ta emot enklare sjuk- domsfall även av akut karaktär. Även hemsjukvården har utvecklats och disponerar mer mobila resurser. Sjukvårdsrådgivning finns i dag tillgänglig i hela landet som telefontjänst eller som webbaserad tjänst. Landstingen har inrättat en gemensam funktion för sjukvårdsrådgivning, 1177. Tjänsten drivs i form av ett gemensamt ägt bolag utan vinstintresse, Inera AB. Det finns även privata företag som erbjuder tjänster till landstingen inom sjukvårds- rådgivning. 
 De organisatoriska förändringarna har sammantaget inneburit att det i dag finns flera ingångar till hälso- och sjukvården, och att det finns ett ökande behov av att kunna styra patienterna till rätt vårdinstans och rätt vårdnivå i sjukvårdssystemet. För att avlasta akutsjukvården ska patienter som inte är mycket allvarligt sjuka hänvisas till andra vårdnivåer, t.ex. till en vårdcentral eller till rådgivning per telefon. För att kunna vägleda patienter till rätt vårdinstans läggs större vikt i dag vid sjukvårdsrådgivning. 
 Generellt finns hos landstingen i dag ett processorienterat synsätt med fokus på vårdkedjan, dvs. en kedja av insatser inom ramen för en samlad vårdbehandling. Här talar man om den 
 142 
  
 obrutna vårdkedjan eller en sammanhållen vårdkedja och om behovet av samordning mellan olika parter och aktörer. Förändringarna får konsekvenser för larmkedjan genom att vården flyttas fram i larmkedjan. Den ambulans som tidigare var en transport till sjukhuset, där vårdbehandlingen startade, betraktas i dag som en integrerad del av en vårdbehandling. 
 6  
 Ambulanser bemannas numera med sjuksköterskor som på delegation av läkare får utföra vissa behandlingar, t.ex. att ge läkemedel. På motsvarande sätt har även den inledande kontakten med en person som söker vård kommit att betraktas som vård. Flera landsting ser larmmottagningen som ett första led i vårdkedjan. Generellt kan möjligen sägas att företrädare för sjukvården snarare ser larm- behandlingen som en del av en vårdkedja än som en del av en larmkedja. 
 En ytterligare faktor gäller det ökade patientinflödet och efter- frågan på vård generellt i samhället. Trots ett utvecklat system med primärvård och sjukvårdsrådgivning söker många personer akut- sjukvård även i fall som kan hanteras på lägre nivå i hälso- och sjukvårdssystemet. Motsvarande gäller också larm på nödnummer 112, där andelen vårdärenden fortfarande är hög eller till och med ökat under senare år. Bakgrunden är delvis demografiska faktorer, som en åldrande befolkning. Många menar också att det finns en attitydförändring i samhället som innebär att man ställer högre krav och förväntningar på samhällsservice. 
 I förhållande till andra aktörer i larmkedjan har landstingen en mer pressad situation än t.ex. inom räddningstjänsten. Vårdärendena utgör drygt hälften av de behandlade larmen på nödnummer 112. Av de  
 112-larm 
  som avser vårdärenden är endast en mindre del s.k. samverkanslarm som kräver samordning med andra räddningsresurser i samhället i larm- och ledning av insats. Vissa landsting menar att detta förhållande talar för att vårdärenden som inkommer på nödnummer 112 bör kunna hanteras i särskilda larmcentraler som utgör en integrerad del av vårdkedjan och hälso- och sjukvårdens organisation. För kommunal räddningstjänst är förhållandet det motsatta. Av de  
 112-larm 
  som avser kommunal räddningstjänst är majoriteten så kallade samverkanslarm som omfattar både räddningstjänst och ambulans. Typiska händelser som kräver samverkande insatser från flera aktörer är trafikolyckor 
  
 6  
 Jfr HSL som fortfarande använder begreppet transporter. 
 143 
  
 eller bränder. En nära samverkan mellan flera aktörer krävs också vid större händelser och vid större händelser. 
  
 8.4.2 
  
 Kommunal räddningstjänst 
  
 Även inom kommunal räddningstjänst märks en utveckling i riktning mot ökad specialisering och ökade krav på alarmerings- tjänsternas innehåll. Generellt handlar det om att kunna stödja larmbehandlingen för att kunna larma ut rätt resurser, ha rätt utrustning och dimensionering. I vissa fall sköter kommunal räddningstjänst utlarmning och dirigering av räddningsresurser. Det har också utvecklats stödfunktioner som inre befäl på räddningscentraler, med uppgift att stödja larmbehandlingen. 
 Kommunal räddningstjänst har något annorlunda planerings- förutsättningar än hälso- och sjukvården. Den kommunala räddningstjänsten mottar en lägre volym av larm via 112 än hälso- och sjukvården men måste samtidigt ha beredskap och lediga resurser för att rycka ut när ett larm kommer. Detta förhållande är särskilt tydligt i gles- och landsbygd där larmen och händelserna är färre som följd av en lägre befolkningsmängd. 
 En tendens är att den kommunala räddningstjänsten i vissa kommuner och regioner breddat sin verksamhet och uppdrag i kommunen. Exempel på ytterligare tjänster som utförs är larm- och övervakningstjänster inom kommunens verksamhet men också mer aktiviteter för att stödja ordning, säkerhet och trygghet i kommunen. Det anförs att denna form av mer socialt inriktad verksamhet kan ha stor betydelse för att tidigt fånga upp händelser som kan eskalera i faktiska händelser som kräver operativa räddningsåtgärder. 
 En annan tendens är att kommunerna går samman i större räddningstjänstförbund för att effektivare utnyttja sina gemen- samma resurser såsom kompetens och ledning. 
 Den kommunala räddningstjänsten har fortfarande en mer decentraliserad struktur vilket gör att räddningstjänsten ofta är först på plats vid en olycka eller annan händelse. Den kommunala räddningstjänsten har därför utvecklat ett samarbete med sjukvården om att kunna göra vissa livräddande insatser i väntan på ambulans. I vissa regioner finns även samarbete utvecklat mellan polisen och räddningstjänsten. Förhållanden och förutsättningar 
 144 
  
 varierar dock mycket mellan kommunerna, vilket gör att olika lösningar för samverkan utvecklas. 
 Generellt sett har kommunal räddningstjänst och SOS Alarm haft ett närmare samarbete än SOS Alarm och landstingen. En förklaring kan vara att kommunal räddningstjänst och SOS Alarm historiskt har varit samlokaliserade på många orter. Tidigare var det också samma personal som bemannade räddningstjänst och ambulans. 
  
 8.4.3 
  
 Olika förutsättningar i gles- och landsbygd och storstad 
  
 Intervjuer med kommunföreträdare och synpunkter som framförs vid möten och konferenser ger uttryck för särskilda förhållanden som gäller gles- och landsbygd i förhållande till mer tätbefolkade områden i landet. 
 Typiskt för gles- och landsbygd är de särskilda geografiska förutsättningarna. Avstånden är längre, särskilt i landets norra delar, vilket gör att det tar längre tid innan en räddningsinsats når fram. I larmfasen och i förberedande av insats är det därför viktigt att noga kunna bedöma, dimensionera och utrusta insatsen optimalt, eftersom det skulle ta för lång tid att vända om. Sämre utvecklad infrastruktur i vissa glest befolkade delar påverkar också förutsättningarna för snabba insatser. Vissa delar av landets norra delar och inland har särskilda klimatförhållanden som försvårar ledning och genomförande av räddningsinsats. Det statliga radio- kommunikationssystemet White täcker heller inte hela landet. 
 Demografiska faktorer som lägre befolkningsantal och glest utspridd befolkning ger totalt sett lägre antal larm och färre räddningsinsatser i glesbygdsområden. Samtidigt kräver varje enskild händelse (brand, olyckshändelse, sjukdomsfall) samma insatsstyrka som i andra mer tätbefolkade områden. Detta gör det svårare att dimensionera resurserna. När det gäller sjukvården finns i utpräglad glesbygd, t.ex. fjällområdena, särskilda utmaningar och behov. I vissa särskilt svårtillgängliga områden har nya former av samverkan mellan olika resurser i samhället utvecklats för att ha möjlighet att kunna bistå nödställda med effektiva räddnings- insatser. 
 Sammantaget innebär de särskilda förutsättningarna i gles- och landsbygdsområden att behovet av samverkan mellan olika räddningsorgan och myndigheter ökar. Samverkan behöver ske redan i inledande skeden av larmbehandlingen men också i 
 145 
  
 genomförandet av insatser. Samverkan förutsätter väl fungerande tekniska lösningar för information och kommunikation. 
 Storstads- och tätortsområden 
 Även i storstads- och tätortsområden finns särskilda förhållanden som behöver beaktas i sammanhanget alarmeringsförhållanden. Hög befolkningstäthet och ökad inflyttning till städer ger en högre belastning på samhällets resurser, inte minst inom hälso- och sjukvården. Krav och förväntningar på tjänster och service kan också vara högre hos befolkning i städer. Med ökad befolknings- täthet följer också trängsel av olika slag. Trots betydligt kortare avstånd medför trafikförhållandena att insatser kan bli försenade eller till och med förhindrade. En annan utveckling är de allt mer avancerade trafiklösningar storstadsområdena. De nya väg- och tågtunnlarna ställer nya krav på beredskap för att hantera händelser av olika slag. Trafikledning och trafikövervakningen har identifierats som en viktig samverkanspart i flera storstadsområden. 
  
 8.4.4 
  
 Några exempel på samverkansmodeller 
  
 Olika samverkansmodeller har utvecklats för att möta utmaningar i regioner med olika förutsättningar. 
 Trygghetens Hus i Östersund 
 En olycka 2004 startade utvecklingen av det som i dag är Trygghetens hus. Motivet var att effektivare hantera de utmaningar som länet har att hantera såsom extrem glesbygd, fjällområden, omfattande turism, stora avstånd och begränsade resurser. Det första initiativet kom från Polisen och handlade om samverkansmöjligheter mellan  
 blåljus-funktionerna 
  polis, räddningstjänst, SOS Alarm och ambulans. Efterhand har ytterligare samhällsfunktioner inkluderats. I dag är ett stor antal myndigheter och organisationer samlokaliserade i Trygghetens Hus, bl.a. Jämtlands Räddningstjänstförbund, Polismyndigheten i Jämtlands län, SOS Alarm, Tullverket, m.fl. 
 SOS Alarm och Polisen har separata centraler i Trygghetens Hus. I direkt anslutning till ledningscentralerna finns gemensamma 
 146 
  
 lokaler där de olika organen kan samlas för samråd, avstämning av lägesbild och planering. En vidareutveckling av samverkan planeras för ledning och stöd vid större händelser och kris och för gemensam utbildning och övning. 
 Program för samverkan i Stockholmsregionen 
 I  
 Stockholms-regionen 
  drivs Program för samverkan – gemensamt av ett antal samhällsaktörer under  
 2011–2014. 
  Målet med programmet är att öka säkerheten, tryggheten och fram- komligheten i vardag och kris genom samverkan. 
 I programmet genomförs flera projekt. Ett projekt är Vardagssamverkan, som har målet att utveckla och effektivisera samverkan mellan aktörerna på operatörsnivå i larmbehandlingen av ett nödsamtal. Projektet har genomfört två försök under 2012 och 2013, där operatörer från SOS Alarm, Polisen samt de två räddningstjänstsförbunden samarbetar i gemensam ledningslokal. Erfarenheterna från försöken är att kunskap och förståelse för varandras verksamheter ökar och att samarbetet ger snabbare och mer parallella alarmeringsprocesser. Styrkor har även varit bättre kvalitetssäkring av positionering av händelser, säkrare arbetsmiljö för utryckande personal och bättre åtgärder utifrån gemensamma operativa lägesbilder. 
 7  
 Parallellt med genomförandet av programmet planeras en samlokalisering av operativa lednings- centraler i Stockholm. Arbetet leds av Stockholms stad och inflyttning beräknas kunna ske tidigast under 2016. 
 Räddsam –  
 F-samverkan 
  
 Regional krissamverkan i Jönköpings län,  
 Räddsam/F-samverkan, 
  avser ett samarbete mellan räddningstjänsten, SOS Alarm, polis, m.fl. Samverkan avser operativa räddningsinsatser vid vardags- olyckor och kriser och omfattar gemensamma lednings- och bered- skapsfunktioner och viss samlokalisering. Vid större händelser ska samverkan kunna ske kring gemensam lägesbild, resursfördelning och informationssamordning. 
  
 7  
 Projekt vardagssamverkan Resultat och reflektioner från projekt Blåljus Stockholmsregionen,  
 16–19 
  april 2012, Higgins, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, dnr  
 2010–6119 
  
 147 
  
 8.5 
  
 Konsekvenser av nya aktörer i larmkedjan 
  
 Av utredningens direktiv framgår att utredningen särskilt ska beskriva konsekvenserna av att nya aktörer tillhandahåller tjänster för utalarmering, prioritering och dirigering. Som tidigare framgått (kapitel 3, avsnitt 3.2.3) bedriver företaget Mccullough sedan 2012 larmtjänster genom Sjukvårdens larmcentral. För närvarande har landstingen i Uppsala län, Södermanlands län, Västmanlands län samt Region Gotland avtal med Mccullough. Även Stockholms läns landsting har upphandlat larmtjänster av Mccullough. Landstingens motiv är i korthet att få högre medicinsk kompetens i bedömning och prioritering av vårdärenden. 
 Den nuvarande hanteringen av överföring av larm från SOS Alarm till Sjukvårdens larmcentral innebär att SOS Alarm mottar  
 112-samtalet 
  och genomför en s.k. primär intervju. Om det är fråga om ett vårdärende i de landsting eller den region som har avtal med Mccullough ska samtalet vidarebefordras till Sjukvårdens larm- central. Detta går till så att  
 SOS-operatören 
  ringer till Sjukvårdens larmcentral där en operatör tar emot ärendet och övertar ansvaret för den fortsatta larmbehandlingen. Vid samtalet överlämnas information och kontaktuppgifter. Det har hittills inte funnits någon teknisk lösning för att överföra information. 
 Risker för förseningar vid vidarekoppling av larm 
 Förfarandet med en vidarekoppling av larmärendet innebär risker för längre larmbehandlingstider, som kan medföra förseningar i utlarmning av ambulans eller annan resurs. För det första måste SOS Alarms operatör ringa till Sjukvårdens larmcentral och vänta tills samtalet besvaras. Om operatörerna på Sjukvårdens larm- central är upptagna av andra ärenden kan risk finnas för väntetid innan samtalet besvaras. 
 Vidarekopplingen av samtalet till Sjukvårdens larmcentral innebär vidare att den hjälpsökande måste framföra sitt ärende på nytt till larmcentralens operatörer, som genomför en ny intervju och gör närmare bedömning av ärendet i enlighet med det beslutsstöd som utvecklats för larmcentralens verksamhet. Allt annat lika kan detta förhållande bedömas innebära en förlängd larmbehandlingstid. 
 148 
  
 Risker i säkerhet 
 Förfarandet med en manuell överlämning genom telefonsamtal innebär risker för säkerheten i larmbehandlingen. Samtal kan vid vidarekoppling falla bort och kontakten med den hjälpsökande brytas. Information kan gå förlorad eller missuppfattas vid muntlig överföring av uppgifter, t.ex. vid muntlig uppläsning av telefon- nummer och kontaktuppgifter. 
 Vidarekopplingen av samtal och upprepade larmbehandlings- moment förseningar innebär också risker ur ett patientsäkerhets- perspektiv. Om larmet gäller ett akut eller livshotande tillstånd kan en snabb larmbehandling och omedelbar första åtgärd i form av utlarmning vara livsavgörande. Enligt den överenskommelse som finns om vidarekoppling av larm får SOS Alarm inte vidta någon åtgärd med anledning av larmet, inte ens om den hjälpsökande uttrycker mycket stort behov av snabb hjälp. Mellan några landsting och kommuner finns dock avtal om att kommunal räddningstjänst kan rycka ut för en första insats i väntan på ambulans (IVPA). Det kan tilläggas att utredningen inte har anledning att ifrågasätta den medicinska kvaliteten i de larmtjänster som utförs av Sjukvårdens larmcentral och dess operatörer efter det att larmsamtalet vidareförmedlats. 
 Frågan om säkerhet gäller även aspekter som redundans och robusthet i verksamheten. De uppgifter som har förekommit om långa väntetider till Sjukvårdens larmcentral kan indikera att redundansen kan ha varit otillräckligt dimensionerad på dessa larmcentraler under vissa perioder. 
 Konsekvenser för samordningen i larmkedjan 
 Generellt sett medför ett ökat antal nya aktörer i larmkedjan att komplexiteten ökar, vilket kan få konsekvenser för samverkan. Varje myndighet eller räddningsorgan måste hitta samarbetsformer och samarbetsytor mot allt fler aktörer. Detta kräver fler möten och fler avtal och överenskommelser. Om flera av aktörerna, dvs. larm- och ledningscentraler och räddningsorgan, dessutom arbetar i olika tekniska system, och inte har utvecklat möjligheten att dela information om resurser och lägesbild med andra aktörer, finns risker för att samordningen i larmkedjan kan försämras. Detta kan påverka samhällets förmåga till skydd och beredskap såväl i vardag som kris. 
 149 
  
 Behovet av samordning gäller både vid normalhändelser och vid större händelser eller kris. De händelser som kräver insatser från flera räddningsorgan gäller inte sällan större och mer allvarliga händelser, t.ex. trafikolyckor eller brand i bostadshus, där en väl koordinerad insats från kommunal räddningstjänst, sjukvården och polis är av yttersta betydelse för förmågan att snabbt rädda liv. Betydelsen av samordning mellan olika räddnings- och hjälporgan och med andra myndigheter och aktörer ökar vid allvarliga händelser och kriser i samhället. 
 Sammantaget kan konstateras att det finns problem och risker förknippade med en vidarekoppling av larm på det sätt som görs mellan SOS Alarm och Sjukvårdens larmcentral/Medhelp AB i nuläget. Problemen har även påpekats i den granskning som Riksrevisionen genomfört. 
 8  
 Några av de grundläggande för- hållanden eller problem vid vidarekoppling av larmsamtal finns dock även vid vidarekoppling av larm till polisen och annan statlig räddningstjänst, som har separata lednings- och räddningscentraler och egna tekniska system. När det gäller vårdärenden kan dock bedömas att riskerna för förseningar under larmbehandlingen samt risker som avser säkerhet i larmens hantering är särskilt allvarliga eftersom de kan innebära fara för patientens säkerhet och liv. 
  
 8  
 Statens insatser inom ambulansverksamheten (RiR 2012:20). 
 150 
 9 Teknik och säkerhet 
  
 9.1 
  
 System för information, kommunikation och ledning 
  
 I detta kapitel beskrivs ett antal system som används för information, kommunikation och ledning av olika räddningsorgan och andra aktörer. Utöver de beskrivna finns ytterligare system. 
 Zenit 
 Zenit är samlingsnamnet på det operativa ärendehanterings- och kommunikationssystemet som SOS Alarm använder. Stommen utgörs av Ericssons system CoordCom. Zenit är en teknik- plattform där operatören i ärendehanteringen knyter ihop olika typer av inkommande anrop med utalarmering, kommunikation, dirigering/logistik och förmedling av information. Integrerat i Zenit finns kartinformation och positioneringsuppgifter tillgängligt för larmoperatörerna. Zenit möjliggör att belastningen av nödsamtal fördelas mellan SOS Alarms tre produktionsområden Norr, Mitt och Syd. Avsikten är att styra samtalen och undvika att en  
 SOS-central 
  överbelastas samtidigt som en annan har få anrop. Zenit innehåller även ett system för alternativdrift som kan användas vid planerat underhåll eller driftstörningar på ordinarie system. 
 SOS Alarm kan mot avgift tillhandahålla Zenit till kommuner som valt att själva hantera sin utalarmering och den finns då i räddningsorganets ledningscentral. En annan lösning är att räddningsorganet kan hyra en plats i en  
 SOS-central 
  för att sköta utalarmeringen av sina resurser. 
 Rakel är integrerat i Zenit (se även särskilt avsnitt om White nedan). Operatörerna vid SOS Alarm kommunicerar i White och 
 151 
  
 administrerar talgrupper i Zenit vid insatser. White användas också för dirigering. 
  
 KC-Polis 
  
 Samlingsnamnet för polisens ledningssystem är  
 KC-polis. 
 KC-polis 
  innehåller ett antal understödjande system för händelse- rapportering, White, telefoni och digitaliserat kartmateriel. Varje LKC har ett lokalt anpassat  
 LKC-system. 
  Polisen bedriver inom ramen för ombildningen till en sammanhållen Polismyndighet ett arbete för att skapa ett gemensamt nationellt sammankopplat ledningssystem med resurs- och ärendehantering samt informationsdelning. 
  
 Disco-SAR 
  
 Sjöfartsverkets  
 IT-system 
  Disco- SAR är ett kombinerat besluts- stöds- och ledningssystem som används av sjö- och flygräddningstjänsten, JRCC.  
 SAR-kartan 
  är integrerad med dokumentationssystemet, vilket innebär att geografisk information kan infogas mer eller mindre automatiskt i ett ärende. På samma sätt kan den information som registreras i ärendet visas i kartan. Med hjälp av  
 SAR-kartan 
  kan målspår visas, till exempel på engagerade enheter, för att dokumentera genomförd sökinsats. I  
 SAR-kartan 
  finns en mängd olika lager av information som operatören kan använda såsom  
 AIS-information, 
  läns- och kommungränser,  
 FIR-gränser 
  (luftfartens ansvarsområde), SRR- gräns (svensk sjöräddningsregion), territorialvattengräns och väderinformation. Enligt Sjöfartsverket ska systemet  
 Disco-SAR 
  ersättas. Sjöfartsverket bedriver ett arbete med att utveckla ett nytt system för beslutsstöd och ledning. Sjöfartsverket använder White och äger och driver också det maritima radionätet som täcker hela Sveriges kust samt Vänern, Vättern och Mälaren. 
 KIBS 
 KIBS är samlingsnamnet på det system som Kustbevakningen använder för intern rapportering. Systemet används för ärende- hantering och verksamhetsuppföljning. Operatörerna i 
 152 
  
 Kustbevakningens ledningscentraler har tillgång till digitala kartor och kommunicerar internt via White. Fartygen är utrustade enligt kraven i GMDSS 
 1 
 , beroende på operationsområde. Utöver detta använder Kustbevakningen flygradio,  
 GSM-telefoni 
  och satellit- kommunikation. 
 WIS – webbaserat informationssystem 
 WIS är ett nationellt webbaserat informationssystem framtaget av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) för att underlätta informationsdelning mellan aktörerna i det svenska krishanteringssystemet före, under och efter en kris. 
 I WIS delar aktörerna information med varandra genom en dagboksfunktion. Varje aktör, exempelvis en kommun, har sin egen dagbok. Dagboken är i sin tur uppdelad i olika dagboksflikar. Aktören väljer själv om andra aktörer ska ges läsrättigheter i de olika dagboksflikarna. På så sätt kan aktörerna på ett enkelt sätt följa händelseutvecklingen hos varandra under en kris. 
 MSB tillhandahåller WIS kostnadsfritt för statliga myndigheter, kommuner, landsting och privata aktörer som har ansvar under en kris. WIS är åtkomligt via Internet och kräver inte att någon separat programvara installeras. MSB svarar för utveckling, drift och förvaltning. 
 RIB 
 RIB är ett programpaket för alla som arbetar inom området samhällsskydd och beredskap för att skapa lägesbilder och underlag för analyser. RIB är utvecklat och tillhandahålls mot avgift av MSB. MSB tillhandahåller också support och användarstöd. 
 LUPP är en del av Mills  
 RIB-system. 
  LUPP är ett lednings- och lägesuppföljningsprogram för stabsarbete och ett delsystem inom räddningstjänstens och andra organisationers totala datorstöd. Programmet används under räddningsarbetet och ger underlag för beslut, insatsrapportering, utvärderingar och utredningar om räddningsinsatser. Behovet av datautbyte med 
  
 1  
 Global maritime distress and safety system, GMDSS, är ett regelverk för nödsignalering från fartyg och fastställdes av SOLAS (International Convention on Safety of Life at Sea) 1974. Haven delas upp i fyra områden, A1, A2, A3, A4, som kräver olika utrustning och kompetens. 
 153 
  
 andra system är stort. På grund av detta har möjligheterna att dela information med andra system utökats. LUPP kan ta emot och skicka information från WIS 2.0. Programmet kan även importera information ifrån bland annat SOS Alarm och White. 
 White – radiokommunikation 
 White är ett radiokommunikationssystem för kommunikation och ledning inom den egna organisationen och mellan organisationer som arbetar med samhällsviktiga uppgifter inom områdena allmän ordning och säkerhet eller hälsa. 
 2  
 Användare är statliga förvaltningsmyndigheter, länsstyrelser, kommuner och landsting samt privata aktörer som bedriver samhällsviktig verksamhet. Kommunikationen sker i talgrupper, såväl horisontellt som vertikalt. Rakelsystemet är ett tekniskt stödsystem som skapar robusta förutsättningar att kommunicera, förmedla lägesbilder och dela annan vital information på ett säkert och krypterat sätt. MSB är operatör för White och ansvarar för införande, förvaltning och utveckling samt abonnemangsförsäljning och kundanslutning. Rakelsystemet bygger på Tetrateknik som är en europeisk teknisk standard. Länder som t.ex. Norge, Finland och Danmark använder system som bygger på Tetrateknik. Med White är det möjligt att kommunicera med motsvarande system i Sveriges grannländer. 
 Tillgång till nätet tillhandahålls mot avgift. Regeringen beslutar om avgiftens storlek för statliga aktörer och MSB beslutar om avgiftens storlek för kommuner, landsting och kommersiella aktörer. Användningen av White ser mycket olika ut, en del aktörer använder White som det huvudsakliga kommunikationsmedlet, andra som ett komplement till annan kommunikationsutrustning, ytterligare en del aktörer inte alls. Anslutning och användning av White är frivillig. Aktörernas strategiska och ekonomiska överväganden läggs ofta till grund för beslut om anslutning. MSB ska tillhandahålla metodik för ledning och för inom- och interorganisatorisk samverkan som skapar förutsättningar för att White ska bli ett kommunikationsverktyg som stärker hela samhällets förmåga att hantera allvarliga olyckor och kriser. För att stödja användningen av White har SOS Alarm till uppgift att tillhandahålla landstäckande radiokommunikation i White för sina kunder och att medverka till en effektiv kommunikations- 
  
 2  
 20 a § förordning (2003:396) om elektronisk kommunikation 
 154 
  
 samordning. Vidare ställs krav på SOS Alarm att administrera, utveckla och erbjuda samordningstjänster inom White för stat, landsting och kommuner. 
 3 
  
 9.2 
  
 Olika tekniska system i larmbehandling 
  
 Räddningsorgan och andra aktörer arbetar i dag i olika tekniska system för information, kommunikation och ledning. Det saknas en systematiserad inriktning för vilka system och vilken teknik som räddningsorgan och aktörer ska använda. 
 SOS Alarm har utvecklat Zenit, en teknisk plattform för ärendehantering, informationsdelning och kommunikation. Samma tekniska plattform används också av ett antal kommunala räddningstjänsters ledningscentraler. Tillgången och kostnaden regleras genom avtal mellan SOS Alarm och den kommunala räddningstjänsten. De ledningscentraler som har Zenit tar över samtalet och hanteringen från SOS Alarm i samma teknik. Nödsamtal som ska vidarekopplas från SOS Alarm till Polisens länskommunikationscentral (LKC), Sjukvårdens ledningscentral (SVLC), Kustbevakningens ledningscentraler och Sjöfartsverkets räddningscentral JRCC sker genom att SOS Alarm ringer upp på särskilda nummer. Detta innebär att SOS Alarm varken kan dela information om nödsamtalet automatiskt i ett gemensamt system med något av de statliga räddningsorganen eller med SVLC – informationen delas muntligen via telefon. Det finns således en risk för att nödsamtal som vidarekopplas fördröjs, förlängs och riskerar att brytas innan hjälpbehovet är fastställt, när räddningsorganen använder olika tekniska system och plattformar. När ett ärende lämnas över till något av räddningsorganen efter initial intervju kopplas SOS Alarm bort och deltar inte längre i samtalet. Om behov uppstår av fortsatt kontakt sker det genom att aktörerna återigen tar kontakt per telefon. I samband med vidarekopplingen överlämnas den information som finns samt den nödställdes A- nummer. 
 4  
  
 A-numret 
  innehåller uppgifter om abonnenten såsom namn och adress. 
 Utredningen har övervägt behovet av en gemensam teknisk plattform för alarmeringstjänsten och med anledning av det ställt 
  
 3 
  
 Alarmeringsavtalet Fö2008/3587/SSK. 
  
