sou 2021 90  
  
 En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription 
  
 BETÄNKANDE AV 
  
 PRESKRIPTIONSUTREDNINGEN 
  
 SOU 2021:90 
  
 En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription 
  
 Betänkande av Preskriptionsutredningen 
  
 Stockholm 2021 
  
 SOU 2021:90 
  
 SOU och Ds finns på regeringen.se under Rättsliga dokument. 
  
 Svara på remiss – hur och varför 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02). 
  
 Information för dem som ska svara på remiss finns tillgänglig på regeringen.se/remisser. 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet 
  
 Omslag: Walker 
  
 Tryck och remisshantering: Walker, Stockholm 2021 
  
 ISBN  
 978-91-525-0267-9 
  (tryck) 
  
 ISBN  
 978-91-525-0268-6 
  (pdf) 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för Justitiedepartementet 
  
 Den 10 september 2020 bemyndigade regeringen chefen för Justitie- departementet, statsrådet Meyer, att ge en särskild utre- dare i uppdrag att genomföra en översyn av den straffrättsliga regler- ingen om preskription i brottsbalken. Regeringen beslutade samtidigt om direktiv för utredningen (dir. 2020:91). Den 1 juli 2021 beslutade regeringen om tilläggsdirektiv för utredningen (dir. 2021:52). Av detta följer att utredaren särskilt ska överväga om reglerna om preskrip- tion av utdömda fängelsestraff helt ska avskaffas. 
  
 Till särskild utredare förordnades den 10 september 2020 justitie- kanslern Santos. 
  
 Den 7 oktober 2020 förordnades ämnesrådet Herring vid Justitiedepartementet som sakkunnig i utredningen. Till experter i utredningen förordnades beslutsfattaren Simpson vid Brotts- offermyndigheten, advokaten Smith, byråchefen Bates vid Åklagarmyndigheten, kriminalkommissarien Williams och verksamhetsexperten Williams vid Polis- myndigheten, chefsrådmannen Navarro vid Solna tingsrätt, professorn Brown vid Uppsala universitet och enhets- chefen och bioteknikern Rios vid Rättsmedicinalverket. Herring entledigades från sitt uppdrag den 1 februari 2021 och rättssakkunnig Harris vid Justitiedepartementet utsågs i hans ställe. Den 8 juli 2021 förordnades sektionschefen Lee vid Kriminalvården till expert i utredningen. 
  
 Som sekreterare i utredningen anställdes den 10 september 2020 kanslirådet Powers. 
  
 Utredningen har antagit namnet Preskriptionsutredningen. Här- med överlämnas betänkandet En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription (SOU 2021:90). De sakkunniga och experterna har i 
  
 huvudsak ställt sig bakom utredningens överväganden och förslag. Betänkandet har därför formulerats i  
 vi-form. 
  
 Utredningens uppdrag är därmed slutfört. 
  
 Stockholm i oktober 2021 
  
 Santos 
  
 /Emma Hansen 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 23 
  
 1 
  
 Författningsförslag..................................................... 
  
 31 
  
 1.1 
  
 Förslag till lag om ändring i brottsbalken ............................. 
  
 31 
  
 1.2 
  
 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69) .... 
  
 40 
  
 1.3Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) 
  
 om internationellt samarbete rörande verkställighet 
  
 av brottmålsdom ..................................................................... 
  
 43 
  
 1.4Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) 
  
 om internationellt samarbete rörande kriminalvård 
  
 i frihet ...................................................................................... 
  
 46 
  
 1.5Förslag till lag om ändring i bötesverkställighetslagen 
  
 (1979:189) ............................................................................... 
  
 48 
  
 1.6Förslag till lag om ändring i lagen (1996:517) 
  
 om begränsning av tillämpningen av svensk lag 
  
 vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg .............. 
  
 49 
  
 1.7Förslag till lag om ändring i lagen (1998:620) 
  
 om belastningsregister ............................................................ 
  
 50 
  
 1.8 
  
 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (2005:551) ....... 
  
 52 
  
 1.9 
  
 Förslag till lag om ändring i bidragsbrottslagen (2007:612)..... 
  
 54 
  
 1.10Förslag till lag om ändring i lagen (2015:96) 
  
 om erkännande och verkställighet av frihetsberövande 
  
 påföljder inom Europeiska unionen....................................... 
  
 55 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.11 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2018:672) 
  
 om ekonomiska föreningar .................................................... 
  
 57 
  
 1.12 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2018:1693) 
  
 om polisens behandling av personuppgifter inom 
  
 brottsdatalagens område ........................................................ 
  
 58 
  
 1.13 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1999:1134) om belastningsregister ...................................... 
  
 60 
  
 1.14 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (2018:1746) om kriminalvårdens behandling 
  
 av personuppgifter inom brottsdatalagens område .............. 
  
 61 
  
 1.15Förslag till förordning om ändring i förordningen (2018:1942) om polisens behandling av personuppgifter 
  
 inom brottsdatalagens område............................................... 
  
 63 
  
 1.16 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (2019:1235) om Säkerhetspolisens behandling 
  
 av personuppgifter.................................................................. 
  
 64 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och arbete ................................ 
  
 65 
  
 2.1 
  
 Vårt uppdrag ........................................................................... 
  
 65 
  
 2.2 
  
 Utredningens arbete............................................................... 
  
 66 
  
 2.3 
  
 Betänkandets disposition ....................................................... 
  
 66 
  
 3 
  
 Gällande rätt ............................................................. 
  
 69 
  
 3.1 
  
 Åtalspreskription.................................................................... 
  
 69 
  
 3.1.1 
  
 Tiderna för åtalspreskription.................................. 
  
 70 
  
 3.1.2Särskilt om de preskriptionshindrande 
  
 åtgärderna ................................................................ 
  
 71 
  
 3.2 Beräkning av preskriptionstiden............................................ 
  
 73 
  
 3.2.1Preskriptionstiden vid vissa sexualbrott 
  
 mot barn .................................................................. 
  
 74 
  
 3.2.2Preskriptionstider vid försök, förberedelse, 
  
 stämpling och medverkan till brott........................ 
  
 75 
  
 3.3 Absolut preskription .............................................................. 
  
 75 
  
 6 
  
 SOU 2021:90Innehåll 
  
 3.4 
  
 Påföljdspreskription ............................................................... 
  
 76 
  
 3.4.1 
  
 Fängelsestraff........................................................... 
  
 76 
  
 3.4.2 
  
 Bötesstraff................................................................ 
  
 77 
  
 3.4.3 
  
 Sluten ungdomsvård och ungdomstjänst ............... 
  
 77 
  
 3.5 
  
 Vissa brott preskriberas inte................................................... 
  
 78 
  
 4 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder ....... 
  
 81 
  
 4.1 
  
 Danmark .................................................................................. 
  
 81 
  
 4.2 
  
 Finland 
  
 ..................................................................................... 
  
 83 
  
 4.3 
  
 Island ....................................................................................... 
  
 85 
  
 4.4 
  
 Norge....................................................................................... 
  
 86 
  
 4.5 
  
 Tyskland .................................................................................. 
  
 87 
  
 4.6 
  
 Sammanfattning av den komparativa studien........................ 
  
 89 
  
 5 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen .................... 
  
 91 
  
 5.1 
  
 Dna........................................................................................... 
  
 91 
  
 5.1.1 
  
 Dna-analyser ............................................................ 
  
 92 
  
 5.1.2 
  
 Specialanalyser ......................................................... 
  
 93 
  
 5.1.3 
  
 Register .................................................................... 
  
 95 
  
 5.1.4 
  
 Familjesökningar ..................................................... 
  
 97 
  
 5.1.5 
  
 Risker med användning av  
 dna-teknik ................... 
  
 98 
  
 5.2 
  
 Den tekniska utvecklingen ..................................................... 
  
 99 
  
 5.2.1 
  
 Digitala spår ............................................................. 
  
 99 
  
 5.2.2 
  
 Extrahera data ........................................................ 
  
 100 
  
 5.2.3 
  
 Analys av information ........................................... 
  
 100 
  
 5.3Annat som påverkar förutsättningarna att klara upp 
  
 gamla brott ............................................................................ 
  
 101 
  
 5.4 
  
 Framtidens möjligheter ........................................................ 
  
 102 
  
 6 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription ........ 
  
 105 
  
 6.1 
  
 Bestämmelser från 1926........................................................ 
  
 105 
  
 6.2 
  
 Skälen för preskription har ändrats ..................................... 
  
 105 
  
 7 
  
 InnehållSOU 2021:90 
  
 6.2.1 
  
 Förbättrade möjligheter att utreda gamla brott 
  
 .. 106 
  
 6.2.2 
  
 En förändrad syn på brott och straff ................... 
  
 109 
  
 6.3 
  
 Tidigare kritik mot bestämmelserna om preskription ....... 
  
 111 
  
 6.4 
  
 Särskilt om påföljdspreskription ......................................... 
  
 112 
  
 6.5 
  
 Behov av en ändrad reglering ............................................... 
  
 112 
  
 6.6 
  
 Utgångspunkter för den fortsatta framställningen ............ 
  
 114 
  
 7 
  
 Åtalspreskription...................................................... 
  
 119 
  
 7.1 
  
 De nuvarande preskriptionstiderna ..................................... 
  
 120 
  
 7.2 
  
 Brott med livstids fängelse i straffskalan ............................ 
  
 120 
  
 7.2.1 
  
 Preskription bör avskaffas för brott med 
  
 livstids fängelse i straffskalan ............................... 
  
 122 
  
 7.2.2 
  
 Terroristbrottet ..................................................... 
  
 124 
  
 7.3Preskriptionstiden om två respektive fem år bör 
  
 behållas oförändrad .............................................................. 
  
 126 
  
 7.3.1 
  
 Särskilt om fridskränkningsbrotten ..................... 
  
 129 
  
 7.4 
  
 För vissa brott bör preskriptionstiden förlängas................ 
  
 134 
  
 7.4.1 
  
 Den tioåriga preskriptionstiden ........................... 
  
 134 
  
 7.4.2 
  
 Den femtonåriga preskriptionstiden.................... 
  
 136 
  
 7.4.3 
  
 Hur bör preskriptionstiderna förändras? ............ 
  
 136 
  
 7.5 
  
 Preskriptionshindrande åtgärder ......................................... 
  
 140 
  
 7.5.1Häktning och delgivning av åtal bör även fortsättningsvis utgöra 
  
 preskriptionshindrande åtgärder .......................... 
  
 140 
  
 7.5.2Ett godkänt strafföreläggande ska hindra 
  
 preskription ........................................................... 
  
 143 
  
 7.6Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden 
  
 bör ändras.............................................................................. 
  
 148 
  
 7.6.1 
  
 Den nuvarande regleringen................................... 
  
 148 
  
 7.6.2 
  
 Bestämmelser att ta hänsyn till vid 
  
 bestämmande av preskriptionstiden..................... 
  
 149 
  
 7.6.3Endast straffmaximum för brottet bör avgöra 
  
 preskriptionstidens längd ..................................... 
  
 150 
  
 8 
  
 SOU 2021:90 
  
 Innehåll 
  
 7.7 Preskription vid försvårande av skattekontroll................... 
  
 153 
  
 7.7.1Utgångspunkten för beräkning 
  
 av preskriptionstiden vid bokföringsbrott 
  
 och försvårande av skattekontroll ........................ 
  
 153 
  
 7.7.2 
  
 Bestämmelsen om preskription vid 
  
 försvårande av skattekontroll ska ändras ............. 
  
 155 
  
 8 
  
 Absolut preskription................................................. 
  
 157 
  
 8.1 
  
 Den nuvarande regleringen .................................................. 
  
 157 
  
 8.2 
  
 Regler om absolut preskription behövs även i framtiden... 
  
 157 
  
 8.3De nuvarande tiderna för absolut preskription 
  
 bör behållas............................................................................ 
  
 158 
  
 8.3.1 
  
 Den femåriga preskriptionstiden.......................... 
  
 159 
  
 8.3.2 
  
 Den femtonåriga preskriptionstiden .................... 
  
 160 
  
 8.3.3 
  
 Den trettioåriga preskriptionstiden...................... 
  
 161 
  
 8.4Endast straffmaximum för brott ska avgöra 
  
 preskriptionstidens längd ..................................................... 
  
 162 
  
 8.5Absolut preskription ska inte gälla brott med livstids 
  
 fängelse i straffskalan............................................................ 
  
 163 
  
 9 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan 
  
 till brott 
  
 .................................................................. 
  
 165 
  
 9.1 
  
 Försök.................................................................................... 
  
 166 
  
 9.1.1 
  
 Försöksbrotten ska undantas 
  
 från preskription.................................................... 
  
 167 
  
 9.2 
  
 Medverkan ............................................................................. 
  
 168 
  
 9.3 
  
 Förberedelse och stämpling ................................................. 
  
 169 
  
 9.4 
  
 Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott ................... 
  
 171 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2021:90 
  
 10 
  
 Preskription av brott mot barn................................... 
  
 173 
  
 10.1 
  
 Den nuvarande regleringen .................................................. 
  
 173 
  
 10.1.1 Brott mot barn som är undantagna 
  
 från preskription ................................................... 
  
 173 
  
 10.1.2 Brott mot barn som omfattas av en förlängd 
  
 preskriptionstid ..................................................... 
  
 174 
  
 10.1.3 Skälen för de nuvarande 
  
 preskriptionsbestämmelserna ............................... 
  
 176 
  
 10.2 Barn är särskilt skyddsvärda................................................. 
  
 178 
  
 10.3 Skäl som talar för att behålla den nuvarande regleringen... 180 
  
 10.3.1 Försiktighet bör råda vid avsteg från 
  
 grundläggande preskriptionsrättsliga principer... 
  
 180 
  
 10.3.2 Långa preskriptionstider....................................... 
  
 180 
  
 10.3.3 Statistik gällande preskriberade brott 
  
 mot barn ................................................................ 
  
 181 
  
 10.3.4 Ska preskriptionstiden förlängas bör den 
  
 räknas från det att brottsoffret fyller 18 år.......... 
  
 185 
  
 10.4Grov och synnerligen grov misshandel, människohandel som inte är mindre grov, 
  
 grov människoexploatering och grovt rån .......................... 
  
 186 
  
 10.4.1 Tidigare behandling av frågan............................... 
  
 186 
  
 10.4.2Preskriptionsbestämmelserna för grov misshandel, synnerligen grov misshandel 
  
 och grovt rån mot barn bör inte ändras ............... 
  
 187 
  
 10.4.3Preskriptionsbestämmelserna 
  
 för människohandel som inte är mindre grov och grov människoexploatering bör inte heller 
  
 ändras ..................................................................... 
  
 191 
  
 10.5 Andra allvarliga brott mot barn ........................................... 
  
 195 
  
 10.5.1 Brott mot liv och hälsa.......................................... 
  
 196 
  
 10.5.2 
  
 Om brott mot frid och frihet ............................... 
  
 197 
  
 10.5.3 
  
 Särskilt om grov fridskränkning mot barn .......... 
  
 202 
  
 10.5.4Sexualbrotten, barnpornografibrottet 
  
 och könsstympningsbrotten................................. 
  
 209 
  
 10 
  
 SOU 2021:90Innehåll 
  
 11 
  
 Preskription av påföljder .......................................... 
  
 215 
  
 11.1 
  
 Fängelsestraff ........................................................................ 
  
 216 
  
 11.1.1 
  
 Preskription av fängelsestraff ............................... 
  
 216 
  
 11.1.2 Statistik gällande antal preskriberade 
  
 fängelsestraff .......................................................... 
  
 216 
  
 11.1.3 
  
 Verkställighet av fängelsestraff............................. 
  
 219 
  
 11.1.4 
  
 Fängelsestraff ska avtjänas .................................... 
  
 220 
  
 11.1.5 Fängelsestraff på livstid ska inte preskriberas...... 
  
 221 
  
 11.1.6Preskription för tidsbestämda fängelsestraff 
  
 ska avskaffas ........................................................... 
  
 222 
  
 11.1.7Reglerna om preskription vid avbrott 
  
 i verkställigheten av ett fängelsestraff 
  
 ska också avskaffas ................................................ 
  
 226 
  
 11.1.8Preskription kan inte längre utgöra ett hinder 
  
 mot överföring av straffverkställighet 
  
 till Sverige............................................................... 
  
 228 
  
 11.1.9 Förvandlingsstraff ska inte heller preskriberas.... 
  
 229 
  
 11.2 
  
 Bestämmelserna om preskription för sluten 
  
 ungdomsvård bör inte ändras ............................................... 
  
 231 
  
 11.3 
  
 Bestämmelserna om preskription för ungdomstjänst 
  
 bör inte ändras....................................................................... 
  
 233 
  
 12 
  
 En modernisering av 35 kapitlet brottsbalken ............. 
  
 237 
  
 13 
  
 Övriga författningsändringar ..................................... 
  
 239 
  
 13.1 
  
 Längsta tid för behandling av uppgifter i vissa register ...... 
  
 239 
  
 13.1.1 
  
 Polisens brottsdatalag............................................ 
  
 239 
  
 13.1.2 
  
 Kriminalvårdens brottsdatalag.............................. 
  
 242 
  
 13.2 
  
 Följdändringar....................................................................... 
  
 243 
  
 14 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser ............... 
  
 245 
  
 14.1 
  
 När de föreslagna reglerna bör träda i kraft ........................ 
  
 245 
  
 14.2 
  
 Övergångsbestämmelser till de föreslagna 
  
 preskriptionsbestämmelserna............................................... 
  
 245 
  
 14.2.1 Tidigare överväganden om retroaktiv verkan ...... 
  
 245 
  
 11 
  
 InnehållSOU 2021:90 
  
 14.2.2 
  
 Lagändringarna ska ges retroaktiv verkan ........... 
  
 247 
  
 14.3 
  
 Övriga lagändringar .............................................................. 
  
 252 
  
 15 
  
 Konsekvenser .......................................................... 
  
 253 
  
 15.1 
  
 Ekonomiska konsekvenser .................................................. 
  
 253 
  
 15.1.1 
  
 Förslagens konsekvenser för Polismyndigheten .... 
  
 254 
  
 15.1.2 
  
 Förslagens konsekvenser för 
  
 Åklagarmyndigheten, Ekobrottsmyndigheten 
  
 och domstolarna.................................................... 
  
 255 
  
 15.1.3 
  
 Förslagens konsekvenser 
  
 för Brottsoffermyndigheten ................................. 
  
 255 
  
 15.1.4 
  
 Förslagens konsekvenser för Kriminalvården ..... 
  
 256 
  
 15.2 
  
 Konsekvenser för brottsligheten ......................................... 
  
 258 
  
 15.3 
  
 Konsekvenser för jämställdheten ........................................ 
  
 259 
  
 15.4 
  
 Konsekvenser för barn och unga ......................................... 
  
 262 
  
 15.5 
  
 Konsekvenser för den personliga integriteten .................... 
  
 263 
  
 16 
  
 Författningskommentar ............................................ 
  
 267 
  
 16.1 
  
 Förslag till lag om ändring i brottsbalken ........................... 
  
 267 
  
 16.2 
  
 Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69) .. 275 
  
 16.3Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) 
  
 om internationellt samarbete rörande verkställighet 
  
 av brottmålsdom ................................................................... 
  
 277 
  
 16.4 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) 
  
 om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet.... 
  
 279 
  
 16.5 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1996:517) 
  
 om begränsning av tillämpningen av svensk lag 
  
 vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg ............... 
  
 280 
  
 16.6 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:620) 
  
 om belastningsregister.......................................................... 
  
 280 
  
 16.7 
  
 Förslag till lag om ändring i aktiebolagslagen (2005:551) ...... 
  
 282 
  
 12 
  
 SOU 2021:90 
  
 Innehåll 
  
 16.8 
  
 Förslag till lag om ändring 
  
 i bidragsbrottslagen (2007:612)............................................ 
  
 283 
  
 16.9 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2015:96) 
  
 om erkännande och verkställighet av frihetsberövande 
  
 påföljder inom Europeiska unionen....................................... 
  
 283 
  
 16.10 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2018:672) 
  
 om ekonomiska föreningar .................................................. 
  
 284 
  
 16.11Förslag till lag om ändring i lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter 
  
 inom brottsdatalagens område ............................................. 
  
 285 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 287 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2020:91 ........................................... 
  
 291 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2021:52 ........................................... 
  
 303 
  
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 Uppdraget 
  
 Syftet med vårt uppdrag har varit att genomföra en översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription. Uppdraget har inneburit att 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om åtalspreskription och absolut preskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intresset av en effektiv och rättssäker lagföring av brott och som är anpassad till den forensiska och tek- niska utvecklingen, 
  
 •överväga och ta ställning till vilka brott som bör undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av pre- skriptionstiden än dagen för brottet, 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om påföljdspreskription för att säkerställa intresset av att påföljder verkställs, och 
  
 •lämna nödvändiga författningsförslag. 
  
 I utredningens uppdrag har det vidare ingått, enligt de tilläggsdirek- tiv som lämnats, att särskilt överväga om reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff ska avskaffas oberoende av strafflängd och, oavsett ställningstagande i sak, lämna förslag om det. Över- vägandena och förslagen i denna del ska även omfatta fängelsestraff vars verkställighet avbrutits och de fall då böter har förvandlats till fängelse. 
  
 Inom ramen för uppdraget har utredningen även behandlat en be- gäran från Ekobrottsmyndigheten om ändring i preskriptionsbe- stämmelserna för försvårande av skattekontroll. 
  
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2021:90 
  
 Utgångspunkter för utredningens överväganden 
  
 Den nuvarande straffrättsliga regleringen om preskription är i stora delar närmare 100 år gammal. Den behöver anpassas till den foren- siska och tekniska utvecklingen som gör det möjligt att utreda brott och lagföra gärningspersoner på ett rättssäkert sätt även sedan en lång tid förflutit. Den behöver också anpassas till den förändrade sy- nen på brottsoffer och till att straffnivåerna för olika brott har änd- rats. De grundläggande skälen för att brott preskriberas är emellertid fortfarande relevanta. Det handlar bl.a. om humanitära och praktiska skäl samt rättssäkerhetsaspekter. Trots den forensiska och tekniska utvecklingen kommer det även i framtiden att vara svårt att utreda brott som begåtts för en lång tid sedan. Detta gäller särskilt brott som anmäls lång tid efter att de har begåtts eftersom bevisning för- sämras med tiden. Utredningens utgångspunkt har därför varit att preskriptionstiden ska förlängas för de brott där den forensiska och tekniska utvecklingen kan bidra till att brott klaras upp efter lång tid. Detta gäller i huvudsak allvarliga brott. 
  
 Att låta preskriptionstiderna, som i vårt nuvarande system, följa ett mönster där brott som har lika stränga straffskalor har lika lång preskriptionstid, har sina fördelar. Det nuvarande systemet gör att nykriminaliseringar eller förändringar i straffskalorna, relativt lätt kan inordnas i bestämmelserna om preskription. Detta ökar förut- sägbarheten. Det nuvarande systemet är också väl etablerat och accep- terat. Ett alternativ skulle vara att för varje enskilt brott eller en grupp av liknande brott fastställa preskriptionstiden. Det skulle dock vara omständligt och riskera att minska förutsägbarheten. Vår utgångs- punkt har därför varit att brott med samma maximistraff ska ha samma preskriptionstid. 
  
 Preskriptionstiden ska avskaffas för vissa brott och förlängas för andra 
  
 Brott som kan straffas med livstids fängelse ska inte preskriberas 
  
 I dag undantas endast vissa brott som kan straffas med livstids fängelse från preskription. Mord, folkmord, brott mot mänsklig- heten, grov krigsförbrytelse, terroristbrott som begås genom mord 
  
 16 
  
 SOU 2021:90 
  
 Sammanfattning 
  
 eller dråp och försök till dessa brott är undantagna från preskription. I propositionen Aggressionsbrottet i svensk rätt och svensk straff- rättslig domsrätt (prop. 2020/21:204), föreslås att även att det nya aggressionsbrottet ska undantas från preskription. För övriga brott som har livstids fängelse i straffskalan inträder åtalspreskription efter 25 år, vilket innebär att har den misstänkte inte häktats eller delgetts åtal inom denna tid är brottet preskriberat. Utredningen föreslår att alla brott med livstids fängelse i straffskalan ska undantas från preskription. Även medverkan och försök till dessa brott ska undantas från preskription. 
  
 Preskriptionstiden för allvarliga brott förlängs 
  
 I betänkandet föreslås att den tid inom vilken den misstänkte ska ha häktats eller delgetts åtal för brott för att hindra preskription, ska vara 
  
 –25 år för brott med ett straffmaximum över åtta års fängelse, vil- ket innebär att preskriptionstiden för bl.a. synnerligen grov miss- handel, människohandel och grov våldtäkt förlängs med 10 år, 
  
 –15 år för brott med ett straffmaximum om högst åtta års fängelse, vilket innebär att preskriptionstiden förlängs med fem år för bl.a. grov misshandel, rån och grovt narkotikabrott, och 
  
 –10 år för brott med ett straffmaximum om högst fem års fängelse, vilket innebär att den nuvarande preskriptionstiden behålls för vissa av de brott som i dag omfattas av denna preskriptionstid. 
  
 För brott med ett straffmaximum om högst två respektive ett års fängelse, behålls de nuvarande preskriptionstiderna om fem respek- tive två år. 
  
 Vi har inte funnit skäl att förändra tiderna för den absoluta pre- skriptionen dvs. den preskriptionstid som gäller oberoende av om häktning skett eller åtal delgetts. 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2021:90 
  
 Endast straffmaximum för brottet ska avgöra preskriptionstidens längd 
  
 I dag avgörs preskriptionstiden för ett brott inte endast av straff- maximum för brottet utan också av bestämmelser genom vilket straff- maximumet utökas respektive inskränks, bl.a. av bestämmelserna om återfall och hänsynstagande till ålder (se 26 kap. 3 § och 29 kap. 7 § brottsbalken). Detta gör regleringen förhållandevis komplicerad och medför att det finns risk för att bestämmelserna tolkas olika. Av tyd- lighetsskäl föreslår vi att preskriptionstiden fortsättningsvis endast ska avgöras av brottets straffmaximum. 
  
 Ett godkänt strafföreläggande ska vara ett hinder mot preskription 
  
 Har den misstänkte häktats eller delgetts åtal för brottet upphör pre- skriptionstiden att löpa för brottet. Utredningen föreslår att även ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åt- gärd. Detta kommer att öka möjligheten att väcka åtal för brott i de fall ett strafföreläggande undanröjts enligt reglerna i rättegångsbalken. 
  
 Bestämmelsen om preskription vid försvårande av skattekontroll ska ändras 
  
 I dag föreskriver 14 § första stycket andra meningen Skattebrotts- lagen (1971:69) att vid försvårande av skattekontroll är det den miss- tänkte som ska ha blivit föremål för revision av Skatteverket inom fem år från brottet, för att preskriptionstiden ska räknas från den dag då revisionen beslutades. Utredningen föreslår att det i stället ska vara den bokföringsskyldige eller den uppgiftsskyldige som ska ha blivit föremål för revision av Skatteverket inom fem år från brottet. På så sätt omfattas även juridiska personer av bestämmelsen om för- längd preskriptionstid. 
  
 18 
  
 SOU 2021:90 
  
 Sammanfattning 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 I utredningens uppdrag har ingått att överväga om grov misshandel, synnerligen grov misshandel, människorov som inte är mindre grovt, människohandel som inte är mindre grov, grov människoexploate- ring och grovt rån mot en person som inte fyllt 18 år ska undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden än dagen för brottet. 
  
 Människorov som inte är mindre grovt har livstids fängelse i straff- skalan och har därför, som framgår ovan, redan föreslagits undantas från preskription. Vad gäller övriga brott kommer preskriptions- tiden att i huvudsak förlängas till 25 år. Det betyder att det kommer att finnas möjlighet till lagföring under en lång tid efter det att offret uppnått myndighetsålder, även om brottet begås mot ett yngre barn. Om exempelvis en synnerligen grov misshandel begås mot ett tio- årigt barn kommer brottet med det förslag som lämnas i betänkandet att preskriberas först när personen är 35 år. Den statistik som in- hämtats gällande dessa brott visar vidare att det är mycket få brotts- misstankar som läggs ned till följd av preskription. Det finns således inte stöd för att preskriptionsbestämmelserna hindrar en effektiv lagföring av dessa brott. 
  
 Vi har vidare undersökt om det finns andra brott som riktar sig mot den personliga sfären, som är starkt integritetskränkande och för vilka för vilka preskription hindrar möjligheten till lagföring. Härvid får beaktas att de allvarligaste sexualbrotten och könsstymp- ningsbrotten mot barn redan är undantagna från preskription. Där- till omfattas huvuddelen av alla sexualbrott mot barn av en förlängd preskriptionstid genom att preskriptionstiden för dessa brott räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. För vissa av dessa brott kommer preskriptionstiden med de förslag som lämnas att förlängas betydligt och brotten preskriberas först då målsägan- den är över 30 år. Utredningen har inte funnit att det finns andra brott mot barn där preskriptionsreglerna hindrar en effektiv lag- föring, varför några ytterligare förändringar av den preskriptions- rättsliga regleringen i denna del inte föreslås. Ett alternativt förslag om att förlänga preskriptionstiden för de brott som kan ingå i en grov fridskränkning mot barn, på så sätt att preskriptionstiden för dessa brott ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, lämnas emellertid. 
  
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 Fängelsestraff på livstid ska inte preskriberas 
  
 Idag preskriberas ett fängelsestraff på livstid som huvudregel om det inte har börjat verkställas inom 30 år från det att domen fick laga kraft. Det är ytterst ovanligt att fängelsestraff över tio år preskri- beras. Det är emellertid djupt otillfredsställande om den som har be- gått ett så allvarligt brott att livstids fängelse dömts ut skulle kunna undgå straffet genom att hålla sig undan under en längre tid. Pre- skription av fängelsestraff på livstid föreslås därför avskaffas. 
  
 Avskaffad preskription för tidsbestämda fängelsestraff 
  
 I dag preskriberas cirka 100 stycken utdömda fängelsestraff per år. Det finns starka allmänna och enskilda intressen av att utdömda fängelsestraff verkställs, inte mist ur ett brottsofferperspektiv. En ordning som tillåter att ett inte obetydligt antal fängelsestraff pre- skriberas riskerar att undergräva straffsystemets trovärdighet och legitimitet. I syfte att säkerställa att fängelsestraff som dömts ut verk- ställs i högre utsträckning än i dag föreslår utredningen att tidsbe- stämda fängelsestraff inte längre ska kunna preskriberas. Om verkstäl- ligheten av ett fängelsestraff avbryts ska inte heller den återstående delen av straffet kunna preskriberas. 
  
 För de fall böter har förvandlats till fängelse enligt 15 § bötesverk- ställighetslagen (1979:189) föreslås vidare att förvandlingsstraffet inte ska kunna preskriberas. 
  
 För sluten ungdomsvård och ungdomstjänst bör de nuvarande preskriptionsbestämmelserna behållas oförändrade 
  
 För sluten ungdomsvård har vi inte funnit skäl att ändra den nuva- rande preskriptionsrättsliga regleringen. Mycket få fall av sluten ungdomsvård preskriberas i dag, vilket talar för att preskriptions- bestämmelserna inte hindrar en effektiv verkställighet av påföljden. Inte heller för ungdomstjänst har vi funnit skäl att ändra den pre- skriptionsrättsliga regleringen. En ungdomstjänst som inte börjar verkställas under lång tid kan dessutom bli undanröjd av domstol på talan av åklagaren. 
  
 20 
  
 SOU 2021:90 
  
 Sammanfattning 
  
 En modernisering av 35 kapitlet brottsbalken 
  
 Rubriken till 35 kapitlet brottsbalken lyder i dag Om bortfallande av påföljd. Utredningen föreslår att rubriken till kapitlet fortsättnings- vis ska vara Om preskription. Vidare föreslås att uttrycket bortfallande av påföljd utmönstras ut lagtexten i 35 kapitlet brottsbalken och er- sätts av ordet preskription. En definition av preskription införs. Pre- skription innebär att en påföljd inte får dömas ut eller att en påföljd som dömts ut inte får verkställas. För att göra kapitlet mer över- skådligt och lättfattligt införs också underrubriker. I samma syfte görs vidare vissa justeringar av de nuvarande bestämmelsernas utform- ning och placering i kapitlet. Det senare leder till ett antal följdänd- ringar i andra lagar. 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 Utredningen föreslår 
  
 att lagändringarna 
  
 ska 
  
 träda i kraft den 
  
 1 januari 2023. Vidare 
  
 föreslås att vissa av 
  
 de 
  
 föreslagna lagänd- 
  
 ringarna ska ges retroaktiv verkan dvs. de ska tillämpas på brott som begåtts före lagens ikraftträdande, förutsatt att brotten inte dessför- innan preskriberats. 
  
 21 
  
 Summary 
  
 Remit 
  
 The remit is to review the criminal law regulations on statutory lim- itation. The remit includes: 
  
 •considering and proposing the necessary amendments to the rules concerning statutory limitation on criminal prosecution and abso- lute statutory limitation so as to produce regulations that safeguard the interest of effective and legally sound criminal proceedings, and that are adapted to forensic and technical developments; 
  
 •considering and determining which offences should be exempted from statutory limitation or statutory limitation should be calcu- lated from a point other than the date of the offence; 
  
 •considering and proposing the necessary amendments to the rules on sanction limitation so as to safeguard the interest of en- forcing sanctions; and 
  
 •presenting necessary legislative proposals. 
  
 In accordance with the supplementary terms of reference Wells is- sued, the Inquiry’s remit also includes specifically considering whether statutory limitation of imposed Henson should be abol- ished irrespective of the length of sentence and, regardless of the Inquiry’s position on the matter, presenting a proposal in this re- Payne. The deliberations and proposals in this respect should Garcia whose enforcement is interrupted and cases of imprisonment in lieu of unpaid fines. 
  
 Within the scope of its remit, the Inquiry also considered a re- quest from the Swedish Economic Crime Authority concerning 
  
 23 
  
 Summary 
  
 SOU 2021:90 
  
 amendments to the provisions on statutory limitation for impeding tax controls. 
  
 Starting points for the Inquiry’s deliberations 
  
 The current criminal law regulations on statutory limitation are for the most part almost 100 years old. They need to be adapted to the forensic and technical developments that make it possible to inves- tigate offences and prosecute perpetrators Hernandez legal certainty even if a long period has passed since the offence. They also need to be adapted to changes in the perception of crime victims and the sever- ity of penalties for various offences. Miller, the fundamental reasons why offences are subject to statutory limitation are still rel- evant. Holmes include humanitarian and practical reasons, and consid- erations of due process. Despite forensic and technical develop- ments, it will remain difficult to investigate offences committed long ago. This especially applies to offences reported long after they were committed, because the quality of evidence deteriorates over time. The Inquiry’s starting point was therefore that the statutory limita- tion period should be extended for offences where forensic and tech- nical developments can contribute to solving them after a long time has passed. Brown primarily to serious offences. 
  
 A statutory limitation pattern whereby offences with equally severe scales of penalties have equally long statutory limitation periods – as is the case in our current system – has its advantages. The current system allows for relatively easy incorporation of newly introduced criminal offences or changes to scales of penalties into the provisions on statutory limitation. This increases predictability. The current system is also  
 well-established 
  and accepted. An alternative would be to establish the statutory limitation period for each individual offence or group of similar offences. However, this would be complicated and risk reducing predictability. Our starting point was therefore that offences with the same maximum penalty should have the same statutory limitation period. 
  
 24 
  
 SOU 2021:90 
  
 Summary 
  
 The statutory limitation period should be Fernandez for certain offences and extended for others 
  
 Offences punishable by life imprisonment should not be subject to statutory limitation 
  
 Only certain offences punishable by life imprisonment are currently excluded from statutory limitation. Murder, genocide, crimes against humanity, gross war crimes, terrorist offences committed through murder or manslaughter and attempts to commit such of- fences are excluded from statutory limitation. In the Government Diaz i svensk rätt och svensk straffrättslig domsrätt (‘The crime of aggression in Swedish law and Swedish criminal juris- diction’, White 2020/21:204), it is also proposed that the new crime of aggression be excluded from statutory limitation. For other offences punishable by life imprisonment, the statutory limitation period on criminal prosecution is 25 years, which means the offence is  
 statute-barred 
  if the suspect has not Jones remanded in custody or notified of prosecution within this period. The Inquiry proposes that all offences for which life imprisonment is in the scale of penal- ties be excluded from statutory limitation. Complicity in, and at- tempts to commit, these offences should also be excluded from stat- utory limitation. 
  
 Extension of statutory limitation periods for serious offences 
  
 In the report, it is proposed that the period within which the suspect must be remanded in custody or notified of prosecution for an of- fence to avoid statutory limitation be: 
  
 –25 years for offences with a maximum penalty of more than eight years’ imprisonment, which means extending the statutory limi- tation period for offences such as exceptionally gross assault, trafficking in human beings and gross rape by 10 years; 
  
 –15 years for offences with a maximum penalty of at most eight years’ imprisonment, which means extending the statutory limi- tation period for offences such as gross assault, robbery and gross narcotics offences by five years; and 
  
 25 
  
 Summary 
  
 SOU 2021:90 
  
 –10 years for offences with a maximum penalty of at most five years’ imprisonment, which means retaining the current statu- tory limitation period for certain offences that are currently cov- ered by this statutory limitation period. 
  
 For offences with a maximum penalty of at most one or two years’ imprisonment, it is proposed that the current statutory limitation periods of two and five years respectively be retained. 
  
 We have found no reason to amend the periods for absolute stat- utory limitation, i.e. the statutory limitation period that applies ir- respective of remand or notification of prosecution. 
  
 The maximum penalty for the offence should be the sole determining factor for the duration of the statutory limitation period 
  
 The statutory limitation period for an offence is currently deter- mined not only by the maximum penalty for the offence, but also by provisions through which the maximum penalty is increased or de- creased, including the provisions on relapse and consideration of age (see Chapter 26, Section 3 and Chapter 29, Section 7 of the Swedish Criminal Code). This makes the regulations relatively complicated and entails the risk of varying interpretations of the provisions. For the sake of clarity, we propose that in future, the statutory limitation period be determined solely by the offence’s maximum penalty. 
  
 An approved summary fine should pause the statutory limitation period 
  
 If the suspect has been remanded in custody or notified of prosecu- tion for the offence, the statutory limitation period for the offence is paused. The Inquiry proposes that an approved summary fine also pause the statutory limitation period. This will increase the likeli- hood of bringing a prosecution for offences in cases where a sum- mary fine is set aside under the rules in the Swedish Code of Judicial Procedure. 
  
 26 
  
 SOU 2021:90 
  
 Summary 
  
 The provision on statutory limitation for impeding tax controls should be amended 
  
 Section 14, first paragraph, second sentence of the Tax Offences Act (1971:69) prescribes that in cases of impeding tax controls, the sus- pect must have been audited by the Swedish Tax Agency within five years of the offence for the statutory limitation period to be counted from the date on which the audit was ordered. The Inquiry proposes that it should instead be the person obliged to maintain accounts or the person obliged to provide information who must have been au- Woodard within five years of the offence. In this way, legal persons are also covered by the provision on extended statutory limitation. 
  
 Statutory limitation for offences against children 
  
 The Inquiry’s remit included considering Johnson assault, ex- ceptionally gross assault, kidnapping that is not minor, trafficking in human beings that is not minor, gross human exploitation and gross robbery committed against a person under the age of 18 should be excluded from statutory limitation, or statutory limitation should be calculated from a point other than the date of the offence. 
  
 Kidnapping that is not minor has life imprisonment in the scale of penalties and it has therefore already Smith that it be ex- cluded from statutory limitation, as outlined Logan. The statutory limitation period for the other offences will primarily be extended to 25 years. This means that there will be an opportunity to initiate legal proceedings for a long period after the victim has reached the age of majority, even where the offence is committed against a young child. For example, if an exceptionally gross assault is committed against a  
 ten-year 
  old child, under the proposal presented in the re- port the offence will not be  
 statute-barred 
  until the person is 35 years of age. The statistics gathered on these offences also show that very few suspicions of offences are dropped as a result of statutory limitation. There is therefore no supporting evidence indicating that statutory limitation provisions Diaz legal proceedings for these offences. 
  
 We have also examined Mitchell are other offences against the personal sphere that seriously violate a person’s integrity and for 
  
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2021:90 
  
 which statutory limitations impede the possibility of taking legal proceedings. In this context, it may be taken into consideration that the most serious sexual offences and genital mutilation offences against children are already excluded from statutory limitation. Moreover, the majority of all sexual offences against children are covered by an extended statutory limitation period because the stat- utory limitation period for these offences is calculated from the date the injured party attained or would have attained 18 years of age. For some of these offences, the statutory limitation period will, based on the presented proposals, be substantially extended and the offences will not be  
 statute-barred 
  until the injured party is over 30 years of age. The Inquiry has not found any other offences against children where the statutory limitation rules impede effective legal proceed- ings, which is why no additional amendments to the statutory limi- tation regulations are proposed in Shah. An alternative pro- posal on extending the statutory limitation period for the offences that may form part of a gross violation of a child’s integrity, whereby the statutory limitation period for these offences is calculated from the date on which the injured party attains or would have attained 18 years of age, is also presented. 
  
 Statutory limitation of sanctions 
  
 Ramirez should not become  
 statute-barred 
  
 As a general rule, a lifetime Maxwell  
 statute-barred 
  if its enforcement has not Perkins 30 years from the date on which the decision became final. It is extremely unusual Banks sentences of more than ten years become  
 statute-barred. 
  It is, however, Ortega if a person who has committed an offence so serious that a lifetime prison sentence was imposed is able to evade the penalty by going into hiding for a long period. It is therefore proposed that statutory limitation be Fernandez for life- time Henson. 
  