 4 
  
 SOS Alarm får denna information från teleoperatörerna i egenskap av samhällets alarmeringstjänst. 
  
 155 
  
 kompletterande frågor till MSB. I sitt underlag till utredningen beskriver MSB att en gemensam teknisk plattform för alarmerings- tjänsten bör utformas som en sammanhållen teknisk plattform med gränssnitt för interoperabilitet mot andra system och plattformar.  
 5  
 Vidare har MSB anfört att en gemensam teknisk plattform inom Alarmeringstjänsten måste sättas i den bredare kontext som området samhällsskydd och beredskap utgör, eftersom systemet för samhällsskydd och beredskap har fler aktörer än blåljusmyndigheterna. MSB anser att en gemensam teknisk plattform bör bygga på befintlig teknik med beaktande av de legala förutsättningarna hos respektive aktör. MSB framhåller att utvecklingen av en teknisk plattform bör ske i samarbete med MSB och i samverkan med övriga aktörer och ser sin roll i detta sammanhang som kravställare i teknik- och metodutveckling inom området samhällsskydd och beredskap. Efter att en bedömning gällande kravställning på en gemensam teknisk plattform genomförts bör en risk- och sårbarhetsanalys göras för vidare bedömningar. MSB ser också att Mills projekt Ledning och samverkan, som syftar till att ta fram ett nationellt tekniskt ramverk för ledning och samverkan vid olyckor, kriser och andra händelser inom området samhällsskydd och beredskap, pekar på att det finns ett nära samband mellan system för ledning och samverkan och en gemensam teknisk plattform för alarmerings- tjänsten. För att säkerställa interoperabilitet understryker MSB vikten av att det krävs en harmonisering mellan den tekniska plattformen för alarmeringstjänsten och det tekniska ramverk som MSB utvecklar. MSB har vidare uppgett att först efter det att funktionalitet och krav på informationssäkerhet har utretts kan kostnaden för att realisera en gemensam teknisk plattform närmare uppskattas. 
 Särskilt om lägesbilder 
 En definition av lägesbild är att den är en sammanställning av uppgifter, för att få en bild över vad som har hänt, händer eller kommer att hända. 
 6  
 Det råder således en skillnad mellan behovet av lägesbilder inom förebyggande, operativt och uppföljande arbete. Gemensamt är dock att det finns ett behov av snabb och säker 
  
 5 
  
 Svar till Alarmeringstjänstutredningen, dnr  
  
 2010-3341-16. 
  
 6 
  
 Rskr 2009/10:124 Samhällets krisberedskap – stärkt samverkan för ökad säkerhet. 
  
 156 
  
 informationsdelning för att skapa en överblick av en olycka eller kris. Olika aktörer har dock olika krav på innehållet i lägesbilder. Länsstyrelserna har inom ramen för sitt geografiska ansvar t.ex. ansvar för att en samlad regional lägesbild sammanställs vid krissituationer. 
 7  
 Ansvariga räddningsorgan har behov av lägesbilder för att utföra sina åtaganden avseende såväl vardagsolyckor, kriser och höjd beredskap och producerar den lägesbild som den egna organisationen behöver. MSB ska ha förmågan att bistå Regeringskansliet med underlag och information i samband med allvarliga olyckor och kriser 
 8 
 , en förmåga som bygger på analyser och lägesbilder. Statens haverikommission har i sina rapporter bl.a. observerat och lämnat rekommendationer om informationsdelning och kommunikation för att erhålla en gemensam lägesbild (se vidare avsnitt 8.3.1.) 
  
 9.3 
  
 IP- telefoni 
  
 Samtal kan ringas via fast eller mobil telefoni. Användningen av IP- baserad 
 9  
 fast telefoni ökar och det fanns 1 393 000 abonnemang på  
 IP-baserad 
  telefoni i Sverige per 30 juni 2012, vilket är en ökning med 11 procent sedan motsvarande tidpunkt 2011. 
 10  
 Det innebär att en tredjedel av alla abonnemang på fast telefoni nu är White baserad. 
 Kraven på teleoperatörerna avseende tillståndspliktig  
 IP-baserad 
  telefoni är densamma som för fast telefoni med krav på vidare- förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliserings- uppgifter till samhällets alarmeringstjänst. Dock omfattas endast sådana  
 IP-telefonitjänster 
  där man kan ringa till eller ta emot samtal från nummer ur den nationella nummerplanen för telefoni, av skyldigheten att förmedla nödsamtal, eftersom sådana telefoni- tjänster anses utgöra allmänt tillgängliga telefonitjänster och därmed omfattas av bestämmelserna om nödsamtal i lagen om elektronisk kommunikation (LEK). Den enskilde användaren måste alltså vara medveten om att det finns telefonitjänster som inte är förenade med krav på att teleoperatören ska vidarebefordra nödsamtal. 
  
 7 
  
 54 § förordning (2007:825) med länsstyrelseinstruktion. 
  
 8 
  
 7 § förordning (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. 
  
 9 
  
 IP-telefoni 
  
  är överföring av röstsamtal via datornätverk på internetprotokoll (IP) 
  
 10 
  
 Svensk telemarknad 2011,  
  
 PTS-ER-2012:17. 
  
 157 
  
 När ett nödsamtal över så kallad nomadisk 
 11  
  
 IP-telefoni 
  tas emot av SOS Alarm i dag, är den geografiska informationen inte säkerställd vilket leder till att  
 SOS-operatören 
  måste lägga längre tid på att ta reda på varifrån samtalet kommer och att positionera det. Ett problem finns också i att metoden för positionering avseende  
 IP-baserade 
  samtal som teleoperatörerna sänder till alarmeringstjänsten, idag inte är standardiserad.  
 EU-Kommissionen 
  har gett the European Telecommunications Standards Institute (ETSI) i uppdrag att utreda möjligheterna för standardisering vid positionering av  
 IP-samtal. 
  
 9.4 
  
 Krav på teknik för alarmering 
  
 Brist på inriktning avseende teknik för alarmering kan få oönskade konsekvenser för den enskilde i ett nödläge till följd av att säkerhet och redundans inte kan säkerställas. 
 Räddningsorganen utvecklar de stödsystem som de, var och en, bedömer vara nödvändiga för att bedriva den egna verksamheten. Denna möjlighet och frihet har inneburit att de system som används, är väl fungerade system för den egna verksamheten men meranvändning stimuleras eller eftersträvas inte. För att larmkedjan och en effektiv samverkan ska fungera behövs både informations- system och ledningssystem som används såväl vid vardagshändelser som vid kriser. Utredningen har erfarit att allt fler aktörer konstaterar att den information som finns i de egna systemen ofta är av betydelse också för andra aktörer. Som ovan beskrivits finns behov av gemensamma lägesbilder för att skapa lägesuppfattningar. Flera aktörer har uppgivit till utredningen att de är positiva till gemensamma informations- och ledningssystem till stöd för den egna verksamheten och för att kunna samverka med andra. Trots att allt fler aktörer inser fördelarna med att öka informations- utbytet saknas dock standardisering, målbild eller incitament för att åstadkomma detta. På såväl den nationella, regionala som lokala nivån i krisberedskapssystemet finns sektorsvisa system för att samla och sammanställa information och utifrån dessa sedan tas lägesbilder och beslutsunderlag fram. Förmedlingen och delningen av information mellan berörda aktörer måste vara säker, robust och väl strukturerad. Utveckling av tekniska lösningar för alarmering är 
  
 11  
 När den  
 IP-baserade 
  telefonin kan användas från olika platser utan att vara bunden till en enda plats, kallas det för nomadisk  
 IP-baserad. 
  
 158 
  
 också förenat med höga krav på säkerhet för att säkerställa verk- samheten utan avbrott. Enligt SOS Alarm ställer de funktionella kraven på alarmeringsverksamheten krav på det operativa driftssystemets säkerhet och redundans. Vidare är den information som hanteras i systemet känslig avseende uppgifter om personliga förhållanden och i delar sekretessbelagd (se vidare kapitel 4 Gällande rätt). 
 Teleoperatörerna är skyldiga att lämna uppgift till den som behöver den, men endast samhällets alarmeringstjänst, dvs. SOS Alarm får avgiftsfritt den uppringandes telefonnummer, så kallade  
 A-nummer. 
 12 
  
 A-numret 
  innehåller bland annat positionserings- uppgifter. I PTS föreskrift definieras samhällets alarmeringstjänst som den som ansvarar för att samordna, dvs. tar emot, behandlar och styr, nödsamtal till de alarmeringstjänster som finns uppräknade i föreskriftens bilaga 1. Detta innebär att när A- nummer överförs mellan SOS Alarm och hjälporganen, sker det idag muntligen. Ett annat exempel är när polisen har behov av positionering som inte SOS Alarm kan lämna, begär polisen informationen direkt från teleoperatören och betalar tele- operatörerna för denna tjänst.  
 A-numren 
  innehåller viktig information och central för en effektiv larmbehandling. 
 Ett exempel på informationsdelning för att tillgodose olika aktörers behov av information är Kustbevakningens uppgift att samordna civila behov av sjöövervakning och förmedla civil sjöinformation. Kustbevakningen har utvecklat ett system för automatiserad samordning och förmedling av sjöinformation i en särskild databas – Sjöbasis. I Sjöbasis samlas, bearbetas och utvecklas relevant sjöinformation i ett enda system och görs tillgänglig för de myndigheter som behöver den. Sjöbasis innehåller sjölägesinformation från system i Försvarsmakten, Sjöfartsverket och Kelly och vattenmyndigheten och sjöinformation från system i Rikspolisstyrelsen, Tullverket, Transportstyrelsen, Sjöfartsverket, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Kustbevakningen, Havs- och vattenmyndigheten, SMHI, Naturvårdsverket och Sveriges Geologiska Undersökning. Automatiserad samordning och förmedling av sjöinformation i en särskild databas har krävt särskild reglering i offentlighets- och sekretesslagstiftningen. 
 13 
  
 12 
  
 4 § Post- och telestyrelsens föreskrifter om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter till samhällets alarmeringstjänst, PTSFS 2008:2, senast ändrad PTSFS 2011:4 
  
 13 
  
 Prop 2008/09:152 bet. 2008/09:FöU9, rskr. 2008/09:256 
  
 159 
  
 Erfarenheterna från arbetet med Sjöbasis är att kostnadsbesparingar gjorts. Exemplet visar också på nödvändigheten att regeringen i vissa fall beslutar om åtgärder för att åstadkomma ökad nytta och ökat värde för medborgarna. Ett annat exempel där regeringen mer tydligt inriktat samordning av informationshantering är inom arbetet med att effektivisera och utveckla informationsför- sörjningen inom rättsväsendet, (Rättsväsendets informations- försörjning, RIF). RIF syftar till ett elektroniskt informationsflöde i brottmålsprocessen och målen är en effektivare och mer kvalitativ ärendehantering och förbättrad medborgarservice. Arbetet innebär att myndigheterna kopplar ihop sina  
 IT-stöd 
  så att information kan utbytas elektroniskt i brottmålsprocessen. Vidare görs fortlöpande rättsliga analyser för att identifiera eventuella behov av författningsändringar. Utgångspunkten är att myndigheterna ska finansiera arbetet inom befintliga ramar men regeringen har därutöver avsatt 90 miljoner kronor för arbetet 2013. Justitiedepartementet samordnar arbetet och ett särskilt råd har inrättats där myndigheter inom rättsväsendet ingår och expeditionschefen i justitiedepartementet är ordförande. 
 I dag saknas regler för hur olika system för informationsdelning ska interagera och organisationsgränser blir därför ofta under- ordnade samhällsnyttan. Därtill kan konstateras att utvecklingen av de tekniska lösningarna för informationsdelning går snabbt och är omfattande. MSB har enligt sin instruktion till uppgift att se till att ledningsmetoder, stödsystem och materiel för räddningstjänst och krishantering utvecklas och tillhandahålls. 
 14  
 Vidare har MSB uppgiften att utveckla förmågan till informationssamordning vid olyckor, allvarliga händelser och kriser. Inom ramen för detta erbjuder MSB vissa system till stöd för räddningstjänst och krisberedskap. MSB har den 15 december 2010 i svar till regeringen med anledning av ett uppdrag att ta fram ett underlag avseende lednings- och informationssystem inom räddningstjänst- och krisberedskapsområdet redogjort för myndighetens arbete och inriktning på området fram till 2014 när det gäller lednings- och informationssystem. 
 15  
 MSB har inom ramen för projektet Ledning och samverkan formulerat förutsättningar för ökad informations- delning och projektet pågår till juli 2014. Utredningen har erfarit 
  
 14 
  
 5 § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
  
 15 
  
 Underlag avseende lednings- och informationssystem inom räddningstjänst och krishanteringsområdet dnr  
  
 2010-8253, 
  MSB 
 160 
  
 att flera aktörer anser att det finns ett behov av att formulera krav på tekniska gränssnitt mellan de olika aktörernas system. Flera aktörer har pekat på att MSB bör formulera krav såsom t.ex. tekniska gränssnitt för att öka förutsättningarna för informations- delning. 
  
 9.5 
  
 Förutsättningar för att kunna nå 112 
  
 Enligt direktiven ska utredaren säkerställa de enskildas säkra och lika rätt till att få kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation. För att den enskilde ska kunna få hjälp av samhället i en nödsituation måste den enskilde kunna nå larmnumret 112. Det vanligaste sättet att göra det är i dag per telefon. Tillgängligheten till 112 innebär särskilda utmaningar för personer med funktions- hinder och personer som talar annat språk än svenska. 
 Tillgängligheten till 112 är som tidigare redovisats i kapitel 4 Gällande rätt, reglerat i gemenskapslagstiftning och implementerad i svensk rätt. Europeiska rådet beslutade redan 1991 om införandet av ett gemensamt europeiskt larmnummer. 
 16  
 Gemenskaps- lagstiftning reglerar också att medlemsstaterna ska säkerställa att samtliga slutanvändare avgiftsfritt kan ringa och har tillgång till larmtjänster genom att använda det gemensamma europeiska larmnumret 112. 
 17  
 Med slutanvändare avses slutanvändare av allmänt tillgängliga telefonitjänster eller användare av telefon- automater. Det är också reglerat att medlemsstaterna ska se till att tillträde till larmtjänster för slutanvändare med funktionshinder är likvärdigt med det tillträde som åtnjuts av andra. Vidare finns grundläggande krav på information i direktivet där medlems- staterna har ansvar för att se till att medborgarna får tillräcklig information om det gemensamma larmnumret 112 och hur det kan användas. Särskilt betonas information riktade till personer som reser mellan olika medlemsstater, på den enskildes eget språk, för att göra larmnumret tillgängligt. Vidare betonas att kravet på tillgänglighet till 112 är teknikneutralt och ska säkerställas även när ny teknik implementeras. Förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter till samhällets 
  
 16 
  
 Rådets beslut av den 29 juli 1991 om införandet av ett gemensamt europeiskt larmnummer (91/396/EEG). 
  
 17 
  
 EU-parlamentets 
  
  och rådet direktiv 2009/136/EG. 
 161 
  
 alarmeringstjänst är reglerat lagen om elektronisk kommunikation 
 18  
 (LEK) och i PTS föreskrifter. 
 19 
  
 9.5.1 
  
 Tillgång till telefoni och telefonitjänster 
  
 Det vanligaste sättet att nå 112 är per telefon vilket gör att tillgängligheten till telefonitjänster är av betydelse för att den enskilde ska kunna nå larmnumret 112. 
  
 EU-reglering 
  
 Tillgång till telefoni är reglerat som en samhällsomfattande tjänst i Europaparlamentets och rådets direktiv om samhällsomfattande tjänster  
 (USO-direktivet). 
 20 
  
 I artikel 4.1 sägs att medlemsstaterna ska säkerställa att samtliga rimliga krav på anslutning till det allmänna telefonnätet i en fast anslutningspunkt uppfylls av minst ett företag. Den tillhandahållna anslutningen ska göra det möjligt att stödja  
 röst-, 
  telefax- och datakommunikation med en data- hastighet som tillåter funktionellt tillträde till internet. Anslutningen ska också tillåta uppringning och mottagning av nationella och internationella samtal. Enligt artikel 8.1 får medlemsstaterna utse ett eller flera företag som skall säkerställa att samhällsomfattande tjänster tillhandahålls så att hela det nationella territoriet kan täckas – ett så kallat  
 USO-företag 
 21 
 . 
  
 Parlamentet och rådet har i skälen till direktivet angett att det är nödvändigt att skapa ett harmoniserat regelverk som garanterar tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster i alla medlems- stater mot bakgrund av liberaliseringen av sektorn för tele- 
  
 18 
  
 5 kap. 7 § p. 1 och 2 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 
  
 19 
  
 Föreskrifter om ändring i Post och telestyrelsens föreskrifter (PTSFS 2008:2) om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter till samhällets alarmeringstjänst, PTSFS 2011:4. 
  
 20 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster)  
  
 och  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/136/EG av den 25 november 2009 om ändring av direktiv 2002/22/EG om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster), direktiv 2002/58/EG om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation och förordning (EG) nr 2006/2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen. 
  
 21 
  
 USO-företag 
  
  är ett företag som av den nationella regleringsmyndigheten tilldelats särskilda förpliktelser. 
 162 
  
 kommunikationer, den ökade konkurrensen och ett allt större urval av kommunikationstjänster. 
 22  
 I skälen till direktivet anges också att definitionen av allmänt tillgängliga telefonitjänster måste anpassas till principen om teknikneutralitet och vara förenliga med den tekniska utvecklingen. 
 23 
  
 Reglering i svensk författning 
 Den svenska marknaden för telefonitjänster är helt avreglerad. De krav som ställs på telefoni som en samhällsomfattande tjänst är reglerade i LEK. Innebörden är att rätten till telefoni gäller i stadigvarande bostad och på fast verksamhetsställe. 
 24  
 Den som tillhandahåller allmänt tillgängliga telefonitjänster ska anmäla det till Post- och telestyrelsen. 
  
 9.5.2 
  
 Täckning och funktionalitet 
  
 LEK ställer således krav på tillgänglighet till telefoni i stadigvarande bostad och på fasta verksamhetsställen. För de hushåll och företag som inte något telebolag kan erbjuda telefoni, upphandlar PTS en telefonitjänst. 
 Enligt PTS kartläggningar täcker nu 3G nätet 99,69 procent av befolkningens stadigvarande bostäder och fasta verksamhetsställen och  
 450-MHZ 
  bandet täcker 99,92 procent av befolkningens bostäder och fasta verksamhetsställen. 
 25  
 PTS kartläggningar avser täckningen när näten är i drift och fungerar utan avbrott. PTS kartläggning är en analys och beräkning och visar således inte den verkliga tillgängligheten till telefoni och därmed inte heller möjligheten att ringa 112 i realtid. 
  
 22 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhälls- omfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhällsomfattande tjänster)  
  
 och  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/136/EG av den 25 november 2009 om ändring av direktiv 2002/22/EG om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (direktiv om samhälls- omfattande tjänster), direktiv 2002/58/EG om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation och förordning (EG) nr 2006/2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen. 
  
 23 
  
 EU-parlamentets 
  
  och rådet direktiv 2009/136/EG (13) 
  
 24 
  
 5 kap. 1 § 1., 2. lag (2003:389) om elektronisk kommunikation 
  
 25 
  
 Enligt uppgift till utredningen från PTS i april 2013. 
  
 163 
  
 När det gäller mobil telefoni är det dock viktigt att betona att i och med funktionen nödroaming säkerställs att enskilda från en mobiltelefon kan nå samhällets larmtjänst genom att ringa 112 via vilket svenskt  
 GSM/3G-nät 
  som helst, oberoende av abonnemang. Det räcker då med att det är ett nät som fungerar för att det ska vara möjligt att ringa 112. 
 Befolkningen i Sverige flyttar mot tätare befolkade områden och att ha långt till närmaste granne blir allt mer ovanligt i Sverige. 
 26  
 På 15 år har antalet ensligt boende minskat med 17 procent. Definitionen av ensligt boende är enligt SCB ensamstående personer utan närboende inom en kilometer. Tillgången till telefoni, utöver där LEK kräver det (i stadigvarande bostad och fast verksamhetsställe), minskar eftersom teleoperatörerna tenderar att inrikta utbyggnad av näten och deras kapacitet där det finns många kunder. Detta kan innebära att det vid en nödsituation inte är möjligt att nå 112, för den som tillfälligtvis vistas i ett område där fast boende eller något fast verksamhetsställe inte finns. 
 Driftstörningar 
 Störningar i såväl det fasta som i det mobila telefonnätet och på internet förekommer. Felen kan ha många orsaker. Det kan konstateras att dagens teknik har många olika kritiska beroenden, vilket ställer krav på att tillhandahållarna av telefonitjänster vidtar förebyggande åtgärder. Förbyggande åtgärder är en förutsättning för fungerande telefoni. I LEK ställs krav på den som tillhanda- håller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster att vidta lämpliga åtgärder för att uppfylla krav på driftsäkerhet. 
 27  
 De vanligaste orsakerna till störningar (utan inbördes rangordning) är: uppdatering av utrustning som misslyckas, avgrävda ledningar, brister i elförsörjningen, väderrelaterade effekter som trasiga ledningar på grund av nedfallna träd. 
 28  
 Teleoperatörerna har skyldighet att rapportera både planerade och oplanerade driftsstörningar till alarmeringstjänsten om störningarna kan påverka möjligheten att 
  
 26 
  
 Enslighetens geografi, SCB 2010. 
  
 27 
  
 5 kap. 7 § p. 1 och 2 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 
  
 28 
  
 PTS underlag till utredningen  
  
 2013-02-06. 
  
 164 
  
 ringa nödsamtal. 
 29  
 Motivet till att teleoperatörerna omedelbart ska rapportera är att de ansvariga räddningsorganen utifrån denna information ska kunna vidta lämpliga åtgärder. PTS driver arbetet med en gemensam lägesuppfattning inom  
 GLU 
 30 
 -projektet. 
  Informationshanteringen i GLU ger teleoperatörerna möjligheter att informera bland andra SOS Alarm på ett gemensamt och strukturerat sätt i elektroniskt format. Ett syfte med att arbeta med standardiserade lösningar är att det underlättar SOS Alarms analysarbete om hur pågående störningar påverkar möjligheterna att nå nödnumret 112. PTS uppger att det förekommit att driftstörningar inte rapporteras omedelbart. 
 31  
 PTS uppger också att de ser allvarligt på att driftsstörningar som påverkar möjligheten att nå nödnumret inte rapporterats till SOS Alarm. 
 Enligt PTS föreskrift 
 32  
 regleras också att tillhandahållaren (operatören) ska lämna en inledande samt en kompletterande rapport vid störningar och avbrott av betydande omfattning. PTS kan om de får kännedom om driftstörningar initiera tillsyn. En  
 inledande rapport  
 ska enligt föreskriften lämnas till PTS senast vardagen efter den dag då störningen eller avbrottet har avhjälpts och ska innehålla uppgifter om när störningen eller avbrottet inträffade och hur länge det varade, vilka nät och/eller tjänster som berördes, omfattningen, hur störningen eller avbrottet påverkade berörda abonnenter och huruvida störningen eller avbrottet påverkade abonnenternas möjligheter att nå samhällets alarmeringstjänst, 112. En  
 kompletterande rapport  
 ska lämnas till PTS senast två veckor från den dag som störningen eller avbrottet har avhjälpts och ska innehålla uppgifter om orsakerna till störningen eller avbrottet, vilken information som lämnats till allmänheten och berörda abonnenter, de åtgärder som vidtagits för att minimera effekterna av störningen eller avbrottet, de åtgärder som har vidtagits för avhjälpa de fel och brister som orsakat störningen eller avbrottet och de åtgärder som vidtagits eller planeras för att undvika att liknande störningar eller avbrott inträffar igen. I föreskriften finns tröskelvärden för när rapportering ska ske. Till exempel ska rapport lämnas om 
  
 29 
  
 PTSFS 2011:4, Föreskrifter om ändring i Post- och telestyrelsens föreskrifter (PTSFS 2008:2) om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av lokaliseringsuppgifter till samhällets alarmeringstjänst. 
  
 30 
  
 Gemensam Läges Uppfattning. 
  
 31 
  
 Mötesanteckningar från utredningens möte med PTS 14 november 2012 
  
 32 
  
 Post- och telestyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rapportering av störningar eller avbrott av betydande omfattning (PTSFS 2012:2). 
  
 165 
  
 störningen pågått mer än en timme och berört mer än 150 000 abonnenter eller mer än 15 000 kvadratkilometer sammanhängande område eller inneburit mer än 50 procent kapacitetsbortfall. Vidare ska avbrott eller störning rapporteras som pågått mer än 24 timmar och berört fler än 2 000 abonnenter eller 1 000 kvadratkilometer sammanhängande område eller inneburit mer än 10 procent kapacitetsbortfall. Andra störningar eller avbrott behöver inte rapporteras till PTS. 
 PTS har utfärdat allmänna råd avseende god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extra- ordinära händelser i fredstid. 
 33  
 De allmänna råden rekommenderar bl.a. att tillhandahållaren bör bedriva ett kontinuerligt och systematiskt säkerhetsarbete som i huvudsak är framåtsyftande och långsiktigt samt bör omfatta såväl normala driftsförhållanden som extraordinära händelser. Utredningen har erfarit att PTS överväger att ersätta de allmänna råden med föreskrifter. 
 34 
  
 För att kunna följa upp och utöva tillsyn av teleoperatörerna borde enligt utredningen PTS i sin tillsynsroll få bättre och tidigare information och underlag. Vidare bör kraven på förebyggande åtgärder för att säkerställa driftsäkerheten öka. Att PTS får vetskap om driftsstörningar och avbrott i efterhand och begränsat till tröskelvärdena för rapportering kan enligt utredningen inte anses tillfredställande. Tröskelvärdena ger vid handen att upp till 2000 abonnenter kan omfattas av ett driftsavbrott i upp till 24 timmar utan att rapportering ska lämnas till PTS. Det måste anses vara en omfattande störning när färre än 2 000 abonnenter berörs och i ett nödläge inte kan ringa 112. 
  
 9.6 
  
 Förutsättningar för döva, tal- och hörselskadade 
  
 USO-direktivet 
  reglerar krav på att medlemsstaterna ska se till att tillträde till larmtjänster för slutanvändare med funktionshinder är likvärdigt med det tillträde som åtnjuts av andra användare. 
 35  
 I skälen till direktivet anges att allmänt tillgängliga telefonitjänster ska omfatta kommunikationsformer som är särskilt avsedda för slutanvändare med funktionshinder som använder textrelä- eller 
  
 33 
  
 Post- och telestyrelsens allmänna råd avseende god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extraordinära händelser i fredstid (PTSFS 2007:2) 
  
 34 
  
 Uppgift till utredningen från Post- och telestyrelsen i november 2012 
  
 35 
  
 EU-parlamentets 
  
  och rådet direktiv 2009/136/EG artikel 26.4. 
 166 
  
 totalkonversationstjänster. 
 36  
 Av språklagen framgår att det är samhället som ansvarar för att den som är döv eller hörselskadad och den som av andra skäl har behov av teckenspråk ska ges möjlighet att lära sig, utveckla och använda det svenska teckenspråket. 
 37  
 Språklagen är en ramlag som anger principer och skyldigheter för det allmänna, men den ger inte den enskilde särskilda rättigheter såsom att använda teckenspråket i ett nödläge. 
 PTS har i uppdrag att verka för att de handikappolitiska målen uppnås, inom myndighetens ansvarsområde, genom att vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga berörda parter. 
 38  
 Inom ramen för PTS uppdrag upphandlar PTS bland annat tjänster som skapar tillgänglighet till telefoni för funktionshindrade såsom bildtelefoni (Bildtelefoni.net), texttelefoni (Texttelefoni.se) och telefonstöd vid tal, röst och språksvårigheter (Teletal) Via dessa tjänster kan den funktionshindrade nå 112. För döva, tal- och hörselskadade finns i dag möjlighet att nå 112 via texttelefon och SMS. Via Bildtelefoni.net och Teletal är det dock möjligt att nå alarmeringstjänsten endast när förmedlingstjänsten är öppen. Nödsamtal ska prioriteras i kön till Bildtelefoni.net men samtalet kan riskera att fördröjas om alla tolkar är upptagna. Utredningen har inhämtat underlag från PTS angående förmedlingstjänsterna. I tabellen nedan redogörs för kostnaderna och öppettiderna för de förmedlingstjänster som PTS upphandlar. 
  
 Källa 
 : PTS Statistik från år 2011. 
 39 
  
 36 
  
 EU-parlamentets 
  
  och rådet direktiv 2009/136/EG (13). 
  
 37 
  
 Språklagen (2009:600). 
  
 38 
  
 Förordning(2007:951) med instruktion för Post- och telestyrelsen 
  
 39 
  
 http://www.pts.se/upload/Rapporter/Om-PTS/Arsredovisning-2011-slutlig.pdf, 
  
  s. 40. 
 167 
  
 Inom ramen för  
 REACH112-projektet 
 40 
  
 har försök med total- konversation (text, bild och ljud i samma tjänst) genomförts. Totalkonversation innebär tolkning via bild med den hjälpsökande och kontakt med  
 SOS-operatör 
  via ljud i realtid. Resultaten av detta projekt pekar bland annat på att den nödställde kommer i kontakt med 112 och får hjälp betydligt snabbare på detta sätt än via traditionell tolktjänst och kan använda teckenspråk. 
 41  
 Projektet är nu avslutat men funktionen är inte implementerad hos SOS Alarm. Utredningen har erfarit att det finns olika tekniska lösningar för att säkerställa dövas samt tal- och hörselskadades möjligheter att kommunicera med 112 vid ett nödläge och kan konstatera att döva samt tal- och hörselskadade inte alltid har samma möjlighet att nå 112 som andra. 
  
 9.7 
  
 Förutsättningar för personer som talar andra språk än svenska 
  
 I Sverige talas nästan 200 olika språk. 
 42  
 De största språken efter svenska är finska,  
 bosniska-kroatiska-serbiska, 
  arabiska, kurdiska, spanska och persiska. Sverige har dessutom fem nationella minoritetsspråk: finska, samiska, meänkieli, romska och jiddisch. 
 På SOS Alarms hemsida finns information om  
 112-funktionen 
  på 24 olika språk. Vidare finns information om  
 112-funktionen 
  på lätt svenska och på SOS Alarms hemsida finns också utbildnings- material kostnadsfritt att använda för information och utbildning av svenska för invandrare (SFI). Utbildningsmaterialet syftar till att lära ut hur nödnumret 112 fungerar och vilken hjälp man kan få via vårdrådgivningsnumret 1177 och Polisens nummer 114 14. 
  
 40 
  
 SOS Alarm ingick i projektet REACH112 som var ett  
  
 EU-projekt 
  för att underlätta för funktionshindrade att nå 112, projektet avslutades 2012. 
  
 41 
  
 I traditionell tolktjänst ringer den nödställde till tolk som i sin tur ringer till SOS Alarm och vidarebefordrar det den nödställde vill förmedla. 
  
 42 
  
 Språkrådet, institutet för språk och folkminnen 
  
 168 
  
 SOS Alarms operatörer har möjlighet att få tolkstöd i larm- mottagningen om operatören inte talar samma språk som den nödställde. När en tolk kopplas in på medlyssning innebär det alltid en förlängning av larmbehandlingstiden. Många gånger finns det någon i den nödställdes närhet som kan tala med  
 SOS-operatören, 
  vilket oftast innebär att operatören kan få tillräcklig information om vad som inträffat. Begränsningar råder avseende tolkresurser på obekväma tider på dygnet. Utredningen menar att alarmerings- myndigheten bör kunna ta emot nödsamtal på de vanligaste språken i Sverige. 
 169 
  
 10 
  
 Analys av det offentliga åtagandet och statens roll 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 Av utredningens direktiv framgår att motiven för det offentliga åtagandet ska prövas, och att utredningen ska föreslå hur det offentliga åtagandet ska avgränsas och utformas. Även ansvars- fördelningen mellan staten, kommunerna och landstingen ska analyseras. Av direktiven framgår vidare att en prövning av statens motiv för att äga bolag göras i enlighet med de kriterier som regeringen angivit i budgetpropositionen för år 2007. 
 1 
  
 10.2 
  
 Förvaltningspolitiska utgångspunkter 
  
 2006 års förvaltningspolitiska kommitté gjorde i sitt slut- betänkande en genomgång av bakgrund och motiv för offentliga åtaganden. Till grund för överväganden fanns i betänkandet med en redogörelse för historiska, politiska och ekonomiska motiv för offentliga åtaganden. 
 2 
  
 Den historiska bakgrunden visade en framväxt av det offentliga åtagandet sedan nationalstaternas bildande. Övergripande motiv var inledningsvis kontrollen över det egna nationella territoriet (suveräniteten), sedan i ökad grad en inriktning på kontroll av inre förhållanden, allmän ordning och skydd av befolkningen, och senare välfärdsstatens framväxt. I utredningens överväganden redovisas några områden där det statliga åtagandet varit relativt konstant över längre tid: det militära försvaret, polisväsendet, rättsväsendet, utrikesrepresentationen och skatteväsendet. 
  
 1 
  
 Prop. 2006/07:1 (UO 24, s.  
  
 58-59). 
  
 2 
  
 Styra och ställa – förslag till en effektivare statsförvaltning, SOU 2008:118 inkl. bilagor. 
  
 171 
  
 Genomgången av ekonomiska motiv för offentligt åtagande visar att motiven kan härröra ur behovet att korrigera s.k. marknadsmisslyckanden på en marknad. Detta kan gälla positiva eller negativa externa effekter av konsumtion eller produktion, där staten kan behöva ingripa genom regleringar. Ett exempel är styrmedel inom miljöpolitiken. I andra fall kan produktionen av en vara eller tjänst bli för låg på en marknad, t.ex. om det rör en kollektiv nyttighet. Andra motiv för offentlig intervention kan vara att privata aktörer inte har incitament för långsiktiga åtaganden, t.ex. långsiktiga investeringar i forskning, utbildning och folkhälsa. 
 En ytterligare fråga i sammanhanget gäller med vilka medel och på vilken ambitionsnivå ett offentligt åtagande ska genomföras. Ett antal olika styrmedel finns tillhands, som kan vara olika lämpliga för olika typer av syften. Staten kan reglera eller normera en verksamhet, och följa efterlevnaden och resultaten genom tillsyn, uppföljning och kontroll. Staten eller andra subjekt inom den offentliga sektorn, kan välja att driva en verksamhet i egen regi (förvaltning/myndighet, kanske även bolag) eller köpa varor och tjänster hos en privat eller offentlig utförare. Staten kan också genom ekonomiska styrmedel påverka konsumtion eller produktion genom att införa avgifter, skatter eller subventionera. 
 Slutligen kan det behöva övervägas på vilken nivå inom den offentliga sektorn, statlig nivå, regional eller lokal nivå, som en verksamhet bör styras. 
  
 10.3 
  
 Alarmering – tidigare motiv för offentliga åtaganden 
  
 När  
 SOS-tjänsten 
  och nödnumret 90 000 infördes år 1956 var syftet att förbättra möjligheterna för allmänheten att komma i kontakt med hjälporgan i en nödsituation. 
 3  
 Bakgrunden var automatiseringen av telenätet, som medförde att de lokala växeltelefonisterna, som tidigare tagit hand om nödanrop, skulle försvinna. Även om det inte direkt anförs i propositionens över- väganden, framkommer motiven att staten och det allmänna har ett ansvar för att medborgare i en nödsituation på ett enkelt och effektivt sätt kan komma i kontakt med ett hjälporgan. 
  
 3  
 Prop. 1956:1, bil. 27. 
 172 
  
 I den utredning som låg till grund för regeringens förslag, SOS- utredningen, beskrevs syftet med  
 SOS-organisationen. 
 4 
  
 Med uttrycket SOS avsågs i sammanhanget en förkortning av  
 Samhällets Olycksfalls- och Säkerhetstjänst 
 . Med referens till den internationella nödsignalen SOS, som används som anropssignal i framför allt radiotrafik vid katastrofer, skulle en avgränsning ske till nödlägen där ett skyndsamt ingripande var nödvändigt. 
  
 SOS-tjänstens 
  uppgift skulle främst vara att bistå allmänheten med tillkallande av den hjälp som samhället kan erbjuda, och ha rollen och uppgiften som förmedlare mellan en hjälpsökande och hjälporganen. Samtidigt gjordes i utredningen bedömningen att  
 SOS-organisationen 
  i vissa brådskande fall även skulle kunna utlösa larm, t.ex. som stöd till mindre brandkårer eller genom att underrätta närbeläget sjukhus vid en olyckshändelse. Vidare skulle i  
 SOS-tjänsten 
  även ingå att vara telefonvakt till hjälporgan, t.ex. polis, brandförsvar vid behov, m.m. Vad gällde kostnaderna för verksamheten, och fördelningen av dessa mellan staten, kommuner och landsting, gjorde utredningen följande bedömning: 
 Organisationen torde bli till stor nytta och båtnad för allmänheten / / Kommunerna kunna emellertid ej själva lösa uppgiften. Det måste därför anses var ett statligt intresse att frågan blir ordnad. Av denna anledning anser utredningen, att ett bidrag till kostnaderna, utöver statens andel i egenskap av huvudman för vissa organ, är befogad. 
 För att summera var det övergripande motivet vid denna tid att säkerställa medborgarnas säkerhet och möjligheten att få hjälp i en nödsituation. Staten hade vid denna tid också ansvar för nationell infrastruktur som telefonnät och tjänster (Televerket). Åtagandet för statens del sträckte sig dock i huvudsak (jfr ovan) inte längre än att tillförsäkra medborgarnas möjlighet att larma ett hjälporgan. En viss avgränsning eller inskränkning av åtagandet gjordes vidare i det att  
 SOS-tjänsten 
  skulle tillhandahållas kostnadsfritt till några centrala hjälporgan men dock inte till alla. 
 SOS Alarmering AB 
 Inför bildandet av alarmeringsbolaget SOS Alarmering 1973 hade en statlig utredning, Räddningstjänstutredningen, och senare regeringen, gjort bedömningen att alarmeringsförhållandena inte 
  
 4  
 SOU 1951:19 
 173 
  
 var väl tillgodosedda i alla delar av landet, utan att det fanns behov av en samordning. Samtidigt hade kommun- och landstings- förbunden utrett och drivit frågan om länsvisa alarmerings- centraler. När frågan om en sammanslagning av dessa läns- alarmeringscentraler med  
 SOS-tjänsten 
  blev aktuell, bedömdes att staten (Televerket) inte skulle vara huvudman. Motivet var att kommuner och landsting var ansvariga för alarmering. Vad gällde statliga myndigheter bedömdes de redan ha väl fungerande alarmeringssystem. Staten hade dock intresse av insyn och inflytande i verksamheten. Vad som ytterligare kan ha talat för statens intresse av inflytande kan ha varit att Räddningstjänstutredningen hade föreslagit att länsstyrelserna skull få ansvar för katastrofplaneringen i länet. 
 Här åberopas i princip samma motiv som vid införandet av  
 SOS-tjänsten. 
  Statens roll och ansvar är i första hand  
 SOS-tjänsten, 
  dvs. medborgarnas möjlighet att kunna larma i en nödsituation samt även visst stöd eller service till hjälporganen (telefonvakt m.m.). Genom detta ansvar hade staten genom Televerket också viktig teknik, utrustning och infrastruktur som skulle ligga till grund för larmcentralernas verksamhet. Ett ytterligare motiv märks också i det att det görs överväganden av alarmeringsförhållandena på kommunal och regional nivå i landet, och i frågan om behovet av samordning. 
 Som redan har framgått görs i sammanhangen ovan relativt noggranna överväganden om roll och ansvar mellan stat, kommun och landsting. Inriktningen vid denna tid var att kommunerna hade ansvar för brandskydd. Senare, efter förslag av Räddnings- tjänstutredningen, tillkom att kommunerna även skulle ha ansvar för annat räddningsarbete vid olyckor. Landstingen hade för sin del ansvar för hälso- och sjukvården. Det framgår relativt tydligt att staten inte ville inkräkta på kommuners och landstings ansvars- områden om det inte fanns starka skäl för det. Noteras kan dock att det vid denna tid fanns ett tydligt statligt ansvar för civil beredskap, och att det av Räddningstjänstutredningen föreslagits (och sedan beslutades) att länsstyrelserna skulle få ansvar även för katastrofplanering. Innebörden av detta kom att bli att de länsvisa alarmeringscentralerna skulle ställa resurser till länsstyrelsernas och civilförsvarets förfogande under beredskapstillstånd, krig eller katastrofer. 
 Genom att staten tillsammans med kommuner och landsting blev ägare till ett gemensamt bolag, SOS Alarmering AB, med 
 174 
  
 målsättningen att samordna samhällets alarmeringsfunktioner och ansvara för driften av verksamheten i regionala alarmeringscentraler kan det offentliga och statliga åtagandet inom sägas ha ökat. Det gemensamma ansvaret framgår vidare av det konsortialavtal som skrevs mellan ägarna. Den  
 SOS-tjänst 
  som staten tidigare ansvarat för blev en del av bolagets verksamhet och uppdrag. 
 SOS Alarmering fick dock en förändrad inriktning och styrning under  
 1990-talet. 
  I samband med bolagiseringen av Televerket gjordes en översyn av verksamheten. Ägarna beslöt om en ny inriktning av SOS Alarmering med ökad betoning på affärs- mässighet i verksamheten och i relationer till kunder. På sikt skulle bolaget kunna generera avkastning till ägarna. Bolagsordning och konsortialavtal ändrades i enlighet med detta. Statens åtagande motsvarande  
 SOS-tjänsten, 
  kom att regleras i ett särskilt avtal mellan staten och bolaget. Samtidigt hade bolaget fortsatt som ändamål att samordna alarmeringen i samhället. 
 5 
  
 10.4 
  
 Kvarstår motiven för offentligt åtagande idag? 
  
 De motiv för ett offentligt och i delar statligt åtagande som framgår ovan handlar i första hand om medborgarnas säkerhet. Det framgår vidare att det finns samband med, eller åtminstone planer för, en samordning med civil beredskap och katastrofplanering. 
 Dessa motiv kan sägas vara giltiga även idag.  
 SOS-tjänsten, 
  som nu kallas  
 112-tjänsten, 
  kan anses vara tydligt avgränsad som ett statligt åtagande, reglerat i alarmeringsavtalet. En jämförelse kan göras med utvecklingen av ett gemensamt larmnummer 112 i EU, som i princip har samma grund och motiv. 
 6  
 Det handlar här om en grundläggande tjänst eller åtagande gentemot medborgarna i fråga om grundläggande säkerhet eller trygghet, där staten förväntas ta ett särskilt ansvar. Liknande områden är militärt försvar, polisväsende eller rättsväsende, ibland även kallat 
 nattväktarstaten. Som 2006 års förvaltningspolitiska kommitté konstaterade har denna typ av statliga åtaganden varit relativt kontanta över tid. När det gäller utlarmeringen, alltså den fortsatta larmbehandlingen efter  
 112-mottagandet, 
  gäller fortsatt att räddningsorganen ansvarar för denna del, men att de kan uppdra åt SOS Alarm att ombesörja vissa tjänster. Genom den samordning 
  
 5 
  
 Se redogörelse i prop. 1993/94:150, bet. 1993/94:TU38, rskr. 1993/94:432. 
  
 6 
  
 Se kapitel 6 i betänkandet. 
  
 175 
  
 som sker inom ramen för SOS Alarms uppdrag finns dock till viss del ett gemensamt offentligt åtagande. 
 Redan tidigare fanns som framgått planering för att kunna utnyttja resurser i  
 SOS-centralerna 
  i händelse av katastrofer och inom ramen för civil beredskap. Dessa frågor hanteras i dag inom området  
 samhällets krisberedskap 
 , ett område som utvecklats betydligt under senare år. Som framgår av flera redovisningar från regeringen ser man samband mellan alarmeringstjänsten och behovet av information och kommunikation vid större händelser av kriskaraktär och även vid höjd beredskap.  
 7  
 En skillnad i dag är att hot mot samhället inte enbart omfattar militära hot utan även andra hot mot samhället. 
 Sammantaget kan bedömas att tidigare motiv för offentliga och statliga åtaganden inom alarmeringsområdet har giltighet även i dag. Det förhållande att motiven kan anses vara giltiga än i dag betyder dock inte  
 i sig  
 att åtagandet behöver utövas med samma styrmedel och ambitionsnivå som tidigare. 
  
 10.5 
  
 Kan marknaden sköta alarmeringen? 
  
 Marknadslösningar används idag i hög grad inom den offentliga sektorn. I grunden handlar det om en styr- eller organisationsform där utbud och efterfrågan på en tjänst eller vara bestäms av en interaktion mellan köpare och säljare om pris, kvalitet och andra krav på tjänsten eller varan. Marknadsliknande styrning kan förekomma inom offentlig förvaltning, s.k.  
 köp-sälj-system, 
  där en fiktiv marknad inrättas som ett medel att styra resurser och kvalitet. Vidare gäller att många tjänster inom offentlig förvaltning i dag tillhandahålls av privata utförare. Inom hälso- och sjukvården är detta numera vanligt, t.ex. privata ambulansleverantörer, privata vårdgivare och även sjukhus. Inom räddningstjänstområdet förefaller det ännu vara mindre vanligt förekommande. Inom mer allmänna säkerhets- och larmtjänster finns numera ett antal privata aktörer. 
 Vilka för- och nackdelar kan då finnas med privata aktörer och utförare inom området alarmering? Några  
 fördelar  
 med att driva verksamhet i privat regi eller upphandla tjänster av privata aktörer kan vara att verksamheten utförs effektivare och till lägre pris. 
  
 7  
 Jfr senaste budgetpropositionen för 2013, prop. 2012/13:1, utgiftsområde 6 Försvar och samhällets krisberedskap. 
 176 
  
 Köparen eller kunden kan genom förhandlingar ställa tydliga krav på tjänsternas kvalitet, utförande och pris utifrån de egna verksamhetskraven. 
 Ett företag kan ha fördelen att fungera effektivare i förändringar och omställningar genom att ha snabbare beslutsvägar än en offentlig förvaltning. 
 Privata lösningar eller drift i privat regi kan även innebära  
 nackdelar 
 . En verksamhet som drivs på företagsekonomiska grunder kan i princip endast driva verksamhet som är ekonomiskt lönsam, såvida verksamheten inte drivs på långsiktiga villkor och underskott kan finansieras genom andra intäkter. Det kan också antas att verksamhet och tjänster endast kommer att erbjudas i områden som har tillräcklig köpkraft och kundunderlag. Detta kan leda till en underproduktion av tjänster inom mindre lönsamma verksamhetsområden eller i mindre lönsamma geografiska områden, t.ex. glesbygdsområden. 
 En annan aspekt är långsiktigheten i åtaganden och verksamhet. Normalt gör företag inte åtaganden som ger vinster (fördelar) först på längre sikt. Kraven på en marknad – ökad effektivitet, lägre kostnader – innebär att aktörerna eftersträvar konsolidering av verksamheten. På sikt kan därför ett eller några få företag bli marknadsdominerande, varvid nya (privata) monopol uppstår inom t.ex. alarmeringstjänster. 
 Marknadsmodellen gör teoretiskt flera antaganden som inte alltid är möjliga att uppnå i verkligheten: alla har perfekt information och alla har samma utgångspunkter och förmåga. När marknaden inte ger de resultat som förväntas kan det som framgick tidigare föreligga någon form av marknadsmisslyckande som kan behöva justeras genom att staten/det offentliga ingriper på något sätt, t.ex. genom att införa avgifter på eller subventionera någon vara eller tjänst, eller helt överta ansvaret för verksamheten. 
  
 10.6 
  
 Närmare analys av marknadsmisslyckanden 
  
 Begreppet marknadsmisslyckande har som framgått sin grund i ekonomisk teori och avser någon form av misslyckande där efter- frågan och utbud av en vara eller tjänst inte kan regleras genom vanliga prismekanismer. Begreppet kan tolkas enligt följande: 
 177 
  
 Termen marknadsmisslyckande är egentligen för snäv – vad som avses är varje situation där det föreligger en konflikt mellan vad som är rationellt för den enskilde och vad som är kollektivt rationellt. 
 8 
  
 Med en sådan något bredare utgångspunkt kan flera av de observa- tioner och brister som utredningen identifierat i nuvarande alarmeringssystem analyseras. 
 Kollektiv nyttighet 
 En väl fungerande och effektiv alarmeringstjänst i samhället, som innebär att medborgarna känner trygga och säkra och har förtroende för att det går att få hjälp i en nödsituation, kan sägas utgöra ett slags kollektiv nyttighet. En jämförelse kan göras med sådana verksamheter där draget av kollektiv nyttighet är utpräglat, t.ex. rättsväsende, totalförsvar och vissa delar av infrastrukturen. 
 Till skillnad från en privat vara eller tjänst kan en kollektiv vara eller tjänst inte prissättas på en marknad, eftersom konsumtionen av varan eller tjänsten inte kan avgränsas till en person. Om en kollektiv vara eller tjänst ska styras och skötas på marknadsmässiga villkor finns därför risk för att produktionen blir för låg eller underdimensionerad i förhållande till behovet som samhället och dess medborgare som helhet kan bedömas efterfråga. 
 Ett annat problem när det gäller kollektiva nyttigheter är 
 fripassagerare, dvs. att en enskild aktör kan låta andra bära finansieringsbördan. I dagens system för alarmeringstjänster märks sådana tendenser. Enskilda aktörer kan välja att utveckla egna lösningar för larmhantering, och inte längre vilja vara del av och medfinansiera ett gemensamt system, samtidigt som man indirekt utnyttjar det gemensamma systemets samverkanslogistik och redundans. 
 Negativa externa effekter 
 En negativ extern effekt innebär att en aktivitet ger negativa sidoeffekter på en annan aktivitet. I fallet med alarmering kan observeras att det finns tendenser till att vissa aktörer väljer egna lösningar för larmbehandling, rutiner och beslutsstöd, som kan påverka övriga aktörer negativt genom att samverkan försvåras. 
  
 8  
 Motiv för offentliga åtaganden, Finansdepartementet, Ds 1994:53 (s. 12). 
 178 
  
 Tydligast är detta för närvarande inom ambulanssjukvården, där några landsting vill utveckla egna lösningar för ambulans- prioritering utifrån ett strikt sjukvårdslogistiskt perspektiv, och där samverkan med närliggande aktörer (bl.a. räddningstjänst) kan påverkas negativt. En situation där ännu flera särskilda lösningar eller externa aktörer etableras kan (om inte gemensamma krav eller regler etableras) ge upphov till samordningsproblem i larmkedjan med negativa konsekvenser för medborgare, räddningsinsatsernas effektivitet och i slutändan, medborgarnas säkerhet och trygghet. 
 Andra motiv för korrigeringar 
 Det finns även andra förhållanden som kan motivera någon form av offentligt ingripande eller korrigering. Ett motiv kan vara att säkerställa viss form av  
 likvärdighet  
 för alla medborgare när det gäller vissa tjänster eller service i samhället. Detta var exempelvis ett grundläggande motiv när  
 SOS-tjänsten 
  ursprungligen infördes, och berörs också i utredningens direktiv, där det talas om de enskildas säkra och lika rätt att komma i kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation. 
 9 
  
 Som redovisat tidigare i betänkandet visar utredningens kartläggning att det finns skillnader i rutiner och behandling av olika larm. Det finns olikheter i förutsättningar och resurser mellan kommuner och landsting i glesbygd respektive tätorter. Exempelvis är förutsättningarna för etablering av privata aktörer stora mellan glesbygd, landsbygd och storstadsregioner. Om alarmeringstjänster skulle utföras enbart av privata aktörer finns en risk att etableringen skulle bli ojämn över landet som helhet. Sannolikt skulle etableringen vara god i storstadsområden och tätorter med hög befolkningstäthet och lägre eller obefintlig i glesbygdsområden i mer perifera delar av landet. 
 En annan faktor som kan motivera ett offentligt ingripande är förhållanden som gäller s 
 äkerhet, redundans och robusthet. 
  
 Kostnaderna för en heltäckande och gemensam infrastruktur för alarmeringstjänster (teknik, logistik, etc.) med hög säkerhet och robusthet är höga och kan vara svåra att motivera och finansiera utifrån strikt företagsekonomiska utgångspunkter. En finansiering på marknadsmässiga villkor (privat leverantör) riskerar att leda till en lägre nivå på säkerhet, robusthet och redundans än önskvärt. 
  
 9  
 Dir. 2011:106, s. 5. 
 179 
  
 Det finns vidare ett säkerhetsperspektiv på att tillgänglighet och tillgång till effektiva alarmeringstjänster har en jämn fördelning över landet. Det kan därför finnas skäl för att det offentliga eller statens åtagande omfattar vissa delar av sådan infrastruktur, vars syfte ytterst är att skydda medborgarna. 
  
 10.7 
  
 Styrmedel 
  
 Om ett offentligt och/eller statligt åtagande kan motiveras, behöver det ytterligare bedömas på vilken ambitionsnivå och med vilka styrmedel som åtagandet ska skötas. 
 10 
  
 Ett statligt åtagande kan utövas på flera sätt, och att välja lämpligt styrmedel är ett viktigt övervägande. I förhållande till de mål som finns uppställda (t.ex. i utredningens direktiv) kan flera alternativ finnas, här nedan i skala från låg nivå på styrning till fullt verksamhetsansvar: 
  
 Övervakning: Staten, eller annan offentlig aktör, följer utvecklingen och rapporterar eventuella problem. 
  
 Reglering: Regler för verksamheten läggs fast i lag eller annan författning eller genom riktlinjer. Regleringen kan avse grund- läggande krav på verksamhetens utförande, kompetens, teknik, rapportering, m.m. Efterlevnaden av reglerna kontrolleras genom uppföljning, tillsyn och kontroll. 
  
 Ekonomiska styrmedel: Staten kan genom ekonomiska bidrag subventionera verksamhet som inte är företagsekonomiskt lönsam. Tjänster eller åtaganden kan regleras genom avtal. 
  
 Egen drift: Övervägs om tjänsten bedöms vara av sådan karaktär att endast statlig/offentlig drift är lämplig. Motiv kan vara att det finns särskilda skäl för hög nivå av kontroll och styrning, t.ex. av säkerhetspolitiska skäl. 
  