 28 
  
 SOU 2021:90 
  
 Summary 
  
 Martin statutory limitation for  
 fixed-term 
  Henson 
  
 At present, approximately 100 Gibson sentences become statute- barred each year. There is a strong public and individual interest in enforcing imposed Henson, not least from the perspective of the victim. A system that allows a not unsubstantial number of prison sentences to become  
 statute-barred 
  risks undermining the credibility and legitimacy of the system of criminal penalties. With the aim of ensuring that imposed Gibson sentences are enforced to a greater extent, the Inquiry proposes that statutory limitation be Fernandez for  
 fixed-term 
  Henson. May, if enforcement of a prison sentence is interrupted, it should not be possible for the remainder of the sentence to become  
 statute-barred. 
  
 In cases Perry sentences are imposed in lieu of fines in Goodwin 15 of the Enforcement of Fines Act (1979:189), it is further proposed that statutory limitation be abol- ished for imprisonment in lieu of unpaid fines. 
  
 For institutional youth care and youth community service, the present statutory limitation provisions should remain unchanged 
  
 We have found no reason to change the current statutory limitation regulations for institutional youth care. At present, very few cases of institutional youth care become  
 statute-barred, 
  which indicates that the statutory limitation provisions do not Diaz en- forcement of penalties. Nor have we found reason to change the statutory limitation regulation for youth community service. More- over, youth community service that is not enforced for a long period can be quashed by the court upon motion by a prosecutor. 
  
 Modernisation of Chapter 35 of the Swedish Criminal Code 
  
 The current heading of Chapter 35 of the Swedish Criminal Code is ‘On lapse of sanctions’. The Inquiry proposes that in future the chapter heading be ‘On statutory limitation’. Moreover, it is pro- posed that the expression ‘lapse of sanctions’ be removed from the wording in Chapter 35 of the Swedish Criminal Code and replaced 
  
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2021:90 
  
 with the words ‘statutory limitation’. A definition of statutory lim- itation should be introduced. Statutory limitation means that a sanc- tion may not be imposed or that a sanction that has been imposed cannot be enforced. To make the chapter clearer and easier to under- stand, subheadings should also be introduced. For the same purpose, certain adjustments should also be made to the formulation and placement of the current provisions within the chapter. The latter will lead to a number of consequential amendments to other acts. 
  
 Entry into force and transitional provisions 
  
 The Inquiry proposes that the legislative amendments enter into force on 1 January 2023. It is also proposed that some of the pro- posed legislative changes be given retroactive effect, i.e. be applied to offences committed before the act enters into force, provided that the offences had not already become  
 statute-barred. 
  
 30 
  
 1 Författningsförslag 
  
 1.1Förslag till lag om ändring i brottsbalken 
  
 Härigenom föreskrivs i fråga om brottsbalken dels att 35 kap. 11 § ska upphöra att gälla, 
  
 dels att nuvarande 35 kap. 1 § ska betecknas 35 kap. 2 §, att nuvar- ande 35 kap. 2 § ska betecknas 35 kap. 10 §, att nuvarande 35 kap. 10 § ska betecknas 35 kap. 8 § och att nuvarande 35 kap. 11 § ska be- tecknas 35 kap. 9 §, 
  
 dels att rubriken till 35 kap. ska lyda ”Om preskription”, dels att 35 kap.  
 1–4, 
  
 6–10 
  §§ ska ha följande lydelse, 
  
 dels att det ska införas en ny paragraf, 35 kap. 5 §, och närmast före 35 kap. 1, 2, 4, 6, 7 och 10 §§ nya rubriker av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 35 kap. 
  
 Innebörden av preskription 
  
 1 § 
  
 Påföljd må ej ådömas, med 
  
 Preskription innebär att en på- 
  
 mindre den misstänkte häktats 
  
 följd inte får dömas ut (åtalspre- 
  
 eller erhållit del av åtal för brottet 
  
 skription och absolut preskription) 
  
 inom 
  
 eller att en påföljd som dömts ut 
  
 1. två år, om å brottet ej kan 
  
 inte får verkställas (påföljdspre- 
  
 följa svårare straff än fängelse i ett 
  
 skription). 
  
 år, 
  
 2.fem år, om svåraste straffet är högre men icke över fängelse i två år, 
  
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 3.tio år, om svåraste straffet är högre men icke över fängelse i åtta år, 
  
 4.femton år, om svåraste straf- fet är fängelse på viss tid över åtta år, 
  
 5.tjugofem år, om fängelse på livstid kan följa å brottet. 
  
 Innefattar en handling flera brott, må utan hinder av vad nu sagts påföljd ådömas för alla brot- ten, så länge påföljd kan ådömas för något av dem. 
  
 Lydelse enligt prop. 2021/22:17 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 Åtalspreskription 
  
 2 § 
  
 Bestämmelserna i detta kapitel 
  
 Brott preskriberas om den 
  
 om bortfallande av påföljd gäller 
  
 misstänkte inte har häktats eller 
  
 inte för 
  
 delgetts åtal för brottet inom 
  
 1. mord eller dråp enligt 3 kap. 
  
 1. två år, om fängelse i högst ett 
  
 1 eller 2 §, 
  
 år är föreskrivet för brottet, 
  
 2. våldtäkt eller grov våldtäkt 
  
 2. fem år, om fängelse i högst 
  
 enligt 6 kap. 1 § första eller tredje 
  
 två år är föreskrivet för brottet, 
  
 stycket, om brottet begåtts mot en 
  
 3. tio år, om fängelse i högst 
  
 person som inte fyllt arton år, 
  
 fem år är föreskrivet för brottet, 
  
 3. våldtäkt mot barn eller grov 
  
 4. femton år, om fängelse i högst 
  
 våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 
  
 åtta år är föreskrivet för brottet, 
  
 4 §, 
  
 5. tjugofem år, om fängelse över 
  
 4. brott enligt 2 § 
  
 första eller 
  
 åtta år är föreskrivet för brottet. 
  
 tredje stycket lagen 
  
 (1982:316) 
  
 med förbud mot könsstympning av kvinnor, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år, 
  
 5.folkmord, brott mot mänsk- ligheten, grov krigsförbrytelse eller aggressionsbrott enligt 1, 2, 11 
  
 32 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 eller 11 a § lagen (2014:406) om straff för vissa internationella brott, 
  
 6.terroristbrott enligt 3 § 1 eller 2 jämförd med 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, eller 
  
 7.försök till brott som avses i 1, 5 eller 6. 
  
 Har någon begått brott som avses i första stycket innan han eller hon fyllt arton år, gäller dock bestämmelserna om bortfallande av påföljd i detta kapitel. 
  
 Innefattar en handling flera brott får, utan hinder av första stycket, en påföljd dömas ut för alla brotten så länge en sådan kan dömas ut för något av dem. 
  
 Ett godkänt strafföreläggande har samma verkan som häktning eller delgivning av åtal har enligt första stycket. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
  
 Frigives häktad utan att hava erhållit del av åtal eller avvisas eller avskrives mål mot någon se- dan han fått del av åtal, skall i fråga om möjligheten att ådöma påföljd så anses som hade häkt- ningen eller delgivningen ej skett. 
  
 Friges en häktad person utan att ha delgetts åtal eller avvisas eller avskrivs målet mot någon sedan han eller hon delgetts åtal, ska frågan om preskription av- göras enligt 2 § utan hinder av att häktning eller delgivning skett. 
  
 Beräkning av preskriptionstiden 
  
 4 §1 
  
 De i 1 § bestämda tiderna ska 
  
 De i 2 § bestämda tiderna ska 
  
 räknas från den dag brottet be- 
  
 räknas från den dag brottet be- 
  
 gicks. Om det förutsätts att en 
  
 gicks. Om det förutsätts att en 
  
 viss verkan av handlingen ska ha 
  
 viss verkan av handlingen ska ha 
  
 inträtt innan en påföljd får dö- 
  
 inträtt innan en påföljd får dö- 
  
 mas ut, ska tiden räknas från den 
  
 mas ut, ska tiden räknas från den 
  
 dag då sådan verkan inträdde. 
  
 dag då sådan verkan inträdde. 
  
 1Senaste lydelse 2020:173. 
  
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 Vid brott som avses i följande bestämmelser ska de i 1 § be- stämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt arton år: 
  
 1.6 kap.  
 4–6, 
  8 och 9 §§ eller försök till sådana brott, 
  
 2.6 kap.  
 1–3, 
  10 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år, 
  
 3.16 kap. 10 a § första och sjätte styckena eller försök till så- dana brott, om brottet avser skild- ring av barn i pornografisk bild och en tillämpning av första stycket inte leder till att möjlig- heten att döma ut påföljd bortfal- ler senare, 
  
 4.2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor eller försök till sådant brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år. 
  
 Vid bokföringsbrott som inte är ringa ska tiden räknas från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbju- dit ackord eller inställt sina betal- ningar, om detta skett inom fem år från brottet. Om den bokförings- skyldige inom fem år från brottet blivit föremål för revision av Skatteverket, ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades. 
  
 Vid bokföringsbrott som inte är ringa ska tiden räknas från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbju- dit ackord eller inställt sina betal- ningar, om detta skett inom fem år från brottet. Om den bokförings- skyldige inom fem år från brottet blivit föremål för revision av Skatteverket, ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades. 
  
 34 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 5 §2 
  
 Vid följande brott ska de i 2 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt arton år: 
  
 1.våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 §, 
  
 2.sexuellt utnyttjande av barn enligt 6 kap. 5 §, 
  
 3.sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn enligt 6 kap. 6 §, 
  
 4.utnyttjande av barn för sexuell posering och grovt utnytt- jande av barn för sexuell posering enligt 6 kap. 8 §, 
  
 5.utnyttjande av barn genom 
  
 köp av sexuell handling enligt 6 kap. 9 §, eller 
  
 6.barnpornografibrott och grovt barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § första och sjätte styckena, om brottet avser skildring av barn 
  
 ipornografisk bild och en till- ämpning av 4 § första stycket inte leder till att möjligheten att döma ut påföljd preskriberas senare, eller 
  
 7.försök till sådana brott som avses i  
 1–6. 
  
 Vad som sägs i första stycket gäller även följande brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år: 
  
 1.våldtäkt och grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 §, 
  
 2.oaktsam våldtäkt enligt 6 kap. 
  
 1 a §, 
  
 2Tidigare 5 § upphävd genom 1971:964. 
  
 35 
  
 Brott preskriberas alltid sedan det, från den dag som anges i 4 eller 5 §, har gått 
  
 1. fem år, om endast böter är föreskrivet för brottet och tiden för preskription bestäms enligt 2 § första stycket 1, 
  
 2. femton år, för andra brott än i 1 för vilka fängelse i högst två år är föreskrivet, eller 
  
 3. trettio år, i andra fall än i 1 och 2. 
  
 FörfattningsförslagSOU 2021:90 
  
 3. sexuellt övergrepp och grovt 
  
 sexuellt övergrepp enligt 
  
 6 kap. 
  
 2 §, 
  
 4. oaktsamt sexuellt övergrepp 
  
 enligt 6 kap. 3 §, 
  
 5. sexuellt 
  
 ofredande 
  
 enligt 
  
 6 kap. 10 §, 
  
 6. koppleri och grovt koppleri 
  
 enligt 6 kap. 12 §, 
  
 7. brott mot 2 § lagen (1982:316) 
  
 med förbud 
  
 mot könsstympning 
  
 av kvinnor, eller 
  
 8. försök till sådana brott som avses i 1, 3, 6 och 7. 
  
 Absolut preskription 
  
 6 §3 
  
 I intet fall må påföljd ådömas sedan från dag som i 4 § sägs har förflutit 
  
 1. fem år, om å brottet ej kan följa svårare straff än böter och, tid för ådömande av påföljd för brottet bestämmes enligt 1 § 1, 
  
 2. femton år, om i annat fall än i 1 sägs å brottet ej kan följa fängelse över två år, 
  
 3. trettio år i övriga fall. 
  
 3Senaste lydelse 1971:964. 
  
 36 
  
 SOU 2021:90Författningsförslag 
  
 Påföljdspreskription 
  
 7 §4 
  
 Ådömda böter bortfaller när 
  
 Ett bötesstraff preskriberas fem 
  
 fem år förflutit från det domen 
  
 år efter det att domen fått laga 
  
 vann laga kraft. Detta gäller inte 
  
 kraft. Detta gäller inte om den 
  
 om vid utgången av den angivna 
  
 dömde inom denna tid har del- 
  
 tiden den dömde har delgivits en 
  
 getts en ansökan om böternas 
  
 ansökan om böternas förvand- 
  
 förvandling och denna inte har 
  
 ling och denna ansökan inte har 
  
 prövats slutligt. Leder ansökan 
  
 prövats slutligt. Föranleder ej an- 
  
 inte till att böterna förvandlas, 
  
 sökningen att böterna förvandlas, 
  
 preskriberas de när beslutet fått 
  
 bortfaller de när rättens slutliga 
  
 laga kraft. 
  
 beslut i målet vinner laga kraft. 
  
 Om bortfallande av ålagt för- 
  
 vandlingsstraff föreskrivs särskilt. 
  
 Dör den dömde, bortfaller 
  
 Avlider den dömde preskribe- 
  
 ådömda böter. Har under den 
  
 ras böter som har dömts ut. Har 
  
 dömdes livstid domen vunnit 
  
 under den dömdes livstid domen 
  
 laga kraft och lös egendom tagits 
  
 fått laga kraft och lös egendom 
  
 i mät eller satts i allmänt förvar, 
  
 utmätts eller tagits i förvar för be- 
  
 för betalning av böterna, skall 
  
 talning av böterna, ska böterna 
  
 dock böterna betalas av den egen- 
  
 betalas av egendomen. 
  
 domen. 
  
 Vad nu sagts om böter gäller 
  
 Vad som nu sagts om böter 
  
 även utdömt vite. 
  
 gäller även vite som dömts ut. 
  
 8 §5 
  
 Ådömt fängelse bortfaller, om 
  
 En sluten ungdomsvård pre- 
  
 domen ej börjat verkställas innan 
  
 skriberas om den inte börjat verk- 
  
 tid som nedan sägs förflutit från 
  
 ställas inom fem år från det att 
  
 det domen vann laga kraft: 
  
 domen fått laga kraft. 
  
 1. fem år, om fängelse ej över 
  
 ett år ådömts, 
  
 2. tio år, om fängelse på längre 
  
 tid än ett år men icke över fyra år ådömts, 
  
 4Senaste lydelse 1983:351. 
  
 5Senaste lydelse 1971:964. 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 3.femton år, om fängelse på längre tid än fyra år men icke över åtta år ådömts, 
  
 4.tjugo år, om fängelse på viss tid över åtta år ådömts, 
  
 5.trettio år, om fängelse på livstid ådömts. 
  
 Avbrytes verkställighet av fängelse som ådömts på viss tid, skall vad i 8 § sägs äga motsva- rande tillämpning i fråga om den fortsatta verkställigheten; och skall därvid tiden beräknas med hän- syn till vad som återstår av det ådömda straffet. Tiden skall räk- nas från den dag avbrottet skedde eller, när villkorlig frigivning ägt rum men förklarats förverkad, från den dag beslutet därom vann laga kraft. 
  
 SOU 2021:90 
  
 Avbryts verkställigheten ska vad som sägs i första stycket till- lämpas på motsvarande sätt i fråga om den fortsatta verkställigheten. Tiden ska räknas från dagen för avbrottet. 
  
 9 § 
  
 En ungdomstjänst preskriberas om den inte börjat verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Avbryts verkställigheten ska vad som sägs i första stycket till- lämpas på motsvarande sätt i fråga om den fortsatta verkställigheten. Tiden ska räknas från dagen för avbrottet. 
  
 38 
  
 SOU 2021:90Författningsförslag 
  
 Brott som är undantagna från 
  
 preskription 
  
 10 §6 
  
 Sluten 
  
 ungdomsvård bortfal- 
  
 Bestämmelserna i detta kapitel om 
  
 ler, om domen inte börjat verk- 
  
 preskription gäller inte för 
  
 ställas innan fem år förflutit från 
  
 1. brott för vilket fängelse på 
  
 det att domen vann laga kraft. 
  
 livstid är föreskrivet, 
  
 2. dråp enligt 3 kap. 2 §, 
  
 3. våldtäkt eller grov våldtäkt 
  
 enligt 6 kap. 1 § första eller tredje 
  
 stycket, om brottet begåtts mot en 
  
 person som inte fyllt arton år, 
  
 4. våldtäkt mot barn eller grov 
  
 våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 
  
 4 §, 
  
 5. brott enligt 2 § 
  
 första eller 
  
 tredje 
  
 stycket lagen 
  
 (1982:316) 
  
 med 
  
 förbud mot könsstympning 
  
 av kvinnor, om brottet begåtts 
  
 mot en person som inte fyllt arton 
  
 år, eller 
  
 6. försök till brott som avses i 1 
  
 och 2. 
  
 Avbryts 
  
 verkställigheten av 
  
 Har någon begått brott som 
  
 dom på sluten ungdomsvård skall 
  
 avses i första stycket innan han 
  
 vad som sägs i första stycket til- 
  
 eller hon fyllt arton år, gäller dock 
  
 lämpas på motsvarande sätt i fråga 
  
 bestämmelserna om preskription i 
  
 om den fortsatta verkställigheten. 
  
 detta kapitel. 
  
 Tiden skall räknas från dagen för 
  
 avbrottet. 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 2.Bestämmelserna i 35 kap. 2 § första och tredje styckena, 35 kap. 6 § och 35 kap. 10 § första stycket i den nya lydelsen ska till- ämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte brottet preskriberats dessförinnan enligt äldre bestämmelser. 
  
 6Senaste lydelse 1998:604. 
  
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.2Förslag till lag om ändring 
  
 i skattebrottslagen (1971:69) 
  
 Härigenom föreskrivs att 14 § och 14 a § skattebrottslagen (1971:69) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 14 §7 
  
 Utan 
  
 hinder 
  
 av 
  
 35 kap. 
  
 1 § 
  
 Utan 
  
 hinder av 35 kap. 2 § 
  
 brottsbalken får påföljd för brott 
  
 brottsbalken får påföljd för brott 
  
 enligt 3 eller  
 5–8 
  §§ ådömas, om 
  
 enligt 3 eller  
 5–8 
  §§ dömas ut, om 
  
 den misstänkte häktats eller er- 
  
 den misstänkte häktats eller del- 
  
 hållit del av åtal för brottet inom 
  
 getts åtal för brottet inom fem år 
  
 fem år från brottet. Har vid brott 
  
 från brottet. Har vid brott som 
  
 som avses i 10 § den misstänkte 
  
 avses i 10 § den bokföringsskyldige 
  
 blivit föremål för revision av 
  
 eller den 
  
 uppgiftsskyldige 
  
 blivit 
  
 Skatteverket inom fem år från 
  
 föremål för revision av Skatte- 
  
 brottet, 
  
 ska de 
  
 i 
  
 35 kap. 
  
 1 § 
  
 verket inom fem år från brottet, 
  
 brottsbalken angivna tiderna räk- 
  
 ska de i 35 kap. 2 § brottsbalken 
  
 nas från den dag då revisionen 
  
 angivna tiderna räknas från den 
  
 beslutades. 
  
 dag då revisionen beslutades. 
  
 Påföljd får ådömas för brott 
  
 Påföljd får dömas ut för brott 
  
 enligt denna lag utan hinder av 
  
 enligt denna lag utan hinder av 
  
 att den misstänkte inte erhållit 
  
 att den misstänkte inte delgetts 
  
 del av åtal för brottet inom den 
  
 åtal för brottet inom den tid som 
  
 tid som 
  
 anges 
  
 i 
  
 35 kap. 
  
 1 § 
  
 anges i 35 kap. 2 § brottsbalken 
  
 brottsbalken eller första stycket 
  
 eller första stycket denna para- 
  
 denna paragraf, om den miss- 
  
 graf, om den misstänkte inom 
  
 tänkte inom samma tid har del- 
  
 samma tid har delgetts underrät- 
  
 getts underrättelse om att han är 
  
 telse om att han är skäligen miss- 
  
 skäligen 
  
 misstänkt 
  
 för brottet. 
  
 tänkt för brottet. Underrättelsen 
  
 Underrättelsen ska ha skett un- 
  
 ska ha skett under en förunder- 
  
 der en förundersökning som se- 
  
 sökning som sedermera lett till 
  
 dermera lett till allmänt åtal mot 
  
 allmänt åtal mot den misstänkte 
  
 den misstänkte för brottet. Den 
  
 för brottet. Den ska ha utfärdats 
  
 ska ha utfärdats av åklagaren och 
  
 av åklagaren och ange de om- 
  
 ange de omständigheter som ut- 
  
 ständigheter som utgör 
  
 grund 
  
 7Senaste lydelse 2011:1247. 
  
 40 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 gör grund för misstanken. Del- givningen ska ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i brottmål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon om brott som han delgetts misstanke om enligt detta stycke ska i fråga om möjligheten att ådöma påföljd så anses som om delgivning av underrättelsen inte skett. 
  
 för misstanken. Delgivningen ska ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i brott- mål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon sedan han eller hon delgetts misstanke om brott en- ligt detta stycke, ska frågan om preskription avgöras utan hinder av att delgivning av underrättel- sen skett. 
  
 14 a §8 
  
 För brott enligt 2 eller 4 § får 
  
 För brott enligt 2 eller 4 § får 
  
 rätten på ansökan av åklagaren 
  
 rätten på ansökan av åklagaren 
  
 besluta om förlängning av den 
  
 besluta om förlängning av den 
  
 tid som anges i 35 kap. 1 § brotts- 
  
 tid som anges i 35 kap. 2 § brotts- 
  
 balken. Beslut om förlängning 
  
 balken. Beslut om förlängning 
  
 får meddelas, om stämning eller 
  
 får meddelas, om stämning eller 
  
 underrättelse enligt 14 § andra 
  
 underrättelse enligt 14 § andra 
  
 stycket avseende sådant brott 
  
 stycket avseende sådant 
  
 brott 
  
 inte har kunnat delges den miss- 
  
 inte har kunnat delges den miss- 
  
 tänkte på grund av att han 
  
 tänkte på grund av att han eller 
  
 hon 
  
 1. har saknat känt hemvist 
  
 1. har saknat känt 
  
 hemvist 
  
 och det inte har kunnat klarläg- 
  
 och det inte har kunnat klarläg- 
  
 gas var han uppehållit sig, 
  
 gas var han eller hon uppehållit 
  
 sig, 
  
 2. inte har kunnat anträffas på 
  
 2. inte har kunnat anträffas på 
  
 känt hemvist inom riket och det 
  
 känt hemvist inom riket och det 
  
 inte har kunnat klarläggas var 
  
 inte har kunnat klarläggas var 
  
 han uppehållit sig samt det kan 
  
 han eller hon uppehållit sig och 
  
 antas att han hållit sig undan 
  
 det kan antas att han eller hon 
  
 eller 
  
 hållit sig undan, eller 
  
 3. har stadigvarande vistats utomlands. 
  
 Förlängningstiden skall be- 
  
 Förlängningstiden 
  
 ska 
  
 be- 
  
 stämmas med hänsyn till vad 
  
 stämmas med hänsyn till vad 
  
 som kan antas behövas för att 
  
 som kan antas behövas för att 
  
 delgivning skall ske med den 
  
 delgivning ska ske med den miss- 
  
 8Senaste lydelse 1996:658. 
  
 41 
  
 FörfattningsförslagSOU 2021:90 
  
 misstänkte, dock till minst sex 
  
 tänkte, dock till minst sex måna- 
  
 månader. Visar det sig att den be- 
  
 der. Visar det sig att den be- 
  
 stämda tiden är otillräcklig, får 
  
 stämda tiden är otillräcklig, får 
  
 rätten på ansökan av åklagaren 
  
 rätten på ansökan av åklagaren 
  
 medge ytterligare förlängning. 
  
 medge ytterligare förlängning. 
  
 Förlängning enligt denna paragraf får inte omfatta längre tid än sammanlagt fem år. 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 2.Bestämmelserna i 14 § första stycket andra meningen ska till- lämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte brottet preskriberats dessförinnan enligt äldre bestämmelser. 
  
 42 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.3Förslag till lag om ändring 
  
 i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom 
  
 Härigenom föreskrivs att 6 och 21 §§ lagen (1972:260) om interna- tionellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 6 §9 
  
 Framställning om verkställighet av europeisk brottmålsdom kan avslås 
  
 1.om gärningen som påföljden avser utgör politiskt eller militärt brott, 
  
 2. om det finnes grundad an- 
  
 2. om det finns grundad an- 
  
 ledning antaga att domen föran- 
  
 ledning att anta att domen föran- 
  
 letts eller den däri bestämda på- 
  
 letts eller den däri bestämda på- 
  
 följden skärpts av hänsyn till ras, 
  
 följden skärpts av hänsyn till ras, 
  
 religion, nationalitet eller poli- 
  
 religion, nationalitet eller poli- 
  
 tisk åsikt, 
  
 tisk åsikt, 
  
 3. om gärning som påföljden 
  
 3. om gärning som påföljden 
  
 avser omfattas av här i landet på- 
  
 avser omfattas av här i landet på- 
  
 gående förundersökning, väckt 
  
 gående förundersökning, väckt 
  
 åtal, utfärdat strafföreläggande 
  
 åtal, utfärdat strafföreläggande 
  
 eller föreläggande av ordnings- 
  
 eller föreläggande av ordnings- 
  
 bot, eller om beslut har medde- 
  
 bot, eller om beslut har medde- 
  
 lats att åtal för gärningen ej skall 
  
 lats att åtal för gärningen inte ska 
  
 väckas eller fullföljas, 
  
 väckas eller fullföljas, 
  
 4. om gärning som påföljden 
  
 4. om gärning som påföljden 
  
 avser icke har begåtts i den stat 
  
 avser inte har begåtts i den stat 
  
 där påföljden bestämts, 
  
 där påföljden bestämts, 
  
 5. om påföljden ej kan verk- 
  
 5. om påföljden inte kan verk- 
  
 ställas här i landet, 
  
 ställas här i landet, 
  
 6. om det kan antagas att på- 
  
 6. om det kan antas att på- 
  
 följden kan verkställas i den främ- 
  
 följden kan verkställas i den främ- 
  
 mande staten, 
  
 mande staten, 
  
 9Senaste lydelse 1991:454. 
  
 43 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 7.om den dömde vid tiden för brottet ej fyllt femton år, 
  
 8.om en tillämpning av 35 kap.  
 7–9 
  §§ eller 36 kap. 15 § brottsbalken skulle innebära att påföljden bortfallit. 
  
 Har i den främmande staten vidtagits åtgärd som enligt lagen 
  
 iden staten medför att tiden för bortfallande av påföljd uppskju- tes, skall åtgärden ha samma ver- kan här i landet vid tillämpning av första stycket 8. 
  
 7.om den dömde vid tiden för brottet inte fyllt femton år, 
  
 8.om en tillämpning av 35 kap. 7 § eller 36 kap. 15 § brottsbalken skulle innebära att påföljden preskriberats. 
  
 Har i den främmande staten vidtagits åtgärd som enligt lagen 
  
 iden staten medför att tiden för preskription av påföljd uppskju- tes, ska åtgärden ha samma ver- kan här i landet vid tillämpning av första stycket 8. 
  
 21 § 
  
 När ansökan som avses i 20 § 
  
 När ansökan som avses i 20 § 
  
 andra stycket inkommit till rät- 
  
 andra stycket inkommit till rät- 
  
 ten, kallar rätten den dömde att 
  
 ten, kallar rätten den dömde att 
  
 inställa sig vid förhandling inför 
  
 inställa sig vid förhandling inför 
  
 rätten. Förhandling får ej utan 
  
 rätten. Förhandling får inte utan 
  
 den dömdes samtycke hållas för- 
  
 den dömdes samtycke hållas för- 
  
 rän tjugoen dagar förflutit från 
  
 rän tjugoen dagar gått från det 
  
 det den dömde personligen del- 
  
 den dömde personligen delgetts 
  
 givits kallelsen. 
  
 kallelsen. 
  
 Uteblir den dömde från för- 
  
 Uteblir den dömde från för- 
  
 handling som avses i första 
  
 handling som avses i första 
  
 stycket eller finner rätten av an- 
  
 stycket eller finner rätten av an- 
  
 nat skäl oppositionen ej kunna 
  
 nat skäl att oppositionen inte kan 
  
 upptagas till prövning, skall den 
  
 upptas till prövning, ska den 
  
 dömdes talan avvisas. Sedan av- 
  
 dömdes talan avvisas. Sedan av- 
  
 visningsbeslutet vunnit laga kraft 
  
 visningsbeslutet fått laga kraft 
  
 tillämpas  
 9–16 
  §§. 
  
 tillämpas  
 9–16 
  §§. 
  
 Fråga om ansvar för gärning 
  
 Fråga om ansvar för gärning 
  
 som avses med framställning om 
  
 som avses med framställning om 
  
 verkställighet av utevarodom får 
  
 verkställighet av utevarodom får 
  
 prövas, även om enligt 2 kap. 
  
 prövas, även om enligt 2 kap. 
  
 brottsbalken åtal för gärningen 
  
 brottsbalken åtal för gärningen 
  
 ej kunnat väckas i Sverige eller 
  
 inte kunnat väckas i Sverige eller 
  
 kunnat väckas här endast efter 
  
 kunnat väckas här endast efter 
  
 44 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 särskilt förordnande, och utan hinder av bestämmelserna i 35 kap.  
 1–4 
  och 6 §§ samma balk. Frågan om ansvar för gärningen enligt svensk lag skall bedömas som om motsvarande brott begåtts här i landet. Åtgärd för väckande av åtal eller förundersökning, som vidtagits i den främmande staten enligt dess lag, skall tillerkännas verkan som om åtgärden vid- tagits här i landet. Sådan åtgärd får dock ej tillerkännas annan ver- kan än den har enligt lagen i den främmande staten. 
  
 särskilt förordnande, och utan hinder av bestämmelserna i 35 kap.  
 Navarro 
  och 10 §§ samma balk. Frågan om ansvar för gärningen enligt svensk lag ska bedömas som om motsvarande brott begåtts här i landet. Åtgärd för väckande av åtal eller förundersökning, som vidtagits i den främmande staten enligt dess lag, ska tillerkännas verkan som om åtgärden vid- tagits här i landet. Sådan åtgärd får inte tillerkännas annan ver- kan än den har enligt lagen i den främmande staten. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.4Förslag till lag om ändring 
  
 i lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet 
  
 Härigenom föreskrivs att 4 § lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet ska ha följande lydelse. 
  
 Lydelse enligt prop. 2020/21:204 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
  
 Verkställighet i Sverige av utländsk brottmålsdom får ske endast efter framställning av den främmande staten. 
  
 Framställningen får inte bifallas 
  
 1.om domen inte har fått laga kraft eller om påföljden inte får verkställas i den främmande staten, 
  
 2.om gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller gärningsmannen, om gärningen begåtts här i landet, på annan grund än som avses i 5 § 3 inte skulle ha kunnat dömas till påföljd för brottet, 
  
 3.om den dömde inte har eller tar hemvist i Sverige, 
  
 4.om verkställighet i Sverige skulle vara oförenlig med grunderna för rättsordningen här i landet eller annat väsentligt svenskt intresse, 
  
 5.om dom i mål om ansvar för gärning som påföljden avser har meddelats här i landet eller här utfärdat strafföreläggande eller före- läggande av ordningsbot för samma gärning har godkänts, 
  
 6.om fråga om ansvar för gärning som påföljden avser har prövats 
  
 ien annan stat än den som har gjort framställningen genom en dom som fått laga kraft och det därför skulle ha funnits hinder enligt 2 kap. 9 § brottsbalken mot lagföring för gärningen här i landet, 
  
 7.om gärning som påföljden avser utgör eller har samband med politiskt brott eller utgör militärt brott, 
  
 8.om gärning som påföljden avser utgör fiskaliskt brott, såvida inte annat föranleds av överenskommelse mellan Sverige och den främmande staten, 
  
 9. om en tillämpning av 35 kap. 
  
 9. om en tillämpning av 35 kap. 
  
 8–10 
  §§ brottsbalken skulle inne- 
  
 8 § brottsbalken skulle innebära 
  
 bära att påföljden bortfallit, 
  
 att påföljden preskriberats, eller 
  
 46 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 10.om verkställighet i Sverige 
  
 iannat hänseende än som förut har nämnts skulle strida mot den överenskommelse mellan Sverige och främmande stat som ligger till grund för framställningen. 
  
 10.om verkställighet i Sverige 
  
 iannat hänseende än som förut har nämnts skulle strida mot den överenskommelse mellan Sverige och den främmande stat som lig- ger till grund för framställningen. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 47 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.5Förslag till lag om ändring 
  
 i bötesverkställighetslagen (1979:189) 
  
 Härigenom föreskrivs att 21 § bötesverkställighetslagen (1979:189) ska upphöra att gälla vid utgången av december 2022. 
  
 48 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.6Förslag till lag om ändring i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg 
  
 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på ut- ländska fartyg ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
  
 Påföljd för brott som avses i 
  
 Påföljd för brott som avses i 
  
 denna lag får endast dömas ut 
  
 denna lag får endast dömas ut 
  
 om den misstänkte häktats eller 
  
 om den misstänkte häktats eller 
  
 fått del av åtal för brottet inom 
  
 delgetts åtal för brottet inom tre 
  
 tre år från det att brottet be- 
  
 år från det att brottet begicks. 
  
 gicks. Om påföljd för brottet 
  
 Om påföljd för brottet preskri- 
  
 faller bort tidigare enligt 35 kap. 
  
 beras tidigare enligt 35 kap. 2 § 
  
 1 § brottsbalken gäller i stället 
  
 brottsbalken gäller i stället den 
  
 den bestämmelsen. 
  
 bestämmelsen. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 49 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.7Förslag till lag om ändring i lagen (1998:620) om belastningsregister 
  
 Härigenom föreskrivs att 17 § lagen (1998:620) om belastnings- register ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 17 §10 
  
 Utöver vad som följer av 16 § ska uppgifter om 
  
 1.fängelse- eller förvandlingsstraff för böter gallras tio år efter frigivningen, 
  
 2.fängelsestraff som ska anses helt verkställt genom tidigare fri- hetsberövande eller från vilket någon genom beslut om nåd helt har befriats gallras tio år efter domen eller beslutet, 
  
 3. fängelsestraff som har fallit 
  
 3. förvandlingsstraff för böter 
  
 bort enligt 
  
 35 kap. 8 eller 9 § 
  
 som har fallit bort enligt 18 § 
  
 brottsbalken 
  
 eller förvandlings- 
  
 bötesverkställighetslagen 
  
 straff för böter som har fallit 
  
 (1979:189) gallras fem år efter 
  
 bort enligt 18 eller 21 § bötes- 
  
 det att straffet föll bort, 
  
 verkställighetslagen (1979:189) 
  
 gallras fem år efter det att straf- 
  
 fet föll bort, 
  
 4.skyddstillsyn eller villkorlig dom gallras a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en per- 
  
 son som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 5.sluten ungdomsvård gallras tio år efter det att påföljden helt verkställts, 
  
 6.ungdomsvård, ungdomstjänst eller ungdomsövervakning gallras a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en per- 
  
 son som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 7.överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall gallras 
  
 a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en per- son som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 10Senaste lydelse 2020:619. 
  
 50 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 8.överlämnande till rättspsykiatrisk vård gallras tio år efter ut- skrivningen, 
  
 9.böter gallras fem år efter domen, beslutet eller godkännandet av strafföreläggandet eller föreläggandet av ordningsbot, 
  
 10.att någon enligt 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från påföljd gallras 
  
 a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en per- son som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 11.åklagares beslut att inte åtala för brott gallras 
  
 a)tio år efter beslutet, eller 
  
 b)tre år efter beslutet, om uppgiften avser en person som var under 18 år vid tidpunkten för brottet, 
  
 12. beslut om kontaktförbud och förbud enligt 3 kap. 5 § lagen (2015:642) om europeisk skyddsorder gallras tio år efter be- slutet, och 
  
 13. beslut om tillträdesförbud gallras fem år efter beslutet. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 51 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.8Förslag till lag om ändring 
  
 i aktiebolagslagen (2005:551) 
  
 Härigenom föreskrivs att 30 kap. 1 § aktiebolagslagen (2005:551) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 30 kap. 
  
 1 §11 
  
 Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som 
  
 1.uppsåtligen bryter mot 1 kap. 7 eller 8 §, 
  
 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att enligt denna lag föra aktiebok eller hålla aktiebok tillgänglig, 
  
 3.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 8 kap. 18 § andra meningen, 20 § första stycket eller 21 § andra stycket, eller 
  
 4.uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot 21 kap. 1, 3, 5 eller 10 §. 
  
 En värdepapperscentrals underlåtenhet att fullgöra de uppgifter som anges i 5 kap. 12 § andra stycket ska inte medföra ansvar enligt första stycket 2. 
  
 Till straff som anges i första stycket döms också den som uppsåt- ligen medverkar till ett beslut att utse en styrelseledamot, styrel- sesuppleant, verkställande direktör eller vice verkställande direktör i strid med 8 kap. 12 eller 32 §, om åtgärden är ägnad att dölja vem eller vilka som utövar eller har utövat den faktiska ledningen av bo- laget. Detsamma gäller den som uppsåtligen åtar sig ett sådant upp- drag i strid med 8 kap. 12 eller 32 §. 
  
 Trots vad som sägs i 35 kap. 
  
 Trots vad som sägs i 35 kap. 
  
 1 § brottsbalken får påföljd för 
  
 2 § brottsbalken får påföljd för 
  
 brott enligt första stycket 4 mot 
  
 brott enligt första stycket 4 mot 
  
 21 kap. 1, 3 eller 5 § eller för 
  
 21 kap. 1, 3 eller 5 § eller för 
  
 brott enligt tredje stycket dömas 
  
 brott enligt tredje stycket dömas 
  
 ut, om den misstänkte har häk- 
  
 ut, om den misstänkte har häk- 
  
 tats eller fått del av åtal för brot- 
  
 tats eller delgetts åtal för brottet 
  
 tet inom fem år från brottet. 
  
 inom fem år från brottet. 
  
 11Senaste lydelse 2016:60. 
  
 52 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 I de fall som avses i 9 kap. 41 § och 10 kap. 16 § ska det inte följa ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 53 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.9Förslag till lag om ändring 
  
 i bidragsbrottslagen (2007:612) 
  
 Härigenom föreskrivs att 7 § bidragsbrottslagen (2007:612) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 7 §12 
  
 Bestämmelserna i 35 kap. 1 § 
  
 Bestämmelserna i 35 kap. 2 § 
  
 brottsbalken hindrar inte att en 
  
 brottsbalken hindrar inte att en 
  
 person får dömas till påföljd för 
  
 person får dömas till påföljd för 
  
 bidragsbrott som är ringa enligt 
  
 bidragsbrott som är ringa enligt 
  
 2 § eller vårdslöst bidragsbrott 
  
 2 § eller vårdslöst bidragsbrott 
  
 enligt 4 §, om den misstänkte häk- 
  
 enligt 4 §, om den misstänkte häk- 
  
 tats eller fått del av åtal för 
  
 tats eller delgetts åtal för brottet 
  
 brottet inom fem år från brottet. 
  
 inom fem år från brottet. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 12Senaste lydelse 2019:652. 
  
 54 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.10Förslag till lag om ändring 
  
 i lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen 
  
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 4 § lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 4 § 
  
 En utländsk dom på frihetsberövande påföljd får inte erkännas och verkställas i Sverige 
  
 1.om mindre än sex månader av påföljden återstår att avtjäna när domen tas emot av Kriminalvården, 
  
 2.om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag och det inte är fråga om en sådan gärning som finns angi- ven i bilagan till denna lag och för vilken det i den andra statens lag- stiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd i tre år eller mer, 
  
 3. om den gärning som på- 
  
 3. om den gärning som på- 
  
 följden avser helt eller delvis har 
  
 följden avser helt eller delvis har 
  
 begåtts i Sverige och inte mot- 
  
 begåtts i Sverige och inte mot- 
  
 svarar brott enligt svensk lag 
  
 svarar brott enligt svensk lag 
  
 eller om en tillämpning av 35 kap. 
  
 eller om en tillämpning av 35 kap. 
  
 8–10 
  §§ brottsbalken skulle inne- 
  
 8 § brottsbalken skulle innebära 
  
 bära att påföljden bortfallit, 
  
 att påföljden preskriberats, 
  
 4.om det för samma gärning som påföljden avser har meddelats en dom i Sverige eller i en annan stat och domen fått laga kraft och påföljden vid en fällande dom har avtjänats, är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagen i den stat som meddelat domen, 
  
 5.om den dömde vid tidpunkten för brottet inte fyllt femton år, 
  
 6.om verkställighet i Sverige inte skulle vara förenlig med be- stämmelser om immunitet, 
  
 7.om domen har meddelats efter en förhandling där den dömde inte var personligen närvarande och det inte har bekräftats i intyget 
  
 55 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 som avses i 6 § att något av rambeslutets villkor i artikel 9.1 i är upp- fyllt, 
  
 8.om påföljden omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd som inte kan verkställas här, eller 
  
 9.om den andra staten inte har lämnat Sverige tillstånd till att åtala, döma eller på annat sätt beröva den dömde friheten för annan gärning än den som avses i domen och som begicks före översändan- det av domen. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 56 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.11Förslag till lag om ändring i lagen (2018:672) om ekonomiska föreningar 
  
 Härigenom föreskrivs att 22 kap. 1 § lagen (2018:672) om ekono- miska föreningar ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 22kap. 1 § 
  
 Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som 
  
 1.uppsåtligen eller av oaktsamhet inte för en medlemsförteck- ning enligt 5 kap.  
 1–4 
  §§ eller inte håller en sådan förteckning till- gänglig enligt 5 kap. 5 §, 
  
 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 7 kap. 18 § andra meningen, 20 § första stycket eller 21 § andra stycket, eller 
  
 3.uppsåtligen medverkar till ett beslut att utse en styrelseleda- mot, styrelsesuppleant, verkställande direktör eller vice verkstäl- lande direktör i strid med 7 kap. 11 eller 32 §, om åtgärden är ägnad att dölja vem eller vilka som utövar eller har utövat den faktiska led- ningen av föreningen. 
  