 När det gäller alarmeringstjänsten och de brister eller problem som observerats kan konstateras att någon form av intervention behövs, utöver att som i dag endast följa utvecklingen. En  
 miniminivå  
 är sannolikt att lägga fast gemensamma regler i lag som blir giltig för 
  
 10  
 Det finns dock teoretiskt möjligheten att konstatera att problem eller brister finns inom en verksamhet, men att de inte är angelägna att korrigera. Här förutsätts dock att behovet av korrigeringar har bedömts positivt. 
 180 
  
 alla aktörer. I detta kan även ingå att lägga fast tekniska krav för nya aktörer, krav på kompetens, säkerhet, m.m. Regeringen kan därefter utse en myndighet som får i uppgift att utöva tillsyn för att säkerställa att aktörerna följer kraven och att verksamheten fungerar effektivt och ändamålsenligt. 
 Härutöver kan det övervägas om staten bör säkerställa vissa  
 grundfunktioner  
 i systemet. Ett exempel är nuvarande  
 112-tjänst, 
  som utgör en samlad mottagning och förmedling av nödlarm på 112. En gemensam infrastruktur för information och kommunikation i larmbehandling och utförande av alarmerings- tjänster kan också bedömas vara en grundläggande förutsättning som kan behöva säkerställas av staten. Motivet kan vara höga krav på robusthet och säkerhet, med koppling till nationell säkerhet eller annan närliggande statlig verksamhet. 
 Slutligen kan staten välja att ta ansvar för hela alarmerings- systemet, innebärande att verksamheten drivs i statlig regi, med eller utan medfinansiering från andra huvudmän. 
 I bedömningen av utformningen av ett statligt åtagande ingår också att bedöma styrningens närmare utformning, lämplig verksamhetsform och finansiering. 
  
 10.8 
  
 Prövning av det statliga ägandet 
  
 Prövning av statens motiv för att äga bolag ska enligt direktiven göras i enlighet med de kriterier som regeringen redovisade i budgetpropositionen för 2007. 
 11 
  
 Som allmän utgångspunkt anges i proposition att det statliga ägandet av företag bör minska. På sikt bör staten kvarstå som ägare endast då tungt vägande skäl talar för detta. Statens främsta näringspolitiska uppgift är att ange ramar och regelsystem för näringslivets verksamhet och bidra till att skapa förutsättningar för långsiktig tillväxt. 
 Ett fortsatt statligt ägande kan dock enligt bedömningen vara motiverat om det föreligger särskilda förhållanden. Regeringen redovisar att en genomgång ska göras av statligt ägda företag där argument för och emot ett fortsatt statligt ägande ska prövas. 
 De motiv eller särskilda skäl som enligt propositionen ska ligga till grund för en sådan prövning är följande: 
  
 11  
 Prop. 2006/07:1, Utgiftsområde 24, Näringsliv, avsnitt 3.13.1 (s.  
 58-59). 
  
 181 
  
 Särskilda nationella intressen 
  
 , som bedöms vara svåra att hantera utan ett statligt inflytande. Som exempel nämns LKAB och Vattenfall. 
  
 Särskilda samhällsåtagande 
  
 , som kan röra särskilda åtaganden för hela eller delar av bolagets verksamhet som beslutats av riksdag eller regering. 
  
 Marknad och konkurrensförhållanden 
  
 , kan innefatta en bedömning om huruvida en utförsäljning skulle försämra konkurrensen på en marknad. 
  
 Sysselsättning och tillväxt 
 , rör förhållanden där ett minskat statligt ägande skulle negativt påverka dessa faktorer. 
 De bedömningskriterier som gäller nationellt intresse och samhällsåtaganden kan sägas sammanfalla med den analys och prövning av det offentliga åtagandet som utredningen redovisat ovan. När det gäller frågan om det föreligger ett  
 nationellt intresse  
 kan konstateras att alarmeringsförhållandena har ett tydligt samband med samhällsskydd och beredskap och att det därför finns motiv för ett statligt inflytande eller direkta åtaganden. 
 Det kan vidare konstateras att  
 samhällsåtagandet  
 är tydligt uttryckt genom alarmeringsavtalet mellan staten och bolaget, som reglerar SOS Alarms allmänna åtaganden avseende  
 112-tjänsten. 
  Som ersättning för kostnader för utförandet av samhällsuppdraget utgår särskild ersättning till bolaget. Alarmeringsavtal reglerar även SOS Alarms åtaganden i samhällets krisberedskap. 
 Alarmering av kommunal räddningstjänst och ambulans är inte lika tydligt avgränsat som ett samhällsåtagande, vilket är förklaringen till att kommuner och landsting i dag gör olika tolkningar av huruvida dessa tjänster ska kunna upphandlas på marknad eller ej. Genom att  
 112-tjänsten 
  och den efterkommande alarmeringen är så nära sammankopplade kan det dock hävdas att det finns ett tydligt samhällsåtagande – eller nationellt intresse – av att säkerställa att sambanden, dvs. larmbehandlingen som helhet, fungerar säkert och effektivt. 
 Analysen av nationellt intresse, samhällsåtagande samt motiv för offentligt åtagande ger sammantaget indikation på att det finns verksamheter i SOS Alarm som utgör särskilda motiv för ett offentligt och statligt inflytande, och att dessa utgörs av den alarmering som består av  
 112-tjänsten, 
  alarmeringstjänsterna och 
 182 
  
 krisberedskap. De kommersiella säkerhets- och jourtjänsterna kan inte på samma sätt knytas till ett samhällsåtagande, även om det kan finnas fördelar med samordning mellan vissa tjänster ur ett praktiskt perspektiv. 
 När det gäller konkurrensförhållanden visar utredningens kart- läggning att SOS Alarms kommersiella larmtjänster inom området säkerhets- och jourtjänster är konkurrensutsatt i dag och att det finns en väl fungerande konkurrens. Mot denna bakgrund kan det sättas i fråga om ett offentligt ägt bolag ska fungera som marknads- aktör inom detta segment av larmtjänster. Det skulle därför kunna övervägas om denna del av bolagets verksamhet skulle kunna avyttras. 
 Vad gäller motiv som sysselsättning och tillväxt torde inte dessa parametrar vara avhängigt ett statligt inflytande i ägarform. Oavsett vilken utförare som ansvarar för alarmeringstjänster behöver dessa tjänster utföras. 
  
 10.9 
  
 Alternativa modeller för organisering av en alarmeringsfunktion 
  
 Med utgångspunkt i de krav och kriterier som ställts upp för en alarmeringstjänst kan några alternativa modeller skisseras och värderas. 
 Modell 1: Endast  
 112-tjänst 
  
 Modellen innebär att statens åtagande avgränsas till nuvarande 112- tjänst, dvs. att säkerställa en samlad mottagning av larm på 112- numret. Staten kan välja att upphandla tjänsten av en eller flera aktörer, eller utföra verksamheten i egen drift, t.ex. genom att låta en statlig myndighet utföra uppgiften. Om verksamheten begränsas till enbart  
 112-mottagning 
  kan verksamheten med den teknik som finns i dag sannolikt bedrivas i ett fåtal larmcentraler, cirka  
 2–3 
  totalt i landet beroende på krav på redundans eller samverkan. Larmcentralernas verksamhet blir i princip en  
 call-center-verk- 
  samhet, bemannad med operatörer med erforderlig utbildning och kompetens för uppgifterna. 
 Modellen innebär en relativt begränsad roll för staten. I stället förutsätts kommuner och landsting m.fl. aktörer att ta ansvar för 
 183 
  
 ytterligare samordning i larmkedjan. Utan kompletterande styr- medel kan det i en sådan ordning ifrågasättas om de mål och krav som formulerats i utredningens direktiv kan uppnås. 
 En utvecklad modell skulle därför kunna omfatta även ett gemensamt regelverk för alarmeringstjänster. Sådana regler kan röra verksamhetens organisering, krav på samordning, tekniska och verksamhetsmässiga krav, kompetens, informationshantering, säkerhet och redundans. För att övervaka att regler följs och att verksamheten fungerar säkert och effektivt behöver staten säkerställa en väl fungerande tillsyn och uppföljning över verk- samheten. Staten kan också ta initiativ för att säkerställa gemensam infrastruktur och teknik som stärker förutsättningarna för en säker och samordnad alarmering. En utvecklad modell med statlig 112- funktion kan även ges uppgifter inom krisberedskapsområdet, t.ex. varnings- och informationstjänster till allmänhet och myndigheter. 
 Modellen är enkel och innebär relativt begränsade kostnader. Den ger förutsättningar för räddningsansvariga myndigheter att själva utforma sin verksamhet, och kan också ge ökat utrymme för privata aktörer. Under förutsättning att en effektiv och systematisk tillsyn och kontroll bedrivs, kompletterat med regelbundna översyner eller tematiska utvärderingar, kan staten tillgodose behovet av information och underlag för att bedöma systemets funktion och effektivitet/effekt. 
 Nackdelen, eller svagheten, i modellen är att en heltäckande uppföljning och tillsyn kan vara svår att utöva. Alarmerings- tjänsterna är horisontella till sin natur, vilket ställer krav på samordning mellan flera tillsynsansvariga myndigheter. Samman- taget kan modellen kanske inte fullt ut garantera en tillräcklig kontroll över verksamheten för att säkerställa en säker och effektiv alarmering. 
 Modell 2: Gemensamma larmcentraler för samverkan 
 För en starkare kontroll och inflytande kan en närmare samverkan och samlokalisering med ansvariga räddningsorgan och myndig- heter vara en lösning. Staten skulle utöver  
 112-tjänsten 
  kunna ta ansvar för att skapa förutsättningar för samverkan mellan olika funktioner och aktörer i larmkedjan. Samlokalisering eller nära samverkan kan knytas till större centraler som också kan fungera 
 184 
  
 som ledningscentraler regionalt med kapacitet för normalberedskap och större och allvarligare händelser eller kriser. 
 Staten skulle i denna typ av samverkan kunna ansvara för en samlad mottagning och inledande bedömning av larm. Ansvariga myndigheter och räddningsorgan har ledningsoperatörer på plats i larmcentralen som kan följa larmbehandling och börja förbereda/aktivera åtgärd. Uppgiften att larma ut och dirigera resurser kan skötas av räddningsorganens egna ledningsoperatörer på plats. För att säkerställa en snabb och effektiv samverkan måste krävas att ansvariga myndigheter och räddningsorgan förlägger sitt larm- och ledningsarbete som rör nödsituationer till de gemensamma larmcentralerna. 
 Olika former av samverkansmodeller prövas redan i dag på några platser i landet, t.ex. Östersund och planerad samverkans- lösning i Stockholm. Gemensamt för pågående projekt är att aktörerna, som inkluderar SOS Alarm, polisen, räddningstjänst m.fl. betonar vikten av att samverka redan i larm- och ledningsfasen och på så sätt kunna aktivera snabba insatser. Samlokaliseringen och samarbetet i centralerna har också fördelen att insatser kan koordineras bättre och information spridas snabbare. Många lyfter även fram betydelsen av att ha samma former för samverkan i vardag och kris. 
 Samverkansmodellen kan bedömas ha fördelen att den nära följer gällande ansvarsförhållanden. Modellen ger utrymme för varje aktör att bedöma och hantera larm med utgångspunkt från sitt eget verksamhetsperspektiv. De modeller som prövats hittills bygger på frivillig samverkan. Om modellen ska tillämpas i större skala nationellt torde det finnas grund för en mer tvingande modell och tydlig reglering av ledning och styrning, ansvar och uppgifter för att säkerställa en långsiktigt stabil och hållbar lösning. I ett finansieringsperspektiv kan samverkansmodellen bygga på ett delat finansieringsansvar mellan offentliga aktörer. Staten kan dock antas behöva ta ansvar för grundläggande finansiering av viss teknik och infrastruktur. 
 Modell 3: Statlig alarmeringsmyndighet 
 En ytterligare modell är att staten tar över ansvaret för att samordna och utföra samtliga alarmeringstjänster. Staten får i det fallet ett helhetsansvar för larmbehandlingen från mottagning av 
 185 
  
 larm på 112, bedömning och prioritering samt utlarmning och dirigering av resurser. Motivet är att på så sätt samla ansvaret för en snabb, säker, effektiv larmbehandling. Ett samlat statligt ansvar kan också motiveras utifrån behovet att säkerställa en hög grad av enhetlighet i larmbehandlingens olika moment. Motiven för en helstatlig alarmeringstjänst kan också kopplas till nationell säkerhet och beredskap. 
 Ansvariga räddningsorgan och myndigheter är skyldiga att ansluta sig till och samordna sin alarmering till dessa statliga larmcentraler och den teknik och infrastruktur som tillhandahålls av myndigheten. Den statliga funktionen ansvarar för samordning, stöd och samordning till hjälporganen, teknik och utveckling av beslutsstöd samt för övervakning och uppföljning av larmtider, rutiner m.m. Räddningsorganen ansvarar dock liksom i nuläget för ledning och genomförande av insatser, utryckning. 
 Uppgiften att ansvara för alarmering läggs på ny eller befintlig statlig myndighet eller lämplig alternativ verksamhetsform. Genom att det statliga åtagandet är större i denna modell, där fler moment utförs av statligt anställda operatörer, blir verksamheten dyrare för staten än i modell 2 ovan. Samhällsekonomiskt sett kan modellen dock innebära effektivare resursutnyttjande genom att larm- behandlingen bedrivs mer samlat och koordinerat. 
 186 
 11 Överväganden och förslag 
  
 11.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningens uppdrag har varit att se över samhällets alarmerings- tjänst i syfte att säkerställa att den fungerar säkert, effektivt och ändamålsenligt. Med samhällets alarmeringstjänst avses den verksamhet som omfattar mottagning av larm på nödnummer 112 och vidare behandling av larmet i syfte att verkställa en räddnings- insats. 
 Sverige har haft en förhållandevis väl samordnad alarmering. Ett gemensamt nödnummer 112 (tidigare 90 000) och samordningen genom SOS Alarm har utgjort grunden för detta. Motiven för sam- ordning har varit att säkerställa att den enskilde i en nödsituation enkelt kan slå larm och att möjliggöra effektiva räddningsinsatser. 
 Utredningens kartläggning visar dock att alarmeringssystemet blivit alltmer komplext och svåröverskådligt, som följd av de olika krav som utförarna ställer på larmtjänsterna. Utvecklingen visar också att flera kommuner och landsting vill upphandla alarmerings- tjänster i konkurrens och kunna välja den utförare som bäst uppfyller kraven i den egna verksamheten. Ett alternativ som också övervägs är egen drift. Några landsting har redan avtal, eller planerar ingå avtal, med annan larmcentral för prioritering av vård- ärenden och dirigering av ambulans. Samtidigt finns de kommuner och landsting som anser att den nuvarande ordningen fungerar väl. 
 Bedömningen är att en fortsatt utveckling i denna riktning riskerar leda till ett fragmentiserat alarmeringssystem. På sikt kan det innebära risker för samhällets förmåga att säkerställa med- borgarnas skydd och undsättning i allvarliga och brådskande nöd- situationer. En svagt samordnad alarmeringskedja med flera själv- ständiga aktörer kan också försämra samhällets förmåga att hantera allvarliga händelser och kriser. 
 187 
  
 Utredningen gör bedömningen att de motiv som legat till grund för en samordning av alarmeringen i kommuner, landsting och staten har giltighet än i dag. Formerna för samordning och styrning behöver dock utvecklas med hänsyn till de förändringar som skett i samhället. Större vikt behöver läggas på alarmeringssystemets funktion och effektivitet som helhet, och på målet att säkerställa att den enskildes säkerhet, trygghet och tillit till samhällets räddningsresurser i en nödsituation. 
  
 11.2 
  
 En nationell alarmeringsfunktion 
  
 Förslag:  
 En nationell alarmeringsfunktion inrättas med uppdrag att ansvara för alarmeringen för att säkerställa en säker, snabb och effektiv larmbehandling och en likvärdig tjänst i landet. 
 Skälen för utredningens förslag:  
 Den nationella styrningen över alarmeringsförhållandena behöver stärkas för att säkerställa säkra, effektiva och likvärdiga alarmeringsförutsättningar i hela landet. 
  
 En säker och väl fungerande alarmering i nödsituationer kan anses vara ett grundläggande offentligt åtagande som ytterst handlar om medborgarnas säkerhet och trygghet i samhället. Endast staten kan förväntas ta det övergripande ansvaret för att säkerställa säkra och likvärdiga förhållanden i hela landet och en effektiv samverkan mellan olika aktörer i larmkedjan. Staten har också ett särskilt ansvar för förhållanden som rör den nationella samordningen och förmågan att hantera allvarliga händelser och kriser i fred och under höjd beredskap, där en väl samordnad alarmeringstjänst kan ha stor betydelse. 
 Ett ökat statligt åtagande inom alarmering ställer samtidigt krav på att verksamhetens omfattning och inriktning noga prövas. Statens ansvar och åtagande bör inte överskrida vad som kan bedömas vara nödvändigt för att säkerställa de nationella mål och utgångspunkter som redovisats ovan, dvs. medborgarnas och samhällets säkerhet och beredskap. Mot denna bakgrund föreslår utredningen avgränsningar av alarmeringsverksamheten omfattning och inriktning. 
 Alarmeringsfunktionens verksamhet ska i första hand ha inriktning på larm som avser nödsituationer som bedöms kräva omedelbara insatser på plats från samhällets räddnings- och hjälp- 
 188 
  
 resurser, ibland kallad blåljus- verksamheten. Detta kan gälla allvarliga olyckor, livshotande sjukdomsfall, bränder eller andra allvarliga skador med risk för skador på egendom eller miljö. 
 Verksamheten ska omfatta all nödalarmering på 112 och övriga nödmeddelanden till kommunal och statlig räddningstjänst, hälso- och sjukvård samt polis. Larm som inte avser brådskande nöd- situationer och inte kräver omgående insats ska i högre utsträck- ning kunna styras till andra mottagningsfunktioner eller tjänster som ansvariga räddningsorgan och myndigheter tillhandahåller. Som följd av denna renodling föreslås åtgärder för att tydliggöra att nödnummer 112 endast ska användas för brådskande nöd- situationer, se vidare avsnitt 11.10. 
 Alarmeringsfunktionens verksamhet ska inte innefatta sådana larm- och säkerhetstjänster där det finns en väl fungerande marknad med konkurrerande företag. Till sådana larm räknas olika former av säkerhets- och jourtjänster, personlarm m.m. som SOS Alarm i dag utför i enlighet med uppdrag och avtal med kommuner och landsting men även privata kunder. En särskild fråga gäller automatiska brandlarm, som i dag hanteras på samma sätt som ett inkommande larm på 112 om brand. Utredningen anser att vissa allmänna inrättningar såsom t.ex. äldreboenden, sjukhus och skolor bör ha automatiska brandlarm kopplade till alarmeringsfunktionen. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen om skydd mot olyckor. 
 En viktig utgångspunkt är att alarmeringsfunktionen ska ha samma grundläggande ansvar och uppgifter när det gäller vardagshändelser såväl som vid allvarligare händelser eller kriser. Verksamheten behöver organiseras och dimensioneras för att ha sådan kapacitet och uthållighet. Genom ansvaret för larm på nöd- nummer 112 eller andra larmvägar kommer alarmeringsfunktionen alltid att ha en aktuell operativ lägesbild och resursöverblick över pågående händelser och insatser i samhället. Detta gör det naturligt att alarmeringsfunktionen också kan utföra vissa varnings- och informationstjänster som har samband med verksamheten. 
 Alarmeringsfunktionens verksamhet ska bedrivas på ett sådant sätt att goda förutsättningar skapas för en nära samverkan med ansvariga myndigheter på lokal, regional och statlig nivå. 
 Verksamheten ska säkerställa att alla medborgare ges likvärdiga förutsättningar att få snabb och säker hjälp i en nödsituation. Det behöver säkerställas att personer med funktionshinder som till exempel döva, tal- eller hörselskadade eller personer med annan språklig bakgrund kan erbjudas snabb och säker larmbehandling. 
 189 
  
 11.3 
  
 Verksamhet och  
  
 u 
 ppgifter 
  
 Förslag:  
 Alarmeringsfunktionen ska ha uppgifter inom tre verk- samhetsområden: alarmering, varning och information samt stöd och infrastruktur. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Alarmeringsfunktionen ska ha uppgifter inom tre övergripande verksamhetsområden: alarmering, varning och information samt stöd och infrastruktur. Verksam- hetsområdena beskrivs i det följande. 
 Alarmering 
 Alarmeringsfunktionen ska ansvara för att ta emot och bedöma larm på nödnummer 112 samt förmedla larmuppdrag till berörda räddningsorgan. Till skillnad från den nuvarande  
 112-tjänsten 
  ska den larmoperatör som tar emot larmet även göra en första bedömning av situationen, kategori, omfattning, räddningsbehov och prioritet för den aktuella händelsen. Larmoperatören ska även kunna göra en första bedömning av resursbehov och tillgängliga resurser för insatsen innan åtgärd beslutas och larmuppdrag vidare- förmedlas till ansvarigt eller ansvariga räddningsorgan. 
 Genom att en första bedömning av händelsens prioritet, räddnings- behov och resurser görs i tidigt skede av larmbehandlingen kan en snabb första respons säkerställas i mycket brådskande och akuta nödsituationer, t.ex. vid livshotande sjukdomstillstånd, allvarliga olyckor, m.m. Vid mer omfattande händelser, t.ex. större bränder eller andra olyckor som kräver flera räddningsorgans insatser kan en samlad utlarmning och koordinering av räddningsresurser göras tidigt i processen. 
 Förändringen syftar även till en renodling av roller och upp- gifter i larmbehandlingen. I nuläget finns ett upprepningsmoment där larm som ska vidarekopplas till annan lednings- eller räddnings- central, t.ex. för statlig räddningstjänst eller polis, bedöms av flera larmoperatörer. Om den mottagande almeringsfunktionen i stället kan göra en första grov sortering av inkommande larm kan räddningsorganen avlastas denna uppgift i larmbehandlingen. Deras resurser kan då inriktas på ledningsuppgifter inför en insats. En sådan renodling av roller och ansvar i larmbehandlingen bör kunna 
 190 
  
 bidra till ett effektivt samlat resursutnyttjande av samhällets räddningsresurser. 
 Som tidigare framgick är en samlad mottagning av alla larm av vikt för en koordinerad larmbehandling. Alarmeringsfunktionen ska därför ansvara för all mottagning av larm på såväl nödnummer 112 som andra former av meddelanden. Nödanrop som inkommer via andra kanaler (t.ex. sjöfartens VHF) ska på lämpligt sätt koordineras med alarmeringsfunktionens larmcentraler för att säkerställa en samlad lägesbild över pågående insatser. 
 Varning och information 
 Alarmeringsfunktionen ska på uppdrag av räddningsorgan och ansvariga myndigheter kunna utföra informations- och varnings- tjänster i samband med allvarliga händelser, störningar eller kriser i samhället. Sådana tjänster har ett nära samband med alarmerings- verksamheten och den teknik och kompetens som ska finnas i verksamheten, vilket talar för att det finns synergier vid en sam- ordning. Exempel på sådana tjänster är varningsmeddelanden till allmänheten. Även information till myndigheter så som larmning av myndigheternas tjänstemän i beredskap (TiB). I samband med sådana störningar eller kriser ska alarmeringsfunktionen även ha förmåga att kunna stödja räddningsorganens och myndigheternas verksamhet med t.ex. lägesbilder, resursöverblick, logistik och kommunikation. 
 Stöd och infrastruktur 
 I samband med alarmering och genomförande av insatser ska alarmeringsfunktionen kunna erbjuda stöd till räddningsorganens verksamhet. I fråga om alarmering kan räddningsorganen ha olika behov av kompletterande tjänster. Tjänsterna handlar om stöd vid överblick av tillgängliga resurser, stöd till information och kommunikation, annan logistik som kartstöd, m.m. Alarmerings- funktionen ska kunna utgöra en gemensam sambandsfunktion och stöd i alarmering och genomförande av insatser. Detta kan gälla stöd till logistik, information och kommunikation mellan räddningsorganen och även framtagandet av gemensamma lägesbilder och resursöverblick. Gemensam teknik för information, 
 191 
  
 ärendehantering och kommunikation mellan olika aktörer är en viktig förutsättning för en samordnad larmbehandling. Dessa frågor behandlas i senare avsnitt 11.8 
 .  
 En viktig utvecklingsfråga är också att förenhetliga och harmonisera beslutsstöd och rutiner för larmbehandlingen. 
 Alarmeringsfunktionen ska ansvara för samlad uppföljning och utveckling av larmrutiner. En viktig uppgift blir att utveckla system för att samlat mäta tidsåtgången för larmbehandlingen, från det att ett larm inkommer till dess att resurser larmas ut. Syftet är att kunna identifiera rutiner i larmbehandlingen som kan medföra risker för förseningar eller avbrott i larmkedjan. Det är också angeläget att utveckla en modell för återföring av kunskaper och erfarenheter vid utryckningar som kan utgöra grunden för en lärande process och en kontinuerlig förbättring av larm- behandlingsrutiner. 
 Larmbehandlingen 
 Grundmodell för larmbehandlingen: 
  
 Larmoperatören tar emot ett inkommande samtal på nödnummer 112 och genomför en intervju med den person som larmat för att identifiera situationen. Frågor ställs om vad som hänt, var händelsen har inträffat och vem som är drabbad samt kontaktuppgifter. Som stöd för intervju finns beslutsstöd och riktlinjer i larmcentralen. 
  
 Så snart händelsen kan kategoriseras kan ansvarigt räddningsorgan kopplas in på medlyssning till intervjun. Vid behov ställs ytterligare frågor om händelsen, omständighet, m.m. Vid sjukdom ställs frågor om symtom med syfte att identifiera livshotande symtom. 
  
 Om ärendet bedöms kräva en omgående räddningsinsats eller utryckning – ambulans, räddningstjänst – beslutar larmoperatören om utlarmning av resurser i enlighet med larmplaner m.fl. anvisningar. Utlarmning verkställs av dirigentoperatör i larmcentralen eller av operatör på räddningscentral eller motsvarande. 
  
 192 
  
 Om ärendet inte bedöms kräva omgående räddningsinsats kan samtalet hänvisas eller av operatören vidarekopplas till lämplig mottagningsfunktion, t.ex. sjukvårdsrådgivning, lämpligt informationsnummer (t.ex. 113 13, 114 14) eller annan mottagande funktion hos respektive räddningsorgan. 
  
 Om ärendet inte kan bedömas direkt av larmoperatören eller kräver rådgivning med sakkompetens, t.ex. medicinsk kompetens, kan operatören koppla in en sådan funktion för att få stöd i bedömningen. 
  