 Första stycket 3 gäller även den som uppsåtligen tar på sig ett sådant uppdrag som avses i den punkten i strid med 7 kap. 11 eller 32 §. 
  
 Trots 35 kap. 1 § brottsbal- 
  
 Trots 35 kap. 2 § brottsbal- 
  
 Boone får påföljd för brott enligt 
  
 Boone får påföljd för brott enligt 
  
 första stycket 3 eller andra stycket 
  
 första stycket 3 eller andra stycket 
  
 dömas ut, om den misstänkte 
  
 dömas ut, om den misstänkte 
  
 har häktats eller fått del av åtal 
  
 har häktats eller delgetts åtal för 
  
 för brottet inom fem år från 
  
 brottet inom fem år från brottet. 
  
 brottet. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 57 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.12Förslag till lag om ändring i lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område 
  
 Härigenom föreskrivs att 5 kap. 7 och 15 §§ lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens om- råde ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 
  
 5 kap. 
  
 7 § 
  
 Uppgifter får inte längre behandlas i  
 dna-registret 
  när uppgifterna om den registrerade tagits bort ur belastningsregistret enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. 
  
 Uppgifter får inte längre behandlas i utredningsregistret när upp- gifterna om den registrerade får föras in i  
 dna-registret 
  eller när för- undersökning eller åtal läggs ner, åtal ogillas, åtal bifalls men påfölj- den bestäms till enbart böter eller när den registrerade har godkänt ett strafföreläggande som avser enbart böter. 
  
 Uppgifter får inte behandlas i 
  
 Uppgifter får inte behandlas i 
  
 spårregistret längre än trettio år 
  
 spårregistret längre än trettio år 
  
 efter registreringen. Uppgifter i 
  
 efter registreringen. Uppgifter i 
  
 registret får dock behandlas sjut- 
  
 registret får dock behandlas sjut- 
  
 tio år efter registreringen om upp- 
  
 tio år efter registreringen om upp- 
  
 gifterna hänför sig till utred- 
  
 gifterna hänför sig till utred- 
  
 ningar om brott som anges i 
  
 ningar om brott som anges i 
  
 35 kap. 2 § första stycket brotts- 
  
 35 kap. 10 § första stycket brotts- 
  
 balken. 
  
 balken. 
  
 Bestämmelsen i 2 kap. 17 § 
  
 andra stycket brottsdatalagen 
  
 (2018:1177) gäller inte vid tillämpningen av denna paragraf. 
  
 15 § 
  
 Uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregister om en miss- tänkt person får inte behandlas längre än tre månader efter det att uppgifterna om den registrerade tagits bort ur misstankeregistret som förs enligt lagen (1998:621) om misstankeregister och ur belast- ningsregistret som förs enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. 
  
 58 
  
 SOU 2021:90Författningsförslag 
  
 Uppgifter som inte kan hän- 
  
 Uppgifter som inte kan hän- 
  
 föras till en identifierbar person 
  
 föras till en identifierbar person 
  
 får inte behandlas längre än tret- 
  
 får inte behandlas längre än tret- 
  
 tio år efter registreringen. Så- 
  
 tio år efter registreringen. Så- 
  
 dana uppgifter får dock behand- 
  
 dana uppgifter får dock behand- 
  
 las sjuttio år efter registreringen 
  
 las sjuttio år efter registreringen 
  
 om uppgifterna hänför sig till ut- 
  
 om uppgifterna hänför sig till ut- 
  
 redningar om brott som anges i 
  
 redningar om brott som anges i 
  
 35 kap. 2 § första stycket brotts- 
  
 35 kap. 10 § första stycket brotts- 
  
 balken. 
  
 balken. 
  
 Bestämmelsen i 2 kap. 17 § 
  
 andra stycket brottsdatalagen 
  
 (2018:1177) gäller inte vid tillämpningen av denna paragraf. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 59 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.13Förslag till förordning om ändring i förordningen (1999:1134) om belastningsregister 
  
 Härigenom föreskrivs att 3 § förordningen (1999:1134) om belast- ningsregister ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
  
 I fråga om den som har dömts 
  
 I fråga om den som har dömts 
  
 till fängelse eller ålagts förvand- 
  
 till fängelse eller fått ett förvand- 
  
 lingsstraff för böter skall belast- 
  
 lingsstraff för böter, ska belast- 
  
 ningsregistret även innehålla upp- 
  
 ningsregistret även innehålla upp- 
  
 gifter om 
  
 gifter om 
  
 1.tidpunkten för verkställighetens början, 
  
 2.tidpunkten för frigivning, 
  
 3.prövotiden och den återstående strafftiden vid villkorlig frigiv- 
  
 ning, 
  
 4.beslut om helt eller delvis förverkande av villkorligt medgiven frihet, 
  
 5.beslut om övervakning vid villkorligt medgiven frihet, 
  
 6.beslut om förlängning av övervakningstid, 
  
 7.beslut om återupptagen övervakning, samt 
  
 8. tidpunkten för bortfallande 
  
 8. tidpunkten för bortfallande 
  
 av fängelse enligt 35 kap 8 och 9 §§ 
  
 av förvandlingsstraff för böter 
  
 brottsbalken eller förvandlings- 
  
 enligt 18 § bötesverkställighets- 
  
 straff 
  
 för böter enligt 18 och 
  
 lagen (1979:189). 
  
 21 §§ 
  
 bötesverkställighetslagen 
  
 (1979:189). 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 60 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.14Förslag till förordning om ändring i förordningen (2018:1746) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område 
  
 Härigenom föreskrivs att 2 § förordningen (2018:1746) om krimi- nalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2§13 
  
 Om det är nödvändigt för att utföra en uppgift som anges i 2 kap. 
  
 1§ lagen (2018:1699) om kriminalvårdens behandling av personupp- gifter inom brottsdatalagens område får uppgifter om följande be- handlas: 
  
 1.namn, personnummer eller annan identifieringsuppgift, foto- grafi, adress, telefonnummer, yrke och utbildning, kön, medborgar- skap och språk, 
  
 2.kommun där den registrerade är folkbokförd, 
  
 3.namn, adress, telefonnummer, telefaxnummer och  
 e-post- 
  adress som rör 
  
 a) ombud eller ställföreträdare för den registrerade, 
  
 b) arbetsgivare, utbildningsanstalt eller liknande och kontaktper- son, 
  
 c) statlig eller kommunal befattningshavare som i tjänsten tar be- fattning med den registrerade, 
  
 d) tolk, och 
  
 e) vårdnadshavare, särskilt förordnad vårdnadshavare, förmyn- dare, god man och familjehemsförälder, 
  
 4.närståendes namn, adress, telefonnummer och relation till den registrerade, 
  
 5.genomförd personutredning och rättspsykiatrisk undersök- ning, läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personut- redning i brottmål, m.m., utredning med utlåtande om risk för åter- fall i brottslighet enligt 10 § lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid och yttrande från socialnämnden enligt 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 
  
 13Senaste lydelse 2020:798. 
  
 61 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 6.en domstols dom eller slutliga beslut som avser fängelse, skyddstillsyn, villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst, ung- domsövervakning eller förvandlingsstraff för böter eller vite och be- slut i häktningsfrågor, 
  
 7.domstolens avräkningsunderlag, 
  
 8.brott för vilket den registrerade är skäligen misstänkt, 
  
 9.ansökan om nåd och regeringens beslut i sådana frågor, 
  
 10.annat beslut av regeringen som avser den registrerade och som har betydelse för verkställigheten av påföljd, 
  
 11.ansökan och beslut enligt lagen om omvandling av fängelse på livstid, 
  
 12.dom, beslut eller föreläggande av allmän förvaltningsdomstol eller beslut av en myndighet som avser den registrerade och som har betydelse för verkställigheten av påföljd, 
  
 13.överklagande av en domstols dom eller beslut, regeringens be- slut eller en myndighets beslut, 
  
 14.tidpunkt för verkställighetens början, prövotid och övervak- ningstid, 
  
 15.tidpunkt för frigivning från kriminalvårdsanstalt och återstå- ende strafftid vid villkorlig frigivning, 
  
 16.verkställighet av samhällstjänst och intensivövervakning med elektronisk kontroll, 
  
 17.beslut av en myndighet i en annan stat om verkställighet av påföljd som avser den registrerade, 
  
 18.andra uppgifter om verkställighet av påföljd, och 
  
 19. tidpunkten 
  
 för bortfal- 
  
 19. tidpunkten för bortfal- 
  
 lande av fängelse enligt 35 kap. 8 
  
 lande av förvandlingsstraff för 
  
 och 9 §§ brottsbalken eller för- 
  
 böter eller vite enligt 18 § bötes- 
  
 vandlingsstraff för 
  
 böter eller 
  
 verkställighetslagen (1979:189). 
  
 vite enligt 18 och 21 §§ bötes- verkställighetslagen (1979:189). 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 62 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningsförslag 
  
 1.15Förslag till förordning om ändring i förordningen (2018:1942) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område 
  
 Härigenom föreskrivs att 15 § förordningen (2018:1942) om polis- ens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 
  
 15 § 
  
 Uppgifter om en person som har varit misstänkt i en förunder- sökning som har lagts ner eller avslutats på annat sätt än genom åtal, får i ett enskilt fall behandlas om det är nödvändigt för att kunna lagföra personen trots att den tid som anges i 4 kap. 4 § andra stycket lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område har löpt ut. 
  
 Behandlingen ska dock upp- 
  
 Behandlingen ska dock upp- 
  
 höra senast då åtal inte längre får 
  
 höra senast då åtal inte längre får 
  
 väckas för brottet eller, i fall som 
  
 väckas för brottet eller, i fall som 
  
 avses i 35 kap. 2 § första stycket 
  
 avses i 35 kap. 10 § första stycket 
  
 brottsbalken, senast sjuttio år 
  
 brottsbalken, senast sjuttio år 
  
 från den dag då brottet begicks. 
  
 från den dag då brottet begicks. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 63 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2021:90 
  
 1.16Förslag till förordning om ändring i förordningen (2019:1235) om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter 
  
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 § förordningen (2019:1235) om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 5 § 
  
 Uppgifter om en person som har varit misstänkt i en förunder- sökning som har lagts ner eller avslutats på annat sätt än genom åtal, får i ett enskilt fall behandlas om det är nödvändigt för att kunna lagföra personen trots att den tid som anges i 4 kap. 4 § andra stycket lagen (2019:1182) om Säkerhetspolisens behandling av personupp- 
  
 gifter har löpt ut. 
  
 Behandlingen ska dock upp- 
  
 Behandlingen ska dock upp- 
  
 höra senast då åtal inte längre får 
  
 höra senast då åtal inte längre får 
  
 väckas för brottet eller, i fall som 
  
 väckas för brottet eller, i fall som 
  
 avses i 35 kap. 2 § första stycket 
  
 avses i 35 kap. 10 § första stycket 
  
 brottsbalken, senast sjuttio år 
  
 brottsbalken, senast sjuttio år 
  
 från den dag då brottet begicks. 
  
 från den dag då brottet begicks. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 64 
  
 2Utredningens uppdrag och arbete 
  
 2.1Vårt uppdrag 
  
 Utredningsuppdraget består i att genomföra en översyn av den straff- rättsliga regleringen om preskription i brottsbalken. Direktiven för utredningsarbetet finns i bilaga 1. 
  
 I utredningens uppdrag ingår att 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om åtalspreskription och absolut preskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intresset av en effektiv och rättssäker lagföring av brott och som är anpassad till den forensiska och tek- niska utvecklingen, 
  
 •överväga och ta ställning till vilka brott som bör undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av pre- skriptionstiden än dagen för brottet, 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om påföljdspreskription för att säkerställa intresset av att påföljder verkställs, och 
  
 •lämna nödvändiga författningsförslag. 
  
 Enligt tilläggsdirektiven ska utredningen vidare, utöver vad som framgår av de ursprungliga direktiven, särskilt överväga om reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff ska avskaffas oberoende av strafflängd och, oavsett ställningstagande i sak, lämna förslag om det. Övervägandena och förslagen ska även omfatta fängelsestraff vars verkställighet avbrutits och de fall då böter har förvandlats till fängelse. Tilläggsdirektiven till utredningen finns i bilaga 2. 
  
 65 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2021:90 
  
 Inom ramen för uppdraget har utredningen även behandlat en be- gäran från Ekobrottsmyndigheten om att preskriptionsbestämmel- sen i 14 § första stycket andra meningen skattebrottslagen (1971:69) ska ändras, så att bestämmelsen även omfattar juridiska personer som blivit föremål för revision av Skatteverket. 
  
 2.2Utredningens arbete 
  
 Utredningen började sitt arbete i september 2020 och höll sitt första sammanträde med sakkunnig och experter i oktober 2020. Därefter har ytterligare sju sammanträden hållits, de flesta digitalt till följd av den rådande  
 covid-19-pandemin. 
  Utredaren och sekreteraren har därutöver haft möten och samråd med företrädare för olika myndig- heter, såsom Polismyndigheten, Åklagarmyndigheten, Rättsmedici- nalverket, Kriminalvården och Statens institutionsstyrelse. Utred- ningen har också haft kontakt med andra kommittéer och utredningar. Under utredningstiden har utredningen beaktat relevant arbete som pågår inom Regeringskansliet. 
  
 2.3Betänkandets disposition 
  
 Betänkandet innehåller 16 kapitel. 
  
 Kapitel 1 innehåller författningsförslag och i kapitel 2 finns denna redovisning av utredningens uppdrag och arbete. 
  
 I kapitel 3 finns en beskrivning av den nuvarande straffrättsliga regleringen av preskription, kapitel 4 innehåller en internationell ut- blick och i kapitel 5 beskrivs den forensiska och tekniska utveck- lingen. 
  
 I kapitel 6 finns allmänna utgångspunkter för utredningens arbete. Kapitel 7 handlar om åtalspreskription och kapitel 8 om absolut 
  
 preskription. 
  
 I kapitel 9 behandlas försök, förberedelse, stämpling och medver- kan till brott med livstids fängelse i straffskalan. 
  
 Kapitel 10 innehåller överväganden avseende preskription av brott mot barn. 
  
 Kapitel 11 behandlar preskription av påföljder. 
  
 Kapitel 12 innehåller förslag till bl.a. moderniseringar av 35 kapit- let brottsbalken. 
  
 66 
  
 SOU 2021:90 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 Kapitel 13 rör övriga författningsändringar som måste göras med anledning av de förslag som lämnas och i kapitel 14 behandlas tid för ikraftträdande och övergångsbestämmelser. 
  
 I kapitel 15 finns en beskrivning av de konsekvenser som försla- gen kan förväntas få. Författningskommentaren återfinns i kapi- tel 16. Därefter följer de bilagor som fogats till betänkandet, dvs. direktiv och tilläggsdirektiv till utredningen. 
  
 I kapitel  
 7–14 
  redovisas löpande de förslag som utredningen kommit fram till. 
  
 67 
  
 3 Gällande rätt 
  
 Bestämmelser om preskription av brott har funnit i svensk rätt under mycket lång tid och sedan  
 1920-talet 
  har regleringen i stora delar haft den utformning som fortfarande gäller. 
  
 Den straffrättsliga regleringen om preskription finns i huvudsak i 35 kapitlet brottsbalken och gäller även på specialstraffrättens om- råde. Om det i en specialstraffrättslig författning getts en bestäm- melse om en annan preskriptionstid, är det dock den bestämmelsen som är tillämplig i stället för motsvarande bestämmelse i 35 kapitlet brottsbalken. Detta följer av den allmänna grundsatsen att lex spe- cialis har företräde framför lex generalis. 
  
 Det finns två huvudformer av preskription, s.k. åtalspreskription (35 kap. 1, 3 och 4 §§) och påföljdspreskription (35 kap.  
 7–11 
  §§). Åtalspreskription kompletteras av regler om absolut preskription (35 kap. 6 §). Sedan 2010 preskriberas inte vissa allvarliga brott (35 kap. 2 §). Den 1 maj 2020 utökades antalet brott som inte pre- skriberas. Nedan följer en redogörelse för regleringen om preskrip- tion i 35 kapitlet brottsbalken. 
  
 3.1Åtalspreskription 
  
 Enligt 35 kap. 1 § brottsbalken får påföljd inte dömas ut om den miss- tänkte inte har häktats eller fått del av åtal inom viss tid från brottet, s.k. åtalspreskription. Bestämmelsen är utformad som en anvisning till domstolen att inte fälla till ansvar om den finner att preskription inträtt. Åtalet ska därför inte avvisas av domstolen utan ogillas. Frå- gan om preskription ska beaktas av rätten utan yrkande, vid den tid- punkt då domstolen ska bestämma påföljden, men kan med säkerhet avgöras först när domstolen angett det lagrum under vilket gär- ningen är att hänföra. 
  
 69 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2021:90 
  
 I bl.a. 9 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen, 7 kap. 3 § yttrandefri- hetsgrundlagen, 14 § skattebrottslagen (1971:69) och 30 kap. 1 § aktiebolagslagen (2005:551) finns det särskilda bestämmelser om åtalspreskription. 
  
 3.1.1Tiderna för åtalspreskription 
  
 Preskriptionstiden är bestämd till olika antal år utifrån det straff som högst kan följa på brottet. Den är 
  
 –två år om det strängaste straffet är fängelse i högst ett år, 
  
 –fem år om det strängaste straffet är fängelse i högst två år, 
  
 –tio år om det strängaste straffet är fängelse i högst åtta år, 
  
 –femton år om det strängaste straffet är fängelse på viss tid över åtta år, och 
  
 –tjugofem år om fängelse på livstid kan följa på brottet. 
  
 Regeln avspeglar den grundläggande principen om ett samband mel- lan brottets svårhet och preskriptionstidens längd. Undantag från denna princip gäller bl.a. för vissa sexualbrott mot barn och bokför- ingsbrott. I de fall där brottet är gradindelat betraktas varje grad av brottet som ett brott för sig med en särskild straffskala. 
  
 De nuvarande preskriptionstiderna tillkom 1926 och har inte ändrats sedan dessa. Anledning till att den längsta preskriptionstiden bestämdes till tjugofem år var att benådning från livstids straffarbete normalt inte ägde rum förrän minst tjugo år av straffet hade förflutit. Det ansågs att preskriptionstiden inte borde vara kortare än den fak- tiska strafftiden. För bötesbrott ansågs skäl föreligga för att behålla den sedan tidigare gällande preskriptionstiden om två år. I övrigt är motiven till varför de nuvarande preskriptionstiderna valts knapp- händiga.1 Vid brottsbalkens införande överfördes preskriptions- tiderna oförändrade från strafflagen till brottsbalken. 
  
 Preskriptionstiden bestäms efter det straff som högst kan följa på brottet. Med formuleringen straff som ”kan följa” och straff som ”ej kan följa” i 35 kap. 1 § brottsbalken, syftar lagen på straffskalorna, korrigerade med de allmänna bestämmelserna genom vilka dessa ut- 
  
 1SOU 1925:28 s. 44 f. och NJA II 1926 s.  
 13–15. 
  
 70 
  
 SOU 2021:90 
  
 Gällande rätt 
  
 vidgas eller inskränks. I regel bestäms dock preskriptionstiden av maximum i straffskalan för respektive brott. Under vissa omständig- heter kan dock straffmaximum vara högre eller lägre än det straff- maximum som är föreskrivet för ett enskilt brott, se bl.a. 26 kap. 3 § om återfall respektive 29 kap. 7 § andra stycket brottsbalken om ung- domar. I dessa fall påverkas även preskriptionstidens längd. Såvitt gäller unga lagöverträdare innebär det att preskriptionstiden blir längst femton år för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år, eftersom det i sådana fall inte får dömas till svårare straff än fängelse i tio år eller i särskilda fall fjorton år.2 I propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) lämnas förslag som innebär att om någon som är  
 18–20 
  år har begått ett brott, och det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i ett år, ska hans eller hennes ungdom inte beaktas särskilt vid straffmätningen, jfr 29 kap. 7 § första stycket brottsbalken. Vidare föreslås en ändring av 29 kap. 7 § andra stycket som innebär att bestämmelserna om svåraste straff endast ska gälla för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 18 år. För- slaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 3.1.2Särskilt om de preskriptionshindrande åtgärderna 
  
 Åtalspreskription förhindras, enligt 35 kap. 1 § brottsbalken, genom att den misstänkte häktas eller delges åtal för brottet. Enbart ett beslut om häktning hindrar inte preskription utan det krävs att häkt- ningsbeslutet verkställs. Om den häktade friges utan att han eller hon fått del av åtalet eller om åtal avvisas eller avskrivs anses inte något preskriptionsavbrott ha skett, vilket framgår av 35 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Den nuvarande bestämmelsen om vilka åtgärder som verkar pre- skriptionshindrande går tillbaka till strafflagens regler. Vid införan- det av brottsbalken övervägdes frågan om vilka åtgärder som skulle utgöra hinder för preskription. Strafflagsberedningen föreslog i sitt slutbetänkande att reglerna om preskriptionshinder skulle utformas i enlighet med ett förslag som ursprungligen framförts av Process- lagsberedningen i samband med rättegångsbalkens införande. I stäl- let för genom häktning eller delgivning av åtal skulle preskription 
  
 2Bäcklund m.fl., Brottsbalken, kommentaren till 35 kap. 1 §. 
  
 71 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2021:90 
  
 avbrytas genom att åtgärd vidtogs för brottets beivrande. Sådana åt- gärder skulle anses vara vidtagna när den misstänkte i laga ordning hade erhållit del av åtalet eller vid förundersökning som lett till all- mänt åtal, hade underrättats om den mot honom riktade misstanken. Som skäl för ändring hänvisade Strafflagsberedningen bl.a. till att den gällande ordningen kunde leda till stötande resultat till följd av de möjligheter den misstänkte hade att undandra sig lagföring.3 
  
 Det ursprungliga förslaget från Processlagberedningen hade emellertid avvisats av riksdagen 1946 efter att Första lagutskottet förordade att de dittillsvarande preskriptionshindrande åtgärderna skulle behållas. Utskottet underströk då betydelsen av att reglerna om åtalspreskription var klara och enkla i tillämpningen. Företräde måste enligt utskottet ges åt ett system där preskription avbröts ge- nom åtal framför ett där den avgörande tidpunkten var när den miss- tänkte underrättas om misstanken för ett brott. Utskottet anförde vidare att det måste beaktas att det föreslagna systemet skulle med- föra en förlängning av preskriptionstiderna, vilket det då saknades anledning till.4 
  
 Departementschefen och flera remissinstanser ansåg vid brotts- balkens införande att det inte fanns tillräckliga skäl att ändra systemet i denna del. En övergång till den av beredningen förordade ordningen skulle enligt departementschefen i många fall innebära en betydande förlängning av preskriptionstiderna. Den skulle också medföra risk för vissa komplikationer, bl.a. skulle oklarhet lätt kunna uppkomma om delgiven misstanke avsåg den gärning för vilket åtal väckts. Visserligen kunde de möjligheter som den misstänkte har att för- hindra att preskriptionen avbryts leda till föga tillfredsställande resul- tat, men varje gränsdragning, hur den än sker, ansågs kunna medföra mindre gynnsamma resultat. Vid vissa brott mot den dåvarande skattestrafflagen ansågs dock att en alltför kort tid stod till åklaga- rens förfoganden innan preskription inträdde.5 Detta ledde så små- ningom till ändrade bestämmelser för skattebrott. 
  
 3Prop. 1962:10 s. C  
 409–413. 
  
 4Första lagutskottet 1946, utlåtande nr 59. 
  
 5Prop. 1962:10 s. C  
 409–413. 
  
 72 
  
 SOU 2021:90 
  
 Gällande rätt 
  
 Preskriptionshindrande åtgärder för skattebrott 
  
 I syfte att ytterligare effektivisera lagföringen av skattebrott infördes 1984 nya regler om åtalspreskription för skattebrott. Det hade kon- staterats att gällande preskriptionsregler medförde komplikationer vid handläggningen av skattebrott. Anledning till detta var bl.a. att skattebrott inte har samma förutsättningar att upptäckas som brott mot enskilda. Skattebrotten kräver också ofta längre utredningstider än andra brott. Främst gäller detta mål av större omfattning, men även andra mål kan kräva lång handläggning när de innehåller kom- plicerade skatterättsliga frågor. Dessa speciella förhållanden lämnade stort utrymme för den misstänkte att på förundersökningsstadiet sa- botera utredningen eller hålla sig undan så att åtal inte hann delges inom preskriptionstiden.6 
  
 I 14 § skattebrottslagen (1971:69) föreskrivs därför i dag ett und- antag från bestämmelsen om att åtalspreskription förhindras av att den misstänkte häktas eller erhåller del av åtal för brottet. Enligt be- stämmelsen är det tillräckligt om den misstänkte inom preskrip- tionstiden delges att han är skäligen misstänkt för brott. Underrät- telsen ska ha skett under en förundersökning som sedermera lett till allmänt åtal mot den misstänkte för brottet. Den ska ha utfärdats av åklagaren och ange de omständigheter som utgör grund för misstan- Boone. Delgivningen ska ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i brottmål. Åklagaren har vidare i situationer när det finns svårigheter att delge en sådan underrättelse en möjlighet att, enligt 14 a § skattebrottslagen, ansöka om att domstolen förlänger pre- skriptionstiden. Denna möjlighet gäller dock endast skattebrott och grovt skattebrott. 
  
 3.2Beräkning av preskriptionstiden 
  
 Enligt 35 kap. 4 § första stycket brottsbalken löper preskriptionstid- en från den dag då brottet begicks. Bestämmelsen innebär att pre- skriptionstiden inte börjar löpa förrän brottet är fullbordat. Ett brott behöver emellertid inte vara avslutat för att det ska anses vara full- bordat. Vissa brott kan fortsätta att begås även efter det att de är fullbordade, s.k. perdurerande brott. I sådana fall räknas preskrip- 
  
 6Prop. 1984/85:47 s. 22 f. 
  
 73 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2021:90 
  
 tionstiden inte från brottets fullbordan utan från tiden när brottet avslutades. Vissa brott begås genom att gärningspersonen underlåter att göra något. Vid underlåtenhetsbrott anses brottet ofta begås så länge en viss situation varar. 
  
 Om flera brott begås genom skilda handlingar, s.k. realkonkur- rens, räknas preskriptionstid för vart och ett av brotten. Om där- emot en handling innefattar flera brott, s.k. idealkonkurrens, löper preskriptionstiden för samtliga brott så länge den löper för något av dem (35 kap. 1 § andra stycket brottsbalken). Bestämmelsen inför- des i samband med brottsbalkens tillkomst.7 
  
 I 35 kap. 4 § tredje stycket brottsbalken regleras från vilken tid- punkt preskriptionstiden ska räknas vid bokföringsbrott som inte är ringa. 
  
 3.2.1Preskriptionstiden vid vissa sexualbrott mot barn 
  
 I 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken finns en bestämmelse som innebär att preskriptionstiden vid vissa typer av brott mot barn ska räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år och inte från den dag brottet begicks. En på så sätt förlängd preskrip- tionstid gäller för de flesta sexualbrott mot barn enligt 6 kapitlet brottsbalken. Bestämmelsen har ändrats ett flertal gånger, varvid fler brott har lagts till.8 I dag gäller den för våldtäkt mot barn, grov våld- täkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, ut- nyttjande av barn genom köp av sexuell handling och försök till så- dana brott. Sexuellt ofredande, där något olika regler gäller om mål- säganden är över eller under 15 år, har en förlängd preskriptionstid om gärningen utförs mot någon som är under 18 år. 
  
 De sexualbrott som inte har målsägandens ålder som rekvisit, men som ändå har förlängd preskriptionstid om de begåtts mot en person som inte fyllt 18 år är våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt över- grepp, grovt sexuellt övergrepp, koppleri, grovt koppleri och försök till sådana brott. Detta gäller också våldtäkt som är mindre grov, oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp. Detsamma gäller 
  
 7Bäcklund m.fl., Brottsbalken, kommentaren till 35 kap. 1 och 4 §§. 
  
 8Se bl.a. prop. 2012/13:111, prop. 2012/13:194 och prop 2017/18:177. 
  
 74 
  
 SOU 2021:90 
  
 Gällande rätt 
  
 vid brott mot 2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor och försök till sådant brott. Vid barnpornografibrott, som inte är ringa, och grovt barnpornografibrott samt försök till så- dana brott, räknas också preskriptionstiden från den dag målsägan- den fyller eller skulle ha fyllt 18 år, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild. Om den som avbildats hade fyllt 18 år ska pre- skriptionstiden dock räknas från den dag brottet begicks. 
  
 3.2.2Preskriptionstider vid försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 De osjälvständiga brottsformerna försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott behandlas i 23 kapitlet brottsbalken. Be- stämmelserna utvidgar det straffbara området utöver de gränser som följer av brottsbeskrivningarna i de särskilda straffstadgandena. För- sök, förberedelse och stämpling är enligt 23 kap. 1 och 2 §§ straff- bara då det särskilt anges. Bestämmelsen om medverkan – medhjälp och anstiftan – i 23 kap. 4 § gäller alla brottsbalksbrott samt de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet. 
  
 Straff för försök till brott får bestämmas till högst vad som gäller för det fullbordade brottet, enligt 23 kap. 1 § andra stycket brotts- balken. Även för medhjälp och anstiftan kan dömas till samma straffmaximum som för fullbordat brott. Försöksbrotten har, lik- som brott genom medhjälp eller anstiftan, därför samma straffmaxi- mum och preskriptionstid som de fullbordade brotten. Vad gäller för- beredelse och stämpling däremot, framgår av 23 kap. 2 § tredje stycket att straffet ska bestämmas under den högsta gräns som gäller för fullbordat brott. Därav blir även preskriptionstiderna kortare. 
  
 3.3Absolut preskription 
  
 Bestämmelserna om åtalspreskription kompletteras i 35 kap. 6 § brotts- balken av bestämmelser om s.k. absolut preskription. De innebär att sedan en viss tid förflutit från brottet, får det aldrig dömas till påföljd för brottet även om preskriptionsavbrott har skett enligt 1 §, t.ex. genom att den misstänkte har fått del av åtal för brottet. Pre- skriptionstiden bestäms efter det svåraste straff som kan följa på brottet. 
  
 75 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den absoluta preskriptionen infördes 1926 och var då trettio år för de svåraste brotten och femton år för övriga brott.9 I början av  
 1970-talet 
  sänktes den absoluta preskriptionstiden för bötesbrott från femton år till fem år. Som skäl för lagändringen anfördes bl.a. att det inte låg i samhällets intresse att kunna lagföra bagatellartade brott under så lång tid som femton år.10 
  
 Den absoluta preskriptionstiden är i dag fem år för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är två år. I de fall där det finns särskilda preskriptionsbestämmelser för bötesbrott i specialstraffrätten, samt för brott där det svåraste straffet är fängelse i högst två år, är den absoluta preskriptionstiden femton år. I övriga fall är den trettio år. På samma sätt som vid åtalspreskription löper tiden från dagen för brottet. Bestämmelsen gäller även i högre rätt. Om någon dömts i lägre rätt inom preskriptionstiden och får sin sak prövad av högre rätt sedan preskriptionstiden löpt ut ska åtalet ogillas. 
  
 3.4Påföljdspreskription 
  
 3.4.1Fängelsestraff 
  
 Bestämmelser om påföljdspreskription vid dom på fängelse finns i 35 kap. 8 och 9 §§ brottsbalken. Enligt 35 kap. 8 § preskriberas ett fängelsestraff om det inte börjar verkställas inom viss tid sedan domen fick laga kraft. Preskriptionstiden bestäms utifrån fängelsestraffets längd och är 
  
 –fem år om fängelse i högst ett år dömts ut, 
  
 –tio år om fängelse längre än ett år men inte över fyra år dömts ut, 
  
 –femton år om fängelse längre än fyra år men inte över åtta år dömts ut, 
  
 –tjugo år om fängelse på viss tid över åtta år dömts ut, och 
  
 –trettio år om fängelse på livstid dömts ut. 
  
 Om verkställighet av fängelsestraff avbryts beräknas preskriptions- tiden utifrån den tid som återstår av straffet, se 35 kap. 9 §. Den ännu inte verkställda delen av straffet behandlas alltså i preskriptionshän- 
  
 9NJA II 1926 s. 9. 
  
 10Prop. 1971:114 s. 70. 
  
 76 
  
 SOU 2021:90 
  
 Gällande rätt 
  
 seende som ett självständigt straff vid tillämpningen av 35 kap. 8 §. Tiden räknas från dagen för avbrottet. Har villkorlig frigivning ägt rum, men förklarats förverkad, räknas preskriptionstiden från den dag beslutet därom fick laga kraft. 
  
 3.4.2Bötesstraff 
  
 Enligt 35 kap. 7 § bortfaller ett bötesstraff när fem år förflutit från det domen fick laga kraft. Har den dömde under denna tid delgetts en ansökan om att böterna kan förvandlas till fängelse och denna an- sökan inte har prövats slutligt, gäller inte preskriptionstiden om fem år. Bifalls inte ansökan om att böterna ska förvandlas till fängelse, preskriberas de när rättens beslut får laga kraft. Förvandlas böterna till fängelse preskriberas dock straffet om det inte börjat verkställas inom tre år från det att beslutet om omvandling fick laga kraft, se 21 § bötesverkställighetslagen (1979:189). 
  
 Dör den dömde bortfaller böterna. Har domen fått laga kraft under den dömdes livstid och lös egendom tagits i förvar för betal- ning av böterna, ska dock böterna betalas av den egendomen. 
  
 Det som föreskrivs om böter i 35 kap. 7 § gäller även vite som dömts ut. 
  
 3.4.3Sluten ungdomsvård och ungdomstjänst 
  
 I 35 kap. 10 och 11 §§ brottsbalken finns även bestämmelser om pre- skription av dom på sluten ungdomsvård och ungdomstjänst, vilka preskriberas om de inte börjar verkställas innan fem år förflutit från det att domen fick laga kraft. Avbryts verkställigheten räknas pre- skriptionstiden om fem år från tiden för avbrottet. 
  
 Vad gäller ungdomstjänst är bestämmelsen om preskription i 
  
 35 kap. 11 § brottsbalken tillämplig både när ungdomstjänst döms ut som självständig påföljd och när ungdomstjänst förekommer som tilläggspåföljd till ungdomsvård.11 
  
 För villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård har det inte ansetts att det behövs några bestämmelser om på- följdspreskription. 
  
 11Prop. 2005/06:165 s. 137. 
  
 77 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2021:90 
  
 3.5Vissa brott preskriberas inte 
  
 År 1926 utvidgades preskriptionsbestämmelserna till att omfatta alla brott, även de som då kunde straffas med livstids straffarbete. Sedan 2010 preskriberas emellertid inte vissa allvarliga brott, se 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken. De är således varken föremål för åtals- preskription, påföljdspreskription eller absolut preskription. I maj 2020 utvidgades bestämmelsen med ytterligare ett antal brott. De närmare skälen för dessa lagändringar redogörs för i avsnitten 7.2 och 10.1.1. 
  
 Brotten som är undantagna från preskription är 
  
 –mord eller dråp enligt 3 kap. 1 eller 2 § brottsbalken, 
  
 –folkmord, brott mot mänskligheten eller grov krigsförbrytelse en- ligt 1, 2 eller 11 § lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, 
  
 –terroristbrott enligt 3 § 1 eller 2 jämförd med 2 § lagen(2003:148) om straff för terroristbrott,12 och 
  
 –försök till dessa brott. 
  
 Sedan den 1 maj 2020 preskriberas inte heller 
  
 –våldtäkt eller grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första eller tredje stycket brottsbalken, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt 18 år, 
  
 –våldtäkt mot barn eller grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § brottsbalken, eller 
  
 –brott enligt 2 § första eller tredje stycket lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt 18 år. 
  
 I propositionen Aggressionsbrottet i svensk rätt och svensk straff- rättslig domsrätt (prop. 2020/21:204) föreslår regeringen att även 
  
 12I Terroristbrottsutredningens betänkande En ny terroristbrottslag (SOU 2019:49) föreslås att det inte längre ska göras någon uppräkning över vilka gärningar som ska betraktas som terroristbrott. I stället ska alla svenska brott kunna betraktas som terroristbrott under vissa förutsättningar. Vidare föreslår Terroristbrottsutredningen att alla fall av terroristbrott som inte är mindre grova ska vara undantagna från preskription. Förslaget bereds inom Regeringskansliet. 
  
 78 
  
 SOU 2021:90 
  
 Gällande rätt 
  
 det nya aggressionsbrottet ska vara undantaget från preskription. Förslaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 Har någon begått ett sådant brott som nämns i 35 kap. 2 § första stycket innan han eller hon fyllt 21 år gäller dock bestämmelserna om preskription i 35 kapitlet brottsbalken, se 35 kap. 2 § andra stycket. För vissa av de brott som anges i 2 § första stycket finns i 35 kap. 4 § andra stycket bestämmelser om senarelagd utgångspunkt för beräk- ning av preskriptionstid. I prop. 2021/22:17, se avsnitt 3.1.1, föreslås att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska sänkas och att de brott som undantas från preskription ska preskriberas endast om brottet har begåtts av någon innan han eller hon fyllt 18 år. Förslaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 Genom särskilda övergångsbestämmelser tillämpas 35 kap. 2 § första stycket även på brott som har begåtts före ikraftträdandet av bestämmelsen, förutsatt att brottet inte preskriberats dessförinnan enligt äldre bestämmelser. 
  
 79 
  
 4Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 När ny lagstiftning ska övervägas eller befintlig lagstiftning ändras finns det anledning att undersöka hur andra länder utformat sin lag- stiftning på området. Möjligheten att direkt överföra ett annat lands lagstiftning till svenska förhållanden möter emellertid ofta svårig- heter eftersom olika länder bygger sin lagstiftning på delvis skilda rättstraditioner. Något förenklat kan sägas att de vanligaste rätts- traditionerna delas in i s.k. civil law och common law. I länder med civil law tillämpas i första hand skriven lag som stiftas och ändras av landets riksdag eller motsvarande parlamentariska församling. Till länder med civil law räknas bl.a. de nordiska länderna och Tyskland. Även i länder med common law finns skrivna lagar, men dessa utveck- las i hög utsträckning genom domstolarnas praxisbildning. Common law tillämpas i t.ex. England och USA. 
  
 I detta kapitel lämnar vi en redogörelse för hur den straffrättsliga regleringen av preskription är utformad i ett antal andra länder. Vi har här särskilt beaktat regleringen i våra nordiska grannländer. Redogörelsen nedan bygger i huvudsak på uppgifter som lämnats av justitiedepartementen i de länder vi undersökt. 
  
 4.1Danmark 
  
 I dansk rätt finns regler om preskription i 11 kapitlet strafflagen (Straffeloven). Preskriptionstiden bestäms utifrån straffskalorna för respektive brott och är 
  
 81 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 SOU 2021:90 
  
 –två år, om det strängaste straffet är fängelse i ett år, 
  
 –fem år, om det strängaste straffet är fängelse i fyra år, 
  
 –tio år, om det strängaste straffet är fängelse i tio år, och 
  
 –femton år, om det strängaste straffet är fängelse på bestämd tid (§ 93). 
  
 Som huvudregel räknas preskriptionstiden från den dag då den straff- bara gärningen avslutades. För några brott som begåtts mot en person under 18 år, räknas dock preskriptionsfristen tidigast från den dag som målsäganden fyllt 21 år (§ 94). Denna förlängda pre- skription gäller bl.a. vid könsstympning av kvinnor, tvångsäktenskap och människohandel. I dansk rätt finns ett brott som kan likställas med den svenska bestämmelsen om sexuellt ofredande (se § 232 straffeloven). Om det brottet begås mot någon under 15 år, räknas preskriptionstiden från det att målsäganden fyller 21 år. Dessutom gäller för målsägande av alla åldrar att, om gärningspersonen genom tvång hindrar målsäganden att polisanmäla ett brott, så räknas pre- skriptionsfristen först från det att tvånget upphört (§ 94). 
  
 Brott med livstid i straffskalan preskriberas inte. Livstidsstraff kan följa på mord och dråp, vissa brott mot statens självständighet och säkerhet, brott mot statsförfattningen, t.ex. terrorism, och några allmänfarliga brott. Även försök och medhjälp till dessa brott kan medföra fängelse på livstid. Brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion preskriberas inte heller (§ 93 a). Även tortyrbrott som någon begått i offentlig tjänst är undantaget från preskription (§§ 93 b och 157 a). 
  
 År 2018 avskaffades även preskription för vissa sexualbrott som begåtts mot en person under 18 år (§ 93 b), bl.a. incestbrott, våld- täkt, samlag med barn under 15 år och brott där den som har ansvar för vården av en person under 18 år på en anstalt, vårdinrättning eller liknande, har samlag med den underårige. 
  
 I dansk rätt finns vidare bestämmelser om preskription av fängel- sestraff. Preskriptionstiden är 
  
 –fem år, för fängelse upp till ett år, 
  
 –tio år, för fängelse i mer än ett år, men inte över fyra år, 
  
 –femton år, för fängelse i mer än fyra år, men inte över åtta år, och 
  
 –tjugo år för fängelse över åtta år. 
  
 82 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 Preskriptionstiden beräknas från det att domen fick laga kraft, jfr 97 § strafflagen och 999 § lagen om rättsväsendet (retsplejeloven). 
  
 Bestämmelserna om preskription har ändrats ett flertal gånger i Danmark. Vissa av bestämmelserna tillämpas endast på gärningar som begåtts efter lagens ikraftträdande. Andra bestämmelser tilläm- pas retroaktivt, såvida gärningarna inte dessförinnan preskriberats enligt tidigare bestämmelser. 
  
 4.2Finland 
  
 Enligt den finska strafflagen preskriberas inte ett brott för vilket det strängaste föreskrivna straffet är fängelse på livstid (8 kap. 1 och 
  
 6§§). Detta gäller bl.a. mord, folkmord, grovt högförräderi, krigför- ingsbrott och brott mot mänskligheten. För övriga brott preskri- beras åtalsrätten om åtal inte har väckts inom 
  
 –tjugo år, om det strängaste straffet är fängelse på viss tid över åtta år, 
  
 –tio år, om det strängaste straffet är fängelse i över två och högst åtta år, 
  
 –fem år, om det strängaste straffet är fängelse i över ett och högst två år, och 
  
 –två år, om det strängaste straffet är fängelse i högst ett år, böter eller ordningsbot. 
  
 Tiderna räknas som huvudregel från den dagen brottet begicks (8 kap. 2 §). Med strängaste straff avses maximistraffet för den aktuella gärningen (8 kap. 1 §). 
  
 Enligt huvudregeln anses åtal ha blivit väckt på ett sätt som av- bryter preskriptionstiden när den som ska åtalas har delgivits en stämning eller när straffanspråk mot personen i fråga har framställts i hans eller hennes personliga närvaro vid en rättegång. Väckt åtal i ett mål som senare avvisas eller i vilket åtalet läggs ned, avbryter inte preskriptionen (8 kap. 3 § strafflagen). 
  
 Åtalsrätten för sexuellt utnyttjande av barn, grovt sexuellt ut- nyttjande av barn och grov våldtäkt mot barn, preskriberas tidigast då målsäganden fyller 28 år (8 kap. 1 §). Detsamma gäller våldtäkt, grov våldtäkt, tvingande till sexuell handling, sexuellt utnyttjande, 
  
 83 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 SOU 2021:90 
  
 koppleri, grovt koppleri, människohandel och grov människohandel som riktat sig mot en person som inte fyllt 18 år. Bestämmelsen att vissa brott inte preskriberas förrän tidigast då målsäganden fyller 
  
 28år, betyder att preskriptionstiden blir minst tio år från det att mål- säganden fyller 18 år. Preskriptionstiden för exempelvis våldtäkt är annars tio år och för grov våldtäkt 20 år. Brottet lockande av barn i sexuella syften, vilket innefattar att locka barn att erbjuda sexuella tjänster mot ersättning eller att uppträda i en anordnad pornografisk föreställning, preskriberas tidigast då målsäganden fyller 23 år. 
  
 I 8 kap. 6 § strafflagen finns en bestämmelse som liknar den svenska bestämmelsen om absolut preskription. Där föreskrivs bl.a. att straff för ett brott inte får dömas ut sedan en viss tid förflutit från brottet. Tiderna är 
  
 1.trettio år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse på viss tid över åtta år, 
  
 2.tjugo år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse i över två och högst åtta år, 
  
 3.tio år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse i högst två år, böter eller ordningsbot. 
  
 I 8 kap. 10 § strafflagen finns bestämmelser om preskription av fängel- sestraff. Ett fängelsestraff på viss tid preskriberas om inte verk- ställigheten av straffet har påbörjats inom 
  
 –tjugo år, om straffet är över åtta år, 
  
 –femton år, om straffet är över fyra och högst åtta år, 
  
 –tio år, om straffet är över ett och högst fyra år, och 
  
 –fem år, om straffet är högst ett år. 
  
 Tiden räknas från det att domen fick laga kraft. Ett fängelsestraff på livstid och ett fängelsestraff på viss tid som dömts ut för folkmord, brott mot mänskligheten, grovt brott mot mänskligheten, aggres- sionsbrott, krigsförbrytelse eller grov krigsförbrytelse, preskriberas inte. Om verkställigheten av ett fängelsestraff har avbrutits ska pre- skriptionstidens längd bestämmas utifrån den tid som återstår av straffet (8 kap. 12 §) med tillämpning av bestämmelserna i 8 kap. 10 §. 
  
 84 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 Ett ungdomsstraff preskriberas efter tre år (12 a §) och ett bötes- straff preskriberas som huvudregel efter fem år (13 §). 
  
 Ändrade bestämmelser om preskription tillämpas inte retroaktivt. 
  
 4.3Island 
  
 Enligt isländsk rätt preskriberas de flesta brott. Enligt artikel 81 i Allmänna strafflagen bestäms preskriptionstiden utifrån straffskalan för brottet och är 
  
 –två år, om det strängaste straffet är böter eller fängelse i högst ett år, 
  
 –fem år, om det strängaste straffet är fängelse i högst fyra år, 
  
 –tio år, om det strängaste straffet är fängelse i högst tio år, och 
  
 –femton år, om det strängaste straffet överstiger fängelse på viss tid över tio år. 
  
 Preskriptionstiden räknas som huvudregel från det att den straffbara handlingen upphörde. Vid vissa sexualbrott mot barn börjar pre- skriptionstiden dock att löpa först då målsäganden fyller 18 år. Det gäller bl.a. sexuella trakasserier, sexuella trakasserier mot barn under 15 år och brott som består i att genom bedrägeri, gåvor eller på annat sätt förmå ett barn under 18 år till samlag eller annat könsumgänge. Även för den brottsliga gärning som närmast kan jämföras med det svenska barnpornografibrottet genom skildring, räknas preskrip- tionstiden från det att barnet fyller 18 år. Detsamma gäller för män- niskohandel med barn under 18 år. Vidare räknas preskriptionstiden vid kvinnlig könsstympning från offrets  
 18-årsdag. 
  Detsamma gäller om en person under 18 år tvingas att ingå äktenskap. För gärningar som begåtts innan lagändringen, ska preskriptionstiden löpa från offrets  
 18-årsdag, 
  om inte preskriptionstiden dessförinnan löpt ut. 
  
 Vissa brott som omfattas av den Internationella brottmålsdom- stolens jurisdiktion preskriberas inte. Detsamma gäller vissa sexual- brott mot barn, bl.a. våldtäkt mot den som är under 18 år, samlag eller annat könsumgänge med någon under 15 år och incest (artikel 81). Bestämmelsen om att vissa gärningar mot barn inte preskriberas, tillämpas inte retroaktivt. 
  
 Preskription avbryts bl.a. genom att en brottsutredning inleds mot en misstänkt person (artikel 82). 
  
 85 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 SOU 2021:90 
  
 Ett fängelsestraff preskriberas om verkställigheten av fängelse- straffet inte påbörjas inom 
  
 –fem år, om straffet är fängelse högst ett år, 
  
 –tio år, om straffet är fängelse i mer än ett år men högst fyra år, 
  
 –femton år, om straffet är fängelse i mer än fyra år men högst åtta år, och 
  
 –tjugo år, om straffet är fängelse under en bestämd tid som över- stiger åtta år. 
  
 Om verkställigheten av straffet avbryts ska preskriptionstiden räk- nas från den tidpunkt då avbrottet skedde (artikel 83). 
  
 Böter preskriberas efter tre år, men kan i vissa fall preskriberas efter fem år om böterna uppgår till en i lagen angiven summa (artikel 83 a). 
  
 4.4Norge1 
  
 Bestämmelser om preskription finns i 15 kapitlet i den norska straff- lagen (Lov om straff). I Norge preskriberas de flesta brott. Pre- skriptionstiden, enligt § 86, är 
  
 –två år, om det strängaste straffet är böter eller fängelse i högst ett år, 
  
 –fem år, om det strängaste straffet är fängelse i högst tre år, 
  
 –tio år, om det strängaste straffet är fängelse i högst tio år, 
  
 –femton år, om det strängaste straffet är fängelse i högst femton år, och 
  
 –tjugofem år, om det strängaste straffet är fängelse i tjugoett år. 
  
 I Norge är alla straff tidsbestämda dvs. livstids fängelse förekommer inte. 
  
 Preskriptionstiden räknas från den dag då det straffbara förfaran- det upphörde (§ 87). Vid bl.a. tvångsäktenskap, människohandel, 
  
 1Uppgifterna kommer från den norska rättsdatabasen Lovdata, se  
 https://lovdata.no/dokument/NL/lov/2005-05-20-28 
  
 [2021-05-17]. 
  
 86 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 misshandel i nära relationer och könsstympning, räknas emellertid preskriptionstiden från det att målsäganden fyller 18 år. 
  
 Vissa av de allvarligaste brotten, såsom mord, våldtäkt, våldtäkt mot barn under 14 år och sexuellt umgänge med barn mellan 14 och 16 år , preskriberas inte (§ 91). 
  
 Folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och terro- risthandlingar preskriberas inte om de kan leda till fängelse i 15 år eller mer. Om någon gjort sig skyldig till brottet framkallande av fara för allmänheten preskriberas inte brottet om gärningen har lett till en persons död (§ 91). 
  
 I den norska strafflagen finns vidare bestämmelser om preskrip- tion av fängelsestraff (§ 93). Preskriptionstiderna är följande: 
  
 –fem år för fängelse upp till ett år, 
  
 –tio år för fängelse i mer än ett år, men högst fyra år, 
  
 –femton år för fängelse i mer än fyra år, men högst åtta år, 
  
 –tjugo år för fängelse i mer än åtta år, men högst tjugo år, och 
  
 –trettio år, för fängelse i mer än tjugo år. 
  
 Preskriptionstiden räknas som huvudregel från det att domen fick laga kraft. Böter preskriberas efter 10 år (§ 97). Straff för brott som inte preskriberas, exempelvis mord, är inte heller föremål för pre- skription (§ 96). 
  
 4.5Tyskland 
  
 I den tyska strafflagen (Strafgesetzbuch) finns bestämmelser om åtalspreskription i § 78 och om påföljdspreskription i § 79. 
  
 Vad gäller åtalspreskription bestäms preskriptionstiden utifrån straffskalan för respektive brott och är 
  
 –trettio år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är livstids fängelse, 
  
 –tjugo år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse i mer än tio år, 
  
 –tio år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse i över fem år, men inte över tio år, 
  
 87 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 SOU 2021:90 
  
 –fem år, om det strängaste föreskrivna straffet för brottet är fängelse 
  
 iöver ett år, men inte över fem år, och 
  
 –tre år för övriga brott. 
  
 Preskriptionstiden börjar enligt huvudregeln att löpa då gärningen begås (§ 78 a). För vissa brott börjar preskriptionstiden inte löpa förrän målsäganden har fyllt 30 år (§ 78 b). Detta gäller bl.a. sexual- brott mot barn, men även vissa brott som har begåtts mot vuxna, såsom våldtäkt, könsstympning av kvinnor och tvångsäktenskap. Andra brott där preskriptionstiden räknas från när målsäganden fyllt 30 år är sådana brott där gärningspersonen har utnyttjat sin ställning i förhållande till målsäganden. Det handlar framför allt om sexuellt utnyttjande av personer i skydds- eller beroendeställning; fångar, in- tagna på anstalt eller vårdinrättning, den som undergår rådgivning, behandling eller är föremål för övervakning. 
  
 Anledningen till införandet av särskilda regler för beräkning av preskriptionstiden för sexualbrott mot barn var att det vid sådana brott var vanligt förekommande att målsäganden först efter att det eventuella beroendeförhållandet till gärningspersonen upphört hade kraften att anmäla brottet. Åldersgränsen höjdes från 18 till 21 år 2013. Kort efter detta ansågs emellertid även denna gräns för låg med hänsyn till att många offer först efter flera år – eventuellt efter genomgången terapi eller efter att ha brutit fullständigt med gär- ningspersonen – har varit i stånd att berätta om det inträffade och inleda en rättsprocess. Av detta skäl höjdes åldersgränsen 2014 till 30 år. I en aktuell proposition gällande bekämpning av sexuellt våld mot barn föreslås specialregleringen omfatta även framställning av barnpornografiskt materiel som återger ett faktiskt skeende. Detta för att säkerställa att kraven i Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/93/EU av den 13 december 2011 om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi uppfylls. 
  
 Enligt § 78 i strafflagen preskriberas inte mord. Enligt tysk rätt pre- skriberas inte heller vissa internationella brott som folkmord, brott mot mänskligheten och krigsbrott (Völkerstrafgesetzbuch § 5). 
  
 Det finns även bestämmelser om att straff som dömts ut inte får verkställas en viss tid efter domen fått laga kraft. Preskriptionstiden bestäms utifrån längden på det utdömda straffet och är 
  
 88 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 –tjugofem år vid fängelsestraff över tio år, 
  
 –tjugo år vid fängelsestraff över fem år, men inte över tio år, 
  
 –tio år vid fängelsestraff över ett år, men inte över fem år, 
  
 –fem år vid fängelsestraff upp till ett år och vid bötesstraff över trettio dagsböter, och 
  
 –tre år vid bötesstraff upp till trettio dagsböter. 
  
 Verkställighet av livstidsstraff preskriberas inte. 
  
 Om den dömde avviker från fängelset kan preskriptionstiden för- längas utan särskilt förfarande. Domstol kan besluta att förlänga pre- skriptionstiden med upp till hälften av den föreskrivna tiden om den dömde uppehåller sig på en plats från vilken varken utlämnande eller överföring är möjlig. 
  
 Preskriptionsreglerna har ändrats flera gånger i tysk straffrätt. Framför allt har preskriptionstiderna förlängts. Nya bestämmelser om preskription blir tillämpliga på brott som ännu inte hunnit pre- skriberas, även om brotten begåtts innan de nya bestämmelserna trätt i kraft. 
  
 4.6Sammanfattning av den komparativa studien 
  
 Utifrån vad som redovisats ovan kan konstateras att samtliga länder som har undersökts har regler om att brott preskriberas efter viss tid. Preskriptionstiderna varierar och sträcker sig från två år upp till trettio år. Samtliga länder har vidare infört bestämmelser om att vid vissa brott räknas preskriptionstiden först från det att målsäganden uppnått en viss ålder. Detta gäller framför allt vissa sexualbrott mot barn, men också vid bl.a. tvångsäktenskap och könsstympning. Från vilken ålder den förlängda preskriptionstiden räknas, varierar mellan länderna. 
  
 Samtliga länder som har undersökts har också bestämmelser om att brott som omfattas av den Internationella brottsdomstolens mandat, som folkmord, brott mot mänskligheten och allvarliga krigs- förbrytelser, inte preskriberas. Vissa länder har vidare avskaffat pre- skription för alla brott som kan straffas med livstids fängelse, se avsnitt 4.1 och 4.2. Flera av länderna har också bestämmelser om att allvarliga sexualbrott mot barn inte preskriberas. 
  
 89 
  
 Bestämmelser om preskription i vissa andra länder 
  
 SOU 2021:90 
  
 De länder som undersökts har även bestämmelser om att fängelsestraff som dömts ut preskriberas efter viss tid. Preskrip- tionstiderna sträcker sig från fem till trettio år. I Tyskland preskri- beras inte ett fängelsestraff på livstid. Vissa länder, exempelvis Finland, har vidare bestämmelser om preskription vid avbrott i verk- ställigheten av ett fängelsestraff. 
  
 Avslutningsvis, har vissa av länderna gett ändrade bestämmelser om preskription retroaktiv verkan under förutsättning att brotten inte redan preskriberats enligt tidigare gällande bestämmelser. 
  
 90 
  
 5Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 Ett av skälen till bestämmelserna om preskription har varit att det kan vara svårt att utreda och föra bevisning om ett brott som begåtts för länge sedan eftersom bevisningen försämras med tiden. Den forensiska och tekniska utvecklingen har emellertid inneburit att bevisning kan säkras och sparas under flera år, vilket kan göra att brott kan klaras upp och lagföras på ett rättssäkert sätt även sedan en lång tid förflutit. 
  
 Nedan redogörs för hur utvecklingen inom  
 dna-tekniken 
  och den tekniska utvecklingen förbättrat möjligheten för brottsbekämpande myndigheter att utreda gamla brott. Flera traditionella kriminal- tekniska metoder, som exempelvis olika jämförelser av fingerav- tryck, har också förändrats och utvecklats. Även denna utveckling berörs kortfattat i det följande. 
  
 Avsnittet har tagits fram i samarbete med Nationellt forensiskt centrum (NFC) vid Polismyndigheten och Rättsmedicinalverket. 
  
 5.1Dna 
  
 Dna-tekniken 
  gör det möjligt att analysera de flesta typerna av bio- logiska spår, som exempelvis blod, sperma, vaginalsekret, saliv, hår, vävnad och ben. Spåren finns på olika material. Blod återfinns exem- pelvis på kläder, tillhyggen och vapen. För att finna saliv undersöks t.ex. rånarluvor, cigarettfimpar och flaskor. Sperma och vaginal- sekret kan anträffas på målsäganden eller gärningspersonen eller på underkläder och sängkläder. Även s.k. kontaktspår kan undersökas, exempelvis för att få fram vem som kan ha burit ett visst klädesplagg. Det räcker med mycket små mängder spår för att få fram en dna- profil. En  
 dna-profil 
  kan binda en person till ett biologiskt spår. De 
  
 91 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 flesta  
 dna-prov 
  från personer som används för jämförelse av dna- spår från en brottsplats, tas i dag genom salivprov eller blodprov; s.k. personprov. Vid NFC analyseras personprover och tillvarataget be- vismaterial undersöks för att finna biologiska spår som, efter de säk- rats, analyseras för dna. Nedan lämnas en summarisk beskrivning av hur en  
 dna-analys 
  går till. 
  
 5.1.1 
 Dna-analyser 
  
 Dna (deoxyribo nucleic acid) är den kemiska benämningen på män- niskans arvsmassa, bäraren av våra gener.  
 Dna-molekylen 
  är spiral- formad och består av sammanbundna strängar som vrider sig om varandra och parvis förenas av fyra kvävebaser. Kombinationen av basparens ordningsföljd längs  
 dna-molekylen 
  utgör våra anlag. Vid en kriminalteknisk  
 dna-analys 
  undersöks cirka en miljondel av arvsmas- san med inriktning på områden som varierar mellan olika individer. Områdena som undersöks kallas  
 STR-områden 
  (short tandem repeats). 
  
 En  
 dna-analys 
  av ett biologiskt spår, enligt den vanligaste analys- metoden, sker i flera steg. Först frigörs spåret från materialet där det sitter. Dna utvinns sedan ur cellkärnorna och eventuella förore- ningar tvättas bort. Därefter mängdbestäms  
 dna-innehållet 
  i provet. Själva  
 dna-typbestämningen, 
  då  
 Allen 
  tas fram, bygger på en kopieringsmetod, PCR (Norris reaction). Metoden inne- bär att valda delar av arvsmassan kopieras. Efter kopieringsförfaran- det separeras de olika  
 dna-fragmenten 
  storleksmässigt och den slut- liga  
 dna-profilen 
  i sifferform kan utläsas med stöd av en avancerad mjukvara. 
  
 En  
 dna-profil 
  kan binda en person till ett visst spår. Ibland blir resultatet inte en fullständig  
 dna-profil, 
  utan en s.k. delprofil. Det kan inträffa om spåret är av sämre kvalitet eller om smuts har stört analysen. En delprofil har ett sämre bevisvärde. 
  
 Dna-profiler 
  som har erhållits från analyserade spår jämförs med personprover från t.ex. målsägande och misstänkta. Om en persons  
 dna-profil 
  överensstämmer med profilen från ett spår, kan personen ha avsatt spåret. En statistisk beräkning besvarar frågan om hur van- ligt förekommande den aktuella  
 dna-profilen 
  är. Beräkningen grun- das på en databas med profiler från en svensk majoritetsbefolkning. Databasen omfattar cirka 420 personer och räcker för att få fram en 
  
 92 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 säker frekvens. Frekvensen ger ett mått på hur stor risken är att en person av en slump ska överensstämma med spåret. Resultatet redo- visas i en utlåtandeskala, som är utarbetad för resultatvärdering. Vid resultatvärdering bedöms storleken hos resultatvärdet, dvs. hur mycket resultaten av undersökningen talar för eller emot huvud- hypotesen. 
  
 Sannolikheten för att nära släktingar ska uppvisa samma dna- profil är större än för att personer som inte är släkt skulle uppvisa samma  
 dna-profil. 
  Därför behöver man i vissa situationer beakta möjligheten att en nära släkting kan ha avsatt spåret. Enäggstvillingar har identiska  
 dna-profiler 
  och kan inte särskiljas med befintliga stan- dardmetoder och i övrigt är risken som störst att två helsyskon skulle kunna uppvisa identiska  
 dna-profiler. 
  I praktiken är det utöver helsyskon, föräldrar och barn som kan uppvisa identiska  
 dna-profi- 
  ler. Med en fullständig  
 dna-profil 
  baserad på femton  
 STR-områden 
  minskar dock denna risk till att i det närmaste bli försumbar. Om det rör sig om en ofullständig  
 dna-profil 
  ökar däremot risken. I så- dana fall kan det, beroende på förutsättningarna i utredningen, vara aktuellt att analysera även nära släktingars saliv. 
  
 I vissa fall kan ett spår innehålla dna från mer än en person, en s.k. blandbild. Ett exempel på en blandbild är då en cigarett har rökts av två personer. Utvärderingen av blandbilder är betydligt mer kom- plicerad än en utvärdering av rena  
 Stevens 
  från en enda person. Risken för slumpmässig överensstämmelse ökar och frekvensberäk- ningen ger ett lägre värde och kan därmed leda till en sämre slutsats. I vissa fall kan blandbilden bli så komplex att den inte kan utvärderas för någon jämförelse mot person. 
  
 Dna-tekniken 
  utvecklas ständigt mot att få användbara svar allt snabbare på mindre mängd dna och på sämre spår. Som nämndes in- ledningsvis räcker det i dag med mycket små mängder biologiskt material för att kunna få fram en  
 dna-profil. 
  
 5.1.2Specialanalyser 
  
 När en användbar  
 dna-profil 
  inte erhålls från ett tillvarataget brotts- platsspår kan den i vissa fall behöva kompletteras med ytterligare analyser. Dessa kallas för specialanalyser. Nedan följer en redogör- else för några olika specialanalyser. 
  
 93 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 Low Copy Number 
  
 En typ av specialanalys som utförs kallas LCN  
 dna-analys 
  (Low Copy Number). Det är en känsligare variant av standardanalysen när mängden dna inte räcker till en vanlig  
 dna-analys. 
  Denna analys ut- förs oftast endast vid grova brott. Vid hantering av undersöknings- material där mängden dna kan vara mycket liten är det av största vikt att undvika kontamination dvs. en sammanblandning med dna från den person som hanterar materialen eller dna från omgivningen. Sker en kontamination medför det ofta att  
 dna-resultatet 
  inte kan användas. 
  
 Y-kromosomal 
  
 dna-analys 
  
 Y-kromosomala 
  
 dna-analyser 
  dvs. analys av manligt dna, används främst vid sexualbrott då standardanalysen gett ett  
 dna-resultat 
  som visar på en blandning av dna från både en man och en kvinna. Y- kromosomen ärvs i princip intakt från far till son, vilket får till följd att manliga släktingar på faderns sida har samma  
 STR-markörer 
  på sin  
 Y-kromosom. 
  Det innebär att resultatvärdet av ett överensstäm- mande analysresultat mellan ett spår och en person är begränsat då flera personer kan ha likadan  
 Y-kromosom. 
  Resultatet av en analys av  
 Y-kromosomalt 
  dna kallas på grund av den odelade nedärvningen för haplotyp och inte  
 dna-profil. 
  
 King  
 dna-analys 
  
 Vissa biologiska spår som exempelvis spontant avlossade hårstrån, ben eller tänder innehåller mycket små mängder kärnbundet dna. Det är vidare oftast av så dålig kvalitet att  
 STR-baserade 
  analyser inte fungerar. I materialet kan det däremot finnas tillräckligt mycket dna från mitokondrierna. 
  
 Mitokondrierna är s.k. cellorganeller och har en egen  
 dna-upp- 
  sättning s.k. mtdna. Flera kopior av detta dna finns i varje mito- kondrie och det finns många mitokondrier per cell. Detta gör att analys kan bli möjlig på kvalitativt sett dåliga spår som den vanliga analysen inte klarar av. Eftersom det mitokondriella dna:t ärvs från modern till barnen och från döttrar till deras barn osv. är det mito- kondriella dna:t inte unikt och kan därmed inte resultera i några 
  
 94 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 starkare slutsatsgrader vid överensstämmelser. Resultatet av en mitokondriell  
 dna-analys 
  kallas därför, precis som vid en  
 Y-kromo- 
  somal  
 dna-analys, 
  för haplotyp och inte  
 dna-profil. 
  
 Mtdna-analys 
  är en resurskrävande specialanalys och de ärenden som i första hand är aktuella för denna analys är mycket grova brott, exempelvis mord. Metoden används i första hand som ett komple- ment till vanliga  
 dna-analyser 
  vid identifiering av avlidna eller vid släktskapsutredningar. 
  
 5.1.3Register 
  
 Regler om kroppsbesiktning genom  
 dna-prov 
  finns i bl.a. 28 kap. 12 a § rättegångsbalken (s.k. registertopsning). I bestämmelsen anges att salivprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om syftet är att göra en  
 dna-analys 
  av provet och registrera uppgifter om resultatet av analysen i det dna- register eller det utredningsregister som förs enligt lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (polisens brottsdatalag). 
  
 Ett  
 dna-prov 
  får även tas på en person som inte är skäligen miss- tänkt för brott, om det behövs med hänsyn till utredningen av ett brott på vilket fängelse kan följa (28 kap. 12 b § rättegångsbalken). Detta innebär att salivprov kan tas från målsäganden och vittnen. Uppgifterna används bl.a. för att urskilja vilka spår som en gärnings- person har avsatt på brottsplatsen och vilka spår som kommer från målsäganden och vittnen och därmed inte är intressanta i utred- ningen. Analysresultatet får inte jämföras med de  
 dna-profiler 
  som finns i  
 dna-registret 
  eller i övrigt användas för annat ändamål än för vilket provet är taget, vilket betyder att åtgärden ska ha betydelse för utredningen av ett konkret brott. 
  
 Kroppsbesiktning får bara beslutas om skälen för åtgärden upp- väger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (28 kap. 13 § rätte- gångsbalken). 
  
 95 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 Dna-registret 
  och utredningsregistret 
  
 Polismyndigheten får föra ett  
 dna-register 
  som får innehålla dna- profiler som avser personer som dömts till en annan påföljd än böter. Detta register får även innehålla  
 Stevens 
  som avser personer som har godkänt strafföreläggande som avser villkorlig dom. En  
 dna-profil 
  som registreras får endast ge information om identitet och inte om personliga egenskaper (5 kap. 2 och 3 §§ polisens brotts- datalag). Under utredningstiden registreras  
 dna-profilen 
  i utred- ningsregistret. Utredningsregistret får innehålla  
 Stevens 
  som avser personer som är skäligen misstänkta för brott på vilket fängelse kan följa (5 kap. 4 §). 
  
 Uppgifter får inte längre behandlas i  
 dna-registret 
  när uppgifterna om den registrerade tagits bort ur belastningsregistret. I utrednings- registret får uppgifter inte längre behandlas när uppgifterna om den registrerade får föras in i  
 dna-registret 
  eller när förundersökning eller åtal läggs ner, åtal ogillas, åtal bifalls, men påföljden bestäms till enbart böter eller när den registrerade har godkänt ett strafföreläg- gande som avser enbart böter (5 kap. 7 § första och andra stycket polisens brottsdatalag). 
  
 Spårregistret 
  
 Spårregistret får innehålla  
 Stevens 
  som tagits fram under utred- ning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person (5 kap. 5 § polisens brottsdatalag). Ett registrerat spår från en brotts- plats får bara användas för jämförelser med analysresultat i spårre- gistret,  
 dna-registret 
  och utredningsregistret (5 kap. 6 §). Spårregist- ret får inte användas för jämförelser med analysresultat som avser målsägande eller andra personer som kan förekomma i en brottsut- redning, men som inte är misstänkta för brott. 
  
 Mer än hälften av de  
 dna-profiler 
  som registreras i spårregistret träffar direkt vid den första sökningen mot en person som redan finns i registret. Ungefär 70 procent av alla  
 Stevens 
  som regi- streras i spårregistret träffar mot en person under samma år. De träf- far som uppkommer redovisas i träffrapporter som skickas till polis- ens regionala brottssamordningsfunktioner. 
  
 I spårregistret får uppgifterna inte behandlas längre än trettio år efter registreringen. Hänför sig uppgifterna till utredningar om brott 
  
 96 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 som anges 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken dvs. till brott som i dag inte omfattas av reglerna om preskription, får uppgifter i re- gistret dock behandlas sjuttio år efter registreringen (5 kap. 7 § tredje stycket polisens brottsdatalag). 
  
 5.1.4Familjesökningar 
  
 När polisens brottsdatalag infördes i januari 2019 klargjordes det att s.k. familjesökningar av  
 dna-profiler 
  från brottsplatsspår mot dna- registren får göras. I en familjesökning eftersöks nära släktingar (biologiska föräldrar, barn och helsyskon) till en person som avsatt ett brottsplatsspår. Familjesökning mot  
 dna-registren 
  baseras på att nära släktingar generellt har mer likartad uppsättning dna än person- er som inte är nära släkt med varandra. Sökinställningar kan justeras så att träffar erhålls mellan mer eller mindre avvikande  
 dna-profiler, 
  till skillnad mot de normala sökningarna då överensstämmande dna- profiler eftersöks. Då barn ärver hälften av sitt dna från sin mamma och hälften från sin pappa överensstämmer dna mellan ett barn och en förälder till hälften. Helsyskons dna kan ha alltifrån många lik- heter till få likheter. Syskonsläktskap kan därför missas vid en familjesökning om få likheter finns mellan syskon i  
 dna-registret 
  och en eftersökt  
 dna-profil. 
  
 Med ett mindre antal markörer är familjesökningar en trubbig metod där risk finns att en träff mot en nära släkting inte erhålls trots att släktingen finns i registret. Merparten av de träffar som erhålls utgörs av obesläktade personer som av en slump har många likheter med den sökta  
 dna-profilen. 
  
 Familjesökningar av brottsplatsspår genomförs i första hand för de grövsta brotten såsom mord och dråp och försök till dessa brott samt grova sexualbrott. Det finns vissa kvalitetskrav som måste vara uppfyllda innan en familjesökning kan ske, bl.a. måste  
 Allen 
  vara tillräckligt omfattande och komma från en person. Innan en sökning genomförs behöver  
 Allen 
  också ha sökts nationellt och även internationellt i s.k.  
 Prüm-sökningar 
  och via Interpol. 
  
 Under  
 2018–2020 
  genomförde NFC i samarbete med bl.a. Rätts- medicinalverket ett pilotprojekt i vilket kommersiella släktforsk- 
  
 97 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 ningsdatabaser användes för att utreda olösta grova brott.1 Dessa databaser har ofta förväxlats med familjesökningarna som utförs i Polismyndighetens egna register. Släktforskningsdatabaserna kan under rätt förutsättning vara mycket kraftfulla, men analysen förut- sätter att ett antal kriterier är uppfyllda, bl.a. att det finns tillräckliga mängder och dna av god kvalitet. Integritetsskyddsmyndigheten har i maj 2021 avrått Polismyndigheten från att använda metoden efter- som den bedöms kunna stå i strid med vissa bestämmelser i brotts- datalagen (2018:1177) och polisens brottsdatalag. Vilka konsekven- ser detta får återstår att se. 
  
 5.1.5Risker med användning av  
 dna-teknik 
  
 Dna-tekniken 
  underlättar det brottsutredande arbetet betydligt, men det finns också vissa risker kopplade till användandet av tekni- Boone. Dna avsätts på olika sätt av alla människor och finns där män- niskor är eller har befunnit sig. Det kan därför förekomma att spår från en annan person än gärningspersonen har avsatts, avsiktligt eller oavsiktligt, på brottsplatser. Förutom att detta försvårar det brotts- utredande arbetet kan det medföra risk för att oskyldiga personer förknippas med en brottslig gärning. Vidare kan det finnas felkällor, exempelvis förväxlingsrisker och kontamineringar av olika slag, i hanterandet av  
 dna-analyser. 
  Risken för förväxling och kontamination är dock felkällor som finns under hela hanteringen av gods och spår, dvs. från brottsplats till undersökning och analys vid laboratoriet. 
  
 På senare år har förekomsten av dna som bevismedel i domsto- larna ökat. Ofta kan dna vara ett starkt bevis för att knyta en gär- ningsperson till t.ex. ett vapen eller en plats. Dna:ts koppling till per- son är ofta mycket stark. Det kan dock uppkomma frågor om hur och när dna:t i fråga avsatts. Dna kan sällan ensamt leda till en fäl- lande dom utan bevisning om hur spåret avsatts och ytterligare be- visning till stöd för åtalets krävs som huvudregel.  
 Dna-tekniken 
  får snarast ses som ett av flera hjälpmedel i en brottsutredning. 
  
 1Polismyndigheten, Nationellt forensiskt centrum, november 2020, A544.825/2020. Dna- spår och släktforskning. Användning av släktforskningsdatabaser i brottsutredande syfte. 
  
 98 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 5.2Den tekniska utvecklingen 
  
 Den tekniska utvecklingen sker oerhört snabbt. Information som finns på digitala medier kan i dag hanteras och kommuniceras oav- sett var avsändaren och mottagaren befinner sig. Den tekniska ut- vecklingen har förändrat och utvecklat samhället, men också skapat nya typer av brott. Tekniska undersökningar av data i exempelvis mobiltelefoner och dator, görs därför i dag i många brottsutred- ningar. Information som sparats digitalt kan vidare vara beständig under mycket lång tid och därför användas för att utreda äldre brott. 
  
 5.2.1Digitala spår 
  
 Användningen av digital teknik skapar digitala spår som, precis som andra spår, kan vara viktiga inom en brottsutredning. I många brottsutredningar förekommer det i dag digitala spår. Dessa kan vara såväl omfattande och komplexa, som få och enkla att undersöka. In- formationssamhällets utveckling gör att antalet digitala spår ökar, samtidigt gör den tekniska utvecklingen också det svårare att hitta och få tillgång till dessa spår. Lösenord och kryptering av informa- tion gör det svårt, ibland omöjligt, för brottsutredande myndigheter att få tillgång till information. Dessutom kan mängden information vara så stor att det kan vara svårt att hitta det som är relevant. I allt fler fall finns också informationen på flera olika typer av enheter. 
  
 Den tekniska utvecklingen bidrar emellertid också till att ut- veckla nya tekniker som möjliggör att digitala spår hittas. Ett exem- pel på detta är utvecklingen av lösningar inom artificiell intelligens (AI), vilken bl.a. kan användas för jämförelse av exempelvis ansikt- en. Den tekniska utvecklingen gör vidare att digitala spår som i dag inte kan hittas, kan vara möjliga att hitta i framtiden. 
  
 Internationellt sker också stora satsningar på att utveckla verk- samheten inom  
 it-forensik 
  och utredning av digitala spår, bl.a. inom Europol. Flera internationella utredningar har genomförts där digi- tala spår har haft en central betydelse, exempelvis när myndigheter i Frankrike och Nederländerna tog sig förbi mobilkommunikations- lösningen Encrochats krypteringsteknik och fick åtkomst till använ- darnas information. 
  
 99 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 Arbetet med att hitta digitala spår kan delas in i två huvudområd- en; att extrahera data från elektroniska enheter och att analysera den extraherade informationen. 
  
 5.2.2Extrahera data 
  
 Att extrahera data från en elektronisk enhet innebär att säkra den data som finns lagrad på enheten och att tolka den så att den kan analyseras utifrån den aktuella brottsutredningen. Arbetet omfattar ofta avancerade tekniska metoder. Dessa metoder är under ständig utveckling, vilket innebär att det i framtiden kan utvecklas lösningar att extrahera data från enheter som det i dag inte finns förmåga att hantera, exempelvis att dekryptera krypterad information. Det kan därför vara av intresse att i större brottsutredningar lagra elektro- niska enheter och kontinuerligt stämma av förmågan att extrahera data från aktuella enheter. 
  
 5.2.3Analys av information 
  
 Att analysera information i en brottsutredning innebär att utifrån frågeställningar i utredningen hitta spår som talar för eller emot, ställd hypotes. Den tekniska utvecklingen bidrar till att brottsutre- dande myndigheters förmåga att analysera information kontinuer- ligt förbättras. Exempel på två områden där den tekniska utveck- lingen är mycket framträdande är förmågan att hantera stora infor- mationsmängder och bildanalys. 
  
 Stora informationsmängder 
  
 En stor svårighet när det gäller utredningar som är omfattande och innehåller stora mängder information, är att sålla och hitta det som är relevant. I dag är ofta en manuell genomsökning av informations- mängden den enda lösningen. Eftersom den manuella genomsök- ningen tar tid, är det ofta inte praktiskt möjligt att få fram den efter- sökta informationen. Med ny  
 AI-teknik 
  och avancerade  
 it-system 
  kommer kategorisering, sökning och tolkning av information att 
  
 100 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 underlättas, vilket resulterar i att information som är relevant för en utredning snabbare och enklare kommer att hittas än i dag. 
  
 Bildanalys 
  
 Den tekniska utvecklingen gällande olika former av bildanalys sker snabbt. Det bildmaterial som undersöks består huvudsakligen av fil- mer och bilder från övervakningssystem, mobiltelefoner och spa- ningsmaterial. Bildjämförelser kan göras för att utreda vem eller vad som förekommer på bilden. NFC har också tagit fram en program- vara, som hjälper till att återskapa videomaterial från digitala lag- ringsmedier, exempelvis minneskort, hårddiskar,  
 USB-minnen 
  och telefoner. Det är också möjligt att göra kameraidentifiering för att utröna om bilden togs med den aktuella kameran och äkthetsunder- sökningar av materialet. 
  
 Ökad bildkvalitet och högre upplösning på kameror har också öppnat möjligheten att genom bilder på händer och fingrar kunna identifiera misstänkta. När det finns bild- eller videomaterial från brottet där gärningspersonens händer eller fingrar synts, har dessa kunnat jämföras mot andra bilder av den misstänktes händer och fingrar och därigenom har identifiering av gärningspersonen kunnat ske. Detta har bl.a. använts vid sexualbrott där gärningspersonen har filmat övergreppen. 
  
 Polismyndigheten har vidare inlett en verksamhet där de ansikts- bilder som finns i myndighetens signalementsregister används vid sökningar med hjälp av programvara för ansiktsigenkänning. Meto- den innebär att en bild av en okänd person som är av intresse i en brottsutredning jämförs med ansiktsbilderna i signalementsregistret. 
  
 5.3Annat som påverkar förutsättningarna att klara upp gamla brott 
  
 Även andra faktor än den forensiska och tekniska utvecklingen på- verkar möjligheten att utreda gamla brott. Bland annat har polisens resurser och arbetsmetoder betydelse för brottsutredningar. Nuför- tiden sker t.ex. brottsplatsundersökningar på ett helt annat sätt än tidigare. Fler spår tillvaratas och de hanteras på ett betydligt bättre och säkrare sätt. 
  
 101 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 Fingeravtryck, som använts inom kriminaltekniken under lång tid, tillhör vidare ett område som kontinuerligt utvecklas med nya metoder. I dagsläget används tolv olika framkallningsmetoder för fingeravtryck vid NFC. Metoderna väljs och kombineras beroende på vilket material som ska undersökas. Fingeravtryck, är liksom dna, beständiga över tid. 
  
 Påträffade vapen är ofta viktiga spår vid utredningar av gamla brott. Vid NFC görs undersökningar av olika typer av skjutvapen, kulor och patronhylsor. I ett nationellt register sparas uppgifter om kulor och patronhylsor från ouppklarade brott. En möjlighet finns därigenom att länka skjutningar som har utförts med samma vapen till varandra. Bilder på kulorna och patronhylsorna samt kulor och patronhylsor från varje provskjutet vapen hos NFC sparas även i den digitala databasen IBIS (Integrated Ballistics Identification System), vilket är en internationell databas. I databasen görs rutinmässigt sök- ningar mot Norge och Danmark. Det finns även möjlighet att vid behov göra manuella sökningar mot ytterligare ett tiotal europeiska länder inom Interpolsamarbetet. 
  
 Samarbetet mellan brottsutredande myndigheter på såväl EU- nivå som globalt utvecklas och förbättras vidare kontinuerligt. Det handlar i många fall om ett förenklat informations- och underrättel- seutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter inom framför allt EU. Genom t.ex. Prümrådsbeslutet, som är en överenskommelse om fördjupat samarbete inom EU för att bekämpa gränsöverskridande brottslighet och terrorism, har anslutna nationer inom EU rätt att på egen hand söka i varandras  
 dna-, 
  fingeravtrycks- och fordons- register. 
  
 5.4Framtidens möjligheter 
  
 Utöver de forensiska och tekniska framsteg som redan skett bör även framtidens möjligheter beaktas vid framtagandet av nya be- stämmelser om preskription. Även om det är svårt att veta exakt vilka tekniker som kommer att användas i framtiden gör det faktum att den forensiska och tekniska utvecklingen går mycket snabbt att det finns skäl att anta att möjligheterna att utreda gamla brott på ett effektivt och rättssäkert sätt kommer att förbättras ytterligare. 
  
 102 
  
 SOU 2021:90 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 Till att börja med kommer troligen tillämpningen av  
 dna-teknik 
  bli mer omfattande. Metoder för spårsäkring och teknik för dna- analys förbättras ständigt. Jämfört med bara ett tiotal år sedan be- hövs betydligt mindre dna för att kunna ta fram användbar infor- mation. De tekniska möjligheterna att analysera och tolka resultatet från prov som innehåller blandbilder av flera personers dna, utveck- las också. 
  
 Nya analystekniker kan ge mer information om den som avsatt ett spår. Metoder som predicerar för biogeografiskt ursprung, ögon- färg, hårfärg och fantombilder används redan i dag, men kommer tro- ligtvis att utvecklas och förfinas. Uppskattning av levnadsvanor, ålder och vävnadsursprung dvs. från vilken vävnad i kroppen ett spår kommer, är andra exempel på troliga framtida tillämpningar. Statist- iska metoder för bedömning och tolkning av de stora mängder data som genereras, utvecklas parallellt. 
  
 Vidare kommer förmodligen även användningen av bild- och video- material från digitala medier att öka i och med att de tekniska förut- sättningarna utvecklas och förbättras. Bilder och filmer kan finnas kvar under lång tid och användas för att identifiera förövare och kartlägga omständigheter kring gamla brott. Ny teknik kommer också kunna kombineras med traditionella kriminaltekniker på fler sätt och i större omfattning. 
  