 Som huvudprincip ska gälla att den larmoperatör som tar emot nödsamtalet normalt håller i hela larmbehandlingen. Motivet är att den hjälpsökande i en pressande akut nödsituation inte ska behöva framföra sitt ärende flera gånger eller bli överkopplad mellan flera operatörer. Det ska också vara larmoperatören som normalt tar beslut om åtgärd, dvs. om utlarmning eller någon form av vidarekoppling. Vidarekopplingar sker endast då ärendet inte är brådskande eller kräver annan bedömning eller åtgärd. En viktig princip är vidare att alarmeringsfunktionen ska kunna följa ett larmärende fram till platsen för händelsen. 
 Flera förutsättningar behöver vara uppfyllda för att denna form av larmbehandlingsmodell ska fungera effektivt och säkert. De larmoperatörer som tar emot och bedömer inkommande larmen behöver ha hög generell kompetens, god sakkunskap inom olika räddningsområden och professionell metodik och träning i att utföra intervjuer som på rätt sätt gör att viktig information kan erhållas under intervjun för att identifiera bedöma räddningsbehov och prioritet. I ett senare avsnitt föreslår utredningen en särskild yrkesutbildning för larmoperatörer vid larmcentralerna (avsnitt 11.9). Larmoperatörerna måste också ha tillgång till moderna och effektiva beslutsstöd som grund för arbetet. Slutligen krävs för ett effektivt samarbete med räddningsorgan och ansvariga myndig- heter tillgång till en gemensam teknisk plattform som möjliggör en effektiv och parallell samverkan mellan larm och ledningsfaserna. Dessa frågor behandlas närmare i avsnitt 11.8. 
 193 
  
 11.4 
  
 En statlig alarmeringsmyndighet 
  
 Förslag:  
 Den nationella alarmeringsfunktionen ska bedrivas i myndighetsform. Myndigheten föreslås få namnet Alarmeringsmyndigheten. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Den nationella alarmerings- funktionen ska ha ett övergripande ansvar för att säkerställa en säker, effektiv och likvärdig mottagning och behandling av larm på nödnummer 112 i hela landet. Verksamheten föreslås bedrivas i myndighetsform. Skälen är följande. 
 Utredningens prövning av det offentliga och statliga åtagandet (kapitel 10) ger vid handen att alarmering i nödsituationer är att betrakta som en grundläggande samhällsviktig tjänst för att säkra medborgarnas trygghet och säkerhet. Sådan verksamhet bör enligt utredningens mening inte vara föremål för konkurrens på en öppen marknad och bör inte heller bedrivas på affärsmässiga villkor. Bedömningen är vidare att den övergripande samordningen av alarmeringen, med syfte att säkerställa en snabb, säker och effektiv larmbehandling i hela landet, bör vara en statlig uppgift. 
 Med denna utgångspunkt är myndighetsformen enligt utred- ningens mening den lämpligaste verksamhetsformen. Bedömningen ligger också i linje med den allmänna utgångspunkten att statlig verksamhet i huvudsak ska bedrivas i myndighetsform. En statlig förvaltningsmyndighet är en del av staten och den statliga förvaltningen vilket ger tydliga ramar och regler för riksdagens och regeringens styrning, uppföljning och granskning av verksamheten. Myndighetsformen tillgodoser vidare kraven på offentlighet och medger insyn i verksamheten, och gör att verksamheten kommer att omfattas av de regelverk som finns i form av förvaltningslagen (1986:223) och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Vidare underlättas samverkan med andra myndigheter som har uppgifter inom ramen för samhällets krisberedskap om alarmeringsverksamheten bedrivs i myndighetsform och omfattas av samma regelverk som andra myndigheter, bl.a. förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. Bedömningen är även att informationsdelning och kommunikation kan utvecklas om sådana samarbeten inte behöver ha formen av avtal eller affärs- förbindelser. 
 194 
  
 Utredningen har även prövat alternativet att verksamheten fortsatt bedrivs i aktiebolagsform. Erfarenheter av den nuvarande ordningen med alarmering i bolagsform visar både positiva och negativa aspekter. Fördelarna har bestått i att verksamheten har kunnat bedrivas kostnadseffektivt. Överskotten från de kommersiella larm- och säkerhetstjänsterna har bidragit till att ägarna kunnat hålla nere sina kostnader för verksamheten. Bolagsformen kan också bidra till större flexibilitet i verksamheten, vilket SOS Alarms snabba införande av nya tjänster visar, t.ex. informationsnumret 113 13. Svagheter eller problem har gällt styrning och finansiering av verksamheten. Styrningen har blivit otydlig genom att staten, liksom kommuner och landsting, har haft dubbla roller som både ägare och kunder. Aktiebolagsformen innebär formellt sett andra förutsättningar för styrning än en statlig myndighet, främst genom att styrelser har ett självständigt ansvar för verksamheten. Slutligen finns en generell problematik kring statens roll som ägare av företag som delvis agerar på marknader i konkurrens med andra företag. Om verksamheten skulle bedrivas i aktiebolagsform, torde det vara lämpligt att komplettera styrningen med vissa grundläggande regler och krav på verksamheten i lag. 
 Sammantaget bedömer utredningen att myndighetsformen bättre kan säkerställa långsiktigt stabila förutsättningar och finansiering av den alarmeringsverksamhet som föreslås. Den utgör också en bättre grund för samverkan med andra myndigheter på central, regional och lokal nivå i samhället. Samarbetet bedöms kunna underlättas och stärkas genom att verksamheten drivs i en offentligrättslig form som ger förutsättningar för öppenhet och samarbete. 
 Utredningen har övervägt alternativet att lägga ansvaret för alarmeringen på en befintlig myndighet. Myndigheten för samhälls- skydd och beredskap, MSB, är den myndighet som har övervägts på grund av det övergripande ansvar som myndigheten har för sam- ordning av samhällets säkerhet, skydd mot olyckor samt kris- beredskap. Synergieffekter kan därför förutses inom flera områden. Ett inordnande av alarmeringsverksamheten i MSB skulle också kunna ge lägre kostnader för förvaltning och administration. 
 Utredningen bedömer trots detta att samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap bäst gynnas av det förslag som utredningen lägger fram. 
 195 
  
 Ledning och organisation 
 Myndigheten föreslås bli en enrådighetsmyndighet och ledas av en generaldirektör. Denna ledningsform bedöms bäst passa den aktuella verksamheten. För insyn och samråd i strategiska frågor bör myndigheten ha ett insynsråd. 
 Myndighetens organisation ska bestå av en central funktion för ledning och stöd samt en operativ organisation bestående av regionala larmcentraler, se vidare avsnitt 11.7. 
 Rapportering 
 Regeringen behöver i styrningen av myndighetens verksamhet säkerställa formerna för en årlig rapportering av verksamhetens genomförande. I likhet med den verksamhetsrapport om 112- tjänsten som SOS Alarm AB i dag lämnar till Regeringskansliet, i enlighet med alarmeringsavtalet, bör rapporteringen innehålla statistik över larmtrafiken på nödnummer 112 och fördelning av larm på olika kategorier av händelser och räddningsinsatser. Det behövs därutöver en redovisning och jämförelse av larm- behandlingstider för olika typer av larm och räddningsorgan samt kvalitetsindikatorer. Regeringen behöver också säkerställa att den får information om hur formerna för samverkan med berörda myndigheter och aktörer utvecklas. 
  
 11.5 
  
 Former för samverkan 
  
 Bedömning:  
 Alarmeringsmyndigheten bör utveckla lämpliga former för samråd och samverkan med ansvariga myndigheter och räddningsorgan. 
 Skälen för utredningens bedömning:  
 I den hittillsvarande modellen med SOS Alarm som samordnande bolag har kommuner och landsting haft inflytande över verksamheten dels som ägare och genom representanter i SOS Alarms styrelse, dels genom rollen som kund i förhandlingar om tjänster. Förslaget om en statlig alarmeringsmyndighet innebär att formerna för kommuner och landsting att påverka alarmeringsförhållandena kommer att förändras. Mot denna bakgrund behöver andra former för samråd 
  
 196 
  
 och utveckling med berörda räddningsorgan och dess huvudmän på lokal, regional och central nivå utvecklas. 
 Samverkan i larmbehandlingen 
 För att säkerställa en effektiv samverkan behövs ett arbetssätt där räddningsorganen tidigt får information om och kan följa larmbehandlingen. Genom tidig information kan räddningsorganen förbereda sin egen insats, dimensionering, m.m. Räddningsorganen kan också stödja larmoperatören i larmbehandlingen, genom kompletterande frågor, begäran om mer information m.m. 
 Alarmeringsmyndigheten ska som framgår av avsnitt 11.3 kunna erbjuda flera former av stöd och infrastruktur till räddnings- organen. Förslaget om utvecklingen av en gemensam teknisk plattform som stöd för räddningsorgans alarmering och samverkan kan ses som en form av gemensamt stöd, se avsnitt 11.8. 
 Gemensam lokalisering ökar förutsättningar för samverkan 
 Möjligheten till samverkan kan stärkas ytterligare om räddnings- organen erbjuds ha egen ledningspersonal och arbetsplatser i larmcentralerna. Detta kan gälla ledningsbefäl inom kommunal räddningstjänst och motsvarande ledningsfunktion hos hälso- och sjukvården. Särskild kompetens och personal från räddningsorgan och myndigheter kommer också att behövas vid larmcentralerna. Utformningen av detta kan utgå från etablerade system med sambandspersoner i ledningscentraler. Olika former av sam- lokalisering bör prövas. 
 Samrådsformer 
 Lämpliga samrådsformer behöver utvecklas mellan Alarmeringsmyndigheten samt ansvariga myndigheter och hjälporganen på central, regional och lokal nivå. I den modell som utvecklats i Finland (jfr kapitel 6) finns en samrådsgrupp på nationell nivå ledd av generaldirektör och chefer för Nödcentralsverket för övergripande strategisk styrning av verksamhet och samarbete. På regional nivå finns samrådsgrupper med regionala företrädare med inriktning på mer operativa frågor. 
 197 
  
 En liknande struktur behöver sannolikt finnas i en svensk modell med statliga larmcentraler. Syftet bör vara att kunna lägga fast och förankra rutiner för mer enhetliga modeller för alarmeringen som samtidigt tar hänsyn till räddningsorganens operativa arbete och ansvar och regionala förutsättningar och förhållanden. Andra uppgifter kan vara att följa upp händelser, fastställa avvikelser och besluta om korrigeringar. Samrådsgrupper på regional nivå kan också tjäna till att ge lokala och regionala företrädare insyn i verksamheten vid alarmeringsmyndighetens larmcentraler. 
  
 11.6 
  
 Närmare om Alarmeringsmyndighetens roll inom krisberedskap 
  
 Förslag:  
 Alarmeringsmyndigheten ska ha samma ansvar och uppgifter i vardag som i kris. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Sambanden mellan alarmering under normalförhållanden och alarmering i samband med allvarliga händelser eller kriser är flera. Gemensamt är att ett larm inkommer och att informationen tas emot och bedöms. Det som allmänt skiljer en allvarlig händelse från en normalhändelse från eller kris är följande: 
  
 händelsen avviker från det normala, 
  
 drabbar fler individer och stora delar av samhället, 
  
 kan hota samhällets grundläggande värden och funktioner och 
  
 kräver insatser från flera aktörer i samhället. 
  
 Gränsen mellan en normalhändelse – vardagshändelse – och en allvarlig händelse eller kris är dock inte entydig. Ett larm om en händelse kan vid första bedömningen ge intryck av att vara av begränsad omfattning. En senare bedömning, t.ex. när räddnings- resurser är på plats eller om flera larm inkommer om samma händelser, kan dock ge vid handen att händelsen är av större omfattning eller har drabbat många personer. Förmågan att hantera en händelse som eskalerar eller får större implikationer än 
 198 
  
 inledningsvis bedömts är en central utgångspunkt för samhällets beredskap. 
 Den föreslagna Alarmeringsmyndigheten kommer därför att ha en viktig roll i samhällets krisberedskap och förmåga till krishantering. Erfarenheterna visar att de larm som inkommer på nödnummer 112 kan ge värdefull information om och tidig indikation på störningar i samhället. Sådan information kan utgöras av tidiga varningar till flera berörda myndigheter utöver den vanliga kretsen av ansvariga hjälp- och räddningsorgan, men också till andra aktörer i samhället. 
 1  
 Dessa samband och behovet av tidig information har uppmärksammats allt mer och fått genomslag när det gäller utvecklingen av SOS Alarms uppgifter inom kris- beredskapsområdet. Sedan 2008 har SOS Alarm fått nya uppgifter och utvecklat samarbetet med flera myndigheter. En särskild krisberedskapsfunktion (KBX) har inrättats med uppgift att dygnet runt övervaka  
 112-trafiken 
  och vid behov informera ansvariga myndigheter om händelser. 
 Alarmeringsmyndigheten ska ha samma ansvar och uppgifter när det gäller vardagshändelser som i kris. Alarmeringsmyndigheten och de regionala larmcentralerna ska ha kapacitet och dimensioneras för att klara att utföra alarmeringstjänster även i krislägen med pressade förhållanden eller störningar i samhället. Myndigheten ska vidare liksom SOS Alarm i dag förmedla informations- och varningstjänster på uppdrag av ansvariga myndigheter och ska också på kunna ge stöd till hjälporganens och myndigheternas utförande av räddningsuppdrag vid större händelser. Myndigheten bör också dimensioneras så att förutsättningar skapas för samverkan mellan myndigheter och räddningsorgan. 
 Den föreslagna myndighetens ansvar och uppgifter måste tydligt avgränsas i förhållande till de uppgifter och det över- gripande samordningsansvar som Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB, har i fråga om samordning och stöd till myndigheter och olika aktörer i samhället vid olyckor och kriser. I detta ansvar ingår att se till att berörda aktörer vid en kris får tillfälle att samordna krishanteringsåtgärderna, samordna information till allmänhet och media, samordna stödet till centrala, regionala och lokala organ i fråga om information och lägesbilder. 
  
 1  
 Fr. o. m. den 1 januari 2013 har i Försvarsmakten inrättats regionala staber för samverkan med det civila samhället. 
 199 
  
 11.7 
  
 Organisation 
  
 Förslag:  
 Alarmeringsmyndigheten ska ha en organisation bestående av en central enhet för ledning och gemensamt stöd samt regionala larmcentraler. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Flera skäl talar enligt utredningens bedömning för att koncentrera verksamheten till färre och större centraler. Det främsta skälet är kravet att snabbt kunna besvara, bedöma och åtgärda inkommande nödanrop på 112 och initiera snabba räddnings- och hjälpinsatser. En koncentration av resurser till färre och större enheter ger ett effektivare samlat resursutnyttjande än om resurser sprids ut på mindre enheter. Bemanningen blir jämnare och effektivare om den samordnas och koncentreras till större centraler. Vidare kan ojämnheter i belastning jämnas ut. En annan fördel med större centraler är att operatörerna ges möjlighet att bygga upp bredare kunskap och erfarenheter av händelser som inträffar mera sällan. Dessa mål har också varit vägledande för de förändringar som nyligen har genomförts inom SOS Alarm med syfte att minska antalet centraler från 18 till 15 centraler. 
 Utredningens förslag att Alarmeringsmyndigheten ska klara att upprätthålla verksamhet med god funktionalitet och tillgänglighet även vid allvarliga händelser, störningar och kriser i samhället medför också att särskilda krav på dimensionering av personal, lokaler och säkerhet behöver anpassas även till dessa krav. 
 Generellt kan utredningen konstatera att flera länder genomfört förändringar som innebär en koncentration till färre och större larmcentraler. Detta gäller till exempel Finland som 2001 införde ett system med statliga nödcentraler med samlat ansvar för all nödalarmering (jfr kap. 6). Erfarenheterna från den ytterligare minskning av antalet centraler som gjorts under senare år har visar att en struktur med färre centraler underlättar en harmonisering av arbetsprocesser och rutiner, vilket stöder målet om en likvärdig service till alla medborgare i landet. Danmark har också genomfört en genomgripande reform innebärande en reducering till samman- taget tre larmcentraler. Även i andra länder i Europa genomförs förändringar i riktning mot färre larmcentraler. 
 200 
  
 Larmcentralerna 
 Utredningen bedömer att antalet centraler bör kunna minska till 5– 7 centraler. En sådan struktur möjliggör ändamålsenliga effektiviseringar i verksamheten utan att medföra risker i sårbarhet och redundans. Den regionala indelningen och sätesorter för larmcentralerna behöver göras med utgångspunkt i de samverkansytor som myndigheten kommer att ha i den operativa verksamheten. Detta gäller samverkan med ansvariga myndigheter och räddningsorgan på såväl statlig nivå som på regional och lokal nivå. På regional nivå gäller detta kommuner och landsting och eventuella samverkansstrukturer i regioner m.m. 
 Larmcentralerna bör ha ett modernt arbetssätt och en metodik som främjar kortare svarstider, effektiv larmbehandling och snabb åtgärd då larmet gäller en nödsituation. Arbetsfördelningen i larmcentralen fördelas på ett främre och bakre led av larm- operatörer, mellan vilka larmärendena överflyttas. Det främre ledet av larmoperatörer tjänstgör som larmmottagare, dvs. tar emot och bedömer nödsamtal enligt den modell som redovisas i avsnitt 11.3. Så snart dessa larmoperatörer beslutat om åtgärd övertar det bakre ledet av dirigentoperatörer som verkställer larmet och dirigerar resurser fram till platsen för händelsen. Dessa dirigentoperatörer utgör också ett slags sambandsfunktion och håller kontakt med räddningsorganens ledningsfunktioner på plats i larmcentralen eller ute i fält. Vidare ska larmcentralerna kunna fungera som regional bas för samordning vid större händelser och ha utrymme för aktörer att arbeta i centralen. 
 Regionala ledningsplatser 
 Länsstyrelserna har idag ansvar för de regionala ledningsplatser som ska ge förutsättningar för länsstyrelsernas förmåga att kunna upprätta en ledningsfunktion för bl. a samordning och information. 
 2  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) har ansvar för att driva och förvalta de regionala lednings- platserna. 
 Genom den roll som Alarmeringsmyndigheten får för samverkan vid vardagshändelser, större olyckor och kriser bör det 
  
 2  
 53 § förordning (2007:825) med länsstyrelseinstruktion 
 201 
  
 kunna övervägas om inte en ökad samordning mellan de regionala ledningsplatserna och Alarmeringsmyndigheten kan vara ändamåls- enlig. Inriktningen bör vara att strukturer för regional samverkan i kris och allvarliga händelser ska vara samma som för samverkan vid vardagshändelser. De regionala ledningsplatserna används relativt sällan men kräver samtidigt resurser för underhåll, drift och investeringar. På de orter där både Alarmeringsmyndighetens larmcentraler och regionala ledningsplatser kommer finnas skulle en samlokalisering kunna övervägas. 
 En särskild utredare har uppdraget att föreslå hur ansvaret för den framtida förvaltningen, inklusive finansieringen, av läns- styrelsernas lokaler för krisledning ska organiseras. 
 3 
  
 11.8 
  
 Teknik 
  
 Förslag:  
 En gemensam teknisk plattform för larmbehandling, informationsdelning och informationssamordning ska utvecklas. Räddningsorganen ska se till att de har tillgång till de system för ärendehantering, informationsdelning och kommunikation som Alarmeringsmyndigheten anvisar. 
 Skälen för utredningens förslag:  
 Som utredningen konstaterat i kapitel 9, använder ansvariga räddningsorgan och andra aktörer idag olika tekniska system för information, kommunikation och ledning, som till del inte är kompatibla. Samverkan ställer krav på väl fungerande informationsdelning, informationssamordning och kommunikation. Utredningen har konstaterat att det saknas en inriktning för vilka system och vilken teknik som ska användas. Det förhållandet riskerar att leda till onödigt höga kostnader för samhället. En ytterligare konsekvens av att olika system och teknik används är att säkerhet och redundans inte kan säkerställas. 
  
 Mot denna bakgrund anser utredningen att en gemensam teknisk plattform skulle kunna utgöra en grund för effektiv, säker och redundant informationsdelning och kommunikation. 
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) bör därför få i uppdrag att i samråd med Alarmeringsmyndigheten och 
  
 3  
 Tilläggsdirektiv (Dir. 2012:103) till Utredningen om omstruktureringen av statens bestånd av försvarsfastigheter (S 2012:01) 
 202 
  
 efter samråd med berörda andra myndigheter och aktörer utveckla en gemensamma teknisk plattform för larmbehandling, informationsdelning och kommunikation. Inom ramen för detta arbete bör det prövas hur polisen kan etablera en direkt koppling till den tekniska plattformen. Utredaren har erfarit att polisen efterfrågar ett system som möjliggör för polisen att tidigt få information om inkommande larm om inträffade händelser för att snabbare kunna förbereda insatser. Tills dess en gemensam teknisk plattform är utvecklad och i drift, bör som en övergångslösning SOS Alarms befintliga plattform Zenit användas. En analys och översyn av bl. a. sekretessrättsliga frågeställningar behöver göras inför en utvidgad användning av Zenit och i arbetet med att utveckla en gemensam teknisk plattform. 
 Aktörerna ska ges samtidig tillgång till information om inträffade händelser, för att tidigt kunna inleda hanteringen av dem. En gemensam teknisk plattform skapar förutsättningar för detta samt gemensamma lägesbilder och lägesinformation. För att säkerställa detta föreslår utredningen att räddningsorganen ska vara skyldiga att ansluta sig till den gemensamma tekniska plattformen. Skyldigheten föreslås komma till uttryck i den nya lagen om alarmering. 
 Utredningen anser att döva, tal och hörselskadade som i en nödsituation behöver nå 112, så långt som möjligt ska ges samma förutsättningar som andra att göra sig förstådda. Det ställer tekniska krav på Alarmeringsmyndigheten. Döva, tal- och hörsel- skadade har i dag möjlighet att nå 112 via tolktjänster,  
 SMS-tjänst 
  eller texttelefoni. Många gånger tar samtal till 112 via dessa tjänster längre tid än ett vanligt  
 112-samtal 
  och  
 SMS-tjänsten 
  kräver att användaren föranmäler sig. Inom ramen för  
 REACH112-projektet 
  har försök med totalkonversation, dvs. text, bild och ljud i samma tjänst, genomförts. 
 4  
 I totalkonversation kan den hjälpsökande kommunicera med teckenspråk. Resultaten av detta projekt pekar bland annat på att den nödställde kan nå 112 och få hjälp betydligt snabbare än via traditionell tolktjänst. 
 White är ett radiokommunikationssystem för kommunikation och ledning inom och mellan organisationer som arbetar med samhällsviktiga uppgifter inom områdena allmän ordning och säkerhet eller hälsa. Det är utredningens bedömning att White ska 
  
 4  
 http://www.reach112.eu/view/en/index.html 
 203 
  
 vara det system som alla aktörer använder för att säkerställa säker och robust kommunikation i samband med vardagshändelser, vid större olyckor och kriser. Alarmeringsmyndigheten ska på samma sätt som SOS Alarm i dag, stödja användningen av White genom landstäckande radiokommunikation i White och medverka till en effektiv kommunikationssamordning genom att t.ex. skapa och administrera talgrupper som underlättar samverkan mellan berörda aktörer. 
  
 11.9 
  
 Kompetens 
  
 Förslag:  
 En särskild yrkesutbildning för operatörer vid Alarmeringsmyndigheten bör utvecklas för att säkerställa hög professionell kompetens vid larmbehandlingen. Regeringen bör uppdra åt Myndigheten för samhällsskydd och beredskap att utarbeta ett förslag till utformning av en sådan yrkes- utbildning. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Den föreslagna Alarmeringsmyndighetens ansvar och uppgifter innebär att högre krav kommer att ställas på operatörernas utbildning, kompetens och förmåga att bedöma inkommande larm. 
 Kompetensfrågorna har länge varit aktuella i diskussionen om alarmeringstjänsternas utförande. Som tidigare redovisats visar utredningens kartläggning att räddningsorgan och andra myndigheter ställer allt högre krav på specifik sakkompetens i larmbehandlingen. Skälen är att kunna göra rätt bedömning av behovet av räddningsinsats eller motsvarande, men också att kunna prioritera och dimensionera de egna resurserna utifrån ett samlat verksamhetsperspektiv. Särskild uppmärksamhet har gällt kraven från landsting på högre medicinsk kompetens vid larmbedömning. Även kommunal räddningstjänst har liknande krav på att använda sakkompetensen tidigare i larmbehandlingen. Med olika räddnings- organ och olika verksamhetsbehov följer dock olika krav som kan vara svåra att hantera inom en och samma organisation och riskerar att leda till suboptimeringar för alla berörda aktörer. 
 Det kan vidare konstateras att det i dag saknas ett gemensamt system för att mäta total larmbehandlingstid – tiden från att larmet inkommer till att insats aktiveras – och resultat av olika larm- 
 204 
  
 behandlingsmodeller. Det finns därför ingen empirisk grund för att hävda att ökad sakkompetens  
 i sig  
 skulle utgöra den faktor som leder till den effektivaste larmbehandlingen. 
 Utredningen gör bedömningen att den roll som larm- operatörerna kommer att ha i den föreslagna nya myndigheten innebär en särskild profession och yrkesroll som har fokus på själva larmbehandlingen. Den kompetens som kommer att behövas för denna roll och uppgift består av flera delar. 
 Larmoperatörerna behöver ha en grundläggande kompetens inom olika räddnings- och sakområden som är mer omfattande än i dag. Vidare krävs att blivande larmoperatörer får gedigen utbildning med en strukturerad metodik och omfattande träning i att genomföra intervjuer med nödställda per telefon. Det centrala i denna roll är att, med stöd av ett tekniskt beslutsstöd och instruktioner, kunna ställa rätt frågor i intervjun och  
 identifiera  
 indikationer på nödsituationer som kräver omedelbar insats. Vid larm som avser sjukdom ska operatören med hjälp av rätt använda nyckelord i intervjun kunna identifiera symtom på livshotande tillstånd och snabbt kunna aktivera en åtgärd. Larmoperatörens professionalitet handlar också om att simultant kunna hantera olika tekniska stödsystem som används vid larmbehandlingen. Med en ökad användning av tekniska stödsystem i framtiden kan behovet öka av kompetens och träning inom detta område. 
 I syfte att säkerställa att myndighetens larmoperatörer har erforderlig kompetens för uppgifterna föreslår utredningen att en särskild yrkesutbildning för larmoperatörer utarbetas. En sådan yrkesutbildning bör, som framgår ovan, omfatta särskilt anpassad utbildning inom olika sakområden som hälso- och sjukvård, räddningstjänst, sjö- och flygräddning. Utbildningen ska också innefatta utbildning och träning i modern logistik, stabsarbete och information samt, som ovan redovisat, metodik och träning i att utföra intervjuer och bedöma räddningsbehov och prioritet för olika situationer och händelser. Genom en särskild yrkesutbildning av larmoperatörer bedöms behovet av särskilda specialistfunktioner på sikt minska vid larmcentralerna. 
 Utredningen föreslår att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB får i uppdrag att efter samråd med berörda myndigheter på central och regional nivå lämna förslag till utformningen av en sådan yrkesutbildning för de operatörer som ska tjänstgöra vid Alarmeringsmyndighetens larmcentraler. Utbildningens längd bör uppgå till minst  
 1–1,5 
  år och inkludera 
 205 
  
 träning och praktik. Det kan även övervägas om larmoperatör ska vara en reglerad yrkeskategori. Hänsyn behöver då tas till gemen- samma regler i EU som rör erkännande av yrkeskvalifikationer. 
 5 
  
 11.10 Renodling av nödnummer 112 
  
 Förslag:  
 För att säkerställa en hög tillgänglighet bör larm- nummer 112 renodlas för sådana larm som avser akuta nöd- situationer som kräver omedelbar insats av samhällets hjälp- och räddningsresurser. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap får ansvar för att säkerställa att allmänheten får tillgång till tydlig och lätt tillgänglig information om använd- ningen av olika larm- och informationsnummer i samhället och föreslås även överta huvudansvaret för informationsnumret 113 13. 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Larmnummer 112, gemensamt för hela landet och i hela Europa, är en viktig och samhällskritisk funktion. Det kan konstateras att staten redan i dag ställer mycket höga krav på tillgänglighet genom de krav på svarstider som ställs genom alarmeringsavtalet. Det är därför angeläget att säkerställa att  
 112-numret 
  har hög tillgänglighet, att det kan nås utan fördröjningar och att det inte belastas av samtal eller ärenden som inte hör dit. Flera åtgärder behöver vidtas för att åstadkomma detta. 
 Renodling av 112 
 Larmnummer 112 utgör i dagens alarmeringssystem en öppen kanal in till samhällets räddningsresurser. Bakgrunden är att kunna säkerställa en snabb hjälp till den enskilde i en nödsituation, t.ex. en brand, trafikolycka eller ett allvarligt och livshotande sjukdoms- tillstånd som kräver snabb transport med ambulans till sjukhus. Sedan  
 SOS-tjänsten 
  infördes på  
 1950-talet 
  har även andra former av ärenden eller hjälpbehov kunnat nås via  
 112-numret, 
  t.ex. jour- havande funktioner, narkotikatips, m.m. 
  
 5  
 Dir 2005/36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer samt KOM/2011/0367 slutlig. 
 206 
  
 Flera av samhällets kritiska räddningsresurser har i dag ett stort inflöde av larmärenden via nödnummer 112. Detta gäller särskilt för sjukvården. Genom att  
 112-numret 
  har en hög grad av tillgänglighet inkommer många larm som vid en närmare bedömning inte kräver omedelbara åtgärder i form av en operativ räddningsinsats. I stället kan en hjälpsökande i ett mindre brådskande vårdärende hänvisas till en vårdcentral eller annan funktion inom hälso- och sjukvårdens organisation. Även inom polisen bedöms finnas samma grundproblem, dvs. att alla samtal inte föranleder en insats. 
 Utredningens bedömning är som tidigare redovisat i avsnitt 11.2 att  
 112-numret 
  och Alarmeringsmyndighetens verksamhet ska inriktas på mottagandet av larm och nödanrop som rör akuta och allvarliga händelser som kräver omgående insatser på plats av samhällets räddningsresurser. Sådana larm eller nödanrop som inte uppfyller dessa prioritetskriterier bör därför hänvisas till andra kontaktpunkter i samhället, t.ex. sjukvårdsrådgivning eller de olika informationsnummer som under senare utvecklats och tagits i bruk, t.ex. Polisens 114 14 och det nyligen inrättade 113 13. Nödnummer 112 och Alarmeringsmyndighetens verksamhet bör inte heller omfatta sådana hänvisningstjänster som gällt jour- havande funktioner i samhället, t.ex. jourhavande präst, eller narkotikatips. Ansvariga myndigheter och samhällsaktörer bör i stället anvisa lämpliga kontaktnummer. Denna restriktion gäller dock inte larm som ger indikation på en föreliggande fara för människoliv eller pågående brott, då larmet ska handläggas av Alarmeringsmyndigheten för brådskande åtgärd. 
 En snävare avgränsning av nödnummer 112 måste genomföras på sådant sätt att den medborgarnas förtroende för nödnummer 112 upprätthålls. Den viktigaste åtgärden är att ge allmänheten tillgång till tydlig och lätt tillgänglig information om vilka larm- och informationsnummer som finns i samhället och hur de ska användas. När det gäller användningen av nödnummer 112 bör informationen tydligt ange i vilka nödsituationer som 112 ska användas och i vilka situationer som alternativa informations- nummer ska användas. 
 Ansvariga myndigheter på central, regional och lokal nivå har ett grundläggande ansvar för att informera allmänheten om hur de kommer i kontakt med verksamheten i olika former av ärenden. Utvecklingen av flera olika informationsnummer gör det dock svårt att i en brådskande situation hitta rätt nummer. Utredningen 
 207 
  
 bedömer mot denna bakgrund att någon instans bör få ett samlat ansvar för att informera om viktigare larm- och informations- nummer till allmänheten. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB har enligt myndighetens instruktion (15 §) uppgiften att tillsammans med andra berörda aktörer verka för en sammanhållen information om skydd mot olyckor, krisberedskap och totalförsvar samt om säkerhetspolitik. 
 6  
 Utredningen bedömer att detta samordningsansvar även bör omfatta information om viktiga larm- och informationsnummer eller andra informations- tjänster. Informationen ska vara tydlig och finnas lätt tillgänglig för allmänheten. 
 Mot denna bakgrund bedömer utredningen att MSB bör överta ansvaret för det nya informationsnumret 113 13 som nyligen inrättats av SOS Alarm på uppdrag av staten. Syftet med informationsnumret är att avlasta nödnummer 112 och att kunna ge information och stöd till allmänheten i samband med olyckor, störningar eller krislägen i samhället. Genom ett samlat ansvar får MSB möjlighet att koordinera information genom olika informationskanaler, t.ex. webbaserad information. 
 Åtgärder mot felringningar m.m. 
 Belastningen på larmnummer 112 är hög. Det totala antalet anropuppgick 2012 till cirka 3,5 miljoner samtal. En stor andel av inkommande samtal, 1,8 miljoner samtal, utgörs av felringningar, s.k. tysta anrop eller andra former av samtal som inkommer av misstag. 
 7  
 I denna grupp av samtal ingår även rena okynnessamtal. Mot bakgrund av den belastning på mottagande kapacitet som det stora antalet felaktiga samtal utgör är det angeläget att vidta åtgärder för att minska omfattningen av felringningar. Utöver de olika tekniska åtgärder som kan göras och informationsinsatser enligt ovan bör det också övervägas om någon form av straffavgift eller annan sanktion skulle behöva införas för att förhindra avsiktliga missbruk av nödnummer 112. 
  
 6  
 Förordning (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
  
 7  
 112 i Sverige, Verksamhetsrapport för 2012, bilaga 3 felaktiga  
 112-anrop 
  
 208 
  
 11.11 Säkerhet och funktionalitet 
  
 Bedömning och förslag:  
 Kraven avseende driftsäkerhet, rapportering och åtgärder vid störningar och avbrott på tillhanda- hållare av allmänt tillgängliga kommunikationsnät och tillhanda- hållare av elektroniska kommunikationstjänster bör skärpas. Alarmeringsmyndigheten ska omedelbart underrättas om nödsamtal inte kan förmedlas på grund av störningar, avbrott i nät eller liknande. Alarmeringsmyndigheten ska göra denna information tillgänglig för ansvariga räddningsorgan, andra aktörer och allmänheten. 
  
 Skälen för utredningens bedömning och förslag:  
 Det vanligaste sättet att larma i en nödsituation är genom att ringa nödnummer 112. Det innebär att den enskildes möjlighet att nå 112 påverkas dels av tillgången till telefoni dels av driftsäkerheten i tele- kommunikationsnäten. 
 Lagen om elektronisk kommunikation ställer krav på tillgång till telefoni i stadigvarande bostäder och på fasta verksamhetsställen. Det finns idag inga krav på tillgång till telefoni i hela landet, så kallad yttäckning. Den enskilde vet inte heller alltid vilka krav som är möjliga att ställa på tillgång till telefoni och telefonitjänster enligt lagen. 
 Driftstörningar uppstår. Det påverkar möjligheten att nå 112. Teleoperatörerna måste uppfylla vissa krav på driftssäkerhet, rapportering och åtgärder. Post- och telestyrelsen (PTS) har utfärdat allmänna råd om driftssäkerhet och föreskrifter om rapportering vid störningar och avbrott vid större avbrott. Av föreskrifterna följer att upp till 2000 abonnenter kan omfattas av ett driftsavbrott i upp till 24 timmar eller att 10 procent kapacitetsbortfall kan förekomma, utan att någon rapportering behöver lämnas till PTS. Utredningen anser att det måste anses vara en omfattande störning även om färre än 2000 abonnenter berörs och i en nödsituation inte kan ringa 112. Utredningens bedömning är därför att kraven som ställs på operatörerna avseende såväl driftsäkerhet som rapportering och krav på att åtgärda störningar och avbrott bör skärpas. 
 Den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst är i dag skyldig att omedelbart underrätta samhällets alarmeringstjänst om nödsamtal inte kan förmedlas på grund av störning, avbrott i 
 209 
  
 nät eller liknande. Utredningen föreslår att Alarmeringsmyndigheten ska vara mottagare av underrättelserna. För att ge ansvariga räddnings- organ och andra aktörer förutsättningar att vidta lämpliga åtgärder ska Alarmeringsmyndigheten omedelbart dela informationen om driftstörningar eller avbrott till dem. Denna information har betydelse för enskilda och Alarmeringsmyndigheten ska därför göra informationen tillgänglig för allmänheten. 
 11.12 Tillsyn 
  
 Förslag:  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB ska ha ansvar för tillsyn av Alarmeringsmyndighetens verk- samhet och alarmeringsförhållanden i landet. 
 Skälen för utredningens förslag:  
 Tillsynen över alarmerings- förhållandena är i dag splittrad och utövas av flera statliga myndigheter. Myndigheten för samhällets säkerhet och beredskap, MSB, har ansvar för tillsyn över SOS Alarms åtaganden enligt alarmeringsavtalet. Tillsynen har i dag huvudsaklig inriktning på att följa upp och bedöma statistik för svarstider på nödnummer 112. Tillsynen baseras i hög grad på uppgifter från SOS Alarm och inte på egna observationer eller granskningar av verksamheten. 
  
 Förslaget om en ny myndighet, Alarmeringsmyndigheten, innebär att ansvaret för larmmottagning på nödnummer 112 och larmbehandlingens inledande skede samlas hos en aktör. Det samlade ansvaret möjliggör därmed en bättre grund för löpande uppföljning och övervakning över alarmeringsförhållandena. Regeringen bör i styrningen av den nya myndighetens verksamhet säkerställa formerna för en årlig rapportering av verksamhetens utförande, som ger underlag för att bedöma hur verksamheten bedrivs och resultat. 
 Utredningen föreslår att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB får ansvar för en systematisk och riskbaserad tillsyn och kontroll över alarmeringsförhållandena. Tillsynsansvaret bör omfatta såväl Alarmeringsmyndighetens verksamhet som alarmeringsförhållanden i övrigt. MSB bör också säkerställa att regelbundna risk- och sårbarhetsanalyser genomförs inom området. Mills ansvar för tillsyn och kontroll behöver utövas efter samråd med berörda myndigheter för att tillvarata olika aspekter på 
 210 
  
 alarmeringsförhållandena. Förutsättningarna för att bedriva tillsyn förbättras genom att alarmeringen författningsregleras. 
 11.13 Författningsreglering 
  
 Förslag:  
 Alarmering regleras i lag. 
  
 Skälen till utredningens förslag:  
 Alarmeringsverksamheten har endast i begränsad omfattning varit reglerad i författning utan har i huvudsak reglerats genom avtal. 
 En reglering av Alarmeringsmyndighetens verksamhet bör innehålla bestämmelser om uppgifter och förhållande till räddningsorganen. Lagen bör reglera en ensamrätt för den myndighet som är ansvarig för alarmering att ta emot och behandla nödanrop via larmnumret 112, informationshantering och teknik- stöd samt uppgifter inom samhällets krisberedskap. Därtill bör lagen reglera räddningsorganens skyldigheter vad avser alarmeringen. Frågan om tillsyn bör även regleras i lagen. 
 11.14 Kostnader och finansiering 
  
 Förslag och bedömning:  
 Kostnaderna för den nya Alarmeringsmyndigheten beräknas uppgå till 550 miljoner kronor. Kostnaderna föreslås finansieras inom utgiftsområde 6 och genom en reglering mellan stat och kommunsektorn på anslag inom utgiftsområde 25. Omställningskostnaderna bedöms uppgå till  
 30–50 
  miljoner kronor per år under en treårsperiod. 
  
 Skälen till utredningens förslag och bedömning:  
 Kostnaderna för den nya myndigheten är beräknade med utgångpunkt i de förslag om verksamhet och uppgifter som redovisats ovan. Innebörden är att myndigheten ska ha uppgifter inom områdena alarmering, varning och information samt stöd och infrastruktur. Myndighetens organisation ska bestå av en central enhet för ledning och stöd och fem till sju regionala larmcentraler. Myndigheten ska inte bedriva verksamhet inom kommersiella säkerhets- och jourtjänster. 
 211 
  
 Kostnaderna för central ledning beräknas uppgå till sammanlagt 280 miljoner kronor, varav 100 miljoner kronor avser ledning, administration och gemensamt stöd. Genom att myndigheten inte längre ska bedriva alarmeringsverksamheten på affärsmässiga grunder har kostnader som SOS Alarm har i dag för affärs- utveckling, försäljnings- och kundsupport kunnat reduceras. Verksamheten behöver dock fortsatt ha resurser centralt för stöd och support till de regionala larmcentralerna och till räddnings- organ och myndigheter. I fråga om myndighetens administrativa resurser bör det dock kunna övervägas om ytterligare reduceringar av kostnader kan ske genom samverkan med Statens servicecenter. Kostnaderna för teknikstöd i alarmeringen är beräknade med utgångspunkt i nuvarande förhållanden och motsvarar cirka 180 miljoner kronor. Utredningens förslag om en ny teknisk plattform för alarmering är inte kostnadsberäknat utan får bedömas när ett beslutsunderlag föreligger (se avsnitt 9.2 och 11.8). 
 Den operativa verksamheten föreslås bedrivas vid fem till sju regionala larmcentraler, med större homogenitet i verksamhet, storlek och bemanning än i dag. Antalet larmoperatörer är svårt att exakt bedöma. Färre larmcentraler samt en reducering av antalet specialister bedöms innebära en minskning av det totala antalet operatörer. Samtidigt ska larmcentralerna ha kapacitet och förmåga att hantera även större händelser och kriser. Sammantaget bedömer utredningen att verksamheten kräver mellan  
 400–450 
  larm- operatörer i den nya organisationen. 
 8  
 Härtill kommer kostnader för lokaler inklusive utrymme för samverkande aktörer. Sammanlagt beräknas kostnaderna för de regionala larmcentralerna uppgå till  
 250–275 
  miljoner kronor varav kostnader för larmoperatörer kan beräknas till  
 200–225 
  miljoner kronor. 
 Sammantaget beräknas den nya myndighetens förvaltnings- kostnader uppgå till 550 miljoner kronor per år. Förslaget innebär att utgifterna på statsbudgeten för alarmeringstjänster ökar med cirka 330 miljoner kronor jämfört med nuvarande anslag som uppgår till knappt 220 miljoner kronor. 
 Utredningen föreslår att den nya alarmeringsmyndigheten får disponera de anslagsmedel som idag anvisas på anslag 2:6  
 Ersättning till SOS Alarm för alarmeringstjänst enligt avtal  
 inom utgiftsområde 6 Försvar och samhällets krisberedskap och som avser grund- 
  
 8  
 År 2012 fanns cirka 570 larmoperatörer inkl. sjuksköterskor anställda hos SOS Alarm. 
 212 
  
 ersättning om 178 miljoner kronor. Myndigheten föreslås även få disponera de anslagsmedel som SOS Alarm erhåller för utveckling av system för viktigt meddelande till allmänheten. Dessa medel anvisas på anslag 2:4  
 Krisberedskap  
 och uppgår till 25 miljoner kronor per år. Därutöver föreslås att ytterligare 87 miljoner kronor överförs från anslag 2:4  
 Krisberedskap  
 inom utgiftsområde 6 till den nya myndigheten. Överföringen motiveras av att den föreslagna Alarmeringsmyndighetens verksamhet väsentligt kommer att bidra till att stärka samhällets samlade beredskap och förmåga att hantera allvarliga kriser. De anslagsmedel som idag utgår till SOS Alarm AB för informationsnumret 113 13, 14 miljoner kronor, föreslås disponeras av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, i enlighet med utredningens förslag i avsnitt 11.10. 
 Genom att förslaget om en statlig alarmeringsmyndighet innebär att staten övertar finansieringsansvaret för de alarmerings- tjänster som avser kommunal räddningstjänst och vård/ambulans, bör en reglering av dessa kostnader göras mellan staten och kommunsektorn. Utredningen föreslår att sammanlagt 260 miljoner kronor regleras genom en minskning av anslaget 1:1 
 Kommunalekonomisk utjämning  
 inom utgiftsområde 25. Utredningen bedömer att även andra omfördelningar på 
  
 statsbudgeten bör kunna göras för att finansiera den föreslagna Alarmeringsmyndigheten. I samband med förberedelserna av inrättandet av den nya myndigheten bör närmare utredas vilka anslagsmedel som kan föras över från Sjöfartsverket respektive Kustbevakningen avseende den verksamhet i myndigheternas respektive räddnings- och ledningscentraler som avser larm på nödnummer 112. Utredningen uppskattar att dessa kostnader uppgår till cirka 5 miljoner kronor på årsbasis. När det gäller polisen har det mot bakgrund av den pågående ombildningen av polisen till en sammanhållen polismyndighet, inte varit möjligt för utredningen att beräkna effekterna av en närmare integrering med den föreslagna Alarmeringsmyndighetens verksamhet. Utred- ningen bedömer att även denna fråga bör behandlas i det kommande förberedelsearbetet. 
 En sammanfattning av förslag till finansiering redovisas i tabellen nedan. 
 213 
  
 9 
 Omställningskostnader 
 Genomförandet av utredningens förslag innebär omställnings- kostnader som bedöms uppgå till mellan 30– 50 miljoner kronor per år under en begränsad period om cirka tre år. Omställnings- kostnaderna omfattar främst kostnader för avveckling och omstrukturering av regionala larmcentraler. Kostnaderna föreslås finansieras från anslag 2.4  
 Krisberedskap,  
 då det i allt väsentligt handlar om att säkerställa funktionaliteten i en viktig samhälls- funktion för samhällets skydd och krisberedskap. 
 Kostnader kan även förväntas uppstå i samband med omstruktureringen av verksamheten i bolaget SOS Alarm. Omfattningen av dessa kostnader kan inte bedömas av utredningen i nuläget. Utredningen utgår från att kostnader för extern rådgivning m.m. i samband med omstruktureringen belastar anslaget 1:20  
 Kostnader för omstrukturering och genomlysning av statligt ägda företag m.m.  
 inom utgiftsområde 24 Näringsliv. 
 11.15 Genomförande 
  
 Förslag:  
 Den nya myndigheten, Alarmeringsmyndigheten, inrättas den 1 januari 2015. En organisationskommitté bör tillsättas under 2014 för att förbereda förändringarna i verksamheten. 
  
 9  
 2013 års anslagsnivå. 
 214 
  
 Skälen för utredningens förslag:  
 Utredningens förslag innebär att en ny statlig myndighet, Alarmeringsmyndigheten, inrättas med uppdrag att utföra alarmering och säkerställa en säker, snabb och effektiv behandling av larm på nödnummer 112. Förslaget innebär att den nya myndigheten övertar ansvaret för  
 112-tjänsten 
  och för samordning av alarmering från SOS Alarm AB. Ansvaret omfattar den nuvarande  
 112-tjänsten 
  och samordningen av alarmering för staten, kommuner och landsting. Förslaget innebär vidare en förändring av organisationen till färre larmcentraler. Den nya myndigheten bör kunna inrättas och inleda sin verksamhet den 1 januari 2015. 
 Genomförandet av förändringarna behöver ske på ett sätt som säkerställer upprätthållandet av och förtroendet för en samhällskritisk verksamhet. I alla faser av genomförandet måste den operativa verksamhetens funktionalitet säkras. Genom att förändringen får konsekvenser för flera aktörer i samhället krävs en process präglad av god information, öppenhet och dialog gentemot ansvariga myndigheter, räddningsorgan och organisationer. 
 Genomförandet av utredningens förslag behöver förberedas i flera steg. Vad gäller SOS Alarm AB bör staten inleda förhand- lingar med företrädare för SKL (SKL Företag AB) om en omstrukturering av bolaget innebärande att alarmeringsverksam- heten övergår till en statlig myndighet. Sådana förhandlingar bör inledas så snart möjligt i syfte att väl förbereda förändringen. För inrättandet av den nya myndigheten behöver en organisations- kommitté tillsättas för att förbereda det praktiska genomförandet. En organisationskommitté kan tillsättas så snart riksdagen har beslutat om nödvändiga förutsättningar, och det bör kunna ske under våren 2014. 
 Erfarenheterna från den organisationsförändring som SOS Alarm nyligen har genomfört, innebärande en avveckling av tre  
 SOS-centraler, 
  visar att en förhållandevis snabb förändringstakt är möjlig, även tekniskt sett. Ett snabbt genomförande har även betydelse för att kunna behålla personal och kompetens i verksamheten. Mot denna bakgrund bedömer utredningen att den organisatoriska omstruktureringen till färre larmcentraler bör kunna genomföras under en period av tre år, med början 2014, innebärande att två till tre centraler läggs ned per år. De närmare formerna och konsekvenserna av förändringen inkl. kostnader i samband med omställningen redovisas i kapitel 13, Konsekvenser 
 215 
  
 av utredningens förslag. En närmare plan för genomförandet redovisas i kapitel 14. 
 Genomförandet av de förändringar som utredningen föreslår behöver ske på ett effektivt men ansvarsfullt och säkert sätt. För att säkerställa alarmeringsverksamhetens upprätthållande och kvalitet i alla skeden under genomförandet kan det enligt utredningens bedömning vara nödvändigt att staten har beredskap att tillskjuta ytterligare medel för att säkerställa verksamhetens finansiering inför och under genomförandet av förändringar. Redan i nuläget finns ett betydande underskott i SOS Alarms verksamhet som motsvarar cirka 30 miljoner kronor. Underskottet förklaras delvis av den oförändrade grundersättningen för  
 112-tjänsten. 
  Utred- ningen bedömer att det bör finnas en beredskap att under 2014 kunna tillskjuta ytterligare medel för att säkerställa kärn- verksamhetens funktionalitet, kvalitet och säkerhet. 
 216 
 12 Författningskommentar 
  
 12.1 
  
 Förslag till lag om alarmering 
  
 Inledande bestämmelser 
 1 § 
 Paragrafen beskriver syftet med lagen vilket är att säkerställa en effektiv, säker och ändamålsenlig alarmering av polis, räddnings- tjänst samt hälso- och sjukvård. Detta innebär att det ska finnas en samhällsfunktion som ska ansvara för samhällets alarmering. 
 2 § 
 Paragrafen anger vad som avses med alarmering, dvs. larm- behandling av nödsamtal på larmnummer 112 eller annan larmväg. Larmnumret 112 förmedlas via de allmänna elektroniska kommunikationsnäten. Annan larmväg kan t.ex. vara VHF och annan radiokommunikation. Larmbehandling av nödsamtal beskrivs närmare under  
 5–7 
  §§. 
 217 
  
 3 § 
 Paragrafen anger vad som i lagen avses med räddningsorgan. Räddningsorgan är dels de statliga eller kommunala myndigheter som ansvarar för räddningstjänst, dels landsting som ansvarar för hälso- och sjukvård, dels polismyndigheterna. Vilka myndigheter som ansvarar för den statliga räddningstjänsten framgår av förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor. 
 Ansvar för alarmering 
 4 § 
 Paragrafens första stycke anger att det ska finnas en statlig myndighet med ansvar för samhällets alarmering för de ändamål som anges i 1 §. Bestämmelsen innebär att larmbehandling av nödsamtal via larmnumret 112 eller annan larmväg ska hanteras av en statlig myndighet. Detta innebär således en ensamrätt för staten att ansvara för samhällets alarmering och larmnumret 112. Andra meningen innehåller ett bemyndigande för regeringen att bestämma vilken myndighet som ska ansvara för alarmeringen. 
 Paragrafens andra stycke anger myndighetens ansvar för varning och information, se nedan under 8 §, samt stöd och infrastruktur, se nedan under 9 §. 
 Vidare anges i tredje stycket att för alarmering ska det finnas regionala larmcentraler. Det är i larmcentralerna som den operativa verksamheten bedrivs. Larmcentralerna ska vara säkra och robusta, dvs. uppfylla kraven på fysiskt skydd, reservkraft och möjlighet till alternativ drift för att säkerställa kontinuerlig drift. 
 Behandling av nödsamtal 
 5 § 
 Paragrafen beskriver larmbehandling av nödsamtal, vilket innebär att ta emot nödsamtal på larmnumret 112 eller annan larmväg, bedöma situationen, prioritera och förmedla larmuppdrag till räddningsorgan. 
 Larmcentralerna ska ha kapacitet och kompetens för att kunna ta emot samtliga nödsamtal som inkommer på larmnumret 112. Dessutom ska larmcentralerna även kunna ta emot andra typer av 
 218 
  
 nödanrop, t.ex. via kommunikationsradio på olika frekvenser eller automatiska brandlarm som ska ha särskild anslutning till larmcentralerna i enlighet vad som bör komma till uttryck i lag eller annan författning. 
 Larmoperatörerna i larmcentralerna ska bedöma situationen i syfte att identifiera en nödsituation och bedöma räddningsbehovet. 
 I samband med denna bedömning görs också en prioritering av larmet, dvs. huruvida det krävs en omedelbar räddningsinsats. 
 När bedömning och prioritering är vidtagen återstår att förmedla larmuppdraget till ansvarigt räddningsorgan. 
 6 § 
 Paragrafen anger att den myndighet som har ansvar för samhällets alarmering får besluta om att larma ut en räddningsinsats om det bedöms föreligga en nödsituation och överhängande fara hotar människors liv och hälsa, egendom eller miljö. 
 Bestämmelsen innebär att en larmoperatör har rätt  
 att larma ut en räddningsinsats under ovan angivna förutsättningar. 
  