 Vilka möjligheter som i framtiden kommer finnas att utreda gamla brott handlar dock inte bara om den tekniska och forensiska utvecklingen utan också om vilka lagliga möjligheter som finns att använda den teknik som utvecklats. Den 20 maj 2021 beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att se över förutsätt- ningarna för att använda biometri som verktyg i brottsbekämp- ningen. Syftet är att fler personer som misstänks för brott ska kunna identifieras med hjälp av bl.a. fingeravtryck, dna, och ansiktsbilder. Uppdraget gäller de rättsliga möjligheterna att samla in, lagra och använda sådan information. Uppdraget ska redovisas senast den 20 februari 2023.2 Ändrade regler för när t.ex.  
 dna-prov 
  får tas till- sammans med förändrade regler om hur uppgifterna får sparas och användas, kan ge brottsbekämpande myndigheter nya möjligheter att klara upp gamla fall, men väcker också svåra frågor om den per- sonliga integriteten. 
  
 2Dir. 2021:34. 
  
 103 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det kommer även i framtiden att vara förenat med svårigheter att utreda äldre brott. Den forensiska och tekniska utvecklingen förser dock brottsbekämpande myndigheter med viktiga hjälpmedel i detta arbete. Värdefull bevisning kan säkras och sparas under många år och kan leda till att en lagföring är rättssäker även efter lång tid. Svårig- heter med att utreda och bevisa gamla brott utgör då inte längre lika starka skäl för att låta brott preskriberas. Det finns därför skäl att i viss mån anpassa reglerna om preskription till den pågående foren- siska och tekniska utvecklingen. 
  
 104 
  
 6Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 6.1Bestämmelser från 1926 
  
 Bestämmelser om åtalspreskription fanns redan i de svenska land- skapslagarna från 1200- och  
 1300-talen. 
  I 1864 års strafflag var pre- skriptionstiderna två respektive fem år, beroende på brottets svårhet. Brott som kunde straffas med mer än två års straffarbete preskribera- des inte. Genom strafflagen introducerades också preskription av straffverkställighet. År 1926 fick preskriptionsbestämmelserna den ut- formning som i stora delar alltjämt är gällande. Sedan dess föreskrivs bl.a. att tiderna för åtalspreskription ska vara två till tjugofem år. Det infördes också en regel om absolut preskription och bestämmelsen om påföljdspreskription differentierades. Vid införandet av brotts- balken 1965 fördes strafflagens preskriptionsbestämmelser in i 35 kapitlet, med några mindre jämkningar. Sambandet mellan pre- skriptionstidens längd och straffsatserna behölls.1 Den nuvarande straffrättsliga regleringen om preskription är således närmare 100 år gammal. 
  
 6.2Skälen för preskription har ändrats 
  
 Motiven för bestämmelserna om preskription har varierat under år- hundradena och har ofta haft samband med de rådande straffrättsliga ideologierna. De nu gällande reglerna motiveras främst av rättspoli- tiska, humanitära och praktiska skäl. Från allmänpreventiv synpunkt har det inte ansetts lika angeläget att gamla brott blir bestraffade som att så sker med brott som ännu är aktuella i människors medvetande. Vidare har ansetts att statens straffanspråk inte heller bör upprätt- 
  
 1Ds 2007:1 s.  
 32–34. 
  
 105 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 hållas under obegränsad tid. Det har också ansetts rimligt att den som efter ett brott har varit laglydig under en längre tid ska kunna känna sig trygg och inte behöva riskera att den existens han eller hon byggt upp åt sig går till spillo på grund av brottet. Det sistnämnda skälet har även anförts som stöd för bestämmelserna om påföljds- preskription. Ytterligare ett motiv till bestämmelserna har varit att det kan vara förenat med svårigheter att utreda och föra bevisning om ett brott som begåtts för lång tid sedan. Vittnens minnesbilder kan blekna allteftersom tiden går och både vittnen och gärningsper- soner hinna avlida. Även kraven på rättssäkerhet och effektivitet har anförts som skäl för att gamla brott preskriberas.2 
  
 De senaste årtionden har den forensiska och tekniska utveck- lingen skett mycket snabbt, vilket ökat möjligheten att utreda även äldre brott. Synen på viss brottslighet har vidare förändrats och brottsofferperspektivet har lyfts fram i olika straffrättsliga samman- hang. Detta har medfört att vissa av skälen för den nuvarande regler- ingen om preskriptionen inte längre gör sig lika starkt gällande. 
  
 6.2.1Förbättrade möjligheter att utreda gamla brott 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen 
  
 Utvecklingen av  
 dna-teknik 
  är en starkt bidragande orsak till att gamla brott kan klaras upp.  
 Dna-tekniken 
  gör det möjligt att analys- era flera typer av biologiska spår, exempelvis blod, sperma, vaginal- sekret, saliv, hår och ben. Från dessa spår kan dna utvinnas och ana- lyseras så att spåret kan jämföras mot person. Det räcker med mycket små mängder biologiskt material för att kunna få fram en  
 dna-profil. 
  
 Dna-analyser 
  förbättras och utvecklas fortlöpande, vilket ytterligare ökar möjligheten att utreda äldre brott. 
  
 År 2006 trädde nya bestämmelser i kraft som utvidgade möjlig- heterna att ta  
 dna-prov 
  och registrera  
 Stevens 
  i  
 dna-registret 
  och det då nya utredningsregistret, vilka förs av Polismyndigheten. Dna- registret innehåller  
 Stevens 
  på personer som dömts till en annan påföljd än böter eller som har godkänt ett strafföreläggande som av- ser villkorlig dom. Under utredningstiden registreras  
 dna-profilen 
  i utredningsregistret, vilket endast får innehålla  
 Stevens 
  på perso- 
  
 2Se Ds 2007:1 s.  
 35–39, 
  prop. 2009/10:50 s. 13 f. och Jackson, Det straffrättsliga påföljdssystemet, s. 89. 
  
 106 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 ner som är skäligen misstänka för brott på vilket fängelse kan följa, 5 kap.  
 2–4 
  §§ lagen (2018:1693) om polisens behandling av person- uppgifter inom brottsdatalagens område (polisens brottsdatalag).  
 Dna-profiler 
  som tagits fram under utredning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person behandlas i spårregistret, 5 kap. 5 § nämnd lag. När polisens brottsdatalag infördes i januari 2019 klargjordes det vidare att s.k. familjesökningar av  
 dna-profiler 
  från brottsplatsspår mot  
 dna-registren 
  får göras. I en familjesökning eftersöks nära släktingar (biologiska föräldrar, barn och helsyskon) till en person som avsatt ett brottsplatsspår. Detta används huvud- sakligen vid grova brott. 
  
 Inte bara  
 dna-tekniken 
  utan även annan kriminalteknik förbättras fortlöpande. Med ny teknik kan polisen i dag komma åt information som är skyddad i t.ex. datorer och mobiltelefoner. Det är också nu- mera vanligt att människor har tillgång till mobiltelefoner och annan teknisk utrustning som kan resultera i högupplösta bilder och filmer. Det är inte ovanligt att gärningspersoner dokumenterar sina brott, både när det rör sig om sexualbrott och andra brottstyper. Även brottsoffer och vittnen dokumenterar i viss utsträckning brott med tekniska hjälpmedel. Om dessa bilder och filmer finns kvar under lång tid, kan de tjäna som god bevisning för att identifiera förövaren och klarlägga omständigheter kring brottet. 
  
 Även polisens arbetsmetoder och resurser har betydelse för möj- ligheten att klara upp äldre brott. I dag sker t.ex. brottsplatsunder- sökningar på ett helt annat sätt än tidigare. Fler spår tas tillvara och hanteras på betydligt bättre och säkrare sätt. Värdefull bevisning kan således säkras och sparas under flera års tid, vilket resulterar i att lag- föring även efter en lång tid kan ske på ett rättssäkert sätt. Även samarbetet mellan olika länders polismyndigheter, såväl globalt som inom EU, kan bidra till att äldre brott i större utsträckning kan ut- redas.3 I avsnitt 5 redogörs närmare för den forensiska och tekniska utvecklingen samt andra faktorer som påverkar förutsättningarna att utreda äldre brott. 
  
 De svårigheter med att utreda och bevisa äldre brott som åberop- ats till stöd för preskription av brott har alltså till viss del avhjälpts genom bl.a. förbättrade forensiska metoder och den tekniska ut- 
  
 3Se Ds 2007:1 s.  
 98–106, 
  prop. 2009/10:50 s. 14 f., Ds 2018:23 s. 193 f. och www.nfc.polisen.se/kriminalteknik  
 [2020-11-05]. 
  
 107 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 vecklingen. Möjligheten till en rättssäker lagföring även efter att en längre tid förflutit sedan brottet begicks, får således anses ha ökat. 
  
 Utökade möjligheter att använda tidiga förhör – förslag om nya bevisregler i brottmål 
  
 Vid brottmålsrättegångar är ofta förhörspersoners utsagor av stor betydelse. Med tiden kan emellertid människors minne av en hän- delse blekna. En berättelse som lämnas tidigt efter den händelse som berättelsen avser att beskriva har typiskt sett en högre grad av kor- rekthet än en senare lämnad berättelse. I propositionen Utökade möjligheter att använda tidiga förhör (prop. 2020/21:209) lämnas förslag som innebär att möjligheten att använda berättelser som läm- nats vid tidiga förhör utökas. Lagändringarna syftar till att göra hand- läggningen av framför allt stora brottmål mer modern, flexibel och effektiv. Förslaget beredes för närvarande av riksdagen. 
  
 I propositionen föreslås att rätten under förundersökningen, på yrkande av undersökningsledaren eller den misstänkte, ska få ta upp bevis. Detta förutsätter emellertid dels att förundersökningen har kommit så långt att det finns någon som har underrättats om skälig misstanke om det brott som bevisupptagningen avser, dels att det är lämpligt att ta upp bevis. Även under förberedelsen dvs. när åtal har väckts, ska rätten på yrkande av åklagaren eller en part i ansvarsfrå- gan, få ta upp bevis om det är lämpligt. Vidare föreslås att en berät- telse som någon har lämnat skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berät- telse som någon med anledning av en sådan rättegång lämnat utom rätta, ska få åberopas som bevis i brottmål. Detta förutsätter dock att parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Samma sak ska gälla i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupp- tagning av en sådan berättelse. I propositionen föreslås också att i ett brottmål ska en berättelse som lämnats vid ett förhör inför en brotts- bekämpande myndighet, exempelvis Polismyndigheten, och som dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning får åberopas som bevis i rättegången om det är lämpligt. För att kunna åberopas som bevis krävs att det är fråga om en berättelse som lämnats vid ett för- hör. När rätten tar ställning till om en berättelse som någon lämnat inför en brottsbekämpande myndighet ska få åberopas som bevis ska den göra en lämplighetsbedömning utifrån samtliga omständigheter 
  
 108 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 i det enskilda fallet. Inom ramen för denna bedömning ska rätten bl.a. beakta rättssäkerhetsaspekter och processekonomiska skäl, inte minst sådana som avser den misstänktes möjligheter att försvara sig och vilka förutsättningar det har funnits eller finns att hålla ett effektivt motförhör. 
  
 Möjligheterna att föra bevisning om äldre brott kan öka med lagförslagen. Vilka konkreta effekter lagförslagen kan få för möjlig- heten att utreda och lagföra äldre brott går emellertid inte att be- döma. Även om det införs en ny möjlighet att åberopa förhör inför en brottsbekämpande myndighet som bevis i en rättegång, innebär inte det heller att alla förhör kommer att tillåtas. Det problem i be- vishänseende som kommer av att människors minnesbilder av en händelse bleknar med tiden, kommer således att kvarstå i inte obe- tydlig utsträckning. 
  
 6.2.2En förändrad syn på brott och straff 
  
 Synen på vilka brott som är särskilt allvarliga varierar över tid. I Sverige har på senare tid integritetskränkande brott, grova våldsbrott, nar- kotikabrott och vapenbrott lyfts fram som särskilt allvarliga. Som en följd av detta har bl.a. straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott skärpts, exempelvis har straffskalorna för grov misshandel, synner- ligen grov misshandel, grovt rån och grov utpressning skärpts.4 Vi- dare höjdes år 2018 minimistraffet för grov våldtäkt och grov våld- täkt mot barn.5 
  
 En del straffskalor har också delats upp och nya brott införts. Detta har fått flera följder av betydelse för preskriptionsbestämmel- sernas tillämpning. Vissa av de maximistraff som utgör gräns mellan två olika preskriptionstider används numera inte lika ofta i straffska- lorna, vilket gäller bl.a. åtta års fängelse. I andra fall har straffmaxi- mum för vissa brott sänkts. Här kan särskilt nämnas brotten grov misshandel, grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling som fick lägre maximistraff när de nya brotten synnerligen grov miss- handel, synnerligen grovt narkotikabrott och synnerligen grov nar- kotikasmuggling infördes.6 Detta har i vissa fall fått till konsekvens 
  
 4Prop. 2016/17:108. 
  
 5Prop. 2017/18:177. 
  
 6Prop. 2009/10:147 och prop. 2015/16:111. 
  
 109 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 att preskriptionstiden för vad som måste betraktas som allvarliga brott, som exempelvis grov misshandel, i praktiken har förkortats. 
  
 Vilka maximistraff som avgör tiden för åtalspreskription har emellertid inte förändrats sedan 1926. Detta är framför allt proble- matiskt när det gäller omfattningen av den tioåriga preskriptionstid- en. Den övre gränsen för denna preskriptionstid utgörs av maximi- straffet åtta års fängelse, dvs. de svåraste brott för vilka en tioårig preskriptionstid gäller är de med högst åtta års fängelse i straffskalan. Eftersom preskriptionstiden närmast före den tioåriga preskrip- tionstiden (fem år) föreskrivs för brott där det strängaste straffet är fängelse i två år, får det till följd att den tioåriga preskriptionstiden omfattar alla brott som har ett maximistraff över två års fängelse och upp till och med åtta års fängelse. Inom detta breda spann ryms alltså brott som har ett straffmaximum om tre, fyra, fem, sex, sju och åtta års fängelse, dvs. brott av helt olika svårighetsgrad. Den skillnad när det gäller brottens allvar som lagstiftaren har uttryckt genom straff- skalan har med andra ord inte fått genomslag när det gäller preskrip- tionstiden för brotten. Det kan särskilt anmärkas att för flera av de brott där det skett en uppdelning av straffskalorna och nya brott har införts har de olika graderna av samma brott fått samma preskrip- tionstid. t.ex. narkotikabrott och grovt narkotikabrott eller vapen- brott och grovt vapenbrott, som alla omfattas av den tioåriga pre- skriptionstiden. 
  
 I äldre motiv för bestämmelserna om preskription saknas ofta brottsofferperspektivet.7 De senaste decennierna har detta emeller- tid tydligare lyfts fram i olika sammanhang, bl.a. i den skärpta synen på allvarliga våldsbrott och sexualbrott.8 Vidare har rätten till måls- ägandebiträde utvidgats och även andra författningsändringar som syftar till att stärka brottsoffers rättigheter har gjorts, exempelvis genomförandet av brottsofferdirektivet och ändringar i förunder- sökningskungörelsen (1947:948).9 Denna förändrade syn på brotts- offer bör få genomslag även i bestämmelserna om preskription. 
  
 7Ds 2007:1 s. 133 f. 
  
 8Se prop. 2009/10:147 och prop. 2017/18:177. 
  
 9Se prop. 1993/94:26, prop. 2000/01:79, prop. 2014/15:77 och SFS 2015:477. 
  
 110 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 6.3Tidigare kritik mot bestämmelserna om preskription 
  
 Även om de nu gällande preskriptionsbestämmelserna i stora drag har samma utformning som 1926 års regler, så har några förändringar skett som inte har samband med följdändringar i andra lagar. 
  
 År 2010 undantogs mord och dråp, folkmord, brott mot mänsk- ligheten och grov krigsförbrytelse10 samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp från preskription. I maj 2020 avskaffades även preskription för våldtäktsbrott och könsstympningsbrott som be- gåtts mot en person som inte fyllt 18 år. 
  
 År 1995 infördes bestämmelser i 35 kap. 4 § andra stycket brotts- balken om senareläggning av utgångspunkten för beräkning av pre- skription för vissa sexualbrott mot barn. Preskriptionstiden skulle i dessa fall räknas från den dag då målsäganden fyllde eller skulle ha fylla 15 år. Stycket har därefter ändrats ett flertal gånger. Bland annat har tidpunkten från vilken preskription ska beräknas ändrats till den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Ytterligare brott har också lagts till i uppräkningen av vilka brott som ska ha en annan ut- gångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden än dagen för brottet. 
  
 De ovan nämnda ändringarna har mötts av viss kritik av bl.a. av Lagrådet. Denna har exempelvis handlat om att principen om att brott med samma maximistraff ska ha samma preskriptionstid luck- ras upp om vissa brott särregleras i preskriptionshänseende, vilket i sin tur riskerar att göra att helheten går förlorad. Kritiken har också handlat om att de skäl som anförts för en förlängd preskriptionstid eller motiven för att avskaffa preskription, också gör sig gällande be- träffande andra brott.11 Flera av remissinstanserna har också i sam- band med den senaste lagändringen, då preskriptionen avskaffades för våldtäktsbrott och könsstympningsbrott som begåtts mot en person som inte fyllt 18 år, efterlyst en översyn av hela preskrip- tionsinstitutet.12 
  
 10Ursprungligen undantog grovt folkrättsbrott och folkmord. I samband med att lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser infördes upphävdes de äldre bestämmelserna, vilket föranledde en ändrad hänvisning i 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken. 
  
 11Se Lagrådets yttranden i prop. 1994/95:2 s. 45 f. och prop. 2019/20:69 s. 94 f. 
  
 12Prop. 2019/20:69 s. 36. 
  
 111 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 6.4Särskilt om påföljdspreskription 
  
 I förarbetena till den senaste lagändringen av bestämmelserna om påföljdspreskription som skedde 1971, konstaterades att reglerna om preskription av fängelsestraff inte hade någon större praktisk be- tydelse. Detta eftersom det var ovanligt att den som dömts till fäng- else undanhöll sig verkställighet så länge att straffet preskriberades.13 Detta förhållande har emellertid ändrats. Under  
 2010–2020 
  preskri- berades cirka 1 070 fängelsestraff.14 Det finns en betydande risk att straffsystemets trovärdighet undergrävs om ett stort antal fängelse- straff preskriberas. Med dagens gränsöverskridande brottslighet och ökad rörlighet finns det goda möjligheter för den som vill undandra sig verkställighet av ett utdömt fängelsestraff att göra så. 
  
 6.5Behov av en ändrad reglering 
  
 Vår bedömning: Det finns behov av att ändra de nuvarande be- stämmelserna om preskription av brott. 
  
 Ett av skälen för att låta brott preskriberas efter en viss tid är att det efter hand kan bli allt svårare att utreda och föra bevisning om brot- tet. Med förbättrade forensiska metoder, såsom spårsäkring och  
 dna-analyser, 
  ökar dock möjligheten att utreda även äldre brott, för- utsatt att spår säkras tidigt. Inte bara forensiska metoder kan ha be- tydelse för att utreda brott efter lång tid. Som framgår ovan är det inte i dag ovanligt att gärningspersoner och andra med mobiltelefon- er eller annan teknisk utrustning dokumenterar brott. Dessa bilder och filmer kan finnas kvar under lång tid och tjäna som bevisning för att identifiera förövaren och klarlägga omständigheter kring brottet. Den forensiska och tekniska utvecklingen har alltså inneburit att be- visning kan säkras och sparas under flera år, vilket möjliggör att lag- föringen är rättssäker även efter lång tid. Skälet för att preskribera brott på grund av svårigheten att utreda och föra bevisning om äldre brott har därmed försvagats. Den forensiska och tekniska utveck- lingen kan dock inte ensamt läggas till grund för att ändra de straff- rättsliga reglerna om preskription. 
  
 13Prop. 1971:114 s. 35, 44 och 72. 
  
 14Se tabell 11.1 i avsnitt 11.1.2. 
  
 112 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 De nu gällande bestämmelserna om preskription av brott har i stora drag haft samma utformning som de hade då de först infördes 1926. Bestämmelserna tillkom i en tid då samhället och brottslig- heten såg annorlunda ut än i dag. Samhällsutvecklingen har medfört att nya brott tillkommit och att synen på vissa brott har förändrats. Det sistnämnda har bl.a. resulterat i att straff skärpts och straffskalor delats upp, vilket fått konsekvenser för preskriptionstiderna som inte alltid har varit eftersträvade. Synen på brottsoffer har också för- ändrats med följd att brottsofferperspektivet har inverkat på nyare lagstiftning inom flera områden. Att en gärningsperson ställs till an- svar för sitt handlande och avtjänar sitt straff även efter att en lång tid förflutit, är ur ett brottsofferperspektiv mycket viktigt. På så sätt kan personen få viss upprättelse för de brott han eller hon utsatts för. Denna ovan angivna utveckling medför att det finns skäl att be- trakta de nuvarande preskriptionsbestämmelserna i ett delvis annat ljus. Ett ytterligare argument är att det av systemhänsyn finns ett behov av en större översyn. 
  
 De senaste årens lagändringar har genererat frågor om ytterligare brott bör undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brottet. Därutöver har riksdagen riktat flera tillkännagivande till regeringen av vilka det framgår att riksdagen anser att det finns skäl att se över reglerna om preskription och att det är angeläget att detta arbete bedrivs med in- riktningen att preskriptionstiderna generellt förlängs och i vissa fall helt tas bort, att det är påkallat med en översyn av om preskriptions- tiden för alla sexualbrott som begåtts mot barn bör tas bort, att pre- skriptionstiden för våldtäkt som begås mot en vuxen person bör för- längas liksom att inriktningen på den pågående översynen ska vara att bestämmelserna om preskription av fängelsestraff ska avskaffas.15 
  
 Sammantaget finns det behov av att i vissa avseenden ändra be- stämmelserna om åtalspreskription och se över bestämmelserna om absolut preskription. Även bestämmelserna om påföljdspreskription behöver övervägas utifrån det faktum att ett inte obetydligt antal fängelsestraff i dag preskriberas. Likaså finns det behov av att över- väga om fler brott ska undantas från preskription eller ska ha en an- nan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden. 
  
 15Bet. 2018/19:JuU11, punkt 59, rskr. 2018/19:181 och bet. 2020/21:JuU24, punkt 45, 46 och 49, rskr. 2020/21:244. 
  
 113 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 6.6Utgångspunkter för den fortsatta framställningen 
  
 Vår bedömning: Principen om att brottets svårhet utgör utgångs- punkt för preskriptionstidens längd, bör alltjämt gälla. Flera av de grundläggande skälen för preskription är också fortfarande aktuella och bör beaktas vid utformningen av nya preskriptions- bestämmelser, bl.a. rättssäkerhetsaspekter. Vid förändrade regler om preskription bör vidare beaktas att dessa utgör en viss garanti för en effektiv lagföring, genom att reglerna bidrar till att de brottsbekämpande myndigheternas och rättsväsendets resurser används för att utreda nya i stället för gamla brott och genom att det frigörs resurser för att utreda de allvarligaste brotten framför de mindre allvarliga. 
  
 Med anledning av vad som anförts ovan finns det skäl att ändra reg- lerna om preskription i vissa delar. Vid dessa överväganden måste beaktas att bestämmelserna om preskription har funnits under en mycket lång tid och utgör en integrerad del av det straffrättsliga sy- stemet. Med andra ord bör viss försiktighet iakttas för att inte riskera icke eftersträvade effekter i andra delar av det straffrättsliga systemet. 
  
 Utgångspunkten är att det även i framtiden ska finnas straffrätts- liga bestämmelser om preskription där huvudregeln är att brott pre- skriberas en viss tid efter att de har begåtts. Principen om att brottets svårhet utgör utgångspunkt för preskriptionstidens längd, bör allt- jämt gälla. Att preskriptionstiden i huvudsak bestäms utifrån straff- maximum för brottet bör också gälla fortsättningsvis. 
  
 Flera av de grundläggande skälen för preskription är fortfarande aktuella och bör beaktas vid utformningen av nya preskriptionsbe- stämmelser. Härvid bör särskilt beaktas preskriptionens humanitära sida. För en gärningsperson som har varit laglydig och skötsam und- er lång tid kan en lagföring riskera att rasera tillvaron. Detta gör sig särskilt gällande i fall där ett brott har begåtts under för gärningsper- sonen mycket speciella förhållanden, dvs. en särskild situation som avviker från personens normala levnadsomständigheter. Rimlig- heten och nödvändigheten av att samhället bestraffar äldre brott måste därför beaktas vid utformningen av nya preskriptionsregler. 
  
 Det finns i sammanhanget anledning att beröra möjligheten för domstol att beakta tidsutdräkten vid lagföringen. Domstolen kan döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet, om sär- 
  
 114 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 skilda omständigheter föreligger, enligt 29 kap. 5 § brottsbalken. Domstolen kan bl.a. beakta om en i förhållande till brottets art ovan- ligt lång tid har förflutit sedan brottet begicks (29 kap. 5 § första stycket 3). En kränkning av rätten till förhandling inom skälig tid kan, enligt artikel 6.1 i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, också föranleda en straff- nedsättning. Gärningspersonen kan alltså i viss mån kompenseras för att ett straff döms ut ovanligt lång tid efter brottet, särskilt när de omständigheter som föranlett tidsutdräkten inte är hänförliga till gärningspersonens eget agerande. Regler om att tidsutdräkten ska beaktas vid lagföringen har funnits en lång tid i svensk rätt, och kan sägas till viss del legitimera långa preskriptionstider. 
  
 En viktig aspekt som bör beaktas är behovet för brottsoffer och anhöriga till brottsoffer av att gärningspersonen lagförs även efter att en lång tid förflutit sedan brottet begicks. Det bör dock hållas i minnet att en rättsprocess efter många år också kan vara ytterst på- frestande för de drabbade. Detta kan innebära att vissa brottsoffer och anhöriga inte orkar riva upp minnen och medverka i en rättspro- cess, medan det för andra kan vara ett sätt att få avslut och upprättelse. 
  
 Rättssäkerhetsaspekter är härutöver av stor betydelse vid föränd- rade regler om preskription. Viss bevisning är i dag beständig över mycket lång tid medan annan bevisning försämras med tiden. Detta kan skapa en obalans i bevishänseende till den misstänktes nackdel. Exempelvis kan forensisk och teknisk bevisningen tala för den miss- tänktes skuld, medan det kan vara svårt att hitta tillförlitlig bevisning som talar emot, då vittnen till händelsen kan ha svårt att minnas den efter många år eller rent av har avlidit. För den misstänkte och den- nes försvarare kan det därför vara förenat med betydande svårigheter att lång tid efter brottet föra bevisning mot den misstänktes skuld. Det kan vidare vara svårt att efter lång tid utröna hur de spår, exem- pelvis dna och fingeravtryck, som säkrats från brottsplatsen avsatts, vilket kan vara nog så viktigt som att de avsatts. Att få en rättvisande bild av händelsen kan därför vara svårt vid äldre brott och i avsaknad av annan bevisning kan det finnas en risk för att den forensiska och tekniska bevisningen tillmäts för stor betydelse. Härtill måste, när det gäller de förbättrade forensiska och tekniska metoderna, som fortlöpande ökar möjligheterna att utreda även äldre brott, vägas in att  
 dna-bevisning 
  och teknisk bevisning även i framtiden kommer 
  
 115 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 behöva stöd av annan bevisning för att en fällande dom ska kunna meddelas. 
  
 Alltjämt gäller också att tillförlitligheten av viss bevisning, exem- pelvis vittnesutsagor, minskar med tiden, vilket gör att skälen för preskription gör sig lika starkt gällande i dag som tidigare beträffade denna typ av bevisning. Som nämnts finns det emellertid förslag om att tillåta bevisupptagning utom rätta i större utsträckning än i dag. Till exempel skulle vittnesutsagor dokumenterade genom videoupp- tagning kunna sparas och användas vid en huvudförhandling lång tid senare. Det är emellertid långt ifrån självklart att samtliga tillförlit- lighets- och trovärdighetsaspekter kan tas om hand genom ett sådant system. 
  
 Slutligen bör vid förändrade regler om preskription beaktas att dessa utgör en viss garanti för en effektiv lagföring, dels genom de tidsramar reglerna skapar för framför allt polis och åklagare att ut- reda och åtala brott, dels genom att reglerna bidrar till att de brotts- bekämpande myndigheternas och rättsväsendets resurser används för att utreda nya i stället för gamla brott och för att det frigörs resurser för att utreda de allvarligaste brotten framför de mindre allvarliga. 
  
 Det anförda innebär dels att det inte finns skäl att förändra det nuvarande systemet från grunden, dels att det inte utan vidare kan bli fråga om att föreskriva längre preskriptionstider för brott endast för att lagstiftaren har en strängare syn på dem i dag eller för att den forensiska eller tekniska utvecklingen har haft stor betydelse för möjligheten att utreda dem. Samtidigt bör naturligtvis en skärpt syn på viss typ av brottslighet samt den tekniska och forensiska utveck- lingen inte enbart påverka straffsatser och möjligheten att klara upp brott utan även preskriptionsreglerna. I linje med det sistnämnda bör nya preskriptionsregler utformas på ett sådant sätt att de betrak- tas som mer följdriktiga i förhållande till det straffrättsliga systemet i övrigt. Även med en sådan strävan kan inte samtliga oönskade effekter beaktas vid framtagandet av nya preskriptionsregler. Exem- pelvis skulle ett alltför stort hänsynstagande till nu gällande straff- satser i syfte att skapa kongruens riskera att göra det nya regelverket svåröverskådligt och förmodligen inte bestående över tid. Om lag- stiftaren vill undvika inkonsekvenser till följd av enskilda brotts straffskalor bör detta hanteras på annat sätt och inte genom reglerna om preskription. 
  
 116 
  
 SOU 2021:90 
  
 Det finns skäl att ändra reglerna om preskription 
  
 Med dessa utgångspunkter övergår vi nu till att diskutera hur be- stämmelserna om preskription i 35 kapitlet brottsbalken bör för- ändras. 
  
 117 
  
 7 Åtalspreskription 
  
 Hur bör då bestämmelserna om åtalspreskription förändras? Som tidigare framgått behöver reglerna anpassas till den forensiska och tekniska utvecklingen. De behöver också anpassas till den föränd- rade synen på brottsoffer. Vissa justeringar kan också behöva göras i anledning av att nya straffskalor och brott har tillkommit. Anpass- ningen bör huvudsakligen ske genom att preskriptionstiden för vissa brott förlängs. Detta åstadkoms lämpligast genom en ändring av vilka maximistraff som utgör gräns mellan olika preskriptionstider. 
  
 Att låta preskriptionstiderna, som i vårt nuvarande system, följa ett mönster där brott som har lika stränga straffskalor har lika lång preskriptionstid, har sina fördelar. Det nuvarande systemet gör att nykriminaliseringar eller förändringar i straffskalorna, relativt lätt kan inordnas i bestämmelserna om preskription. Detta ökar förut- sägbarheten. Det nuvarande systemet är också väl etablerat och accepterat. Det är också det system som valts av våra nordiska grann- länder och Tyskland. Ett alternativ skulle vara att för varje enskilt brott eller en grupp av liknande brott fastställa preskriptionstiden. Det skulle dock vara omständligt och riskera att minska förutsäg- barheten. Vår utgångspunkt är därför att brott med samma maximi- straff ska ha samma preskriptionstid. De grundläggande principerna för preskription får alltjämt anses vara aktuella. 
  
 Nedan följer våra överväganden om hur bestämmelserna om åtalspreskription bör förändras. Utgångspunkten är att skapa ett regelverk som beaktar utvecklingen inom forensisk vetenskap, tek- nik och juridik. Vidare bör bestämmelserna vara lättillgängliga, enkla att tillämpa och ändamålsenliga utifrån de skäl som motiverar att brott preskriberas. Vid utformningen av regelverket måste även be- hovet av en rättssäker och effektiv lagföring tillgodoses. 
  
 Vi utgår nedan från det i straffskalan föreskrivna straffmaximu- met för brottet. Preskriptionstidens längd avgörs i dag emellertid 
  
 119 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 inte endast av straffmaximum för brottet utan också av bestämmel- ser genom vilka straffskalorna utvidgas och inskränks. Vi återkom- mer till denna fråga i avsnitt 7.6. 
  
 7.1De nuvarande preskriptionstiderna 
  
 I dag föreskrivs fem olika tider för åtalspreskription i 35 kap. 1 § första stycket brottsbalken. De är 
  
 •två år om det strängaste straffet är fängelse i högst ett år, 
  
 •fem år om det strängaste straffet är fängelse i högst två år, 
  
 •tio år om det strängaste straffet är fängelse i högst åtta år, 
  
 •femton år om det strängaste straffet är fängelse på viss tid över åtta år, och 
  
 •tjugofem år om fängelse på livstid kan följa på brottet. 
  
 De valda tiderna är ett uttryck för principen att preskriptionstidens längd ska stå i direkt förhållande till brottets svårhet.1 Dessa tillkom 1926 och har inte ändrats sedan dess. 
  
 I vårt uppdrag ingår att ta ställning till frågan om att avskaffa pre- skription för brott som har livstids fängelse i straffskalan. Vi inleder vår framställning med att behandla denna fråga. 
  
 7.2Brott med livstids fängelse i straffskalan 
  
 I dag inträder åtalspreskription för brott som har livstids fängelse i straffskalan, som huvudregel, efter tjugofem år (35 kap. 1 § första stycket brottsbalken), vilket är den längsta preskriptionstiden. Före 1926 års ändring preskriberades inte allvarliga brott, men genom re- formen blev alla brott föremål för preskription, även de som kunde straffas med livstids straffarbete. Denna ordning bestod fram till 2010 då ett antal brott med livstids fängelse i straffskalan undantogs från preskription. I förarbetena till lagändringen diskuterades möj- ligheten att låta alla brott med livstids fängelse i straffskalan undan- tas från preskription, vilket det då inte ansågs finnas anledning till. 
  
 1Jfr Franklin, Åtalspreskription, s. 99. 
  
 120 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 Som skäl mot ett fullständigt undantag anfördes att flera av dessa brott har ett lågt straffminimum och att det därför skulle vara för långtgående att låta även dessa brott omfattas. Det ansågs inte heller lämpligt att låta brott som förutsätter att riket är i krig eller krigsfara omfattas, vilket flera av de brott som har livstids fängelse i straffska- lan gör. Vidare ansågs det inte vara motiverat att föreslå mer långt- gående förändringar än det fanns behov av. Det bedömdes slutligen att endast brott som innebar ett uppsåtligt dödande skulle undantas från preskription.2 
  
 Enligt 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken undantas i dag från preskription 
  
 •mord och dråp, 
  
 •folkmord, brott mot mänskligheten, grov krigsförbrytelse, 
  
 •terroristbrott som begås genom mord eller dråp, och 
  
 •försök till dessa brott. 
  
 För dråp föreskrivs inte livstids fängelse utan fängelse i högst tio år, men detta brott undantogs ändå från preskription 2010. Anled- ningen härtill var att mord och dråp ansågs ha samma skyddsintresse och utgöra olika grader av samma brott. Gärningen dvs. att uppsåt- ligen beröva en annan person livet, ansågs vara densamma.3 
  
 Sedan den 1 maj 2020 preskriberas inte heller vissa våldtäktsbrott och könsstympningsbrott som begåtts mot en person som inte fyllt 18 år. För dessa brott föreskrivs dock inte livstids fängelse. Vi åter- kommer till dessa brott i avsnitt 10.1.1. 
  
 Regeringen har vidare föreslagit att det nya aggressionsbrottet också ska vara undantaget från preskription. För aggressionsbrott ska den dömas som kan utöva kontroll eller styra över en stats poli- tiska eller militära handlande och som planerar, förbereder, inleder eller utför en aggressionshandling som till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning utgör en uppenbar överträdelse av Förenta nation- ernas stadga. Straffet ska vara fängelse på viss tid, lägst fyra och högst arton år eller på livstid. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2022. Förslaget behandlas för närvarande av riksdagen.4 
  
 2Prop. 2009/10:50 s. 18. 
  
 3a.a. s. 19. 
  
 4Prop. 2020/21:204. 
  
 121 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 Vi överväger nu på nytt om brott med livstids fängelse i straff- skalan ska undantas från preskription. Avsteg från huvudregeln att brott preskriberas efter viss tid kräver starka skäl och bör präglas av restriktivitet. Det finns annars en risk att det nuvarande systemet luckras upp, blir svåröverskådligt och mindre förutsägbart. Sådana starka skäl att frångå huvudregeln om att brott preskriberas efter viss tid kan endast finnas för de allra allvarligaste brotten. 
  
 7.2.1Preskription bör avskaffas för brott med livstids fängelse i straffskalan 
  
 Vårt förslag: Brott som kan straffas med livstids fängelse ska inte preskriberas. 
  
 Lagstiftaren har genom utformningen av straffskalan gjort en be- dömning av brottets svårhet. Livstids fängelse är det strängaste straf- fet i svensk rätt och förbehållet de allvarligaste brotten. Redan det förhållandet att reglerna om preskription kan förhindra lagföring av en person som gjort sig skyldig till ett så allvarligt brott att påföljden kan bestämmas till livstids fängelse framstår som mindre lämpligt. De bakomliggande skälen för preskription väger också mindre tungt ju allvarligare brottet är. Gärningspersonens intresse av att inte få sin tillvaro raserad till följd av lagföring av brott som begåtts för länge sedan, bör vid dessa brott ge vika för de argument som talar för lag- föring. Det är också en viktig signal från samhällets sida att den som begår en sådan allvarlig gärning inte kan förbli ostraffad. Detta talar för att brott med livstids fängelse i straffskalan undantas från åtals- preskription. 
  
 I dag föreskrivs livstids fängelse för närmare 30 brott i Sverige. Flera av dessa brott återfinns i 21 och 22 kapitlet brottsbalken och förutsätter att riket är i krig eller i krigsfara. Som skäl mot att avskaffa preskription för brott som har livstids fängelse i straffskalan har tidigare anförts att det inte är lämpligt att låta en reform avse brott som endast kan begås under vissa speciella förhållanden.5 Vi anser inte att detta utgör ett bärande argument för att inte undanta dessa brott från åtalspreskription. Detta då det rör sig om brott som av lagstiftaren har bedömts som synnerligen allvarliga. Att be- 
  
 5Jfr prop. 2009/10:50 s. 18. 
  
 122 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 stämmelserna endast tillämpas under speciella förhållanden kan knappast motivera att de inte är undantagna från preskription. Det kan heller inte uteslutas att brott som begås under sådana för- hållanden är än mer straffvärda av just det skälet. 
  
 Som skäl mot att låta straffmaximum ensamt avgöra vilka brott som bör undantas från preskription har också framförts att flera av brotten som har livstids fängelse i straffskalan har ett förhållandevis lågt straffminimum.6 Detta gäller exempelvis grovt sabotage, kap- ning, grovt brott, och grovt sabotage mot blåljusverksamhet. Straff- skalan för dessa brott är fängelse på viss tid, lägst två och högst arton år, eller på livstid. Straffskalan för grovt sabotage motsvarar i huvud- sak 19 kap. 4 § strafflagen i 1948 års lydelse. Skälen till att den aktu- ella straffskalan valts är knapphändigt beskrivna i förarbetena.7 I samband med att straffskalan för mord ändrades 2009 höjdes straffmaximum för det tidsbestämda straffet för grovt sabotage från tio till arton års fängelse, men straffminimum för brottet behölls.8 Livstidsstraff för kapning infördes 1973 i samband med tillkomsten av bestämmelserna angående luftfartssabotage.9 Straffskalan blev densamma som för sabotage. Även för brottet grovt sabotage mot blåljusverksamhet bestämdes straffskalan i enlighet med övriga sabotagebrott i 13 kapitlet brottsbalken.10 
  
 Att det bland de brott som har livstids fängelse i straffskalan finns brott som har ett förhållandevis lågt straffminimum utgör enligt vår mening inte skäl mot att undanta dessa brott från preskription. Att straffvärdet kan variera avsevärt vid dessa brott och att det därför kan finnas behov av en vid straffskala som möjliggör en nyanserad straffmätning, talar närmast för att straffskalorna borde ses över och graderas ytterligare. Det finns i sammanhanget också anledning att peka på att lagstiftaren genom att undanta dråp från preskription re- dan gjort avsteg från principen att endast de allvarligaste brotten ska undantas. Straffmaximum för dråp är betydligt lägre än för mord och i praxis har det förekommit en skiftande syn på straffvärdet bero- ende på omständigheterna i det enskilda fallet. 
  
 I förarbetena till 2010 års ändring ansågs att utgångspunkten vilka brott som preskription borde avskaffas för, var de som inne- 
  
 6Jfr prop. 2009/10:50 s. 18. 
  
 7SOU 1944:69 s. 370. 
  
 8Prop. 2008/09:118 s. 29. 
  
 9Prop. 1973:92. 
  
 10Prop. 2018/19:155 s. 26 f. 
  
 123 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 fattade ett uppsåtligt dödande.11 Det kan invändas att många av de brott som har livstids fängelse i straffskalan inte innefattar ett dödligt våld eller ens ett fysiskt våld. Flera av gärningarna riktar sig inte heller mot enskilda personer utan mot staten eller allmänheten. Det rör sig dock alltjämt om brott som av lagstiftaren bedömts så allvarliga att de kan föranleda lagens strängaste straff. De kan också i en vidare mening anses skydda människors liv och frihet, exempel- vis uppror och högförräderi (18 kap. 1 § och 19 kap. 1 § brotts- balken). Att brotten inte innefattar ett krav på uppsåtligt dödande utgör därför inte ett bärande argument mot att inte undanta dessa brott från preskription. 
  