 219 
  
 7 § 
 Paragrafen ersätter motsvarande bestämmelser i lagen (1982:1104) om verksamhet hos vissa alarmeringscentraler som föreslås att upphävas. 
 Enligt regeringsformen är var och en skyddad mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annan förtroligt meddelande. Skyddet mot hemlig avlyssning får dock begränsas enligt lag. 
 Varning och information 
 8 § 
 Av paragrafens första stycke följer att myndigheten på uppdrag av andra myndigheter ska ansvara för att dels utfärda varningar till allmänheten, dels ta emot och lämna information till de statliga myndigheter som har särskilda uppgifter inom krisberedskapssystemet liksom till kommuner och landsting. 
 Enligt andra stycket får myndigheten på eget initiativ och i brådskande fall varna och informera allmänheten och andra myndigheter. 
 Med varning avses t.ex. varningsmeddelanden till allmänheten via radio och TV. Med information avses t.ex. larmning av en myndighets tjänsteman i beredskap (TiB). Varning och information är aktuella i samband med störningar, stora olyckor, kriser eller andra allvarliga händelser. I dessa sammanhang kan den myndighet som har ansvar för alarmering även bidra med gemensam lägesbild, resursöverblick, logistik och underlätta samverkan mellan ansvariga myndigheter. 
 Stöd och infrastruktur 
 9 § 
 Paragrafen anger att myndigheten ska säkerställa att räddningsorganen i ett tidigt skede får information om inträffade händelser i syfte att dessa ska kunna förbereda och inleda sina insatser. 
 Myndigheten ska även kunna stödja räddningsorganen i deras insatser. Det stöd som åsyftas är t.ex. dirigering av räddningsinsatser till  
 skade-/olycksplats, 
  underlätta samverkan och kommunikation mellan 
 220 
  
 olika räddningsorgan, tillhandahålla en gemensam lägesbild och ge en samlad överblick av tillgängliga resurser. 
 Andra stycket anger att det ska finnas en teknisk infrastruktur för ärendehantering, informationsdelning och kommunikation bl.a. för att ge förutsättningar för effektiv samverkan mellan ansvariga myndigheter. 
 10 § 
 Paragrafen anger att myndigheten ansvarar för att följa upp och utveckla larmbehandlingen. Myndigheten ska ansvara för samlad uppföljning och utveckling av larmrutiner. En viktig uppgift blir att utveckla system för att samlat kunna mäta tidsåtgången för larmbehandlingen, från det att ett larm inkommer till dess att larm och resurser larmas ut. Syftet är att kunna identifiera rutiner i larmbehandlingen som kan medföra risker för förseningar eller avbrott i larmkedjan. Det är också angeläget att utveckla en modell för återföring av kunskaper och erfarenheter vid räddningsinsatser som kan utgöra grunden för en lärande process och en kontinuerlig förbättring av larmbehandlingsrutiner. Därför är det angeläget att räddningsorganen bidrar med sina erfarenheter i ett sådant utvecklingsarbete. 
 Räddningsorganens skyldigheter 
 11 § 
 Paragrafen anger en skyldighet för räddningsorganen till följd av den befogenhet som myndigheten, som har ansvar för alarmering, har enligt 5 och 6 §§. Skyldigheten innebär att varje räddningsorgan måste säkerställa sin förmåga att kunna ta emot larmuppdrag. 
 12 § 
 Paragrafen anger att räddningsorganen måste se till att de har tillgång till den tekniska infrastruktur som myndigheten som har ansvar för alarmering, är ansvarig för enligt 9 § andra stycket. Syftet med detta är att säkerställa en effektiv larmbehandling, minska hanteringstider och skapa förutsättningar för ett optimalt nyttjande 
 221 
  
 av samhällets samlade resurser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa. 
 Bemyndigande 
 13 § 
 Paragrafen stadgar att föreskrifter om hur lagen ska tillämpas får meddelas av regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer. 
 14 § 
 Paragrafen bemyndigar regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att föreskriva om kompetenskrav för larmoperatörer i den myndighet som ansvarar för alarmering. 
 Tillsyn 
 15 § 
 Den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över lagen och föreskrifter som meddelas med stöd av den. 
 222 
  
 12.2 
  
 Förslag till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 32 kap. 
 Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som avser alarmering 
 2 a § 
 Paragrafen är ny och avser att ersätta bestämmelsen om tystnads- plikt i 4 § lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. 
 Den föreslagna sekretessbestämmelsen är avsedd att tillämpas inom verksamhet som bedrivs enligt den nya lagen (2014:000) om alarmering. 
 Paragrafen ska tillämpas på den personal som är verksam inom alarmering. Till denna kategori hör larmoperatörer, larmdirigenter och andra som är direkt verksamma inom alarmeringen. 
 Föremålet för sekretessen är uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden som anställda inom alarmerings- myndighetens verksamhet kan komma i kontakt med när åtgärder utförs enligt den nya lagen. Uppgifter rörande den enskilde som kan vara känsliga och som därför torde omfattas av sekretessen är t.ex. uppgifter som identifierar den person som ringer alarmeringsmyndigheten och larmar, uppgifter som identifierar den som drabbats av skada eller sjukdom eller andra konkreta uppgifter om skador på person samt uppgifter om den som drabbats av skador på egendom. Vidare kan det vara fråga om förhållanden på en olycksplats, t.ex. i bostaden eller arbetsplatsen, som avspeglar sociala och ekonomiska förhållanden. 
 Sekretessen är utformad så att offentlighet är huvudregeln för den här typen av uppgifter men sekretess kan föreligga om det i det enskilda fallet finns en konkret risk för att den som uppgifterna avser kan skadas eller lida men om uppgiften röjs. 
 223 
  
 12.3 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor 
  
 6 kap. 
 10 § 
 Den aktuella bestämmelsen om anordningar för alarmering har haft till syfte att säkerställa  
 tillgängligheten  
 till kommunal och statlig räddningstjänst. Bestämmelsen är gammal och går långt tillbaka i tiden. 
 Paragrafen ändras på så sätt att tidigare första stycket om krav på kommuner och statliga myndigheter som ansvar för räddnings- tjänst ska se till att det finns  
 anordningar för alarmering  
 av räddningsorgan utgår. Enligt den nya lagen föreslås en statlig myndighet med ansvar för alarmering. Enligt lagen föreslås också en skyldighet för kommuner och statliga myndigheter att ta emot larmuppdrag som beslutas av denna myndighet enligt lagen om alarmering. Därmed torde behovet av den nuvarande bestämmelsen om anordningar för alarmering vara obehövlig. 
 Paragrafen är i övrigt oförändrad men en ny rubrik föreslås. 
 224 
  
 12.4 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap 
  
 11 § 
 I första stycket har ändats på så sätt att den angivna bilagan numera benämns som  
 bilaga 1 
 . Den aktuella ändringen har gjorts eftersom det föreslås en ny bilaga till förordningen ( 
 bilaga 2 
 ). Den nya bilagan anges i 12 §. I övrigt har inga materiella ändringar gjorts i paragrafen. 
 Bilaga 1. Förteckning över samverkansområden och myndigheter som har särskilt ansvar inom områdena  
 ändras genom att Alarmeringsmyndigheten har lagts till som myndighet med särskilda uppgifter inom samverkansområdena Teknisk infra- struktur, Transporter, Farliga ämnen, Geografiskt områdesansvar och Skydd, undsättning och vård. 
  
 Skälet till ändringen är att Alarmeringsmyndigheten har ansvar för att utföra varningar och lämna information till allmänheten och andra myndigheter. 
 Alarmeringsmyndigheten föreslås vara en myndighet som omfattas av 11 § och har särskilt ansvar inom krisberedskapen. 
 225 
 Författningskommentar SOU 2013:33 
 12 § 
 Ändringen innebär att paragrafen får ett nytt första stycke. Det nya stycket innehåller en hänvisning till en ny bilaga ( 
 bilaga 2 
 ) som anger de myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser. 
 Vilka myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap enligt 12 § respektive ha förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion enligt 13 § har hitintills angivits i ett särskilt regeringsbeslut.  
 1 
  
 Den nya bilagan anger således vilka myndigheter som ska ha dels en tjänsteman i beredskap enligt 12 §, dels förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion enligt 13 §. Den nya bilagan upptar samma myndigheter som enligt regeringens senaste beslut i frågan. Därtill har Alarmeringsmyndigheten tagits med och ska således ha en egen tjänsteman i beredskap och ha förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion. 
  
 1  
 Regeringsbeslut Fö2011/379/SSK Tjänsteman i beredskap och ledningsfunktion enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. 
 226 
  
 13 § 
 Första stycket är nytt. Det nya stycket innehåller en hänvisning till en ny bilaga ( 
 bilaga 2 
 ) som anger de myndigheter som ska ha förmåga att vid en kris, som berör myndigheternas egna ansvars- områden eller medför behov av samverkan med någon annan myndighet, omgående kunna upprätta en ledningsfunktion. 
 De myndigheter som ska ha förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion enligt 13 § anges för närvarande i ett särskilt regeringsbeslut.  
 2 
  
 Den nya bilagan anger alltså vilka myndigheter som dels ska ha en tjänsteman i beredskap enligt 12 § dels förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion enligt 13 §. Den nya bilagan som föreslås innehåller samma myndigheter som enligt regeringens senaste beslut i frågan. Därtill har Alarmeringsmyndigheten tagits med som således ska ha en egen tjänsteman i beredskap och ha förmåga att vid en allvarlig kris omgående kunna upprätta en ledningsfunktion. 
  
 2  
 Regeringsbeslut Fö2011/379/SSK Tjänsteman i beredskap och ledningsfunktion enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. 
 227 
  
 12.5 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap 
  
 Tjänsteman i beredskap 
 2 kap. 
 1 a § 
 Paragrafen är ny och föreskriver att det i kommuner och landsting ska finnas en tjänsteman i beredskap med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid extraordinära händelser, allvarliga händelser eller vid risk för sådana händelser. 
 Bestämmelsen är ny och är tänkt att korrespondera dels mot bestämmelsen om tjänsteman i beredskap för statliga myndigheter i 12 § förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap, dels med övriga bestämmelser i lagen om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. 
 Kravet på kommunerna att ha en tjänsteman i beredskap är nytt. Däremot när det gäller landstingen finns sedan tidigare ett krav på tjänsteman i beredskap enligt föreskrifter från Socialstyrelsen 
 3 
 . Kravet på landstingen kommer dock att skärpas i och med att skyldigheten regleras i lag. 
  
 3  
 Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2005:13)om fredstida katastrof- medicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap. 
 228 
  
 13 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 I detta kapitel redovisas kostnadsberäkningar av utredningens för- slag samt övriga konsekvensanalyser i enlighet med bestämmelser i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474), 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regel- givning samt i enlighet med utredningens direktiv. 
  
 13.1 
  
 Ekonomiska konsekvenser 
  
 13.1.1 
  
 Nuvarande kostnader och finansiering 
  
 SOS Alarm 
 SOS Alarms rörelsekostnader uppgick 2012 till 802 miljoner kronor. 
 1  
 Av dessa utgjorde kostnader för  
 112-tjänsten, 
  kris- beredskap och alarmering inom vård och räddning sammanlagt 552 miljoner kronor och kostnader för säkerhets- och jourtjänster 261 miljoner kronor. Till detta kommer kostnader för avskriv- ningar, som till merparten avser teknik. 
 SOS Alarm finansieras dels genom ersättning från staten för de åtaganden som regleras i alarmeringsavtalet, dels genom avtal med landsting, kommuner, statliga myndigheter och privata aktörer. 2013 erhöll SOS Alarm ersättning från ramanslaget 2:6  
 Ersättning till SOS Alarm Sverige AB för alarmeringstjänst enligt avtal  
 på inemot 218 miljoner kronor. Ersättningen för åtagandena enligt alarmeringsavtalet är 178 miljoner kronor. För 2013 får också SOS Alarm ersättning för informationsnumret 113 13 och för att inrätta ett nytt tekniskt varningssystem för viktigt meddelande till 
  
 1  
 SOS Alarm Årsberättelse 2012 
 229 
  
 allmänheten genom mobil och fast telefoni. Grundersättningen för åtaganden enligt alarmeringsavtalet har under perioden  
 2006-2013 
  i princip inte justerats med undantag för en minskning 2009. Beloppen framgår av tabellen nedan. 
 2012 omfattade avtalen med landsting motsvarande närmare 190 miljoner kronor och avtalen med kommuner drygt 113 miljoner kronor, totalt innebar det en finansiering med 303 miljoner kronor för affärsområdena Vård och Räddning. Avtalen inom affärs- området Säkerhet, Jourtele och Trygghetsjour omfattade drygt 297 miljoner kronor. 
 Även hos andra myndigheter finns kostnader för larm- behandling. Utredningen bedömer att dessa kostnader samman- taget uppgår till cirka  
 230–270 
  miljoner kronor 2012. 
 Statliga  
 larm-, 
  räddnings- och ledningscentraler 
 Sjöfartsverket har till utredningen beräknat kostnaderna som är direkt hänförbara till s.k. nödpassning vid JRCC, där mottagning av  
 112-samtal 
  utgör en del, till drygt 4,9 miljoner kronor 2012. 
 3  
 Kustbevakningen har till utredningen ingett en beräkning av 
  
 2 
  
 Regleringsbrev för budgetåren 2006 – 2013 avseende Kammarkollegiet, UO 6, ramanslag 2:6, ap. 1.  
  
 Ersättning till SOS Alarm Sverige AB för alarmeringstjänst enligt  
 avtal samt regleringsbrev för budgetåret  
 2006-2013 
  avseende Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, UO6, ramanslag 2:4  
 Krisberedskap  
 och 2:5  
 Gemensam radiokommunikation för skydd och säkerhet 
  
 3 
  
 Sjöfartsverkets underlag till utredningen i februari 2013 
  
 230 
  
 kostnaderna för ledningscentralernas arbete med nödanrop via 112 eller annan kanal, till ca 132 tkr 2012. Rikspolisstyrelsen, RPS har i underlag till utredningen beräknat kostnaderna för dagens 19 länskommunikationscentraler till ca 624 miljoner kronor. RPS bedömer att cirka 30 procent av polismyndigheternas LKC- resurser avser larmbehandling av  
 112-samtal. 
 4 
  
 Länsstyrelserna har ledningscentraler som drivs och förvaltas av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB. Kostnaderna uppgår till cirka 14,8 miljoner kronor per år. 
 Landsting som har avtal med annan utförare 
 Kostnaderna de avtal som vissa landsting och regioner har med Sjukvårdens larmcentral (Medhelp AB) avseende bedömning, prioritering och dirigering av vårdärenden och ambulans uppgår enligt uppgift till 28,6 miljoner kronor årligen. 
 5 
  
 Kommunala räddnings- och ledningscentraler 
 För de flesta kommuner gäller att alarmering av räddningstjänst utförs enligt avtal med SOS Alarm. Dessa kostnader inkluderas i redovisningen ovan. Vissa räddningstjänstförbund har dock egna resurser för bedömning och dirigering av larm. Kostnaderna för denna verksamhet, som utgör en del av räddningscentralernas resurser, är svåra att bedöma. Utredningen uppskattar att kostnaderna uppgår till cirka 30 miljoner kronor per år. 
  
 13.1.2 
  
 Ekonomiska konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Den nya myndigheten föreslås bestå av en central funktion och fem till sju regionala larmcentraler. Kostnaderna för den centrala ledningsfunktionen beräknas av utredningen till sammanlagt 280 miljoner kronor. Kostnaderna för teknik ingår i kostnader för den centrala ledningsfunktionen och motsvarar de kostnader som SOS Alarm har idag, inklusive kostnader för avskrivningar, 180 mkr. 
  
 4 
  
 Rikspolisstyrelsens underlag till utredningen i februari 2013 
  
 5 
  
 Upphandlingsbeslut, Region Gotlands hemsida, http://www.gotland.se/54560 samt Upphandling24, 7 december 2010 
  
 231 
  
 Den nya myndigheten föreslås under en övergångsperiod använda den teknik som SOS Alarm har utvecklat, vilket innebär fortsatta kostnader i nivå med dagens under den närmaste perioden. 
 I de regionala produktionskostnaderna ingår kostnader för personal, lokaler och utökade kostnader för att skapa utrymme för att möjliggöra att samverkande aktörer kan verka vid lednings- centralen. Sammanlagt beräknas kostnaderna för den centrala ledningsfunktionen och de regionala larmcentralerna till 550 miljoner kronor. 
 Utredningen föreslår att den nya Alarmeringsmyndigheten disponerar de anslagsmedel som idag anvisas på anslag 2:6  
 Ersättning till SOS Alarm för alarmeringstjänst enligt avtal  
 inom utgiftsområde 6 Försvar och samhällets krisberedskap och som avser grundersättning om 178 miljoner kronor.  
 De medel som idag avsätts för SOS Alarms utveckling av system för viktigt meddelande till allmänheten, VMA om 25 miljoner kronor per år via anslag 2:4  
  
 Krisberedskap  
  
 föreslås också överföras till den nya myndigheten, se vidare kapitel 13. Därutöver föreslås att ytterligare 87 miljoner permanent överförs till den nya myndigheten från anslaget 2:4  
  
 Krisberedskap 
  
 . Belastningen bör ske på anslagspost 5  
  
 Krisberedskap  
  
 då utredningens förslag syftar till åtgärder som stärker samhällets samlade beredskap och förmåga i samhällsviktig verksamhet att kunna hantera allvarliga kriser och deras konsekvenser. Medel för inrättande av informationsnumret 113 13 om 14 miljoner kronor föreslås permanent överföras till MSB, som en konsekvens av utredningens förslag att MSB ska ansvara för det särskilda informationsnumret 113 13, se vidare avsnitt 11.10. Genom att förslaget om en statlig alarmeringsmyndighet innebär att staten övertar finansieringsansvaret för de alarmeringstjänster som avser kommunal räddningstjänst och vård/ambulans, bör en reglering av dessa kostnader göras mellan staten och kommunsektorn. Utredningen föreslår att sammanlagt 260 miljoner kronor regleras genom en minskning av anslaget 1:1  
  
 Kommunalekonomisk utjämning  
  
 inom utgiftsområde 25. Bedömningen är att kostnaderna för kommun- och landstingssektorn understiger de nuvarande kostnaderna. 
  
 232 
  
 13.1.3 
  
 Omställningskostnader 
  
 Utredningen gör bedömningen att omställningsarbetet pågår under tre år. Omställningskostnaderna är svåra att uppskatta i nuläget men bedöms omfatta följande kostnader: 
  
 Lokal- och teknikanpassning av larmcentraler: kostnader för avveckling, anpassning och eventuell nyetablering av centraler. 
  
 Personal: kostnader i samband med omställning av larmcentraler: avveckling, rekrytering och utbildning av personal samt kostnader för dubbel bemanning under vissa perioder . 
  
 Omställning av central administration. 
  
 Utredningen bedömer att kostnaderna för omställningen uppgår till  
 30–50 
  miljoner kronor per år under omställningsperioden. Utredningen föreslår i avsnitt 11.14 att kostnaderna för omställningen belastar anslaget 2:4  
 Krisberedskap 
 . 
 Utredningen har som ett räkneexempel med hjälp av MSB tagit fram ett underlag kring de kostnader som kan uppstå vid etablering av helt nya larmcentraler. MSB:s underlag ger vid handen att nybyggda larmcentraler inklusive teknisk försörjning byggda enligt modern larmcentralsstandard representerar en kostnad om  
 1,5–2,5 
  miljoner kronor per operatörsplats och därutöver tillkommande ytor för kontor, drift och service. 
 6  
 Till detta kommer teknisk utrustning för larmhantering och dirigering. 
 För staten och för SKL Företag AB som ägare till SOS Alarm AB kan kostnader uppkomma i samband med omstruktureringen av bolaget. Dessa kostnader kan bedömas först när de båda ägarna har kommit överens om vilka förändringar som ska göras av bolaget. 
  
 6  
 Underlagsuppgifter till utredningen från MSB, mars 2013. 
 233 
  
 13.2 
  
 Konsekvenser för verksamhet och personal vid SOS Alarm 
  
 Utredningens förslag innebär att den alarmeringsverksamhet som avser  
 112-tjänsten, 
  vissa varnings- och informationstjänster inom krisberedskapsområdet samt samordning av alarmering till räddningsorgan ska övergå från SOS Alarm Sverige AB (SOS Alarm) till en ny statlig myndighet, Alarmeringsmyndigheten. Förslaget innebär vidare färre larmcentraler. Genomförandet omfattar en rad olika förberedande åtgärder som närmare redovisas i kapitel 14, Plan för genomförande. 
 Även om förändringen av verksamhetsform är omfattande innebär den att företagets kärnverksamhet, den egentliga alarmerings- verksamheten (blåljus), behålls samlad. Denna verksamhet motsvarar också merparten av bolagets verksamhet och personal. Utredningen bedömer därför att det är fråga om en övergång av verksamhet till ett annat organ, här en statlig myndighet, och att kriterierna för s.k. verksamhetsövergång är uppfyllda. För verksam- hetens personal bedöms detta innebära att de rättigheter och skyldigheter som följer av gällande anställningsvillkor övergår från den överlåtande arbetsgivaren till den mottagande arbetsgivaren, dvs. till den nya myndigheten. Det är dock den mottagande arbetsgivaren som slutligen gör bedömningen om det föreligger en verksamhetsövergång. Vid förändringen ska 6 b § lagen (1982:80) om anställningsskydd beaktas. 
 Förslaget om en ny struktur med färre larmcentraler kommer däremot att kunna innebära konsekvenser för personalen. Som tidigare redovisat föreslås att avvecklingen göras i en takt av  
 2–3 
  centraler per år. Även vad gäller gemensamma funktioner och stöd innebär utredningens förslag vissa kostnadseffektiviseringar. 
 Utredningen gör generellt bedömningen att organisations- förändringarna bör genomföras relativt snabbt, dock utan att risker för drift och säkerhet uppkommer, för att undvika kompetens- bortfall och effektnedgångar i verksamheten. Alarmeringsverk- samheten är till stora delar en tjänsteproduktion, där resurserna utgörs av personalens kunskaper, erfarenheter och personliga egenskaper och förmågor. För att kunna behålla denna kompetens i verksamheten är det viktigt att personal på olika nivåer i organisationen tidigt får god information om de förändringar som beslutas och tydliga planeringsförutsättningar för sitt eget arbete. 
 234 
  
 13.3 
  
 Konsekvenser för kommuner och landsting 
  
 Utredningens förslag om en statlig myndighet med övergripande ansvar för alarmering via 112 i nödsituationer syftar till att säkerställa en likvärdig tjänst, i hela landet. Bedömningen är att staten bör ansvara för en säker och effektiv mottagning och behandling av larm som avser mycket brådskande och akuta händelser som också kan kräva samordning mellan flera aktörer i samhället. Förslaget avser dock inte att förändra den grundläggande ansvarsfördelningen och kommunernas och landstings ansvar för räddningstjänst respektive hälso- och sjukvård. 
 De uppgifter som den nya myndigheten ska ansvara för kommer fortsatt att kräva en nära samverkan med kommuner och landsting. Utredningen föreslår att möjligheterna till samverkan i larm- behandlingen stärks. Det kan till exempel ske genom att de tekniska systemen för larmbehandling och informationsspridning utvecklas och att möjligheterna till samlokalisering utvidgas så att räddningsorganen kan ha egna arbetsplatser i larmcentralerna. Alarmeringsmyndigheten ska också kunna erbjuda stöd till räddningsorganen vid större händelser eller kris. 
 Vidare förutses alarmeringsverksamheten fortsatt att bedrivas i enlighet med de larmplaner och andra beslutsunderlag som kommuner och landsting utformar. Utredningen bedömer dock att den nya myndigheten i samverkan med räddningsorganen på sikt bör utveckla mer enhetliga beslutsstöd. 
 I några praktiska avseenden innebär förslagen emellertid förändringar för kommuner och landsting. De kommer inte längre att råda valfrihet i fråga om utförare av sådana alarmeringstjänster som avser brådskande och akuta larm via nödnummer 112 eller annan larmväg. Utredningen bedömer dock att kommuner och landsting fortsatt bör kunna ha andra kontaktpunkter eller funktioner dit ärenden vid behov kan vidarebefordras eller hänvisas. Detta kan exempelvis handla om sjukvårdsrådgivning eller liknande funktioner eller tjänster. 
 En annan förändring gäller formerna för insyn och inflytande över alarmeringsverksamheten. Som framgår av utredningens förslag (kapitel 11, avsnitt 11.5) behöver nya former för samverkan med kommuner och landsting utvecklas. 
 Samverkan skapar förutsättningar för en effektivare larm- behandling och effektiva räddningsinsatser. Det skapar också förutsättningar för ett effektivare samlat resursutnyttjande. Detta 
 235 
  
 var de grundläggande motiven för den samordning mellan stat, kommun och landsting som ledde fram till bildandet av ett gemensamt alarmeringsbolag. De ekonomiska konsekvenserna av utredningens förslag, se avsnitt 13.1.2, innebär att en reglering sker mellan staten och kommunsektorn för att finansiera myndighetens verksamhet. Den föreslagna regleringen motsvarar inte fullt ut den uppskattade kostnaden som kommuner och landsting i dag har för alarmeringstjänster inkl. larm- och ledningscentraler i egen drift eller med extern utförare, varför den samlade effekten bör bli gynnsam för kommuner och landsting. 
  
 13.4 
  
 Konsekvenser för berörda statliga myndigheter 
  
 Flera statliga myndigheter berörs av utredningens förslag. 
 Den föreslagna Alarmeringsmyndigheten och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB kommer att ha verksamheter som är beroende av varandra. Utredningens förslag innebär att Alarmeringsmyndighetens ansvar och uppgifter är avgränsat i förhållande till Mills uppgifter och det övergripande samordningsansvar som MSB har i fråga om samordning och stöd till myndigheter och olika aktörer i samhället vid olyckor och kriser. Utredningen föreslår att MSB utifrån sitt uppdrag och ansvar inom området samhällsskydd och krisberedskap ska vara kravställare när det gäller utvecklingen av en gemensam teknisk plattform. Detta arbete bör också ske samordnat med det arbete som MSB bedriver inom projektet Ledning och samverkan. Vidare kan det samverkansavtal som idag finns mellan MSB och SOS Alarm ersättas med olika samverkansformer enligt t ex. för- valtningslagens reglering om att varje myndighet skall lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. 
 7  
 De förslag och bedömningar som utredningen lämnar avseende MSB bedömer utredningen ligger väl i linje med myndighetens nuvarande ansvar och uppgifter, varför ingen särskild finansiering föreslås. När det gäller utredningens förslag om överföring om ansvaret för informationsnumret 113 13 föreslår utredningen dock att den uppgiften finansieras genom överföring av medel till Mills ramanslag. 
  
 7  
 6 § Förvaltningslag (1986:223) 
 236 
  
 I fråga om verksamheten i de räddnings- och ledningscentraler som Sjöfartsverket (JRCC) respektive Kustbevakningen ansvarar för föreslår utredningen att ansvaret för den inledande larm- behandlingen, dvs. mottagning, bedömning i stort, bör övergå till Alarmeringsmyndigheten. Detta innebär ingen förändring av myndigheternas ansvar för räddningsinsatsen. Den organisations- kommitté som tillsätts för att förbereda inrättandet av Alarmeringsmyndigheten (se kapitel 14) bör se över kostnadsfördelningen mellan myndigheterna med anledning av detta. 
 Den nya Polismyndigheten ska inleda sin verksamhet den 1 januari 2015, samtidigt som den förslagna Alarmeringsmyndigheten föreslås inrättas. I samband med förberedelserna av inrättandet av de båda myndigheterna bör möjligheterna prövas till närmare samverkan. Det kan gälla frågor om till exempel samlokalisering i gemensamma larmcentraler och teknikanpassning. 
 Som utredningen tidigare berört (se avsnitt 11.7) skulle en samlokalisering kunna övervägas på de orter där både Alarmeringsmyndigheten och länsstyrelsernas lokaler för kris- ledning finns. 
 Utredningens förslag kommer också innebära konsekvenser för myndigheter med uppgifter inom samhällets krisberedskap. De tjänster som SOS Alarm utför på uppdrag av dessa myndigheter kommer att vara Alarmeringsmyndighetens ansvarsområde. Vidare kommer beslut om lokalisering av de regionala larmcentralerna ha betydelse för samverkan med myndigheterna. 
  
 13.5 
  
 Konsekvenser för företagande m.m. 
  
 Utredningens förslag innebär att endast den myndighet som regeringen bestämmer, i förslaget Alarmeringsmyndigheten, får utföra larmtjänster som avser larm på nödnummer 112 eller annan larmväg. Konsekvensen av det är att möjligheten att bedriva larmtjänster inom detta område begränsas för privata företag. Som redovisat i skälen för utredningens förslag (kapitel 11) är motivet att säkerställa säkra och likvärdiga alarmeringsförhållande i hela landet. Enligt förslaget ska den nya myndighetens verksamhet inriktas på mottagning och bedömning av sådana larm som bedöms vara akuta och mycket brådskande att direkt åtgärda. För andra 
 237 
  
 typer av larm där behovet av åtgärd inte bedöms vara brådskande ska larmärendet kunna vidarebefordras till ansvarigt räddnings- organ eller ansvarig myndighet. Innebörden är att det fortfarande kommer att finnas möjlighet för privata utförare att på uppdrag av t.ex. kommuner eller landsting bedriva sjukvårdsrådgivning eller andra rådgivnings- och informationstjänster. 
 Utredningen bedömer att förslaget sammantaget inte innebär någon omfattande inskränkning av möjligheten för företagande. Den egentliga alarmeringsverksamheten –  
 112-tjänsten 
  och bedömning och dirigering av olika räddningsinsatser – utgör en begränsad del av den totala marknaden för olika former av larmtjänster eller sjukvårdstjänster. Ett utvidgat utrymme för företagande kommer att uppstå inom larmtjänster, säkerhetslarm och jourtelefoni där SOS Alarm hittills har bedrivit verksamhet. Utredningens förslag innebär att sådan verksamhet inte ska ingå i den nya myndigheten. Utrymmet för kommersiella aktörer kommer därför att öka inom denna marknad. 
  