 Ett alternativ till att avskaffa preskriptionen för brott som har livstids fängelse i straffskalan är att förlänga preskriptionstiden. Det som talar emot en sådan lösning är för det första att en förlängning av preskriptionstiden inte omhändertar de grundläggande rättvise- aspekter som beskrevs inledningsvis. Vidare måste redan den nuva- rande preskriptionstiden om tjugofem år betraktas som lång tid och anses inte denna tillräcklig, är det svårt att se att någon tid skulle vara det. Slutligen skulle det innebära att ytterligare en nivå infördes i sy- stemet, vilket försämrar dess överskådlighet. 
  
 Ett ytterligare alternativ vid bedömningen av vilka brott som bör undantas från preskription är att utgå från de brott som har det högsta minimistraffet dvs. tio års fängelse. Det skulle innebära att betydligt färre och endast de allvarligaste brotten skulle undantas från preskription, men det skulle också innebära att en helt ny ut- gångspunkt för beräkning av preskriptionstid infördes. En sådan ordning skulle knappast främja målet om en enkel och överskådlig reglering. 
  
 Sammantaget förordar vi att samtliga brott med livstids fängelse i straffskalan undantas från preskription. Det är också den lösning som valts i våra nordiska grannländer Danmark och Finland. 
  
 7.2.2Terroristbrottet 
  
 För terroristbrott döms den som begår någon av de gärningar som räknas upp i 3 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, bl.a. mord, dråp, människorov, sabotage och kapning, om gärningen all- 
  
 11Prop. 2009/10:50 s. 18. 
  
 124 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 varligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisation. För straffansvar krävs även att gärningspersonen haft någon av följande avsikter med gärningen: 
  
 1.injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolknings- grupp, 
  
 2.otillbörligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig organi- sation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd, eller 
  
 3.allvarligt destabilisera eller förstöra grundläggande politiska, kon- stitutionella, ekonomiska eller sociala strukturer i en stat eller i en mellanstatlig organisation. 
  
 Straffet för terroristbrott är fängelse lägst fyra år och högst arton år, eller på livstid (2 § nämnd lag). 
  
 I dag undantas från preskription endast terroristbrott som begås genom mord eller dråp enligt 35 kap. 2 § första stycket 6 brotts- balken. I förarbetena anfördes att skälen till att undanta mord och dråp från preskription var att dessa brott innebär ett uppsåtligt död- ande. Det konstaterades att även terroristbrott i vissa fall kan inne- fatta ett uppsåtligt dödande. Skälen för att undanta mord och dråp från preskription gjorde sig således även gällande för terroristbrott i de fall gärningen begåtts genom sådana brott.12 
  
 Vi föreslår att alla brott med livstids fängelse i straffskalan ska undantas från åtalspreskription. När det gäller terroristbrott innebär detta att inte endast mord och dråp kommer att undantas från pre- skription, utan samtliga gärningar som kan utgöra ett sådant brott. 
  
 I Terroristbrottsutredningens betänkande En ny terroristbrotts- lag (SOU 2019:49) föreslås att det inte längre ska göras någon upp- räkning över vilka gärningar som ska betraktas som terroristbrott. 
  
 Istället ska alla svenska brott kunna betraktas som terroristbrott un- der vissa förutsättningar. Vidare föreslår Terroristbrottsutredningen att alla fall av terroristbrott som inte är mindre grova ska vara undan- tagna från preskription. Förslaget bereds inom Regeringskansliet. 
  
 12Prop. 2009/10:50 s. 19. 
  
 125 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 7.3Preskriptionstiden om två respektive fem år bör behållas oförändrad 
  
 Vår bedömning: Preskriptionstiden för de brott som i dag pre- skriberas efter två respektive fem år bör behållas oförändrad. 
  
 I dag föreskrivs för brott där det strängaste straffet är fängelse högst ett år, en preskriptionstid om två år. Det rör sig om brott där påfölj- den oftast stannar vid böter. Vidare handlar det om brott som i flera fall inte kräver en omfattande forensisk eller teknisk bevisning. Det får också anses finnas ett allmänt intresse av att dessa brott utreds relativt fort, vilket kan motverkas om preskriptionstiden för dessa brott förlängs. Bland de brott som har en preskriptionstid om två år kan nämnas ofredande, olaga hot, hemfridsbrott och häleriförseelse samt de ringa formerna av skadegörelse, bedrägeri, utpressning, nar- kotikabrott, misshandel, tillgrepp av fortskaffningsmedel och bok- föringsbrott. De skäl för att ändra bestämmelserna om preskription, som redogörs för i avsnitt 6, träffar alltså inte denna kategori av brott i någon större omfattning. Våra nordiska grannländer föreskriver motsvarande preskriptionstid för brott som kan föranleda fängelse i högst ett år. 
  
 Sedan 2018 pågår en försöksverksamhet med ett snabbförfarande i brottmål, även kallad Snabbare lagföring. Syftet med försöksverk- samheten är att förkorta handläggningstiderna för de enklaste mängdbrotten, vilket ofta avser brott där förundersökningen leds av polisen. Målsättningen har varit att utreda brott och lagföra gär- ningspersonen inom två till sex veckor. Sedan början av 2019 ingår även brott begångna av unga lagöverträdare under 18 år i försöks- verksamheten. För att det ska bli aktuellt att handlägga ett brott inom snabbförfarandet krävs för en vuxen lagöverträdare bl.a. att brottet är enkelt att utreda. Bland de vanligaste brottstyperna inom försöksverksamheten är narkotikabrott, stöld från butik, olovlig körning, rattfylleri och drograttfylleri. Försöksverksamheten ska pågå till och med 2022. Den har varit framgångsrik och resulterat i bl.a. kortare handläggningstider för de enklaste mängdbrotten. I slu- tet av januari 2020 gav regeringen därför en särskild utredare i upp- drag att utreda hur försöksverksamheten ska göras permanent.13 Ut- 
  
 13Se Ds 2017:36, Ds 2018:9, Brottsförebygganderådet, rapport 2020:3 och dir. 2020:6. 
  
 126 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 redningen om Snabbare lagföring föreslår i betänkandet Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brottmål, att ett permanent snabb- förfarande successivt ska införs under 2023 och 2024. Brott som är lätta och snabba att utreda föreslås ingå i snabbförfarandet, men det föreslås också att det ska vara möjligt att utveckla snabbförfarandet och inkludera nya brottstyper, t.ex. våld och hot mot tjänsteman och i viss utsträckning även brottslighet som inte utreds direkt på brotts- platsen, t.ex. brott av svårdelgivna eller brottsaktiva personer. Lag- överträdare under 18 år ska inte ingå i snabbförfarandet utan ingår i ett särskilt och separat snabbförfarande för unga lagöverträdare. Vi- dare föreslås att en reglering om tillgänglighetsdelgivning, som an- vänts i försöksverksamheten, ska införas i delgivningslagen. Till- gänglighetsdelgivning innebär att delgivningsmottagaren får delges en handling genom att den hålls tillgänglig hos en myndighet, eller på en annan plats som myndigheten beslutar, från och med en i för- väg bestämd tidpunkt. Tillgänglighetsdelgivning, till skillnad från andra delgivningssätt innebär, att den som ska delges behöver ta ett större ansvar för att följa processen och hålla sig uppdaterad. Del- givningssättet är därför på många sätt mer ingripande, men har den fördel enligt utredningen att domstolen mycket snabbt kan delge den tilltalade och framför allt hindra den tilltalade från att undan- hålla sig delgivning. Det föreslås också att förenklad delgivning ut- ökas och att det införs en uttrycklig möjlighet att använda tillgäng- lighetsdelgivning för redan tillgängliga och upprättade handlingar, s.k. omedelbar tillgänglighetsdelgivning. Delgivningssättet kan an- vändas för personer som eftersöks för delgivning av bl.a. de allmänna domstolarna i brottmålsprocessen. Bestämmelserna om strafföreläg- gande föreslås vidare bli förenklade för att göra handläggningen en- klare och för att möjliggöra fler strafförelägganden.14 Förslaget be- reds inom Regeringskansliet. 
  
 Att det finns förslag om att brott som omfattas av den tvååriga preskriptionstiden i framtiden kan komma att utredas på ett effekti- vare sätt och att lagföringen kan ske snabbare, minskar behovet av att justera denna preskriptionstid. Med beaktande av detta och uti- från vad som ovan anförts om de nu aktuella brotten anser vi att pre- skriptionstiden om två år för brott där straffmaximum är fängelse i ett år ska bestå. 
  
 14SOU 2021:46. 
  
 127 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 För brott där det strängaste straffet är fängelse i två år är pre- skriptionstiden fem år. Exempel på brott som omfattas är miss- handel, olaga tvång, barnfridsbrott, sexuellt ofredande, stöld, till- grepp av fortskaffningsmedel, bedrägeri, häleri, skadegörelse, våld eller hot mot tjänsteman, grov vårdslöshet i trafik och grovt rattfyl- leri. Vissa av dessa brott är förhållandevis enkla att utreda och kräver som regel inte någon omfattande forensisk eller teknisk bevisning. Vid andra brott är förhållandet det motsatta, de är både svårare att utreda och kräver inte sällan forensisk eller teknisk utredning. Inte minst gäller detta för våldsbrott som begås av närstående till brotts- offret och som ofta sker i hemmet. 
  
 Som tidigare påpekats (se avsnitt 7) finns det flera fördelar med att brott som har lika stränga straffskalor har lika lång preskriptions- tid. Det gör att nykriminaliseringar eller förändringar i straffska- lorna, relativt lätt kan inordnas i bestämmelserna om preskription. Detta ökar vidare förutsägbarheten. Det skulle annars krävas att det för varje enskilt brott eller en grupp av liknande brott fastställdes en särskild preskriptionstid. Det skulle vara omständligt och riskera att minska förutsägbarheten. Vår utgångspunkt är därför att brott med samma straffskala ska ha samma preskriptionstid. Då de nu aktuella brotten av lagstiftaren ansetts ha samma maximistraff dvs. fängelse i högst två år, är det rimligt att de behandlas på samma sätt i preskrip- tionshänseende, även om det kan förekomma variationer dem emellan. 
  
 Såväl av allmänpreventiva som individualpreventiva skäl är det an- geläget att samhällets reaktion på brott kommer relativt omgående. Gärningar bör därför utredas och lagföras i nära anslutning till att de begås. Mot gärningspersonen visas då tydligt att det inte finns en acceptans för det brottsliga handlandet eller för ett upprepat sådant handlande. En förlängd preskriptionstid för dessa brott anser vi skulle kunna motverka en effektiv lagföring. Flera av de brott som nu är aktuella omfattas vidare av förslaget om ett snabbförfarande i brottmål. De grundläggande skälen för att ändra bestämmelserna om preskription träffar möjligen brott som i dag har en preskriptionstid om fem år i något större utsträckning än vad som gäller för de brott som har en preskriptionstid om två år, främst på grund av att det bland dem finns brott som riktar sig mot person och inte är att anse som ringa. Detta får dock anses omhändertaget genom den längre preskriptionstid som redan föreskrivs i förhållande till de brott som har en tvåårig preskriptionstid. En preskriptionstid om fem år för 
  
 128 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 den typ av brott där straffmaximum är två års fängelse får även anses proportionerlig. Vi finner därför inte skäl att förlänga preskriptions- tiden eller i övrigt ändra reglerna i dessa fall. 
  
 7.3.1Särskilt om fridskränkningsbrotten 
  
 I detta sammanhang finns skäl att särskilt behandla fridskränknings- brotten. Enligt 4 kap. 4 a § brottsbalken ska den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 6 eller 12 kap. brottsbalken eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person, dömas om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse i lägst nio månader och högst sex år. Har gärningarna begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, ska han i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Regeringen har lämnat för- slag om att höja minimistraffet till ett års fängelse.15 Förslaget bereds för närvarande av riksdagen. Avsikten med införandet av fridskränk- ningsbrotten var att det i straffrättsligt hänseende skulle ses allvarlig- are på brottsliga gärningar som utgjorde led i en sådan systematisk kränkning av en närstående person än om gärningarna hade bedömts var för sig. 
  
 Fridskränkningsbrotten riktar sig mot den personliga sfären och är starkt integritetskränkande. Dessa brott begås alltid av en närstå- ende eller tidigare närstående till brottsoffret, vilket kan påverka brottsoffrets möjlighet och vilja att anmäla brotten. Det är därför angeläget att våld och andra kränkningar i nära relationer upptäcks tidigt och att samhället kraftfullt ingriper mot dessa. Både förebyg- gande åtgärder och adekvata straffrättsliga verktyg behövs för att be- kämpa våld i nära relationer. 
  
 En förutsättning för att kunna döma för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning är att det är fråga om flera gärningar och att var och en av dessa gärningar i sig utgör ett brott, vilket gärnings- personen kan dömas för. Att fridskränkningsbrotten inte är perdu- rerande brott, dvs. en enda gärning som i sig omfattar flera delgär- 
  
 15Prop. 2020/21:217. 
  
 129 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 ningar som tillsammans ska bedömas som ett enda brott, utan består av ett antal självständigt straffbelagda gärningar får vid preskrip- tionsbestämmelsernas tillämpning till följd att varje gärning preskri- beras särskilt utifrån vad som gäller för det enskilda brottet.16 Dessa enskilda brott har olika preskriptionstider som i huvudsak följer av straffmaximum för brottet. Om det av olika anledningar förflutit viss tid innan brotten anmäls kan det innebära att mindre allvarliga gärningar faller bort till följd av preskription. I vissa fall är de kvar- varande gärningarna tillräckligt många och tillräckligt kvalificerade för att tillsammans bedömas som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. I andra fall medför det faktum att en eller flera gärningar preskriberats att förutsättningarna för att bedöma de resterande gärningarna som en grov fridskränkning eller grov kvin- nofridskränkning inte föreligger. De gärningar som kvarstår får då bedömas var för sig, vilket innebär att straffvärdet blir lägre. Det kan utifrån detta finnas skäl att överväga att reglera preskriptionstiden särskilt för just denna brottstyp och alltså avvika från de allmänna principerna om att tiden bestäms med utgångspunkt i straffskalan för varje enskilt brott. 
  
 Preskriptionstiden bör även fortsättningsvis utgå från de enskilda brotten 
  
 Frågan om en särskild reglering av preskriptionstiden för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning har tidigare behand- lats. I propositionen Förstärkt straffrättsligt skydd vid grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning (prop. 2012/2013:108), ansåg regeringen inte att preskriptionstiden för de grova fridskränk- ningsbrotten skulle ändras och uttalade följande. 
  
 I straffrättsligt hänseende utgörs emellertid fridskränkningsbrotten av en- skilda brottsliga gärningar. För att då avvika från de allmänna principerna om att preskriptionstiden bestäms utifrån det enskilda brottets straffskala krävs starka skäl. Att det rör sig om brott som är särskilt integritets- kränkande eller har ett högt straffvärde har inte i sig ansetts utgöra så tunga skäl att preskriptionsreglerna bör ändras (se prop. 2009/10:50, Avskaf- fande av preskription för vissa allvarliga brott, s. 22). […] Som Åklagar- myndigheten framhållit torde emellertid effekten av en förändring av preskriptionsbestämmelserna bli högst marginell med hänsyn till svårig- heterna att utreda mindre allvarliga brott och endast få ytterligare gär- 
  
 16Bäcklund m.fl., Brottsbalken, kommentaren till 4 kap. 4 a §, 35 kap. 1 och 4 §§. 
  
 130 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 ningar skulle förväntas bli föremål för åtal. Att beräkna preskriptions- tiden med utgångspunkt i straffskalan för fridskränkningsbrottet skulle dessutom medföra en risk för att det dömdes till ansvar också för en- skilda gärningar som redan var preskriberade när övriga gärningar be- gicks. Regeringen och riksdagen har tidigare tagit ställning mot att av- skaffa eller förlänga preskriptionsfristerna för bl.a. fridskränkningsbrott (prop. 2009/10:50, bet. 2009/10:JuU10; jfr också prop. 2010/11:45, bet. 2010/11:JuU5). Regeringen gör inte någon annan bedömning nu.17 
  
 De skäl som då anfördes av regeringen har enligt utredningen fort- farande fog för sig. 
  
 Om preskriptionstiden, i stället för att utgå från de enskilda brot- ten, skulle bestämmas utifrån straffmaximum för fridskränknings- brotten skulle preskriptionstiden förlängas i betydande mån för flera av dessa enskilda brott. Enligt de nuvarande reglerna för åtalspre- skription skulle fridskränkningsbrotten preskriberas efter tio år. Som framgår nedan föreslår vi dock att preskriptionstiden för brott med ett straffmaximum om sex års fängelse höjs till femton år, se avsnitt 7.4. Detta skulle innebära att olaga hot, ringa misshandel och olaga tvång, som i dag preskriberas efter två respektive fem år, skulle få en betydligt längre preskriptionstid i de fall brottet ingår i ett fridskränkningsbrott. 
  
 Det bör emellertid beaktas att en förlängd preskriptionstid inte är en garanti för att fler fall av grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning kan åtalas eller lagföras. Detta med hänsyn till de be- vissvårigheter som föreligger i denna typ av mål eftersom det relativt ofta saknas stödbevisning då brotten som regel sker inom hemmet. Det är alltså redan i dag förenat med vissa svårigheter att utreda och lagföra dessa brott. En förlängd preskriptionstid kommer inte att råda bot på detta då det är rimligt att anta att det kommer att vara förenat med betydande svårigheter att efter lång tid utreda många av de brott som kan ingå i ett fridskränkningsbrott. Effekten av en för- längd preskriptionstid kan därför förväntas bli högst marginell. Det riskerar också att ge brottsoffret en felaktig bild av att dessa brott kan lagföras lång tid efter att det har begåtts. 
  
 En förlängd preskriptionstid innebär vidare en risk för att de brottsbekämpande myndigheternas resurser i högre utsträckning kommer att behöva användas för att utreda brott där det tidigt står klart att gärningarna kommer att vara svåra att styrka. Detta innebär 
  
 17Prop. 2012/13:108 s. 11 f. 
  
 131 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 en risk för effektivitetsförluster i den brottsbekämpande verksam- heten, vilket i sin tur riskerar att påverka övriga delar av den brotts- utredande verksamheten negativt. 
  
 En reglering där preskriptionstiden räknas utifrån straffmaxi- mum för fridskränkningsbrotten är vidare svår att förena med hur dessa brott lagtekniskt är konstruerade. Det är nämligen en förut- sättning att gärningspersonen kan dömas för de enskilda gärningar som ingår i brottet. En konsekvens av det nu behandlade förslaget är att enskilda gärningar, som enligt de vanliga preskriptionsreglerna redan skulle ha preskriberats, så att säga skulle återupplivas för det fall de ingår i ett fridskränkningsbrott. Inte minst skulle en sådan ordning innebära en påtaglig risk för att gärningspersonen döms för redan preskriberade gärningar. En sådan ordning framstår därför som tveksam ur ett legalitetsperspektiv. Att ett och samma brott skulle ha olika preskriptionstid beroende på i vilket sammanhang det förekommer riskerar också att leda till problem i den praktiska till- lämpningen. 
  
 Detta anser vi utgör starka skäl mot att ändra utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning för fridskränkningsbrotten. Vi anser således att den lagtekniska utformningen av det grova fridskränk- ningsbrottet gör det svårt att föreslå en annan ordning än en där de enskilda brott som ingår i fridskränkningsbrottet preskriberas var för sig. Att gärningar som kan ingå i de grova fridskränkningsbrot- ten bortfaller på grund av preskription redan under utredningssta- diet, får snarast tillskrivas den lagtekniska konstruktionen för frids- kränkningsbrotten och inte preskriptionsreglerna. 
  
 Om det i brottskonstruktionen hade funnits ett uttalat krav på ett systematiskt tillvägagångssätt hade det möjligen varit lättare att föreslå en preskriptionstid som utgår från straffmaximum för frids- kränkningsbrotten. Att begå något systematiskt implicerar i straff- rättslig mening att gärningspersonen upprepar ett visst slags hand- lande efter ett visst mönster, enligt en plan eller, i vart fall, på ett metodiskt sätt. Ett samband mellan de enskilda gärningarna skapas genom det systematiska tillvägagångssättet och detta är i sin tur orsaken till att gärningarna betraktas som allvarligare. Med en sådan konstruktion hade det också varit enklare att betrakta de olika brot- ten i ett sammanhang som ett brott. I dagens brottskonstruktion krävs inte något särskilt samband mellan gärningarna annat än att domstolen efter en helhetsbedömning i efterhand kan fastslå att gär- 
  
 132 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 ningarna har utgjort ett led i en upprepad allvarligare kränkning.18 Ett krav på ett systematiskt tillvägagångssätt kan dock ha sina brister och är något som också tidigare har avfärdats av lagstiftaren.19 I vårt uppdrag ingår heller inte att överväga några ändringar vad gäller den lagtekniska utformningen av fridskränkningsbrotten. I ovan nämnd proposition, se prop. 2012/2013:108, ansågs inte heller att den lag- tekniska utformningen av fridskränkningsbrotten borde ändras.20 
  
 Vad som nu har anförts i fråga om konstruktionen av fridskränk- ningsbrotten ska inte på något sätt uppfattas som kritik mot det ut- pekade skyddsintresset eller syftet med brottstypen. Tvärtom fyller den ett viktigt syfte genom att värna om dem som befinner sig i en extremt utsatt situation. Som framgår ovan anser vi emellertid att den lagtekniska utformningen av det grova fridskränkningsbrottet gör det svårt att föreslå en annan ordning än en där de enskilda brott som ingår i fridskränkningsbrottet preskriberas var för sig. 
  
 Ett alternativ som utredningen har övervägt är om undantaget i 
  
 35 kap. 1 § andra stycket brottsbalken möjligen skulle kunna utgöra en förebild för en särreglering som skulle kunna tillämpas på frids- kränkningsbrotten. Av 35 kap. 1 § andra stycket framgår att om en handling innefattar flera brott gäller inte huvudregeln om att varje brott preskriberas vart för sig. Detta betyder att en påföljd kan dö- mas ut för samtliga brott så länge som en sådan kan dömas ut för något av brotten. Preskriptionstiden för det svåraste brottet är såle- des avgörande för när gärningarna preskriberas. Exempel på situa- tioner när undantaget kan bli tillämpligt är om en gärningsperson genom samma handling både misshandlar en person och vållar en annan persons död, vilket kan vara fallet om en gärningsperson skju- ter mot flera målsäganden. Visserligen är undantaget i 35 kap. 1 § andra stycket, precis som vid fridskränkningsbrotten, tillämplig vid flerfaldig brottslighet. En avgörande skillnad och en förutsättning för att bestämmelsen ska kunna tillämpas, är dock att brotten begåtts genom samma handling dvs. inom samma gärningsenhet, vilket inte är fallet vad avser fridskränkningsbrotten.21 Dessa brott består, som ovan redogjorts för, av enskilda, självständiga gärningar där brotts- ligheten inte begås genom samma handling. En preskriptionsbe- stämmelse jämförlig med den som finns i 35 kap. 1 § andra stycket 
  
 18Jfr Ulväng, Brottslighetskonkurrens, s.  
 333–337. 
  
 19Prop. 1998/99:145 s.  
 10–12. 
  
 20Prop. 2012/13:108 s.  
 10–12. 
  
 21Jfr Ulväng, Brottslighetskonkurrens, s.  
 644–647. 
  
 133 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 brottsbalken är därför inte lämplig väg framåt för de grova frids- kränkningsbrotten. 
  
 7.4För vissa brott bör preskriptionstiden förlängas 
  
 Vårt förslag: En ny preskriptionstid om tjugofem år ska införas för de brott som i dag har en preskriptionstid om femton år. 
  
 För de brott som har ett föreskrivet straffmaximum om sex till åtta års fängelse och som i dag har en preskriptionstid om tio år ska en ny preskriptionstid om femton år föreskrivas. 
  
 Vår bedömning: Gällande preskriptionstid om tio år för brott som har ett straffmaximum om fem års fängelse bör behållas. 
  
 Vi övergår nu till att behandla preskriptionstiderna om tio respektive femton år. Först några inledande reflektioner gällande de brott som i dag omfattas av dessa preskriptionstider och vissa problem som finns med dessa preskriptionstider. 
  
 7.4.1Den tioåriga preskriptionstiden 
  
 Enligt 35 kap. 1 § första stycket brottsbalken föreskrivs i dag en pre- skriptionstid om tio år om det strängaste straffet är högre än fängelse i två år, men inte överstiger fängelse i högst åtta år. Flertalet brott som omfattas av denna preskriptionstid har ett föreskrivet straff- maximum om fyra respektive sex års fängelse. Exempelvis har grovt olaga hot, oaktsam våldtäkt och grovt tillgrepp av fortskaffningsme- del ett maximistraff om fyra års fängelse, medan grov misshandel, våldtäkt och rån, har ett föreskrivet straffmaximum om sex års fäng- else. Endast ett fåtal brott som omfattas av denna preskriptionstid har ett föreskrivet straffmaximum om åtta års fängelse. Mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse och mened, kan nämnas bland dessa brott. Det varierar alltså hur allvarligt lagstiftaren har valt att se på dessa brott. Med den nuvarande utformningen av bestämmelserna har dock samtliga dessa brott en preskriptionstid om tio år. 
  
 Under senare år har avsteg gjorts från de traditionella straffska- lorna och nya straffnivåer har skapats. Tidigare användes som regel 
  
 134 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 inte ojämna årtal över ett år som straffmaximum. För narkoti- kabrott, narkotikasmuggling och vapenbrott föreskrivs i dag fäng- else i högst tre år. För grovt narkotikabrott och grov narkotika- smuggling föreskrivs fängelse i högst sju år, medan för grovt vapen- brott föreskrivs fängelse i högst fem år. För synnerligen grovt vapenbrott föreskrivs fängelse i högst sju år. Med nuvarande utform- ning av den tioåriga preskriptionstiden får vissa gradindelade brott samma preskriptionstid. Detta gäller även vissa brott där det finns en annan straffskala för det fallet brottet bedöms som mindre allvar- ligt, t.ex. våldtäkt, mordbrand och allmänfarlig ödeläggelse. De för- ändringar i synen på dessa brott som föranlett ändringar i straffska- lorna har alltså inte fått genomslag när det gäller preskriptionstiderna. 
  
 För vissa brott i denna kategori har vidare preskriptionstiden för- kortats genom att maximistraffet sänkts i anslutning till att nya brott införts. Detta gäller exempelvis brottet grov misshandel för vilket straffmaximum sänktes från tio år till sex år när brottet synnerligen grov misshandel infördes.22 
  
 Flera av de brott som omfattas av den tioåriga preskriptionstiden innebär allvarliga kränkningar av enskilda personers integritet och tillhör den kategori brott som lagstiftaren under senare år ansett sär- skilt straffvärda. Som framgår i avsnitt 6.2.2 har brottsofferperspek- tivet kommit att beaktats i större utsträckning under senare tid ge- nom att bl.a. straffskalorna för vissa allvarliga integritetskränkande brott har skärpts. Det framstår därför som svårförklarligt att denna förändrade syn inte alls får genomslag i frågan om preskription. 
  
 Den forensiska och tekniska utvecklingen gör det möjligt att ut- reda vissa av de brott som omfattas av den tioåriga preskriptionstid- en och lagföra gärningspersoner även efter en lång tid. Vid många av dessa brott finns det biologiska spår som vid de grundliga brotts- platsundersökningar som görs vid denna typ av gärningar, kan säkras och sparas under lång tid. Utifrån de biologiska spåren kan dna- bevisning tas fram. Sådan bevisning kan tillsammans med annan be- visning möjliggöra en rättssäker lagföring även efter lång tid. Det framstår därför som mindre lämpligt att dessa brott kan preskriberas på det sätt som sker i dag. 
  
 Sammantaget finns det således skäl att ändra vilket maximistraff som styr den tioåriga preskriptionstiden, för att vissa av de brott som i dag omfattas av denna preskriptionstid inte ska göra det i framtiden. 
  
 22Prop. 2009/10:147. 
  
 135 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 7.4.2Den femtonåriga preskriptionstiden 
  
 Enligt 35 kap. 1 § första stycket brottsbalken föreskrivs i dag en pre- skriptionstid om femton år om det strängaste straffet är fängelse över åtta år. Vad gäller brott som i dag har en preskriptionstid om femton år omfattar denna kategori mycket allvarliga brott. Synner- ligen grov misshandel, människohandel, grov våldtäkt, synnerligen grovt narkotikabrott och könsstympning som bedöms som grovt brott, är några av de brott som omfattas av denna preskriptionstid. Flera av brotten rör allvarliga gärningar mot enskilda, där det kan uppfattas som stötande om dessa brott kan bli föremål för preskrip- tion trots att det finns bevisning som kan knyta en gärningsperson till brottet. Gällande flera av dessa brott kan också den forensiska och tekniska utvecklingen användas för att utreda och lagföra äldre fall med bibehållen rättssäkerhet. Förändringar behöver således även göras gällande denna preskriptionstid. Därutöver kommer juster- ingar av den tioåriga preskriptionstiden att få effekter även för denna preskriptionstid. 
  
 7.4.3Hur bör preskriptionstiderna förändras? 
  
 Antalet preskriptionstider bör inte ökas 
  
 Ett sätt att komma till rätta med de problem som i dag finns gällande den tioåriga preskriptionstiden är att dela upp de brott som omfattas av denna preskriptionstid och ge vissa av dem en längre preskrip- tionstid. Närmast till hands ligger då att flytta de brott som har ett maximistraff om sex till åtta års fängelse i straffskalan från den tio- åriga preskriptionstiden. För brott som har ett straffmaximum om högst fyra år i straffskalan skulle preskriptionstiden även fortsätt- ningsvis vara tio år, vilket får anses proportionerligt i förhållande till dessa brotts allvar. 
  
 Även inom kategorin brott med ett maximistraff om sex till åtta års fängelse kan det finnas skäl att ha skilda preskriptionstider. I an- nat fall förskjuts vissa av de problem som beskrivits ovan endast uppåt på skalan. Om det för de brott som har ett maximistraff om sex år föreskrivs en preskriptionstid om femton år och för dem med maximistraffet åtta år införs en ny preskriptionstid om tjugo år, åstadkoms en enkel och förutsägbar stegring av preskriptions- 
  
 136 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 tiderna. Detta skulle bl.a. öka preskriptionstiden för våldtäkt, grov misshandel och grovt vapenbrott med fem år och grovt narkotika- brott och mordbrand med tio år. För att inte återskapa de problem som beskrivits ovan skulle de brott som i dag har en preskriptionstid om femton år få en preskriptionstid om tjugofem år. Detta skulle innebära att preskriptionstiden för bl.a. synnerligen grov miss- handel, människohandel och grov våldtäkt ökade med tio år. Med denna modell skulle de fyra mellersta nivåerna skiljas åt med samma antal år, dvs. två år. 
  
 Preskriptionstiderna enligt denna modell skulle vara följande. 
  
 2 år 
  
 5 år 
  
 10 år 
  
 15 år 
  
 20 år (ny) 
  
 25 år 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Över 
  
 1 års 
  
 2 års 
  
 4 års 
  
 6 års 
  
 8 års 
  
 8 års 
  
 fängelse 
  
 fängelse 
  
 fängelse 
  
 fängelse 
  
 fängelse 
  
 fängelse 
  
 Delvis 
  
 Samma 
  
 Samma 
  
 samma 
  
 Ökning med 
  
 Ökning med 
  
 Ökning med 
  
 som i dag 
  
 som i dag 
  
 som i dag 
  
 5 år 
  
 10 år 
  
 10 år 
  
 En sådan ordning innebär dock att antalet preskriptionstider skulle öka och att en ny preskriptionstid om tjugo år skulle införas. Den nya preskriptionstiden om tjugo år skulle vidare omfatta relativt få brott. De nuvarande preskriptionstiderna har funnits under lång tid och är väl etablerade, vilket talar för att behålla dessa. Det är även tveksamt om den föreslagna modellen kan anses tillgodose behovet av enkla och tydliga bestämmelser. Vi anser därför att det finns skäl att behålla de nuvarande preskriptionstiderna, men att göra vissa ju- steringar inom dessa. 
  
 De nuvarande preskriptionstiderna bör behållas med vissa justeringar 
  
 Enligt detta förslag behålls det nuvarande systemet med fem pre- skriptionstider, som är väl etablerat och inarbetat. De befintliga pre- skriptionstiderna behålls också, men vissa justeringar görs. 
  
 Enligt vårt förslag ska preskriptionstiderna för de brott som har ett straffmaximum om ett respektive två års fängelse behållas. Detta 
  
 137 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 betyder att preskriptionstiderna om två respektive fem år förblir oförändrade. 
  
 För brott som har ett straffmaximum om fem års fängelse i straff- skalan behålls den tioåriga preskriptionstiden, vilket får anses pro- portionerligt i förhållande till dessa brotts allvar. De grundläggande skäl för att ändra bestämmelserna om preskription, som redogörs för i avsnitt 6, är såvitt avser denna kategori av brott redan tillgodosedda. 
  
 De brott som i dag har ett straffmaximum om sex till åtta års fängelse, får en ny preskriptionstid om femton år. Detta innebär att preskriptionstiden för dessa brott förlängs med fem år. Därmed sär- skiljs de brott som lagstiftaren har valt att se allvarligt på, men som i dag har samma preskriptionstid. Flera av de gradindelade brotten får också olika preskriptionstider med den föreslagna ordningen, ex- empelvis narkotikabrott och grovt narkotikabrott (se dock nedan angående vapenbrott). För vissa brott där preskriptionstiden tidi- gare har sänkts, t.ex. grov misshandel, förlängs tiden. 
  
 Som en följd av detta får de brott som i dag har en preskriptions- tid om femton år en ny preskriptionstid om tjugofem år. Detta in- nebär att preskriptionstiden för bl.a. synnerligen grov misshandel, människohandel, grov våldtäkt, synnerligen grovt narkotikabrott, synnerligen grov narkotikasmuggling och könsstympning som be- döms som grovt brott, förlängs med tio år. 
  
 Genom denna ordning anpassas preskriptionstiden för allvarliga brott till den forensiska och tekniska utvecklingen samt den föränd- rade synen på brottsoffer och den skärpta synen på vissa brott. 
  
 Vi föreslår därför att bestämmelserna om åtalspreskription utfor- mas enligt följande. 
  
 2 
  
 år 
  
 5 
  
 år 
  
 10 år 
  
 15 år 
  
 25 
  
 år 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Högst 
  
 Över 
  
 1 
  
 års fängelse 
  
 2 
  
 års fängelse 
  
 5 års fängelse 
  
 8 
  
 års fängelse 
  
 8 års fängelse 
  
 Samma 
  
 Samma 
  
 Delvis samma 
  
 Ökning med 
  
 Ökning med 
  
 som i dag 
  
 som i dag 
  
 som i dag 
  
 5 
  
 år 
  
 10 
  
 år 
  
 Med denna modell kommer preskriptionstiden för vissa brott att förlängas med fem respektive tio år. Som anfördes i avsnitt 6 kan det ifrågasättas om det är rimligt och nödvändigt att bestraffa en gärn- ingsperson, så lång tid som tjugofem år efter att brottet har begåtts 
  
 138 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 om personen levt ett skötsamt och laglydigt liv sedan dess. De brott som nu omfattas av de förlängda preskriptionstiderna utgör i många fall särskilt allvarliga kränkningar av enskilda personers integritet. Här får gärningspersonens intressen ge vika för de argument som talar för lagföring, inte minst från ett brottsofferperspektiv. Det är också en viktig signal från samhället om hur allvarligt man ser på denna typ av brott. I detta sammanhang bör också påminnas om möjligheten enligt reglerna i 29 kap. 5 § brottsbalken att beakta tids- utdräkten vid lagföringen. 
  
 Den tioåriga preskriptionstiden kommer med denna modell att omfatta brott som har ett straffmaximum om tre till fem års fäng- else. Detta får konsekvenser för brott där maximistraffet för brott av normalgraden och grovt brott ligger nära varandra. Detta gäller främst vapenbrott, men även vapensmuggling, där straffskalan för brott av normalgraden är fängelse i högst tre år och straffskalan för grovt brott är fängelse i högst fem år. Att denna typ av olägenheter kan uppkomma för enskilda brott, går inte att helt undvika med mindre att antalet preskriptionstider utökas. En sådan lösning har dock sina nackdelar, vilket redogjorts för ovan. Konsekvenserna för vapenbrottet och vapensmuggling är dock främst en följd av hur straffskalan för dess brott har utformats och bör inte utgöra skäl mot den föreslagna modellen. 
  
 Vårt förslag om att preskriptionstiden ska förlängas till femton år för de brott som har ett straffmaximum om åtta års fängelse, kom- mer innebära att preskriptionstiden skiljer sig åt med 10 år för brott där straffmaximum för normalgraden av brottet är fängelse i högst två år medan straffmaximum för grovt brott är fängelse i högst sex år. Detta är en konsekvens av att preskriptionstidens längd bestäms utifrån straffmaximum för brotten. Eftersom flera brott i dag har ett straffmaximum om fyra år, har det vidare varit motiverat att låta dessa brott ha en preskriptionstid om tio år, se ovan. Vi anser således att den skillnad i preskriptionstid som kan förekomma mellan olika grader av samma brott inte utgör hinder mot den föreslagna mo- dellen. Detta är i stället ett utslag av att preskriptionstiderna följer ett mönster där brott som har lika stränga straffskalor har lika långa preskriptionstider. 
  
 139 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 7.5Preskriptionshindrande åtgärder 
  
 7.5.1Häktning och delgivning av åtal bör även fortsättnings- vis utgöra preskriptionshindrande åtgärder 
  
 Vår bedömning: Häktning eller delgivning av åtal för brottet bör även fortsättningsvis utgöra preskriptionshindrande åtgärder. 
  
 Friges den häktade utan att ha delgetts åtal för brottet eller avvisas eller avskrivs målet mot någon som fått del av åtalet, bör preskriptionstiden, precis som i dag, fortsätta att löpa. 
  
 I dag förhindras åtalspreskription genom att den misstänkte häktas eller får del av åtalet för brottet (jfr 35 kap. 1 § brottsbalken). Med att den misstänkte häktas förstås att häktningsbeslutet verkställs. Ett sätt att förlänga preskriptionstiderna ytterligare är att ändra vilka åtgärder som verkar preskriptionshindrande och då välja sådana som inträder på ett tidigare stadium i brottmålsprocessen än de nuvarande. Närmast till hands är då att överväga ett system liknande det som i dag finns i 14 § skattebrottslagen där det är tillräckligt att den misstänkte inom preskriptionstiden delges att han eller hon är skäligen misstänkt för brott. Ett sådant system skulle kunna bidra till att den misstänktes möjligheter att hålla sig undan delgivning av åtal minskade. 
  
 Det främsta argumentet mot en sådan ordning är att den pre- skriptionshindrande åtgärden sker under ett tidigt stadium av för- undersökningen då det kan vara oklart om åtal överhuvudtaget kom- mer att väckas för gärningen. Det kan också uppstå svårigheter att senare avgöra om det väckta åtalet avser just den brottsliga gärning för vilket den tilltalade tidigare har förklarats misstänkt. Av bety- delse i sammanhanget är även artikel 6 i Europakonventionen, i vilken bl.a. föreskrivs att var och en som anklagas för brott har rätt att i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom. Av senare praxis från Europadomstolen framgår att detta inte endast gäller vilken gärning som anklagelsen gäller utan också den rättsliga kategoriseringen. Konventionen och den praxis som har utvecklats av Europadomstolen innebär att det numera inte är möjligt att döma enligt en viss straffbestämmelse utan att den till- talade i förväg har fått reda på att bestämmelsen skulle kunna vara tillämplig och har beretts möjlighet att anpassa sitt försvar efter detta. Rätten att bli informerad om den rättsliga kategorisering som 
  
 140 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 ligger till grund för ett åtal får anses medföra att preskriptionsav- brott enligt 35 kap. 1 § brottsbalken i princip förutsätter att den misstänkte inte endast har fått del av en gärningsbeskrivning som kan anses innefatta påstående om brott enligt en viss straffbestäm- melse, utan också har fått reda på att denna straffbestämmelse kan vara tillämplig. Undantag kan gälla i vissa situationer, t.ex. vid grad- indelade brott och vid andra brott där förhållandet mellan olika straffbestämmelser är sådant att tillämpningsområdet för en straff- bestämmelse ligger helt inom ramen för en annan straffbestämmel- ses tillämpningsområde.23 Europakonventionens krav på att den misstänkte även ska underrättas om den rättsliga kategoriseringen kan var svår att uppfylla i ett tidigt stadium av förundersökningen, vilket talar för att de nuvarande preskriptionshindrande åtgärderna ska behållas. Att en annan ordning valdes för skattebrott får främst sökas i brottets speciella natur, framför allt från utredningssyn- punkt, och äger inte giltighet för alla brott. 
  
 En ytterligare omständighet som talar emot en sådan ordning är att preskriptionsreglerna är en garanti för att förundersökningen be- drivs med sådan skyndsamhet att talan kan väckas och gärningsper- sonen dömas inom en inte alltför avlägsen tid från brottet. Att låta åtgärder under förundersökningen verka preskriptionshindrande kan medföra en risk att förundersökningstiderna förlängs. Visser- ligen stadgar 23 kap. 4 § andra stycket rättegångsbalken att för- undersökning ska bedrivas så skyndsamt som omständigheterna medger, men risken för att effektiviteten i rättsprocessen påverkas negativt med denna lösning kan inte anses obetydlig. 
  
 Bestämmelserna om hur åtalspreskription avbryts måste vidare vara klara och enkla, vilket dagens åtgärder får anses vara. De är också väl inarbetade. Såväl den misstänkte som berörda myndigheter kan utan större svårigheter avgöra om preskriptionstiden har upphört att löpa. De problem som i dag kan finnas med att den misstänkte håller sig undan delgivning av åtal får i första hand lösas genom effektivare metoder för delgivning av åtal. Som framkommit ovan har vi heller inte funnit skäl att ändra samtliga preskriptionstider, vilket en ändring i denna del skulle leda till. Sammanfattningsvis, finner vi därför inte anledning att ändra vilka åtgärder som ska verka preskriptionshind- rande. Åtalspreskription bör även fortsättningsvis förhindras genom att den misstänkte häktas eller delges åtalet. 
  
 23Jfr NJA 2011 s. 611. 
  
 141 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 I vissa fall är häktning och delgivning av åtal inte hinder mot preskription 
  
 I 35 kap. 3 § brottsbalken föreskrivs i dag att preskriptionstiden ska löpa enligt 1 § oberoende av att häktning skett eller åtal delgetts, om den häktade friges utan ha fått del av åtalet för brottet eller om åtal som delgetts avvisats eller avskrivits. Häktning eller delgivning av åtal är i dessa fall inte något hinder mot preskription. Eftersom vår bedömning är att de preskriptionshindrande åtgärderna inte bör ändras bör även denna bestämmelse behållas oförändrad. 
  
 I den juridiska litteraturen har det ifrågasatts varför bestämmel- sen i 35 kap. 3 § inte också omfattar sådana fall där den tilltalade har frikänts. En speciell situation uppkommer nämligen i de fall någon frikänns från åtal och målet sedan domen fått laga kraft blir föremål för en resningsansökan. Brottet är då inte preskriberat enligt 35 kap. 
  
 1§ brottsbalken, eftersom åtalet har delgetts inom ramen för det mål som mynnade ut i den frikännande domen. En konsekvens av den valda lydelsen av 3 §, är att det efter resning skulle kunna dömas till straff så länge den absoluta preskriptionstiden inte har förflutit. Högsta domstolen (HD) har nyligen i ett mål som huvudsakligen rörde frågan om kroppsbesiktning vid resning, fastställt att bestäm- melsen i 35 kap. 3 § brottsbalken inte bör tillämpas vid frikännande dom. HD konstaterar visserligen att om den tilltalade vid nedläg- gande av åtal låter målet skrivas av, så kommer preskription i många fall att inträda betydligt tidigare än om den tilltalade i stället väljer att begära frikännande dom. Reglerna kan i det ljuset tyckas ge ett slumpmässigt utfall, vilket enligt HD kan sägas vara ett argument för att tillämpa bestämmelsen även vid frikännande dom. Vidare uttalar emellertid HD följande. 
  
 20.Samtidigt bör det beaktas att det också finns ändamålsskäl som talar i den andra riktningen, främst intresset av att grova brott kan klaras upp och lagföras även om lång tid har gått sedan brottet begicks. Det rör sig dessutom om en typ av reglering där intresset av förutsebarhet är stort och där utrymmet för att tillämpa bestämmelser utanför ordalydelsen är särskilt begränsat. 
  
 21.Bestämmelsen i 35 kap. 3 § brottsbalken bör mot denna bakgrund inte tillämpas vid frikännande dom utan endast i de situationer som ut- tryckligen anges i paragrafen.24 
  
 24Högsta domstolen, beslut  
 2021-05-31, 
  mål nr Ö  
 6057-20. 
  
 142 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 Skälen för att grova brott utreds och lagförs även om lång tid har passerat sedan brottet begicks, får i den speciella situation som ovan beskrivs, enligt vår bedömning anses väga tyngre än skälen för att 35 kap. 3 § brottsbalken ska ändras för att kunna tillämpas vid fri- kännande dom. Någon ändring av den aktuella bestämmelsen är där- med inte påkallad. 
  
 7.5.2Ett godkänt strafföreläggande ska hindra preskription 
  
 Vårt förslag: Ett godkänt strafföreläggande ska vid sidan av häkt- ning och delgivning av åtal utgöra en preskriptionshindrande åtgärd. 
  
 Den nuvarande regleringen 
  
 I stället för att väcka åtal för ett brott kan åklagaren i vissa fall ut- färda ett strafföreläggande till den misstänkte. Genom strafföreläg- ganden kan brott lagföras utan prövning i domstol. Ett strafföreläg- gande är avsett som ett snabbt och effektivt sätt att bestämma straff när den misstänkte erkänner gärningen, brottet är mindre allvarligt och det inte råder någon tvekan om vilket straffet ska bli. Bestäm- melserna om strafförelägganden finns i huvudsak i 48 kapitlet rätte- gångsbalken och strafföreläggandekungörelsen (1970:60). 
  
 Ett strafföreläggande innebär att den misstänkte skriftligen före- läggs ett bötesstraff, en villkorlig dom eller en villkorlig dom som förenas med böter, vilket den misstänkte får godkänna omedelbart eller inom en viss tid (48 kap. 2 och 4 §§ rättegångsbalken). Ett straff- föreläggande kan också avse målsägandens enskilda anspråk, särskild rättsverkan av brott och kostnad för provtagning och analys av exempelvis blod och urin (48 kap. 2 och 5 a §§). Om den misstänkte godkänner föreläggandet innebär det att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som tagits upp i föreläggandet. Godkännandet kan ske genom att den misstänkte, eller i vissa fall ett ombud, skriver under föreläggandet eller betalar hela det belopp som föreläggandet avser (48 kap.  
 9–11 
  §§). Ett godkänt föreläggande gäller som en dom som fått laga kraft, vilket bl.a. innebär att föreläggandet har rätts- kraft och att böterna kan indrivas (48 kap. 3 §). Även ett strafföre- 
  
 143 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 läggande som avser ett brott för vilket straffansvaret är preskriberat kan godkännas med bindande verkan. Föreligger ett sådant godkän- nande kan strafföreläggandet inte undanröjas annat än efter använd- ande av extraordinära rättsmedel. 
  
 Enligt 59 kap. 6 § rättegångsbalken ska ett strafföreläggande som godkänts av den misstänkte efter klagan undanröjas 
  
 –om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, 
  
 –om det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel, att föreläggandet bör anses ogiltigt, eller 
  
 –om föreläggandet av annan anledning inte överensstämmer med lag. 
  
 Har strafföreläggandet undanröjts, får inte därefter för samma gärn- ing dömas till eller föreläggas svårare straff. Ett strafföreläggande kan också bli undanröjt genom resning, se 58 kapitlet rättegångs- balken. 
  
 År 2020 utfärdades 42 728 strafförelägganden varav 28 445 stycken godkändes och 10 872 stycken inte godkändes. I 3 411 fall väntades på ett godkännande vid undersökningstillfället. Av de strafföreläg- ganden som inte godkändes väcktes åtal i 9 960 fall.25 Statistik från Åklagarmyndigheten visar att antalet strafförelägganden som undanröjts de senaste åren är relativt få. Under perioden  
 2016–2020 
  undanröjdes drygt 100 strafförelägganden. 
  
 Ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd 
  
 Det finns i dag inga preskriptionshindrande åtgärder knutna till strafförelägganden. Ett strafföreläggande innebär i likhet med del- givning av åtal och häktning att en gärningsperson får ta del av och kan ta ställning till en av åklagare specificerad anklagelse mot honom eller henne. Vid den översyn som nu ska göras av preskriptionsbe- stämmelserna finns det därför anledning att överväga om preskrip- tionsavbrytande åtgärder även borde knytas till strafförelägganden. 
  
 25Brottsförebyggande rådet, Handläggningsresultat för brottsmisstankar i brottmålsprocessen 2020, s. 47 f. 
  
 144 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 Något lagstadgat krav på att ett strafföreläggande ska delges den misstänkte finns inte. Den misstänkte har i stället normalt trettio dagar på sig att godkänna föreläggandet. Om inget svar har inkom- mit inom denna tid skickas oftast en påminnelse till den misstänkte om att godkänna föreläggandet, med en ytterligare bevakningsfrist om trettio dagar. I 8 § andra stycket strafföreläggandekungörelsen föreskrivs visserligen att om det inte har kommit något godkän- nande eller annat besked från den misstänkte bör, om det är lämpligt, strafföreläggandet delges den misstänkte på samma sätt som före- skrivs om stämning i brottmål. Inom åklagarväsendet delges straf- förelägganden i huvudsak inte utan i stället används en bevaknings- frist på tre månader från det att strafföreläggandet utfärdades. Efter den tiden prövar åklagaren åtalsfrågan i stället för att vänta på svar från den misstänkte. 
  
 Eftersom delgivning av ett strafföreläggande i dag inte har pre- skriptionsavbrytande verkan bör åklagare inte meddela ett strafföre- läggande om preskriptionstiden är nära att gå till ända och det före- ligger risk för att en delgivning av stämningen inte skulle hinnas med om föreläggandet inte godkänns. Mot denna bakgrund bör det över- vägas om delgivning av ett strafföreläggande ska vara en preskrip- tionshindrande åtgärd vid sidan av häktning och delgivning av åtal. Det krävs i så fall att det införs ett krav på att alla strafförelägganden ska delges de misstänkta. Ett strafföreläggande är dock till skillnad från ett åtal frivilligt att ta ställning till på så sätt att den misstänkte kan välja om han eller hon vill godkänna föreläggandet eller inte. Det kan därför vara mindre lämpligt att förena detta förfarande med ett krav på delgivning, som får betraktas som en tvingande åtgärd. Det kan vidare befaras att det i ett inte obetydligt antal fall kommer läg- gas betydande resurser på att delge strafförelägganden som därefter inte godkänns, varvid förfarandet har dragit resurser, men inte bidra- git till någon lagföring eller fört den straffrättsliga processen framåt. Ett krav på delgivning av strafförelägganden skulle också innebära ytterligare arbetsuppgifter för Åklagarmyndigheten i form av hant- ering av delgivningsprocessen. 
  
 I betänkandet Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brottmål föreslår Utredningen om Snabbare lagföring, en rad åtgärder för att göra användningen av strafförelägganden effektivare. Bland annat föreslås att strafförelägganden ska kunna utfärdas samtidigt som ett villkorat åtalsbeslut och att handläggningen av strafförelägganden 
  
 145 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 ska göras snabbare, exempelvis genom att den tidsfrist som en miss- tänkt har att godkänna ett strafföreläggande inte får sättas längre än nödvändigt. Vidare föreslås att förbudet mot att utfärda ett straf- föreläggande om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte som är kända för åklagaren, tas bort.26 Utifrån de förslag som lämnas av utredningen och med beaktande av vad detta skulle innebära arbetsmässigt för bl.a. Åklagarmyndigheten, finner vi det inte lämpligt att i dagsläget föreslå ett krav på att strafförelägganden alltid ska delges. Därmed föreligger inte förutsättningar att före- skriva att delgivning av ett strafföreläggande ska ges preskriptions- hindrande verkan. 
  
 Ett strafföreläggande kan enligt 59 kap. 6 § rättegångsbalken undanröjas bl.a. om godkännandet inte kan anses som en giltig vilje- förklaring. Detta är exempelvis fallet om den misstänkte skrivit sitt namn på den för godkännande avsedda platsen, men därtill fogat en förklaring som går ut på att han inte anser sig ha begått någon straff- bar handling. Ett godkännande i lagens mening kan då inte anses fö- religga. Ett strafföreläggande ska också undanröjas om det vid ären- dets behandling har förekommit sådana fel att föreläggandet bör an- ses ogiltigt. Detta kan vara fallet om förutsättningarna att meddela ett strafföreläggande enligt 48 kap. 4 och 5 §§ rättegångsbalken inte föreligger, exempelvis om målsäganden förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, som avser annat än betalningsskyldighet. I de nämnda fallen ska straf- föreläggandet i huvudsak undanröjas till följd av formella fel. En för- nyad prövning kan dock resultera i att den misstänkte ska dömas för gärningen. Om strafföreläggandet undanröjs ska dock preskrip- tionstiden alltjämt beräknas med samma utgångspunkt som tidigare. Något lagstöd för att preskriptionstiden skulle ha hindrats eller för att en ny preskriptionstid börjat löpa genom godkännandet eller un- danröjandet, finns inte. Följden av att ett strafföreläggande undan- röjs torde därför inte sällan bli att brottet inte vidare kan beivras då brottet hinner preskriberas innan åtal väcks. Detta ter sig mindre lämpligt. Det finns därför skäl att överväga en annan ordning. 
  
 För att undanröja ett strafföreläggande enligt 59 kap. 6 § rätte- gångsbalken krävs att föreläggandet har godkänts. Därigenom har den misstänkte vid viss tidpunkt fått vetskap om att han eller hon är misstänkt för en närmare angiven brottslig gärning och har genom 
  
 26SOU 2021:46. 
  
 146 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 godkännandet även godtagit den påföljd, rättsverkan och eventuella enskilda anspråk som föreläggandet innehåller. Såväl staten som eventuella målsäganden har då anledning att utgå ifrån att den brotts- liga gärningen slutligen medför aktuell påföljd, rättsverkan eller ska- deståndsansvar för gärningspersonen. Gärningspersonen å sin sida kan med den vetskap förfarandet gett honom eller henne om statens anklagelser och eventuella civilrättsliga krav rimligen inte göra an- språk på att åtnjuta de fördelar preskription ger. Ett sådant synsätt stämmer väl överens med vad som gäller för preskriptionsavbrytande åtgärder enligt civilrätten. Ett godkännande av ett strafföreläggande skulle därför vid sidan av häktning och delgivning av åtal kunna anses som en preskriptionshindrande åtgärd. Genom en sådan ordning skulle risken minska för att preskription hindrar möjligheten att väcka åtal efter att ett strafföreläggande undanröjts. Vi finner därför skäl att föreslå att ett godkännande av ett strafföreläggande vid sidan av häktning och delgivning av åtal ska ha preskriptionsavbrytande verkan. Eftersom det i 59 kap. 6 § rättegångsbalken föreskrivs att det efter att strafföreläggandet har undanröjts inte för samma gärning får dömas till eller föreläggas svårare straff, lider heller inte enskilda någon rättsförlust med en sådan ordning. 
  
 I dag undanröjs ett mindre antal strafförelägganden. Utifrån detta kan det möjligen ifrågasättas om det förslag som nu lämnas är motiverat. Som framgått föreslår Utredningen om Snabbare lag- föring, flera åtgärder för att göra användning av strafförelägganden effektivare, vilket syftar till att strafförelägganden ska användas i högre utsträckning. Det kan därför förväntas att antalet strafföreläg- ganden i framtiden kommer att öka och därmed även antalet undan- röjanden. Vidare framstår det befogat att möjligheten att väcka åtal i större utsträckning kvarstår när ett strafföreläggande undanröjts och inte hindras av preskription. Detta ökar troligen också incita- menten för åklagare att i framtiden använda strafförelägganden i större utsträckning än att väcka åtal i de situationer där det annars hade funnit en risk för att brottet preskriberades. Vi finner därför skäl för förslaget även i denna del. 
  
 147 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 7.6Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden bör ändras 
  
 7.6.1Den nuvarande regleringen 
  
 Tiden för åtalspreskription bestäms i dag till olika antal år efter det straff som högst kan följa på brottet. Vid preskriptionstidens bestäm- mande ska därför inte enbart straffmaximum för det aktuella brottet beaktas utan också bestämmelser som medför att det i straffskalan stadgade maximistraffet får utökas respektive inskränkas. Detta oav- sett om det i det särskilda fallet finns anledning att vid straffmätningen överskrida eller underskrida maximum i straffskalan för brottet. Att preskriptionstiden bestäms på detta sätt gäller sedan lång tid tillbaka. 
  
 I Strafflagskommissionens förslag till strafflag 1923 anfördes att brottens fördelning på de olika preskriptionstiderna, precis som ti- digare, borde bestämmas av straffskalans maximum. För de fall lagen på grund av särskilda personliga omständigheter hos gärningsperso- nen stadgade en särskild straffskala med högre eller lägre straffmaxi- mum än vad som i allmänhet gällde för brottet, skulle preskriptions- tiden i stället beräknas efter straffmaximum i den särskilda straffska- lan. En särskild regel om detta föreslogs införas. De bestämmelser som åsyftades i denna del var dels en straffsänkande regel för det fall gärningspersonen var 18 men inte 25 år vid brottet, dels en straff- skärpande regel för de fall gärningspersonen återfallit i brott.27 I 1925 års förslag, som bygger på Strafflagskommissionens förslag och som blev den reglering som i huvudsak fortfarande gäller, ansågs det dock inte finnas behov av en särskild regel av denna typ. Att pre- skriptionstiden ändå skulle bestämmas efter det ändrade straffmaxi- mumet som följde av bestämmelserna om personliga omständigheter hos gärningspersonen, ifrågasattes dock inte.28 Vid brottsbalkens in- förande anfördes i denna fråga endast att preskriptionstidens längd, precis som tidigare, borde vara beroende av svårheten av det straff som kan följa på brottet.29 
  
 27SOU 1923:9 s. 435 f. 
  
 28SOU 1925:28 s. 42. 
  
 29Prop. 1962:10 s. C 413. 
  
 148 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 7.6.2Bestämmelser att ta hänsyn till vid bestämmande av preskriptionstiden 
  
 Vilka bestämmelser kan då påverka straffmaximumet för ett brott och följaktligen bli aktuella att beakta vid bestämmandet av pre- skriptionstiden för ett brott? Nedan redogörs för några av dessa be- stämmelser. 
  
 När det gäller straffskärpande bestämmelser bör regeln om åter- fall i 26 kap. 3 § brottsbalken inledningsvis nämnas. Enligt denna får bl.a. den som dömts till fängelse i lägst två år och som, sedan domen har vunnit laga kraft, begår brott som är belagt med fängelse i mer än sex år, för återfallet dömas till fängelse på viss tid som med fyra år överstiger det högsta straff som kan följa på brottet. Straffet får dock inte överstiga 18 år. Om bestämmelsen är tillämplig avgörs så- ledes preskriptionstiden utifrån det straffmaximum som är stadgat för återfallet. I praktiken torde denna bestämmelse inte tillämpas så ofta. Straffskärpning för återfall sker främst inom den befintliga straffskalan för brottet och genom förverkande av villkorligt medgi- ven frihet. Vid återfall i exempelvis narkotikabrott kan dock bestäm- melsen komma att tillämpas. Bestämmelsen är således endast undan- tagsvis av betydelse vid preskriptionstidens beräkning för ett brott. Även i 18 kap. 2 § brottsbalken finns en bestämmelse som kan höja straffmaximum för ett brott. Enligt regeln kan vissa av högmålsbrot- ten föranleda en straffskärpning om de innebär en förgripelse mot Konungen eller annan medlem av konungahuset eller mot den som i egenskap av riksföreståndare fullgör statschefens uppgifter. I prak- tiken torde den aktuella bestämmelsen inte vara av betydelse för pre- skriptionstidens beräkning, då denna typ av brott är ytterst ovanliga. I 19 kap. 11 § brottsbalken finns en motsvarande bestämmelse för vissa gärningar enligt 3 och 4 kapitlen brottsbalken som riktar sig mot en främmande makts statsöverhuvud eller representant i Sverige. 
  
 Preskriptionstiden för ett brott kan också påverkas av bestäm- melser som ger en möjlighet att nedsätta maximistraffet. En sådan bestämmelse finns 29 kap. 7 § andra stycket brottsbalken. Enligt denna får för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år inte dömas till svårare straff än fängelse i tio år. Om fängelse på längre tid och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det föl- jer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst fjorton år. För unga lagöverträdare innebär detta att preskriptionstiden med dagens 
  
 149 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 bestämmelser blir som längst femton år för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år. I propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) föreslås be- stämmelsen i 29 kap. 7 § andra stycket om svåraste straff endast ska gälla för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 18 år, i stället för som i dag 21 år. Förslaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 Enligt vissa bestämmelser i brottsbalken finns det möjlighet att döma gärningspersonen till ”lindrigare straff än vad som är föreskri- vet för gärningen/brottet”, exempelvis enligt regeln i 13 kap. 11 § brottsbalken om tillbakaträdande från vissa allmänfarliga brott och enligt regeln om förmildrande omständigheter enligt 29 kap. 3 § brotts- balken. Detta är liktydigt med att straffet kan nedsättas under straffska- lans minimum och torde därför inte påverka preskriptionstidens beräk- ning då denna utgår från straffmaximum för det aktuella brottet. 
  
 7.6.3Endast straffmaximum för brottet bör avgöra preskriptionstidens längd 
  
 Vårt förslag: Tiden för åtalspreskription ska fortsättningsvis endast bestämmas utifrån straffmaximum för brottet. 
  
 Dagens reglering där tiden för åtalspreskription inte endast avgörs av straffmaximum för brottet i fråga, utan också av bestämmelser ge- nom vilket straffmaximum utökas respektive inskränks, gör regler- ingen förhållandevis komplicerad. Detta kan leda till att det kan vara svårt att avgöra om ett brott är preskriberat eller inte. Med den nu- varande utformningen av bestämmelserna finns det också en viss risk för olika tolkningar av hur reglerna ska tillämpas, vilket kan resultera i en oriktig tillämpning, eller en inkonsekvens i tillämpningen. Av tydlighetsskäl finns det därför anledning att överväga en annan ut- formning av bestämmelserna i denna del. 
  
 Effektivitetsskäl talar också för att ändra den rådande ordningen. Om det blir lättare att konstatera att ett brott är preskriberat eller inte, kan brottsutredande myndigheters resurser i högre utsträck- ning användas för att utreda nya brott. Ett brottsoffer ska i möjlig- aste mån inte heller behöva delta i en rättsprocess där det i slutänden konstateras att brottet är preskriberat. Även ur ett rättssäkerhets- 
  
 150 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 perspektiv finns det skäl att bestämmelserna är tydliga i denna del så att den misstänkte vet vad han eller hon har att försvara sig emot. Att preskriptionstiden inte enbart ska bestämmas utifrån straffmaxi- mum för brottet, utan också av straffhöjande respektive straffsän- kande bestämmelser, är visserligen en princip som funnits under lång tid. Detta utgör dock inte ett bärande argument för att behålla den nuvarande ordningen. 
  
 Hur bör då preskriptionstiden beräknas framöver? Ett sätt kan vara att låta preskriptionstidens längd beräknas efter den straffskala som domstolen finner tillämplig i det enskilda fallet. En sådan lös- ning skulle dock kräva en omfattande undersökning av alla omstän- digheter vid brottet för att avgöra om brottet är preskriberat eller inte. Vidare skulle man inte komma till rätta med de grundläggande svårigheter som i dag finns vid bestämmandet av preskriptionstiden. En sådan lösning skulle vidare inte främja kraven på en förutsägbar reglering. En sådan lösning avfärdades också redan av Strafflagskom- missionen 1923.30 
  
 Närmast till hands är i stället att låta preskriptionstidens längd enbart avgöras av straffmaximum för brottet. På så sätt blir regler- ingen tydligare och mer förutsägbar samtidigt som utrymmet för olika tolkningar vid bestämmandet av preskriptionstiden minskar. Dessutom torde preskriptionstidens längd redan i dag i de flesta fall avgöras enbart av straffmaximum för brottet. Det är också den lös- ning som valts i vårt grannland Finland. Ett sådant förslag innebär emellertid inte att man fullständigt kommer tillrätta med den osäker- het som kan råda om hur lång preskriptionstiden är för ett brott. Även i framtiden kommer det i vissa fall vara osäkert till vilken grad en viss gärning ska hänföras innan åtalet prövats och därmed vilken straffskala och preskriptionstid som gäller för brottet. Vi anser dock att detta inte är ett bärande skäl mot det aktuella förslaget eftersom fördelarna med ett förtydligande i denna del får anses överväga. Detta är också ett problem som redan i dag finns med det nuvarande syste- met och som också delvis är en följd av att fler straffskalor delats upp. 
  
 Det kan vidare övervägas om det blir oskäligt att låta preskrip- tionstiden för ett brott bestämmas enbart av straffmaximum. Enligt den nuvarande regleringen kan preskriptionstiden för samma brott vara olika beroende på om de straffhöjande respektive straffsänk- ande bestämmelserna objektivt sett är tillämpliga. Genom att låta 
  
 30SOU 1923:9 s. 435. 
  
 151 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 preskriptionstidens längd enbart bestämmas av straffmaximum kan brott som enligt nuvarande system skulle ha en längre preskriptions- tid behandlas lika med brott som skulle ha en kortare preskriptions- tid. Det är dock inte säkert att de straffhöjande respektive straffsän- kande bestämmelserna med dagens system tillämpas fullt ut vid be- stämning av preskriptionstiden. Som framgått ovan torde de straff- höjande reglerna också endast undantagsvis vara av betydelse för preskriptionstidens bestämmande. 
  
 Den bestämmelse som troligen påverkar beräkningen av pre- skriptionstiden i störst utsträckning är 29 kap. 7 § andra stycket brottsbalken. I bestämmelsen föreskrivs att för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år får inte dömas till svårare straff än fängelse i tio år. Om fängelse på längre tid och på livstid är före- skrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst 14 år. Genom att föreskriva att endast straffmaxi- mum för brottet ska påverka preskriptionstidens längd kommer pre- skriptionstiden för unga mellan 15 och 21 år att förlängas. Det fram- står emellertid inte som motiverat att låta denna regel fortsätta att påverka preskriptionstidens beräkning, utifrån de problem vid till- lämpningen som det nuvarande regelverket medför och som har be- skrivits ovan. Det kan också av andra skäl ifrågasättas varför denna bestämmelse ska påverka preskriptionstidens längd. I de fall bestäm- melsen tillämpas rör det sig om allvarliga brott som med den foren- siska och tekniska utvecklingen i dag kan utredas även efter lång tid. Även utifrån ett brottsofferperspektiv är det naturligt att se till maximistraffet för brottet, eftersom detta bl.a. är ett mått på hur all- varlig kränkning brottsoffret anses ha utsatts för, vilket inte påver- kas av gärningspersonens ålder. Om brottet begåtts av en person som inte fyllt 21 år vid gärningstillfället kommer vidare 29 kap. 7 § första stycket brottsbalken att beaktas vid straffmätningen i det en- skilda fallet. Som framgått finns det också förslag på att inskränka denna regel så att den, under vissa omständigheter, endast omfattar lagöverträdare mellan  
 15–17 
  år, se avsnitt 3.1.2. Vi anser således att bestämmelsen i 29 kap. 7 § andra stycket inte utgör ett bärande skäl för att behålla den nuvarande ordningen. Här bör också framhållas att gällande de allvarligaste brotten som är undantagna från pre- skription enligt 35 kap. 2 § första stycket, gäller bestämmelserna om preskription fortfarande om brottet har begåtts av en person som inte fyllt 21 år. Detta följer av 35 kap. 2 § andra stycket brottsbalken. 
  
 152 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 Förslag finns om att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska ändras på så sätt att åldersgränsen ska sänkas till 18 år.31 
  
 Kan förslaget leda till att fler brott preskriberas? För åtskilliga brott föreslår vi dock att tiderna för åtalspreskription ska förlängas, vilket minskar risken för preskription. För de brott som har de kort- are preskriptionstiderna bestäms preskriptionstiden redan i dag i huvudsak enbart utifrån straffmaximum för brottet. Vårt förslag för- ändrar inte denna ordning. Vi anser därför inte att förslaget riskerar att leda till att fler brott preskriberas. 
  
 Det kan möjligen befaras att förslaget riskerar att leda till att av- görandet om ett brott är preskriberat eller inte i högre utsträckning kommer att avgöras av enskilda åklagare än av domstol. Redan i dag måste dock en åklagare, innan han eller hon väcker åtal, göra en be- dömning av om brottet är preskriberat eller inte. En åklagare kan göra sig skyldig till obefogat åtal enligt 15 kap. 5 § tredje stycket brottsbalken genom att väcka åtal om preskription inträtt, vilket talar för att reglerna i denna del bör vara klara och tydliga. En åkla- gare är vidare som huvudregel skyldig att väcka åtal som hör under allmänt åtal enligt 20 kap. 6 § rättegångsbalken. Vårt förslag för- ändrar således inte den ordning som redan i dag gäller. Med tydligare regler för beräkningen av preskriptionstiden för ett brott kan brotts- bekämpande myndigheters resurser används effektivare och läggas på brott som inte är preskriberade. 
  
 Sammantaget finns skäl att ändra den nuvarande regleringen så att tiden för åtalspreskription enbart avgörs utifrån straffmaximum för det aktuella brottet. 
  
 7.7Preskription vid försvårande av skattekontroll 
  
 7.7.1Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden vid bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll 
  
 Tiderna för åtalspreskription räknas som huvudregel från den dag brottet begicks, se 35 kap. 4 § första stycket brottsbalken. Vid bok- föringsbrott, som inte är ringa, räknas tiden för åtalspreskription från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, om detta sker fem 
  
 31Se prop. 2021/22:17. 
  
 153 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 år från brottet. Om den bokföringsskyldige inom fem år från brottet har blivit föremål för revision av Skatteverket, ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades, se 35 kap. 4 § tredje stycket brotts- balken. Den sist nämnda tidpunkten infördes år 1996 i samband med ändringar i skattebrottslagen (1971:69). Ändringarna innebar bl.a. att försvårande av skattekontroll gjordes om från ett effektbrott till ett farebrott, vilket innebär att brottet numera fullbordas redan ge- nom de åtgärder som medfört fara för kontrollen. Med hänvisning till de speciella skatteaspekterna infördes också en alternativ ut- gångspunkt för preskriptionstidens beräkning som skulle gälla både i fråga om bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. I för- arbetena uttalas följande. 
  
 Närmast till hands skulle ligga att låta den omständigheten att den bok- föringsskyldige blir föremål för skatterevision inom fem år från gärn- ingen bilda utgångspunkt. Detta bör i så fall gälla i fråga om både för- svårande av skattekontroll och bokföringsbrott. Beträffande det sist- nämnda brottet bör alltså skatterevision vara en omständighet av samma betydelse för preskriptionsberäkningen som konkurs, ackord och betal- ningsinställelse. Med en sådan lösning åstadkommer man på en gång att bokföringsbrott i vart fall inte kan preskriberas tidigare än försvårande av skattekontroll samt att det sistnämnda brottet anses fullbordat enligt vanliga principer och får en objektivt identifierbar utgångspunkt för preskriptionsberäkningen. Regeringen föreslår att 14 § första stycket skattebrottslagen och 35 kap. 4 § tredje stycket BrB formuleras i över- ensstämmelse härmed.32 
  
 Trots uttalandena i förarbetena skiljer sig alltså brottsbalkens be- stämmelse om preskription avseende bokföringsbrott, från motsvar- ande bestämmelse beträffande försvårande av skattekontroll. I brotts- balken är föremålet för revision den bokföringsskyldige dvs. en juridisk eller fysisk person, medan skattebrottslagen föreskriver att det är den misstänkte dvs. en fysisk person som ska ha blivit föremål för revision. Detta innebär att om Skatteverkets beslut om revision har träffat en juridisk person och inte en fysisk, kan den aktuella pre- skriptionsbestämmelsen i skattebrottslagen inte tillämpas.33 
  
 Ekobrottsmyndigheten har i en begäran till utredningen anfört att preskriptionsbestämmelsen i 14 § första stycket skattebrotts- lagen bör ändras så att bestämmelsen även omfattar juridiska perso- ner som blir föremål för revision av Skatteverket. Den nuvarande ut- 
  
 32Prop. 1995/96:170 s. 134 f. 
  
 33Jfr Hovrätten för Västra Sverige, dom  
 2020-10-01, 
  mål nr B  
 3825-19. 
  
 154 
  
 SOU 2021:90 
  
 Åtalspreskription 
  
 formningen av bestämmelsen resulterar i att myndigheten inte kan väcka åtal för försvårande av skattekontroll i vissa fall eftersom brot- tet redan är preskriberat, vilket är problematiskt eftersom denna typ av brott ofta upptäcks efter lång tid. 
  
 7.7.2Bestämmelsen om preskription vid försvårande av skattekontroll ska ändras 
  
 Vårt förslag: Vid beräkning av preskriptionstiden för försvå- rande av skattekontroll ska föreskrivas att det är den bokförings- skyldige eller den uppgiftsskyldige som ska ha blivit föremål för re- vision av Skatteverket inom fem år från brottet. Därmed omfattas även juridiska personer av bestämmelsen. Preskriptionstiden ska precis som i dag räknas från den dag revisionen beslutades och utifrån de i 35 kap. 1 § brottsbalken angivna tiderna. 
  
 Uttalanden i förarbetena till de nu aktuella preskriptionsbestäm- melserna tyder på att lagstiftarens intentioner varit att nå enhetliga preskriptionsbestämmelser för bokföringsbrott och försvårande av skattekontroll. Varför lagstiftaren valt olika formuleringar vad gäller själva föremålet för revisionen; den bokföringsskyldige i brottsbalk- en och den misstänkte i skattebrottslagen, framgår inte. Följden blir dock att vid försvårande av skattekontroll föreligger ingen förlängd preskriptionstid om revisionen träffat en juridisk person. Detta kan försvåra lagföringen, särskilt då denna typ av brott ofta upptäcks långt efter det att gärningen har begåtts. Mot bakgrund av uttalanden i förarbetena och med beaktande av vilka följder den nuvarande formuleringen av 14 § första stycket skattebrottslagen medför för lagföringen av försvårande av skattekontroll, anser vi att bestäm- melsen i denna del ska ändras. I 14 § första stycket andra meningen skattebrottslagen ska därför föreskrivas att har den bokförings- skyldige blivit föremål för revision av Skatteverket inom fem år från brottet, ska tiden för åtalspreskription enligt 35 kap. 1 § brotts- balken räknas från den dag revisonen beslutades. 
  
 Försvårande av skattekontroll träffar emellertid inte endast bok- föringsskyldiga utan också vissa uppgiftsskyldiga som har skyldighet att föra anteckningar och bevara räkenskapsinformation, se 10 § skattebrottslagen. Exempel på uppgiftsskyldiga är bl.a. skatteupplag 
  
 155 
  
 Åtalspreskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 och stiftelser. Vissa av dessa kan bli föremål för revison, se 41 kap. 3 § skatteförfarandelagen (2011:1244). Även dessa uppgiftsskyldiga bör därför omfattas av den föreslagna ändringen i 14 § första stycket skattebrottslagen. 
  
 156 
  
 8 Absolut preskription 
  
 8.1Den nuvarande regleringen 
  
 Bestämmelserna om s.k. absolut preskription finns i 35 kap. 6 § brottsbalken. De innebär att sedan en viss tid förflutit efter brottet, får en påföljd för brottet inte dömas ut även om preskriptionsavbrott har skett genom häktning eller delgivning av åtal enligt reglerna i 35 kap. 1 § brottsbalken. Tiderna för den absoluta preskriptionen är 
  
 –fem år för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är två år, 
  
 –femton år för de fall det finns särskilda preskriptionsbestämmel- ser i specialstraffrätten för bötesbrott och för brott där svårare straff än två års fängelse inte kan följa, och 
  
 –trettio år i övriga fall. 
  
 På samma sätt som vid åtalspreskription löper tiden från dagen för brottet och precis som vid åtalspreskription bestäms preskriptions- tiden efter det svåraste straffet som kan följa på brottet. Bestämmel- sen om absolut preskription är inte tillämplig i förhållande till de brott som anges i 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken dvs. de brott som undantagits från preskription. 
  
 8.2Regler om absolut preskription behövs även i framtiden 
  
 Bestämmelserna om absolut preskription anger den yttersta gränsen för domstolens möjlighet att döma ut en påföljd för en straffbelagd gärning. Den absoluta preskriptionstiden ger därmed en yttersta tidsgräns för hur länge det straffrättsliga ansvaret kan utkrävas. Om den absoluta preskriptionen inte fanns skulle brott där preskriptions- tiden avbrutits genom häktning eller delgivning av åtal inte kunna 
  
 157 
  
 Absolut preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 preskriberas. Den yttersta preskriptionsgränsen skulle då i praktiken bli den misstänktes död. Bestämmelserna om åtalspreskription kom- pletteras därför av bestämmelserna om absolut preskription. 
  
 De grundläggande skälen för preskription talar för att det utöver åtalspreskription finns en absolut preskriptionstid. Framför allt av effektivitetsskäl finns ett behov av en bortre gräns för hur länge brottsbekämpande myndigheters och rättsväsendets resurser ska an- vända för att hantera äldre brott. Den forensiska och tekniska ut- vecklingen gör visserligen att viss bevisning är beständig under mycket lång tid, men annan bevisnings tillförlitlighet kan försämras med tiden, t.ex. vittnesbevisning. Även rättssäkerhetsaspekter talar därför för att det som huvudregel finns en bortre gräns för hur länge en gärning ska anses straffbar. Slutligen måste även humanitets- aspekten anses tala för att det ska finnas en bortre gräns även efter att preskriptionshindrande åtgärder har vidtagits, varvid bör hållas i minnet att de allvarligaste brotten helt är undantagna preskription. Detta betyder att det även i framtiden behövs bestämmelser om absolut preskription som kompletterar reglerna om åtalspreskription. Eftersom det nu föreslås vissa ändringar i regleringen av åtalspre- skription bör även tiderna för den absoluta preskriptionen ses över. 
  
 8.3De nuvarande tiderna för absolut preskription bör behållas 
  
 Vår bedömning: Den absoluta preskriptionstiden bör även fort- sättningsvis vara 
  
 –fem år för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är två år, 
  
 –femton år för de fall det finns särskilda preskriptionsbestäm- melser i specialstraffrätten för bötesbrott och för brott där svårare straff än två års fängelse inte kan följa, och 
  
 –trettio år i övriga fall. 
  
 Det bör alltså även framöver finnas bestämmelser om absolut pre- skription. Det bör dock övervägas om de preskriptionstider som i dag finns bör ändras. Det blir således fråga om att ta ställning till om tiderna bör förlängas, förkortas eller behållas oförändrade och om antalet tider bör utökas. 
  
 158 
  
 SOU 2021:90 
  
 Absolut preskription 
  
 8.3.1Den femåriga preskriptionstiden 
  
 I dag är den absoluta preskriptionstiden fem år för bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är två år. Vi har inte funnit skäl att förlänga tiden för åtalspreskription för dessa brott. Det rör sig om mindre allvarliga brott där det ur såväl individual- som allmänpreventiv syn- punkt finns skäl för att lagföringen av gärningspersonen sker omgå- ende. Även för brottsbekämpande myndigheter och rättsväsendet finns det ur effektivitetssynpunkt skäl för att dessa brott beivras re- lativt omgående, så att resurser och tid kan läggas på allvarligare brottslighet. Behovet av att justera denna preskriptionstid minskar också genom möjligheten för domstolen att under vissa förutsätt- ningar avgöra denna typ av mål i den tilltalades utevaro enligt 46 kap. 15 a § rättsgångbalken. I betänkandet Snabbare lagföring – ett snabb- förfarande i brottmål föreslås vidare bl.a. att möjligheten att handl- ägga enklare typer av brottmål i ett snabbförfarande permanentas. Det föreslås också att tillgänglighetsdelgivning införs generellt i brottmål. Tillgänglighetsdelgivning innebär att delgivningsmotta- garen delges en handling, exempelvis stämning, genom att den hålls tillgänglig hos en myndighet, eller på en annan plats som myndig- heten beslutar, från och med en i förväg bestämd tidpunkt. Sådan delgivning får användas om delgivningsmottagaren vid ett personligt sammanträffande eller genom en ljud- och bildöverföring har fått in- formation om sådan delgivning kan komma att användas. Det före- slås vidare att det införs en uttrycklig möjlighet att använda tillgäng- lighetsdelgivning för redan tillgängliga och upprättade handlingar, s.k. omedelbar tillgänglighetsdelgivning. Delgivningssättet kan an- vändas för personer som eftersöks för delgivning av bl.a. de allmänna domstolarna i brottmålsprocessen. Utredningen föreslår också att systemet med strafförelägganden reformeras. Förslagen syftar bl.a. till att brott som är enkla att utreda ska kunna lagföras snabbt och effektivt.1 Mot angiven bakgrund finner vi inte behov av att förlänga den absoluta preskriptionstiden i denna del. 
  
 Det kan övervägas om en kortare tid än fem år bör införas för denna typ av brott, exempelvis tre år. En treårsgräns skulle dock in- nebära att domstolen endast hade ett år till sitt förfogande för att avgöra ett bötesmål om åtal inte väcktes förrän i slutet av den två- åriga tiden för åtalspreskription, vilket får anses vara för kort tid i de 
  
 1SOU 2021:46. 
  
 159 
  
 Absolut preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 fall där den tilltalade undanhåller sig förhandling och där målet inte kan avgöras i den tilltalades utevaro. Vi finner sammantaget att en absolut preskriptionstid om fem år för bötesbrott för vilka åtalspre- skriptionen är två år är väl avvägd och bör behållas. 
  
 8.3.2Den femtonåriga preskriptionstiden 
  
 I de fall då det finns särskilda bestämmelser om åtalspreskription för bötesbrott i specialstraffrätten, som exempelvis i skattebrottslagen (1971:69), bestäms den absoluta preskriptionstiden enligt 35 kap. 6 § 2 brottsbalken och är då femton år. Enligt samma punkt är den absoluta preskriptionstiden även femton år för de brott där det svår- aste straffet är fängelse i högst två år. 
  
 En absolut preskriptionstid om femton år för de brott där det svåraste straffet som kan följa på brottet är två år, innebär exempelvis att om åtal delges först i slutet av tiden för åtalspreskription dvs. efter närmare fem år från brottet, har domstolen tio år att avgöra målet innan det blir föremål för absolut preskription. Om domstolen avgör målet i slutet av tiden för den absoluta preskriptionstiden innebär det att nästa femton år förflutit sedan brottet begicks. Detta torde dock vara ovanligt, men kan aktualiseras t.ex. i samband med att den misstänkte lämnat landet för en tid. Som framkommer av avsnitt 7.3 har vi inte funnit behov av att förlänga tiden för åtalspre- skriptionen för dessa typer av brott. Den nuvarande bestämmelsen har också funnits under lång tid och är väl etablerad. Behov av att förlänga den absoluta preskriptionstiden utöver femton år för dessa typer av brott som bl.a. innefattar misshandel, stöld och skadegör- else, har inte framkommit. Effektivitetsskäl talar också för att brottsbekämpande myndigheters och rättsväsendets resurser inte används efter femton år för att utreda eller lagföra denna typ av brott. Skäl att förlänga den absoluta preskriptionstiden i denna del har därmed inte framkommit. 
  