 13.6 
  
 Konsekvenser för enskilda 
  
 Utredningen bedömer att förslagen om de genomförs, kommer att förbättra den enskildes säkra och lika rätt att få kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation. Individen ska inte bara känna sig trygg då det gäller att kunna få kontakt med samhällets hjälporgan, individen ska också veta att kedjan hålls samman och att nödanrop behandlas. Alarmeringsmyndigheten ska skapa en nationell likabehandling av inkommande nödanrop och rättstryggt bemötande av enskilda utan utrymme för andra intressen. Statens kärnverksamhet blir tydlig och uppenbar, med individen i centrum utan behov av sådana hänsynstaganden som en i tid och rum konkurrerande affärsverksamhet kan innebära. Systemet kan ges den rättssäkra och transparanta utformning som kännetecknar statlig verksamhet och myndighetsutövning. Med detta följer också individens möjlighet och rätt att ta del av verksamhetens inre förhållanden, där statliga regler för offentlighet och sekretess tillämpas. Utredningen bedömer att detta inte enbart ger önskade verksamhetseffekter utan också bidrar till att öka den individuella tryggheten och tilliten till samhället. 
 238 
  
 13.7 
  
 Övriga konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Effekter på sysselsättning och offentlig service 
 Utredningens förslag kan ge effekter på sysselsättningen i vissa delar av landet. Sysselsättningseffekterna bedöms dock bli relativt begränsade på lokal nivå. Det innebär också att effekterna på befintlig anknytande tjänsteverksamhet bedöms bli av mindre omfattning på de orter där centraler avvecklas. En positiv effekt kan uppstå på de orter där de framtida larmcentralerna förstärks eller nyetableras. Den aggregerade effekten på ekonomin torde vara neutral. 
 Utredningen har inte funnit att förslagen strukturellt påverkar förhållanden som rör brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet i samhället, annat än att den nya verksamheten bedöms kunna fungera effektivare och att polisiära och andra hjälpinsatser vid behov snabbt kan larmas ut. Inte heller bedöms någon påverkan uppstå på förutsättningarna för jämställdheten mellan könen i samhället eller inom alarmeringsorganisationen. Av de anställda på SOS Alarm AB utgjorde drygt hälften, eller 59 procent kvinnor (2011). För ledningsfunktioner gällde dock det omvända för- hållandet. 
 8  
 Åtskilligt talar för att en alarmeringstjänst i myndighets- form genom de statliga regelverk och incitament som gäller kommer att arbeta för att bibehålla och om möjligt förbättra en jämställd arbetsfördelning bland medarbetare och ledning. 
 Utredningen bedömer inte att de föreslagna förändringarna negativt påverkar möjligheten att nå de integrationspolitiska målen i samhället. Den effektivisering som koncentrationen till färre larmcentraler med högre kapacitet kan snarare ge ytterligare stöd för att nå samhällsmål med fokus på individer och utsatta grupper. Förslaget om att den nya myndigheten genom utvidgade tolk- tjänster ska kunna erbjuda bättre service till alla medborgare syftar bland annat till att skapa bättre förutsättningar för att kunna ge adekvat hjälp till personer med utländsk bakgrund. 
  
 8  
 SOS Alarms hållbarhets- och årsredovisning 2011, s. 52. 
 239 
 14 Plan för genomförande 
  
 14.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningens förslag innebär att en ny statlig myndighet, Alarmeringsmyndigheten, inrättas med uppdrag att utföra alarmering och säkerställa en säker, snabb och effektiv behandling av larm på nödnummer 112. Förslaget innebär att den nya myndigheten övertar ansvaret för  
 112-tjänsten, 
  vissa varnings- och informationstjänster samt samordning av alarmering från SOS Alarm Sverige AB (SOS Alarm). Förslaget innebär vidare en förändring av organisationen till färre larmcentraler. Den nya myndigheten föreslås inleda sin verksamhet den 1 januari 2015. 
 Genomförandet av utredningens förslag behöver förberedas och genomföras i flera steg som omfattar dels omstruktureringen av SOS Alarm och inrättandet av den nya myndigheten men också den föreslagna förändringen av antalet larmcentraler. Parallellt ska nya regler och finansiella ramar för verksamheten beslutas. 
 Utredningens bedömning är att förändringarna genomförs under en relativt kort tidsperiod för att undvika osäkerhet, kompetens och effektnedgångar i verksamheten, som ytterst skulle kunna innebära risker för säkerheten i alarmeringsverksamheten. Genomförandet av förändringarna behöver ske på ett sätt som säkerställer upprätthållandet av och förtroendet för en samhälls- kritisk verksamhet. I alla faser av genomförandet måste den operativa verksamhetens funktionalitet säkras. Av stor vikt är också att kunna behålla den kompetens och resurser i verk- samheten som utgörs av verksamhetens personal, operatörer, teknisk och administrativ kompetens och ledningsfunktioner. Genom att förändringen får konsekvenser för flera aktörer i samhället krävs en process präglad av god information, öppenhet och dialog gentemot ansvariga myndigheter, räddningsorgan och organisationer. 
 241 
  
 14.2 
  
 Omstrukturering av SOS Alarm och bildande av ny myndighet 
  
 När det gäller förändringar av inriktningen av verksamheten i bolaget SOS Alarm och dess organisation gäller som förutsättning att staten måste inleda förhandlingar med företrädare för Sveriges Kommuner och Landsting, SKL, som genom förvaltningsbolaget SKL Företag AB äger 50 % av aktierna i SOS Alarm. För formella förhandlingar krävs att regeringen har mandat från riksdagen, då det kan röra förändringar i statens ägande och rör förändringar av verksamheten i bolaget. 
 Omstruktureringen av bolaget SOS Alarm kan göras på flera sätt. Staten kan förvärva samtliga aktier i bolaget och därefter genomföra de omstruktureringar som krävs för att bilda den nya myndigheten. Sådana verksamheter som inte ska ingå i den nya myndigheten kan kvarstå i bolaget eller avyttras. Ett alternativ är att staten endast förvärvar de delar av bolagets verksamhet som ska ingå i den nya myndigheten, och att bolaget i övrigt fortsätter sin verksamhet. 
 Förberedelserna av bildandet av den nya myndigheten inleds så snart som riksdag och regering fattat nödvändiga beslut om inriktningen av den nya myndigheten. Ett första steg är att regeringen tillsätter en organisationskommitté eller uppdrar åt en särskild utredare att förbereda och genomföra myndighetens bildande. I ett sådant uppdrag ingår vanligen att lämna förslag till organisation för myndigheten, närmare beräkna kostnader för verksamheten och föreslå finansiering av dessa. I uppdraget kan även ingå att genomföra de praktiska förberedelser som är nödvändiga för att verksamheten ska kunna inledas, t.ex. rekrytering av personal, lokaliseringsfrågor. 
  
 14.3 
  
 Förändringen av larmcentralerna 
  
 Utredningen föreslår en struktur med färre och större larm- centraler. Motivet är att öka verksamhetens effektivitet, säkerställa korta svarstider och larmbehandlingstider och stärka larm- centralernas kompetens och uthållighet. En struktur med större och robusta larmcentraler kan också på sikt kunna utvecklas till baser för regional samverkan i vardag och vid större händelser eller kriser. Den struktur som läggs fast bör vara anpassad till långsiktiga 
 242 
  
 behov och förutsättningar. Mot denna bakgrund föreslår utred- ningen att antalet larmcentraler reduceras från nuvarande 15 centraler år 2013 till  
 5–7 
  larmcentraler. 
 Som tidigare redovisat har SOS Alarm under perioden 2012– 2013 genomfört en omställning av tre centraler. På grundval av erfarenheter i Finland planerades en avveckling av  
 2–3 
  centraler per år. I praktiken gick omställningen snabbare än beräknat och kunde genomföras under mindre än ett år (cirka nio månader). 
 Erfarenheterna från omställningen visar att risken är stor att verksamheten tappar kompetent personal om förändringen tar lång tid. Vidare är det viktigt att under processen kunna tydliggöra de långsiktiga målen för verksamheten, och motiven till att förändringen genomförs. SOS Alarm har i genomförandet arbetat i en särskild genomförandegrupp, som haft representanter från olika personalgrupper inklusive verksamma operatörer. På detta sätt har förändringar i arbetsrutiner och processer kunnat förankras och gemensamt utvecklas. 
 Utredningens bedömning är att erfarenheterna från det nyligen genomförda omställningsarbetet i SOS Alarm bör ligga till grund för den fortsatta omstrukturering som nu föreslås. Inriktningen bör således vara att  
 2–3 
  larmcentraler avvecklas per år. Genomförandet behöver planeras och genomföras så att en stabil drift kan säkerställas före, under och efter omstruktureringen av varje larmcentral. Tekniskt sett finns redan förutsättningar för en fortsatt omstrukturering genom att  
 112-trafiken 
  är samlad till ett mindre antal noder i systemet. Det praktiska genomförandet bör kunna ske i särskilda projektgrupper med bred representation från olika kompetenser och personalgrupper. I genomförandearbetet behöver det också planeras för en dialog och samråd med räddningsorgan och andra myndigheter som berörs av förändringarna. 
 För att undvika risken för kompetensbortfall och effektnedgång i verksamheten kan det övervägas om inte omstruktureringen av larmcentralerna kan påbörjas innan den nya myndigheten inrättas. En möjlighet är att låta den organisationskommitté eller särskilda utredare (jfr ovan) som får uppdraget att förbereda och genomföra myndighetens bildande också får uppdraget att inleda omstruktureringen av larmcentralerna redan under 2014. 
 243 
  
 14.4 
  
 Handlingsplan 
  
 Med utgångspunkt i utredningens förslag att den nya myndigheten ska inrättas den 1 januari 2015 kan följande tidsplan redovisas. 
 Utredningen lämnar sitt förslag till regeringen senast den 30 april 2013. Förslag remitteras eller blir på annat sätt föremål för samråd med berörda myndigheter på central, regional och lokal nivå samt berörda organisationer och aktörer i övrigt. Förslag och utfall av remiss eller samråd bereds i Regeringskansliet inför behandling i budgetpropositionen för år 2014. Parallellt behöver en dialog inledas med företrädare för SKL. 
 I budgetpropositionen för 2014 redovisar regeringen förslag till förändring av alarmeringsverksamheten och begär riksdagens mandat att inleda förhandlingar med SKL om SOS Alarm AB:s verksamhet och eventuella finansiella frågor med anledning av den planerade omstruktureringen av bolaget. Regeringen redovisar även den planerade inriktningen av arbetet för att förbereda den nya myndigheten, dvs. tillsättande av organisationskommitté. (Medel för myndighetens verksamhet (förvaltningsanslag) behöver dock inte behandlas förrän i nästa års budgetproposition. 
 Under förutsättning att riksdagen har beslutat i enlighet med regeringens förslag kan förhandlingar med SKL inledas i början av år 2014. Förhandlingarna kan väntas pågå under någon eller några månader innan enighet om en lösning kan uppnås. Om enighet inte kan uppnås är alternativet ett skiljedomsförfarande, innebärande en värdering av bolaget och fastställande av köpeskilling. 
 Parallellt tillsätter regeringen en organisationskommitté eller särskild utredare med uppgift att förbereda inrättandet av den nya myndigheten. Organisationskommittén bör kunna rapportera sitt arbete i flera faser. Ett underlag om myndighetens kostnader och finansiering behöver sannolikt rapporteras till regeringen under våren 2014, liksom förslag till myndighetsinstruktion och regleringsbrev, för att kunna ligga till grund för regeringens förslag till förvaltningsanslag i budgetpropositionen för år 2015. 
 244 
 Kommittédirektiv 2011:106 
 Översyn av samhällets alarmeringstjänst 
 Beslut vid regeringssammanträde den 1 december 2011 
 Sammanfattning 
 En utredare ska se över samhällets alarmeringstjänst. Syftet med översynen är att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. Utredaren ska kartlägga samhällets alarmeringstjänst, pröva och föreslå i vilken organisationsform verksamheten ska bedrivas. 
 Uppdraget ska redovisas senast den 14 december 2012. 
  
 SOS-tjänsten 
  
 Maddox 
  infördes efter ett beslut i riksdagen 1956 (prop. 1956: 1 bil. 27, SU 1956:9, rskr 1956:155). Genom riksdagsbeslutet infördes ett gemensamt nödnummer för de olika hjälporganen, polis, räddningstjänst och ambulans. Sverige blev först i världen med ett särskilt gemensamt nödnummer. Televerket svarade för  
 SOS-tjänsten 
  och inrättade särskilda förmedlingsfunktioner vid telestationerna. 
 Riksdagen beslutade 1972 att  
 SOS-tjänsten 
  skulle föras över till länsalarmeringscentraler samt godkände avtal mellan Televerket, Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet om bildande av ett alarmeringsbolag (prop. 1972: 129, TU 1972: 20, rskr 1972: 329). Reformen byggde på ett förslag från Räddningstjänstutredningen (SOU 1971:50). 
 245 
  
 Med uppgift att driva länsalarmeringscentralerna bildades 1973 SOS Alarm AB med staten, Svenska kommunförbundet och Landstingsförbundet som ägare. 
 År 1994 bytte bolaget namn till SOS Alarm Sverige AB och bolaget blev mer uttalat ett affärsdrivande bolag. Samtidigt tecknades ett alarmeringsavtal mellan staten och bolaget. Avtalets syfte är att säkerställa en effektiv alarmeringstjänst och ge möjlighet att tillkalla eller komma i förbindelse med polis, statlig och kommunal räddningstjänst samt ambulans. Genom alarmeringsavtalet, som löper tills vidare, garanteras bl.a. SOS- tjänsten.  
 SOS-tjänsten 
  innefattar att svara på nödanropsnumret 112, genomföra en primär intervju där  
 SOS-operatören 
  reder ut behovet av hjälp och den ungefärliga belägenheten för hjälpinsatsen, fastställa vem som ska ansvara för att lämna den hjälp som behövs samt att vidarekoppla samtalet till ansvarigt hjälporgan. 
 År 2008 reviderades alarmeringsavtalet i viss utsträckning. I det nya avtalet tydliggörs att SOS Alarm Sverige AB är en viktig resurs i samhällets krisberedskap. Det ställs även krav på att SOS Alarm Sverige AB ska kunna tillhandahålla landstäckande kommunikation i Sveriges nationella radiokommunikationssystem för samverkan och ledning, White. Vidare krävs att bolaget kan administrera, utveckla och erbjuda samordningstjänster inom systemet. Slutligen ska SOS Alarm Sverige AB på uppdrag av behöriga myndigheter vidareförmedla information till beredskaps- och lednings- funktionerna vid centrala statliga myndigheter med särskilt ansvar för krisberedskap enligt förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. I avtalet åtar sig SOS Alarm Sverige AB också att aktivt medverka i statens kommande projekt med syfte att utveckla metoder för kriskommunikation vid större händelser. 
 I alarmeringsavtalet anges vidare att samtliga kommuner, landsting och statliga räddningsorgan ska kunna träffa särskilda avtal för utalarmering, prioritering och dirigering av räddnings- resurser. 
 SOS Alarm Sverige AB ägs i dag gemensamt med hälften vardera av svenska staten och SKL Företag AB, ett av förbundet Sveriges Kommuner och Landsting helägt bolag. Inom Regeringskansliet ansvarar Finansdepartementet för statens ägande i bolaget medan Försvarsdepartementet förvaltar alarmeringsavtalet. 
 Samtliga kommunala räddningstjänster har valt att träffa avtal med SOS Alarm Sverige AB. Fram till oktober 2011 har samtliga landsting valt att träffa avtal med bolaget för utalarmering av 
 246 
  
 ambulanser. Under hösten 2010 fattade landstingen i Uppsala, Södermanland och Västmanland och Gotlands kommun beslut om att från november 2011 anlita en annan operatör än SOS Alarm Sverige AB, MedHelp AB, när det gäller prioritering av vård- ärenden samt dirigering av ambulans. Polisiära räddningsresurser utalarmeras i polisens egen regi. Sjö- och flygräddningstjänstens resurser utalarmeras normalt via Sjöfartsverket. Miljöräddningstjänstens resurser utalarmeras normalt via Kustbevakningen. 
 Nuvarande reglering 
 De senaste tio åren har såväl EU:s som Sveriges former och regler för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap förändrats. Bland annat ersattes räddningstjänstlagen 2004 av lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Två år senare tillkom förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap samt lagen (2006:544) och förordningen (2006:637) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. Förordningen (2007:825) med länsstyrelse- instruktion beslutades året därefter. 
 Bestämmelser om alarmeringstjänster finns bl.a. i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och polislagen (1984:387). För regionala alarmerings- centraler finns lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. 
 I lagen om skydd mot olyckor anges att kommuner och statliga myndigheter som svarar för räddningstjänst ska se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. Enligt hälso- och sjukvårdslagen ska hälso- och sjukvården vara lätt tillgänglig och så organiserad att allmänheten lätt kan komma i kontakt med vårdgivaren. Detta kräver bl.a. att det finns anordningar för en effektiv alarmering av ambulanssjukvården. Enligt polislagen är det polisens uppgift att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen. 
 247 
  
 Behovet av en utredning 
 Regeringen har i propositionen Stärkt krisberedskap - för säkerhets skull angett att det finns skäl att initiera en översyn av alarmerings- avtalet mellan staten och SOS Alarm Sverige AB och anpassa det till den utveckling som skett av krisberedskapen (prop. 2007/08:92, bet. 2007/08:FöU12, rskr. 2007/08:193). 
 Mot bakgrund av utvecklingen inom området skydd mot olyckor och krisberedskap samt de behov av alarmering och kommunikation som finns inom detta område samt den tekniska utvecklingen av bl.a. kommunikationsmöjligheter som skett under senare år bör en översyn av samhällets alarmeringstjänst genom- föras för att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. 
 Nuvarande organisationsform, avtalsformer och ägarför- hållanden för samhällets alarmeringstjänst har inte genomgripande prövats sedan SOS Alarm Sverige AB bildades. Företaget bedriver i dag sitt uppdrag med stöd av alarmeringsavtalet och med en statlig ersättning. Sedan alarmeringsavtalet ingicks har såväl den nationella lagstiftningen som EU:s regelverk om offentlig upphandling och statsstöd ändrats. Det bör utredas om nuvarande organisation av alarmeringstjänsten är förenlig med dessa regler. 
 Uppdraget 
 En särskild utredare ska se över samhällets alarmeringstjänst. Syftet med översynen är att säkerställa att alarmeringstjänsten fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. En samordnad alarmeringstjänst ska eftersträvas för att främja stärkt samverkan, minimera hanteringstider och skapa förutsättningar för ett optimalt nyttjande av samhällets samlade resurser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa. En samordnad alarmeringstjänst är en viktig grund för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap. 
 Utredaren ska kartlägga nuvarande alarmeringstjänst och anknytande tjänster såsom utalarmering av resurser för hjälp- insatser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa, krisberedskaps- tjänster samt varnings- och informationstjänster. Konsekvenser av att flera operatörer tillhandahåller tjänster för utalarmering, 
 248 
  
 prioritering och dirigering m.m. ska beskrivas. Samhällets alarmeringstjänsts roll i samhällets krisberedskap ska klargöras. 
 Utredaren ska bedöma och föreslå vilka delar inom allmän ordning, säkerhet och hälsa som ska ingå i samhällets alarmerings- tjänst för att säkerställa: 
  
 de enskildas säkra och lika rätt till att få kontakt med samhällets hjälporgan i en nödsituation, 
  
 samhällets behov av samverkan och en samordnad hantering vid olika typer av nödlägen, 
  
 en effektiv, säker, sammanhållen och obruten larmkedja, 
  
 möjligheten till förutsättningar för en aktuell bild över sam- hällets samlade resurser för hjälpinsatser inom allmän ordning, säkerhet och hälsa samt 
  
 möjligheten för en aktuell bild över vilka insatser som pågår inom allmän ordning, säkerhet och hälsa och att denna information kan tillhandahållas myndigheter som har behov av uppgifterna för sin verksamhet. 
  
 Utredaren ska vidare bedöma och föreslå vilka krisberedskaps- tjänster som ska ingå i samhällets alarmeringstjänst. 
 Med beaktande av uppdragets betydelse för allmän ordning, säkerhet och hälsa, ingår det i uppdraget att pröva och föreslå hur alarmeringstjänsten i samhället ska vara organiserad. Utredaren ska ta ställning till hur det offentliga åtagandet bör avgränsas och utformas samt hur denna verksamhet bör organiseras och finansieras. Även ansvarsfördelningen mellan staten, kommunerna och landstingen ska analyseras. I uppdraget ingår också att, föreslå ekonomiska mål för verksamheten. Utredaren ska beakta de kriterier för fortsatt statligt ägande som framgår av budget- propositionen för 2007 (prop. 2006/07:1 utg.omr. 24 avsnitt 3.13.1). 
 Utredaren ska vidare pröva och föreslå hur alarmeringstjänsten ska finansieras, bl.a. med hänsyn till nationell lagstiftning och EU:s regelverk om offentlig upphandling och statsstöd. 
 Utredaren ska slutligen föreslå regler för uppföljning och tillsyn av verksamheten för att säkerställa en kontinuerlig kvalitetssäkring. 
 Utredaren ska utifrån sina förslag även redovisa nödvändiga författningsändringar. 
 249 
  
 Konsekvensbeskrivningar 
 Med beaktande av alarmeringstjänstens betydelse för samhällets skydd mot olyckor och krisberedskap samt för den enskilde, ska utredaren redovisa en analys över vilka konsekvenser förslagen medför. I denna ska även ekonomiska och organisatoriska förändringar ingå. Vidare ska utredaren redovisa hur förslagen ska finansieras. I det fall förslagen medför ökade kostnader för staten ska förslaget till finansiering ske från berörda utgiftsområden. Om utredaren med hänsyn till utredningens samlade resultat bedömer att ett förslag till finansiering inte är genomförbart inom berörda utgiftsområden, får även andra finansieringsförslag lämnas. Utredaren ska också bedöma tiden för genomförande av de förslag som lämnas. 
 Samråd och redovisning av uppdraget 
 Utredaren ska samverka med Kustbevakningen, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Rikspolisstyrelsen, Sjöfartsverket, Socialstyrelsen, Strålsäkerhetsmyndigheten, Post- och tele- styrelsen, SOS Alarm Sverige AB och Sveriges Kommuner och Landsting samt med övriga berörda. 
 Uppdraget ska redovisas senast den 14 december 2012. 
 (Försvarsdepartementet) 
 250 
 Kommittédirektiv 2012:28 
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om översyn av samhällets alarmeringstjänst 
 Beslut vid regeringssammanträde den 4 april 2012 
 Förlängd tid för uppdraget 
 Regeringen beslutade den 1 december 2011 kommittédirektiv om en översyn av samhällets alarmeringstjänst (dir. 2011:106). Enligt utredningens direktiv skulle uppdraget redovisas senast den 14 december 2012. 
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska i stället redovisas senast den 30 april 2013. 
 (Försvarsdepartementet) 
 251 
  
 Statens offentliga utredningar 2013 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Förändrad hantering av importmoms. Fi. 
  
 2. 
  
 Patientlag. S. 
  
 3. 
  
 Trängselskatt – delegation, sanktioner och utländska fordon. Fi. 
  
 4. 
  
 Tillstånd och medling. Ju. 
  
 5. 
  
 Djurhållning och miljön 
  
 – hantering av risker och möjligheter med stallgödsel. L. 
  
 6. 
  
 Att förebygga och hantera finansiella kriser. Fi. 
  
 7. 
  
 Skärpningar i vapenlagstiftningen. Ju. 
  
 8. 
  
 Den svenska veteranpolitiken 
  
 Statligt bidrag till frivilliga organisationer som stödjer veteransoldater och anhöriga. Fö. 
  
 9. 
  
 Riksbankens 
  
 finansiella oberoende och balansräkning. Fi. 
  
 10. 
  
 Rätta byggfelen snabbt! 
  
 – 
  
 med effektivare förelägganden och försäkringar. S. 
  
 11. 
  
 Kunskapsläget på Kärnavfallsområdet 2013. Slutförvarsansökan under prövning: kompletteringskrav 
  
 och framtidsalternativ. M. 
  
 12. 
  
 Goda affärer – en strategi för hållbar, offentlig upphandling. Fi. 
  
 13. 
  
 Ungdomar utanför gymnasieskolan 
  
 – 
  
 ett förtydligat ansvar för stat och kommun. U. 
  
 14. 
  
 En översyn inom Sevesoområdet 
  
 – 
  
 förslag till en förstärkt organisation för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Fö. 
  
 15. 
  
 För framtidens hälsa – en ny läkarutbildning. U. 
  
 16. 
  
 Effektivare konkurrenstillsyn. N. 
  
 17. 
  
 Brottmålsprocessen. Del 1 och 2. Ju. 
  
 18. 
  
 Regeringsbeslut av ett statsråd – SRÄ. Fö. 
  
 19. 
  
 Mera glädje för pengarna. Ku. 
  
 20. 
  
 Kommunal vuxenutbildning på grundläggande nivå – en översyn för ökad individanpassning och effektivitet. U. 
  
 21. 
  
 Internationell straffverkställighet. Ju. 
  
 22. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
  
 – 
  
 samordning och digital samverkan. N. 
  
 23. 
  
 Ersättning vid läkemedelsskador och miljöhänsyn i läkemedelsförmånerna. S. 
  
 24. 
  
 E-röstning 
  
  och andra valfrågor. Ju. 
  
 25. 
  
 Åtgärder för ett längre arbetsliv. +Lättläst + Daisy. S. 
  
 26. 
  
 Fri att leka och lära 
  
 – 
  
 ett målinriktat arbete för barns ökade säkerhet i förskolan. U. 
  
 27. 
  
 Vissa frågor om gode män och förvaltare. Ju. 
  
 28. 
  
 Försäkring på transportområdet i krig och kris. Fi. 
  
 29. 
  
 Det svenska medborgarskapet. A. 
  
 30. 
  
 Det tar tid 
  
 – 
  
 om effekter av skolpolitiska reformer. U. 
  
 31. 
  
 En digital agenda i människans tjänst 
  
 – 
  
 Sveriges digitala ekosystem, dess aktörer och drivkrafter. N. 
  
 32. 
  
 Budgetramverket 
  
 – 
  
 uppfyller det EU:s direktiv? Fi. 
  
 33. 
  
 En myndighet för alarmering. Fö. 
  
 Statens offentliga utredningar 2013 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Tillstånd och medling. [4] Skärpningar i vapenlagstiftningen. [7] Brottmålsprocessen. Del 1 och 2. [17] Internationell straffverkställighet. [21]  
 E-röstning 
  och andra valfrågor. [24] 
 Vissa frågor om gode män och förvaltare. [27] 
 Försvarsdepartementet 
 Den svenska veteranpolitiken 
 Statligt bidrag till frivilliga organisationer som stödjer veteransoldater och anhöriga. [8] 
 En översyn inom Sevesoområdet 
 – förslag till en förstärkt organisation för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. [14] 
 Regeringsbeslut av ett statsråd – SRÄ. [18] En myndighet för alarmering. [33] 
 Socialdepartementet 
 Patientlag. [2] 
 Rätta byggfelen snabbt! 
 – med effektivare förelägganden och försäkringar. [10] 
 Ersättning vid läkemedelsskador och miljöhänsyn i läkemedelsförmånerna. [23] 
 Åtgärder för ett längre arbetsliv. + Lättläst + Daisy. [25] 
 Finansdepartementet 
 Förändrad hantering av importmoms. [1] 
 Trängselskatt – delegation, sanktioner och utländska fordon. [3] 
 Att förebygga och hantera finansiella kriser. [6] 
 Riksbankens finansiella oberoende och balansräkning. [9] 
 Goda affärer – en strategi för hållbar, offentlig upphandling. [12] 
 Försäkring på transportområdet i krig och kris. [28] 
 Budgetramverket 
 – uppfyller det EU:s direktiv? [32] 
 Utbildningsdepartementet 
 Ungdomar utanför gymnasieskolan 
 – ett förtydligat ansvar för stat och kommun. [13] 
 För framtidens hälsa – en ny läkarutbildning. [15] 
 Kommunal vuxenutbildning på grundläggande nivå – en översyn för ökad individanpassning och effektivitet. [20] 
 Fri att leka och lära 
 – ett målinriktat arbete för barns ökade säkerhet i förskolan. [26] 
 Det tar tid 
 – om effekter av skolpolitiska reformer. [30] 
 Landsbygdsdepartementet 
 Djurhållning och miljön 
 – hantering av risker och möjligheter med stallgödsel. [5] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på Kärnavfallsområdet 2013. Slutförvarsansökan under prövning: kompletteringskrav och framtidsalternativ. [11] 
 Näringsdepartementet 
 Effektivare konkurrenstillsyn. [16] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
  
 – 
  
 samordning och digital samverkan. [22] En digital agenda i människans tjänst 
  
 – 
  
 Sveriges digitala ekosystem, dess aktörer och drivkrafter. [31] 
  
 Kulturdepartementet 
 Mera glädje för pengarna. [19] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Det svenska medborgarskapet. [29]