 Det kan möjligen tyckas att den nuvarande preskriptionstiden för denna typ av brott är väl lång, särskilt då vissa av dessa brott troligen i framtiden kan komma att omfattas av ett snabbförfarande i brott- mål, se betänkande Snabbare lagföring – ett snabbförfarande i brott- mål (SOU 2021:46) och avsnitt 7.3. Detta innebär dock inte att den nuvarande preskriptionstiden måste ändras. Bland de brott som om- 
  
 160 
  
 SOU 2021:90 
  
 Absolut preskription 
  
 fattas av denna preskriptionstid finns det bl.a. olika brott mot per- son, det får därför anses rimligt att tiden för den absoluta preskrip- tionstiden är längre. Vi finner sammantaget att en absolut preskrip- tionstid om femton år för brott där det svåraste straffet är fängelse i högst två år är väl avvägd och bör bestå. 
  
 För de fall det finns särskilda bestämmelser om åtalspreskription för bötesbrott i specialstraffrätten är den absoluta preskriptions- tiden också femton år. Enligt exempelvis 14 § skattebrottslagen in- träder åtalspreskription för vissa skattebrott tidigast fem år från brottet. Dessa brott kan därför inte omfattas av den kortare tiden om fem år för absolut preskription som föreskrivs för andra bötes- brott. Inte heller i denna del har det framkommit skäl för att ändra den nuvarande regleringen. Den absoluta preskriptionstiden bör därför även i detta avseende bestå. 
  
 8.3.3Den trettioåriga preskriptionstiden 
  
 För de brott där det svåraste straffet är fängelse över två år är den absoluta preskriptionstiden trettio år. Bestämmelsen är dock inte tillämplig på de brott som räknas upp i 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken dvs. de brott som är undantagna från preskription. För det fall någon som inte fyllt 21 år begår ett sådant brott som inte är föremål för preskription gäller dock bestämmelsen om absolut pre- skription, se 35 kap. 2 § andra stycket. I propositionen Slopad straff- rabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) föreslås att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska sänkas och att de brott som undantas från preskription ska preskriberas endast om brottet har begåtts av någon innan han eller hon fyllt 18 år. För- slaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 Den längsta tiden för absolut preskription är trettio år. Det är en lång tid och om denna tid inte anses tillräcklig, är det svårt att se att någon tid skulle vara det. Efter en sådan lång tid gör sig skälen för preskription starkt gällande, även om det finns forensisk och teknisk bevisning till stöd för åtalet. Tillförlitligheten av annan bevisning kan försämras med tiden och det kan vara svårt för den tilltalade att efter så lång tid finna bevisning till stöd för sin sak. Rättssäkerhets- aspekter talar därför för att inte förlänga den absoluta preskriptions- tiden i denna del. Även ovannämnda effektivitetsskäl och humani- 
  
 161 
  
 Absolut preskription 
  
 SOU 2021:90 
  
 tetsaspekter talar emot en förlängning i detta fall. Skäl att förlänga den absoluta preskriptionstiden över trettio år anser vi därmed inte föreligga. 
  
 Frågan blir då om det finns skäl att justera den absoluta preskrip- tionstiden i denna del på annat sätt. Eftersom den absoluta pre- skriptionen kompletterar åtalspreskriptionen, följer preskriptions- tiderna för dessa institut varandra. Det har inte framkommit några skäl att ändra på denna balans. Då vi inte har funnit skäl att ändra de nuvarande tiderna för åtalspreskription i dessa avseenden, ser vi där- för som utgångspunkt inte heller anledning att ändra tiden för den absoluta preskriptionen. Den absoluta preskriptionstiden om trettio år omfattar visserligen brott med straffmaximum över två års fäng- else upp till arton års fängelse, vilket skulle tala för att preskriptions- tiden i denna del ska differentieras. En sådan uppdelning skulle inte enbart innebära att den absoluta preskriptionstiden för vissa brott sänktes utan också att fler nivåer infördes i preskriptionssystemet, vilket inte främjar målet om en enkel och överskådlig reglering. Här bör också erinras om att åtalspreskriptionen möjliggör att mindre allvarliga brott preskriberas före allvarliga brott eftersom åtalspre- skriptionen i huvudsak är differentierad efter brottens straffmaxi- mum. Med våra förslag förlängs också tiden för åtalspreskription för allvarliga brott. Vi finner sammantaget inte skäl för att ändra bestäm- melsen om absolut preskription i denna del. För brott där det sträng- aste straffet är fängelse över två år bör den absoluta preskriptionstiden alltjämt vara trettio år. 
  
 8.4Endast straffmaximum för brott ska avgöra preskriptionstidens längd 
  
 Vårt förslag: Tiden för den absoluta preskriptionen ska fortsätt- ningsvis endast avgöras av straffmaximum för brottet. 
  
 Tiden för den absoluta preskriptionen bestäms i dag, precis som vid åtalspreskription, efter det svåraste straffet som kan följa på brottet. Detta innebär att preskriptionstiden bestäms utifrån straffmaximum för det aktuella brottet justerat med de bestämmelser som utökar respektive inskränker straffmaximum. En redogörelse för några av dessa bestämmelser finns i avsnitt 7.6.2. Dessa torde dock vara av 
  
 162 
  
 SOU 2021:90 
  
 Absolut preskription 
  
 mindre betydelse när det gäller att bestämma tiden för den absoluta preskriptionen då de flesta brott där dessa bestämmelser kan bli aktuella omfattas av samma preskriptionstid dvs. trettio år (35 kap. 6 § 3 brottsbalken). I avsnitt 7.6.3 har vi övervägt och föreslagit att tiden för åtalspreskription endast ska bestämmas utifrån straffmaxi- mum för brottet. Vi finner att utgångspunkten för beräkning av den absoluta preskriptionstiden ska ändras på motsvarande sätt. På så sätt blir regleringen tydligare och mer förutsägbar samtidigt som ut- rymmet för olika tolkningar vid bestämmandet av preskriptionsti- den minskar. Dessutom torde preskriptionstidens längd redan i dag i de flesta fall avgöras enbart av straffmaximum för brottet. Vidare skulle det vara mindre lämpligt att beräkna tiden för åtalspreskrip- tion och absolut preskription på olika sätt, vilket talar för att göra dessa enhetliga. Vi föreslår därför att tiden för den absoluta pre- skriptionen bestäms på samma sätt som föreslagits för åtalspre- skriptionen, dvs. endast utifrån straffmaximum för brottet. 
  
 8.5Absolut preskription ska inte gälla brott med livstids fängelse i straffskalan 
  
 Vårt förslag: Brott med livstids fängelse i straffskalan ska inte om- fattas av bestämmelsen om absolut preskription. 
  
 I avsnitt 7.2.1 har vi föreslagit att brott med livstids fängelse i straff- skalan ska undantas från åtalspreskription. Samma skäl som motive- rar detta gör sig gällande beträffande absolut preskription; när ett brott är så allvarligt att det bör undantas från åtalspreskription ska det alltså även undantas från absolut preskription. Brott med livstids fängelse i straffskalan ska därför inte heller kunna bli föremål för absolut preskription. Denna ordning följer redan av 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken, varför ingen författningsändring behövs. 
  
 163 
  
 9Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 De så kallade osjälvständiga brottsformerna försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott samt underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott, behandlas i 23 kapitlet brottsbalken. Bestäm- melserna utvidgar det straffbara området utöver de gränser som föl- jer av brottsbeskrivningarna i de särskilda straffstadgandena. Försök, förberedelse och stämpling är straffbara när det särskilt anges. Be- stämmelsen om medverkan gäller alla brottsbalksbrott och de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet. Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott är straffbar i de fall där det särskilt anges. 
  
 Från preskription undantas i dag enligt 35 kap. 2 § första stycket 7 brottsbalken försök till 
  
 –mord eller dråp, 
  
 –folkmord, brott mot mänskligheten eller grov krigsförbrytelse, och 
  
 –terroristbrott som begås genom mord eller dråp. 
  
 Vi har föreslagit att alla brott som kan straffas med livstid fängelse ska undantas från preskription, se avsnitt 7.2.1. Frågan uppkommer då om de osjälvständiga brottsformerna av dessa brott också bör undantas från preskription eller om de även fortsättningsvis bör pre- skriberas? 
  
 165 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 SOU 2021:90 
  
 9.1Försök 
  
 I 23 kap. 1 § första stycket brottsbalken föreskrivs följande. 
  
 Har någon påbörjat utförandet av visst brott utan att detta kommit till fullbordan, skall han i de fall särskilt stadgande givits därom dömas för försök till brottet, såframt fara förelegat att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller sådan fara endast på grund av tillfälliga omstän- digheter varit utesluten. 
  
 Enligt andra stycket får straffet för försök bestämmas högst till vad som gäller för fullbordat brott. Därmed är preskriptionstiden den- samma för försöksbrott som för fullbordade brott. 
  
 I förarbetena till brottsbalken anförde Straffrättsutredningen att den omständigheten att ett brott inte fullbordats ofta är ett indicium på en mindre samhällsfarlighet hos gärningspersonen då denne sak- nat det förutseende eller den kallblodighet som krävs för att kunna genomföra brottsplanen. Utredningen konstaterade emellertid att i vissa fall kan försökshandlingen vara sådan att den framstår som lika allvarlig som det fullbordade brottet. Det kan vara fallet om fullföl- jandet av gärningen hindras av helt tillfälliga omständigheter. Utred- ningen kom därför fram till att straffet för försöksbrottet borde uppgå högst till vad som är stadgat för det fullbordade brottet.1 
  
 När preskription för bl.a. mord och dråp avskaffades 2010 ansågs att kopplingen till brottets svårhet inte borde frångås. Det påpekades att det finns försöksgärningar som kunde framstå som i princip lika allvarliga som ett fullbordat brott. Som exempel gavs ett långt fram- skridet försök till mord som innebär att målsäganden får livslånga, invalidiserande skador eller ett försök till mord där det endast är rena tillfälligheter, utanför gärningspersonens kontroll, som gör att mål- säganden inte avlider. Det ansågs därför att preskription skulle slo- pas även för försök till de brott som då vara aktuella för att undanta från preskription.2 
  
 Vid lagändringen 2020 som innebar att vissa våldtäktsbrott och könsstympningsbrott mot barn undantogs från preskription, ansågs skälen för att undanta försök till dessa brott, inte vara lika starka som för de fullbordade brotten. Vidare ansågs skälen som anförts för att försök till brott som innebär uppsåtligt dödande skulle undantas från preskription 2010, inte göra sig lika starkt gällande för de aktu- 
  
 1SOU 1953:14 s. 360. 
  
 2Prop. 2009/10:50 s. 20 f. 
  
 166 
  
 SOU 2021:90 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 ella brotten. Ett försök till våldtäkt ansågs sällan leda till lika allvar- liga skador som ett fullbordat brott. Ett våldtäktsförsök ansågs också ha mer likheter med andra brott såsom misshandel, olaga tvång eller olaga hot. Detsamma ansågs gälla för försök till könsstymp- ning. Det påtalades vidare att ett könsstympningsbrott dessutom fullbordas så snart gärningspersonen har utfört ett ingrepp i syfte att åstadkomma en bestående förändring i en flickas könsorgan.3 För- sök till dessa brott undantogs därför inte från preskription. Enligt 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken räknas emellertid preskrip- tionstiden för dessa brott från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år och inte från den dag brottet begicks. 
  
 9.1.1Försöksbrotten ska undantas från preskription 
  
 Vårt förslag: Försök till brott med livstids fängelse i straffskalan ska undantas från preskription. 
  
 I avsnitt 7.2.1 föreslår vi att brott som kan straffas med livstids fäng- else ska undantas från preskription. Frågan är om även försök till dessa brott bör undantas från preskription. 
  
 Som tidigare anförts kräver avsteg från huvudregeln att brott pre- skriberas efter viss tid starka skäl och bör präglas av restriktivitet. Det finns annars en risk att det nuvarande systemet luckras upp, blir svåröverskådligt och mindre förutsägbart. Sådana starka skäl att frångå huvudregeln om att brott preskriberas efter viss tid finns endast för de allra allvarligaste brotten. 
  
 Genom utformningen av straffskalan har lagstiftaren gjort en be- dömning av brottets svårhet. Livstids fängelse är det strängaste straf- fet i svensk rätt och förbehållet de allvarligaste brotten. Redan det för- hållandet att reglerna om preskription kan förhindra lagföring av en person som gjort sig skyldig till ett så allvarligt brott att påföljden kan bestämmas till livstids fängelse framstår som mindre lämpligt. De bakomliggande skälen för preskription väger också mindre tungt ju allvarligare brottet är. Det är även en viktig signal från samhällets sida att den som begår en sådan allvarlig gärning inte kan förbli ostraffad. 
  
 3Prop. 2019/20:69 s. 40. 
  
 167 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 SOU 2021:90 
  
 Även försök till brott med livstids fängelse i straffskalan kan för- anleda lagens strängaste straff. Dessa brott har av lagstiftaren be- dömts tillhöra de allvarligaste brotten. Kopplingen till brottets allvar bör inte frångås vid bedömningen av om även försöksbrotten bör undantas från preskription. Därtill har redan försök till mord, folk- mord, brott mot mänskligheten, grov krigsförbrytelse och terrorist- brott, vilka också kan ge livstids fängelse, undantagits från preskrip- tion (se 35 kap. 2 § första stycket 7). Starka skäl talar därför för att även försök till de nu aktuella brotten ska undantas från preskrip- tion. Att det vid straffmätningen finns omständigheter som gör att försökbrotten ofta bedömas som mindre allvarliga än de fullbordade brotten, är en annan sak. Som framgår av avsnitt 7.2.1 anser vi vidare att den omständighet att det bland de brott som har livstids fängelse i straffskalan finns brott som har ett förhållandevis lågt straffmini- mum, inte utgör skäl mot att undanta dessa brott från preskription. 
  
 Att behålla den nuvarande ordningen där endast försök till vissa livstidsbrott är undantagna från preskription eller att urskilja ett ytterligare antal livstidsbrott som på försöksstadiet ska undantas, är mindre lämpligt då det inte främjar målet med en enkel och förut- sägbar lagstiftning. Det går vidare inte att gradera de aktuella försök- brotten och påstå att det ena är allvarligare än det andra och därför borde undantas från preskription. Detta då samtliga aktuella för- söksbrott kan bestraffas med lagens strängaste straff. En sådan ord- ning riskera också att göra lagstiftningen inkonsekvent. Ledning bör i stället tas i brottens straffmaximum. Försöksbrotten har samma straff- maximum som fullbordade brott. Vi anser därför att försök till brott med livstids fängelse i straffskalan ska undantas från preskription. 
  
 9.2Medverkan 
  
 Vår bedömning: Medverkan till brott med livstids fängelse i straff- skalan kommer inte att preskriberas. 
  
 Till ansvar ska inte bara den som utfört gärningen dömas utan även den som främjat gärningen med råd eller dåd, dvs. med psykiska eller fysiska medel. Även den som förmått någon annan att utföra gär- ningen ska dömas. Bestämmelserna om medhjälp och anstiftan till 
  
 168 
  
 SOU 2021:90 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 brott finns i 23 kap. 4 § brottsbalken. Dessa brott har samma straff- maximum och därmed samma preskriptionstid som fullbordade brott. 
  
 Medverkan till de brott som i dag inte preskriberas enligt 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken, är också undantagna från preskrip- tion. Detta följer av att bestämmelsen om medhjälp och anstiftan till brott är generellt tillämplig på brottsbalksbrott och specialstraff- rättsliga brott som har fängelse i straffskalan. Detta medför att med- verkan till brott med livstids fängelse i straffskalan inte heller kom- mer att preskriberas, oavsett om det rör sig om medverkan till ett fullbordat brott med livstids fängelse i straffskalan eller medverkan till ett straffbelagt försök till ett sådant brott. 
  
 9.3Förberedelse och stämpling 
  
 Vår bedömning: Förberedelse och stämpling till brott med livstids fängelse i straffskalan bör även fortsättningsvis preskriberas. 
  
 Enligt 23 kap. 2 § första stycket brottsbalken ska den som, med upp- såt att utföra eller främja brott, 
  
 1.tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av ett brott, eller 
  
 2.skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sam- manställer eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott, 
  
 i de fall det särskilt anges, dömas för förberedelse till brottet, om han eller hon inte har gjort sig skyldig till fullbordat brott eller försök. 
  
 Enligt andra stycket ska, i de fall det särskilt anges, dömas för stämpling till brott. Med stämpling förstås att någon i samråd med någon annan beslutar gärningen eller att någon söker anstifta någon annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den. 
  
 Straffet för förberedelse eller stämpling ska bestämmas under den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än fängelse i två år får bestämmas endast om fängelse i sex år eller mer kan följa på det fullbordade brottet, se 23 kap. 2 § tredje stycket. 
  
 169 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 SOU 2021:90 
  
 Förberedelse och stämpling till brott ligger tidigare än försöks- stadiet och i konsekvens härmed får straffet inte sättas lika högt som för fullbordade brott. Det innebär att även preskriptionstiden blir kortare. Då straffet för förberedelse och stämpling ska sättas under det högsta straff som gäller för det fullbordade brottet kan aldrig livstids fängelse följa på förberedelse eller stämpling. Av Högsta domstolens praxis framgår att straffet för förberedelse eller stämp- ling som riktlinje inte bör sättas högre än en tredjedel av straffmaxi- mum för det fullbordade brottet. I ett mål som gällde bl.a. förbere- delse till mord har Högsta domstolen uttalat följande. 
  
 16.[…]Om livstid ingår i straffskalan, kan det därvid vara lämpligt att räkna med ett straffmaximum som med några år överstiger det högsta tidsbestämda straff som kan dömas ut. 
  
 17.Var inom spannet som straffvärdet för förberedelsebrottet i det en- skilda fallet bör bestämmas – eller om det finns skäl att överskrida span- nets gräns – får bedömas med tillämpning av allmänna regler och prin- ciper för straffmätning samt med beaktande av förberedelsebrottets speciella karaktär. Vid en sådan straffmätning är det av betydelse bl.a. hur nära det fullbordade brottet som förberedelsebrottet ligger och gra- den av farlighet i övrigt. Även gärningsmannens insikter, avsikter och motiv har betydelse, liksom förekomsten av förmildrande respektive försvårande omständigheter.4 
  
 I det aktuella fallet ansåg Högsta domstolen att straffvärdet för det aktuella förberedelsebrottet var betydande och att det därför inte borde ligga så långt under vad som, annat än i undantagsfall, maxi- malt kan komma i fråga som straff för förberedelse till mord. Straff- värdet bedömdes därför uppgå till fem och ett halvt års fängelse. 
  
 För de flesta brott med livstids fängelse i straffskalan är det högsta tidsbestämda straffet 18 års fängelse. För brott av krigsmän, se 21 kapitlet brottsbalken, är dock de högsta tidsbestämda straffen i de fall livstid fängelse kan följa på brottet, tio år. Detsamma gäller brottet landsförräderi, se 22 kap. 1 § brottsbalken. 
  
 Med utgångspunkt Högsta domstolens praxis bör för förbere- delse och stämpling till brott med livstids fängelse i straffskalan, ett straffmaximum om i vart fall sex års fängelse kunna inräknas. Med våra förslag skulle det innebära att tiden för åtalspreskription skulle vara minst 15 år. För de livstidsbrott som har ett högsta tidsbestämt straff om tio år skulle tiden för åtalspreskription av förberedelse och 
  
 4NJA 2020 s. 703. 
  
 170 
  
 SOU 2021:90 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 stämpling bli tio år. Brotten i 21 kapitlet brottsbalken och landsför- räderi är emellertid endast tillämpliga om Sverige är i krig och de bör därför inte tillmätas alltför stor betydelse i detta sammanhang. 
  
 För förberedelse och stämpling kan straffet, som framgår ovan, inte bestämmas till livstids fängelse. Detta talar emot att undanta dessa brott från preskription. De skäl som talar för att avskaffa pre- skriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan och försök till sådana brott, gör sig vidare inte lika starkt gällande för förbere- delse och stämpling till desamma. I dag preskriberas också stämpling och förberedelse till de brott som i sina fullbordade former är un- dantagna från preskription. 
  
 Förberedelse och stämpling till brott har särskild betydelse för förutsättningarna att motverka den organiserade brottsligheten. Ut- märkande för denna brottslighet är bl.a. att flera personer är delak- tiga i den brottsliga verksamheten och att brottsligheten ofta är väl- planerad.5 Vi anser emellertid att en preskriptionstid om 15 år för förberedelse och stämpling för de livstidstidsbrott där det högsta tidsbestämda straffet är 18 år, tillgodoser behovet av att effektivt kunna bekämpa denna brottslighet. 
  
 Mot bakgrund av vad som ovan anförts och då frågan om brott ska undantas från preskription bör bedömas restriktivt, anser vi att förberedelse och stämpling till de brott med livstids fängelse i straff- skalan som vi föreslår undanta från preskription, ska preskriberas. Skäl att ändra den nuvarande ordningen gällande förberedelse och stämpling till de livstidsbrott som redan är undantagna från pre- skription, anser vi heller inte föreligga. 
  
 9.4Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott 
  
 Vår bedömning: Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott med livstids fängelse i straffskalan bör även fortsättningsvis preskriberas. 
  
 Enligt 23 kap. 6 § brottsbalken ska den som underlåter att i tid an- mäla eller annars avslöja ett förestående eller pågående brott, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att avslöja brot- tet. För underlåtenhet att förhindra brott döms också en förälder 
  
 5Prop. 2015/16:113 s. 33 f. 
  
 171 
  
 Om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott 
  
 SOU 2021:90 
  
 eller annan uppfostrare eller förmyndare som underlåter att hindra den som står under hans eller hennes vård eller lydnad från att begå brott. Ansvar för underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott för- utsätter att gärningen har fortskridit så långt att den är straffbar och brottet kan avslöjas eller förhindras utan fara för den handlande. Straffet är fängelse i högst två år. Dessa brott kan därmed inte anses vara så allvarliga att det är motiverat att undanta dem från preskrip- tion. Underlåtenhet att avslöja eller förhindra de brott för vilka pre- skriptionen avskaffats, är i dag alltjämt föremål för preskription. Vi finner således inte anledning att föreslå några ändringar i denna del vad avser brott med livstids fängelse i straffskalan. 
  
 172 
  
 10 Preskription av brott mot barn 
  
 I utredningens uppdrag ingår att överväga vilka brott som bör un- dantas från preskription eller omfattas av särskilda utgångspunkter för preskriptionstidens beräkning. Utredningens överväganden i dessa delar ska inbegripa grov misshandel, synnerligen grov miss- handel, människorov som inte är mindre grovt, människohandel som inte är mindre grov, grov människoexploatering och grovt rån, om dessa brott begåtts mot en person som inte har fyllt 18 år. Över- vägandena ska vidare inbegripa andra allvarliga brott mot barn som riktar sig mot den personliga sfären, är starkt integritetskränkande och för vilka bristande möjligheter till lagföring på grund av pre- skription framstår som stötande. I framställningen som följer över- väger vi och tar ställning till dessa frågor. 
  
 För människorov som inte är mindre grovt kan fängelse på livstid följa. I avsnitt 7.2.1 föreslås att alla brott som kan straffas med livstids fängelse ska undantas från preskription. Detta betyder att utredningen redan föreslagit att människorov som inte är mindre grovt ska un- dantas från preskription. Brottet behandlas därför inte i det följande. 
  
 10.1Den nuvarande regleringen 
  
 10.1.1Brott mot barn som är undantagna från preskription 
  
 Sedan maj 2020 är våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn undantagna från preskription liksom följande brott om de begås mot en person som inte fyllt 18 år (35 kap. 2 § första stycket  
 2–4 
  brotts- balken): 
  
 –våldtäkt som inte är mindre grov, 
  
 –grov våldtäkt, och 
  
 –brott mot 2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor som inte är mindre grovt. 
  
 173 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 Sedan tidigare är även följande brott, oavsett om de begås mot en vuxen person eller ett barn, undantagna från preskription (35 kap. 
  
 2§ första stycket 1,  
 5–7 
  brottsbalken): 
  
 – mord och dråp, 
  
 – folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse, 
  
 – terroristbrott som begås genom mord eller dråp, och 
  
 – försök till dessa brott. 
  
 Begås brotten av en person som inte fyllt 21 år gäller dock bestäm- melserna om preskription, se 35 kap. 2 § andra stycket brottsbalken. För vissa av brott gäller i sådana fall bestämmelsen om förlängd preskriptionstid i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, se av- snitt 10.1.2. Som tidigare framgått föreslås i prop. 2021/22:17 att åldersgränsen i 35 kap. 2 § andra stycket ska ändras så att endast personer som inte fyllt 18 år omfattas. 
  
 10.1.2Brott mot barn som omfattas av en förlängd preskriptionstid 
  
 Utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden regleras i 35 kap. 4 § första stycket brottsbalken. Enligt huvudregeln börjar preskriptionstiden löpa från den dag då brottet begicks. 
  
 För vissa brott mot barn börjar emellertid preskriptionstiden rä- knas först från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, se 35 kap. 4 § andra stycket. En på så sätt förlängd preskriptionstid gäller för de flesta sexualbrotten mot barn enligt 6 kapitlet brotts- balken, nämligen 
  
 –våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § brottsbalken eller försök till sådana brott (jfr avsnitt 10.1.1), 
  
 –sexuellt utnyttjande av barn enligt 6 kap. 5 § brottsbalken eller försök till sådant brott, 
  
 –sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn enligt 6 kap. 6 § brottsbalken eller försök till sådana brott, 
  
 174 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 –utnyttjande av barn för sexuell posering och grovt utnyttjande av barn för sexuell posering enligt 6 kap. 8 § brottsbalken eller för- sök till sådana brott, och 
  
 –utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling enligt 6 kap. 9 § brottsbalken eller försök till sådant brott. 
  
 För sexuellt ofredande gäller olika bestämmelser beroende på om målsäganden är över eller under 15 år. Brottet är vidare subsidiärt till de andra brotten i 6 kapitlet brottsbalken, vilket betyder att det i första hand ska dömas för dessa brott om rekvisiten är uppfyllda. Sexuellt ofredande har en förlängd preskriptionstid om det utförs mot någon som inte fyllt 18 år. 
  
 För barnpornografibrott, som inte är ringa, och grovt barnpor- nografibrott enligt 16 kap. 10 a § första och sjätte styckena eller för- sök till sådana brott, om brottet avser skildring av barn i pornogra- fisk bild, räknas preskriptionstiden också från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Är den som avbildats en inte fullt pubertetsutvecklad person, men som vid avbildningstillfället hade fyllt 18 år, ska preskriptionstiden i stället räknas från den dag brottet begicks. 
  
 Följande brott, som inte har målsägandens ålder som rekvisit, omfattas också av en förlängd preskriptionstid om de begås mot en person som inte fyllt 18 år: 
  
 –våldtäkt och grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 § brottsbalken eller för- sökt till sådana brott (jfr avsnitt 10.1.1), 
  
 –oaktsam våldtäkt enligt 6 kap. 1 a § brottsbalken, 
  
 –sexuellt övergrepp och grovt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 2 § brottsbalken eller försök till sådana brott, 
  
 –oaktsamt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 3 § brottsbalken, 
  
 –koppleri och grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § brottsbalken eller försök till sådana brott, och 
  
 –brott mot 2 § (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor eller försök till sådant brott (jfr avsnitt 10.1.1). 
  
 175 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 10.1.3Skälen för de nuvarande preskriptionsbestämmelserna 
  
 Sexualbrott mot barn 
  
 I tidigare lagstiftningsärenden har en särbehandling av sexualbrott mot barn i preskriptionshänseende ansetts ha starka skäl för sig. Det har anförts att sexualbrott mot barn intar en särställning i det att de i många fall inte ger några synliga skador. De sexuella övergreppen är sällan förenade med något nämnvärt fysiskt våld eftersom den som begår gärningen ofta befinner sig i en överlägsen position och därför inte behöver tillgripa något våld för att driva sin vilja igenom. I stället har skadorna regelmässigt ansetts ligga på det psykiska pla- net och kan då vara både svåra och livslånga. Vidare har anförts att ett barn som utsätts för sexuella övergrepp ofta inte förmår att be- rätta om vad det utsatts för förrän barnet kommer upp i övre ton- åren. Det är först då som barnet nått sådan självständighet och mog- nad att det kan berätta vad det varit med om. Sexuella övergrepp mot barn upptäcks därför i många fall inte förrän lång tid har förflutit. Vidare har ansetts att det straffrättsliga sanktionssystemet har en central roll för att bekämpa sexuella övergrepp och att höga krav där- för måste ställas på att regelsystemet är utformat så att det medger en effektiv lagföring. Det har också ansetts som stötande om pre- skriptionsreglerna skulle hindra en lagföring om bevisläget är sådant att den som har gjort sig skyldig till sexuella övergrepp på ett barn kan överbevisas härom när brottet uppdagas. De rättspolitiska argu- menten för preskription, med innebörden att straffanspråk uttunnas med tiden och att gärningspersonen efter viss tid bör vara fredad mot ingripande, har bedömts väga lätt mot intresset av att kränkningar av detta slag beivras.1 
  
 När våldtäktsbrotten mot barn undantogs från preskription 2020 angavs bl.a. att våldtäktsbrotten är de svåraste och mest integritets- kränkande av sexualbrotten, vilket återspeglas i straffskalorna. Det ansågs vidare vara vid våldtäktsbrotten som den största risken för skador förelåg, även om de i många fall inte är synliga. Inte sällan ansågs brotten också vara svåra för en utomstående att upptäcka. Både starka allmänna och enskilda intressen av att brottsligheten kunde utredas och lagföras också sedan lång tid gått ansågs finnas för dessa brott.2 
  
 1Se bl.a. prop. 1994/95:2 s.  
 24–27, 
  prop. 2004/05:45 s. 121 och prop. 2012/13:111 s. 107. 
  
 2Prop. 2019/20:69 s. 38. 
  
 176 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 Könsstympning av barn 
  
 Könsstympning innebär ingrepp i de kvinnliga yttre könsorganen i syfte att stympa dessa eller åstadkomma andra bestående föränd- ringar av dem. I förarbetena anförs som skäl för att särbehandla detta brott mot barn i preskriptionshänseende att det är ett allvarligt brott som är starkt integritetskränkande och att det många gånger leder till livsfarliga fysiska och psykiska skador. Vidare anförs att många av brotten upptäcks först sedan en viss tid förflutit efter gärningen. Flera av de flickor som könsstympas inser sannolikt inte att ingrep- pet är olagligt. Först när barnet har uppnått en viss ålder och mognad kan det förväntas förstå innebörden av könsstympningen. Barnets möjligheter att förstå att det har blivit utsatt för ett brott har inte bara ansetts begränsas av dess ålder och mognad utan också av att det ofta befinner sig i en omgivning där könsstympning betraktas som legitimt. De flickor som könsstympas står ofta i en beroende- ställning till den eller dem som utför eller sanktionerar gärningen. Att ingreppet i många fall utförts eller sanktionerats av nära anhöriga till barnet har också ansetts minska barnets vilja och förmåga att an- mäla brottet. Av naturliga skäl uppmärksammas inte heller de fysiska skador som könsstympning ger upphov till av personer i barnets om- givning. Det krävs i princip en gynekologisk undersökning för att skadan ska upptäckas. De flesta flickor undersöks inte gynekolo- giskt förrän tidigast i tonåren. Många kvinnor genomgår en sådan undersökning först i vuxen ålder. Att könsstympning är fysiskt på- visbar saknar, enligt förarbetena, i de flesta fall betydelse för att brot- tet ska uppmärksammas av utomstående.3 
  
 När könsstympningsbrott mot barn undantogs från preskription, anfördes som skäl bl.a. att könsstympning har stora likheter med våldtäktsbrott. Det ansågs vara ett mycket integritetskränkande brott som många gånger leder till livsvariga fysiska och psykiska ska- dor. Straffskalorna är desamma som för våldtäktsbrotten. Köns- stympning av barn ansågs, i likhet med våldtäktsbrott mot barn, inta en sådan särställning att det fanns skäl att undanta brottet från pre- skription.4 
  
 3Prop. 2009/10:50 s.  
 27–29. 
  
 4Prop. 2019/20:69 s. 39. 
  
 177 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 Barnpornografibrottet 
  
 När barnpornografibrott som består i skildring av barn i pornogra- fisk bild fick en annan utgångspunkt för beräkningen av preskrip- tionstiden, angavs som skäl att skildring av barn i pornografisk bild är den form av barnpornografibrott som rymmer det starkaste insla- get av utnyttjande. Gärningen ansågs därför jämförbar med sexual- brott riktade mot barn. Samma skäl som åberopats för att preskrip- tionstiden för vissa sexualbrott skulle beräknas från den dag måls- äganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, ansågs göra sig gällande även för skildringsfallen. Även dessa brott ansågs innefatta en allvarlig kränkning av barn. Inte sällan upptäcks brotten först efter lång tid eftersom barnen av olika skäl inte förmår berätta om händelserna förrän de blir äldre och uppnår större mognad och självständighet. Ett skäl till sådan fördröjning ansågs vara att brottet begåtts av när- stående eller andra vuxna som barnet stått eller fortfarande står i be- roendeställning till. Ett annat att barnet var så ungt vid skildrings- tillfället att innebörden av händelsen inte stod klar för det förrän långt senare.5 
  
 10.2Barn är särskilt skyddsvärda 
  
 Våld och övergrepp kan skada barn allvarligt och leda till fysiska och psykiska besvär under lång tid. Barn är många gånger försvarslösa mot det våld och de övergrepp de utsätts för då de ofta är fysiskt underlägsna förövaren eller för att de står i en beroendeställning till förövaren eller den som sanktionerat brottet. Att begå brott mot några av de mest försvarslösa individerna i samhället framstår därför som särskilt förkastligt. Som försvårande omständighet vid bedöm- ningen av straffvärdet för ett brott ska det därför särskilt beaktas om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller svår- igheter att värja sig, se 29 kap. 2 § 3 brottsbalken. Bestämmelsen tar bl.a. sikte på brott som förövats mot barn. Som försvårande omstän- dighet ska också särskilt beaktas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstå- ende person, se 29 kap. 2 § 8 brottsbalken. Förutom brott som riktat sig direkt mot barnet, omfattar bestämmelsen exempelvis situationer 
  
 5Prop. 2009/10:70 s. 31. 
  
 178 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 där barnet ser en förälder misshandla en tredje person under förut- sättning att brottet är ägnat att skada barnets trygghet och tillit till den närstående. I detta sammanhang bör nämnas att det nyligen har införts ett nytt gradindelat brott, barnfridsbrott, som innebär att det är straffbart att utsätta ett barn för att bevittna vissa brottsliga gär- ningar, såsom vålds- och sexualbrott, i nära relationer (se 4 kap. 3 § brottsbalken och avsnitt 10.5.2). 
  
 Det kan vidare dröja långt in i vuxen ålder innan den som blivit utsatt för ett brott som barn orkar, vågar eller får möjlighet att be- arbeta händelsen och vill anmäla den. Det är inte heller säkert att barnet alltid förstår att det har utsatts för ett brott. Från ett brotts- offerperspektiv kan det därför vara viktigt att det finns en möjlighet att få upprättelse även om det har gått en lång tid sedan brottet be- gicks. Det kan vidare framstå som stötande om bevisläget är sådant att den som gjort sig skyldig till ett allvarligt brott mot ett barn kan överbevisas om detta, men inte kan lagföras enbart för att brottet har preskriberats. 
  
 Det finns också ett samhälleligt intresse av att en person som ut- satt barn för allvarliga brott straffas även om brottet har begåtts för en lång tid sedan, eftersom en lagföring kan förhindra att olämpliga personer får arbeta med barn. Enligt exempelvis 2 kap. 31 § skollag- en (2010:800) får inte personal anställas som inte lämnar ett utdrag ur det register som förs enligt lagen (1998:620) om belastningsregis- ter. Syftet med åtgärden är att personens lämplighet att arbeta med barn ska kunna belysas. Om personen gjort sig skyldig till vissa brott av särskilt integritetskränkande art kan lämpligheten därmed ifråga- sättas. 
  
 För allvarliga brott mot barn finns det därför både starka enskilda och allmänna intressen av att brottsligheten kan utredas och lagföras också sedan en lång tid förflutit. Detta talar för att särreglera vissa allvarliga brott mot barn i preskriptionshänseende. På så vis kan ett högt straffrättsligt skydd upprätthållas för barn. 
  
 179 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 10.3Skäl som talar för att behålla den nuvarande regleringen 
  
 10.3.1Försiktighet bör råda vid avsteg från grundläggande preskriptionsrättsliga principer 
  
 I dag bestäms preskriptionstiden som huvudregel efter det svåraste straffet som kan följa på brottet. Ju svårare straff, desto längre pre- skriptionstid. Att på detta sätt låta preskriptionstiderna följa ett mönster gör att nykriminaliseringar eller förändringar i straffska- lorna lätt kan inordnas i de befintliga bestämmelserna om preskrip- tion. 
  
 Under de senaste tio åren har parallella system skapats i 35 kapitlet brottsbalken där ett flertal brott inte preskriberas eller preskriberas på andra sätt än enligt huvudregeln. På så vis har flera avsteg gjorts från principen om ett samband mellan brottets straffskala och pre- skriptionstidens längd. Sådana avsteg har varit motiverade, men bör präglas av restriktivitet. Det finns annars en risk att det nuvarande systemet luckras upp, blir svåröverskådligt och mindre förutsägbart. Ju fler brott som preskriberas genom undantag, desto närmare ligger ett system där det för varje brott måste bestämmas en särskild pre- skriptionstid. 
  
 Försiktighet bör således råda vid avsteg från grundläggande pre- skriptionsrättsliga principer om att brott preskriberas efter en viss tid och att preskriptionstiden räknas från den dag brottet begicks. Det kan därför endast komma i fråga att undanta brott från pre- skription eller ha en annan utgångspunkt för beräkningen av pre- skriptionstiden än dagen för brottet, för de brott där det finns kon- kreta skäl för det. Att helt frångå principen om att brott preskriberas efter viss tid kan endast bli aktuellt för de allra allvarligaste brotten. 
  
 10.3.2Långa preskriptionstider 
  
 Den längsta tiden för åtalspreskription är i dag 25 år för brott som har livstids fängelse i straffskalan. Som framgår av avsnitt 7.2.1 före- slår vi att preskriptionen för brott som kan straffas med livstids fäng- else ska avskaffas. De brott som i dag har en preskriptionstid om 15 år föreslås få en ny preskriptionstid om 25 år. För vissa brott där preskriptionstiden i dag är tio år föreslås en ny preskriptionstid om 
  
 180 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 15 år, se avsnitt 7.4.3. För de allvarligaste brotten mot barn innebär förslagen att preskriptionstiderna blir mycket långa, även utan en särreglering av dessa brott. 
  
 Om exempelvis en synnerligen grov misshandel begås mot ett barn som vid gärningstillfället är tio år, kommer brottet att preskri- beras först när personen är 35 år. Räknas preskriptionstiden i stället från det att barnet fyller 18 år eller skulle ha fyllt 18 år, blir preskrip- tionstiden ännu längre. Det skulle då dröja åtta år innan preskrip- tionstiden började löpa och därefter 25 år innan brottet preskribera- des. Det har då gått 33 år sedan brottet begicks. Målsäganden är då 43 år. Är barnet ännu yngre skulle det dröja ännu längre innan brot- tet preskriberades med detta sätt att beräkna preskriptionstiden. Vid sådana långa preskriptionstider skulle det i vissa fall vara svårt att hitta en ännu levande gärningsperson. 
  
 Med våra förslag om att förlänga tiderna för åtalspreskription för de allvarligaste brotten, får behovet av att ändra preskriptionsbe- stämmelserna för allvarliga brott mot barn anses minska. Även be- hovet av att ändra utgångspunkten för beräkningen av preskriptions- tiden får anses minska för dessa brott. Även utan att särreglera brot- ten i preskriptionshänseende kommer lagföring möjliggöras under lång tid efter det att barnet har uppnått myndighetsålder och i en omfattning som också motsvarar brottens svårighetsgrad. 
  
 För de brott mot barn där preskriptionstiden redan räknas från det att barnet fyller eller skulle ha fyllt 18 år enligt 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, är preskriptionstiderna i dag långa och kom- mer i flera fall att förlängas ytterligare med våra förslag. Exempelvis kommer grovt sexuellt övergrepp mot barn med våra förslag att pre- skriberas då målsäganden är 33 år och grovt koppleri mot en person som inte fyllt 18 år att preskriberas då målsäganden är 43 år. Det in- går emellertid inte i vårt uppdrag att överväga några förändringar gäl- lande dessa brott. 
  
 10.3.3Statistik gällande preskriberade brott mot barn 
  
 Från Åklagarmyndigheten har statistik inhämtats avseende antalet inkomna brottsmisstankar under perioden  
 2010–2020 
  gällande dels de brott vi enligt utredningsdirektiven ska överväga ändrade pre- skriptionsregler för, dels vissa andra brott mot barn. Statistik har 
  
 181 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 också inhämtats om antalet brottsmisstankar som, under den aktu- Campos tidsperioden, avslutats på grund av att förundersökningen lagts ned till följd av preskription. Kontakt har också tagits med Brotts- förebyggande rådet, som uppgett att myndigheten inte har statistik gällande preskriberade brott mot barn. 
  
 Beslut att lägga ner en förundersökning eller inte väcka åtal till följd av preskription behöver inte avse en brottsmisstanke som in- kom det aktuella året eftersom ett nedläggningsbeslut kan avse en brottsmisstanke som inkommit tidigare år. Att jämföra antalet brotts- misstankar som avslutats till följd av preskription under en period, med antalet inkomna brottsmisstankar under samma period, ger dock ändå en indikation på hur stor andel av det totala antalet brotts- misstankar som avslutas på grund av att brottet preskriberats. 
  
 Statistiken från Åklagarmyndigheten innehåller inte uppgifter om ärenden gällande allvarliga brott mot barn som Polismyndigheten lagt ner till följd av preskription. Uppgifter i denna del har därför inhämtats från Polismyndigheten. I majoriteten av de fall som rör all- varliga brott mot barn är dock en åklagare förundersökningsledare. 
  
 Brottskoder används av de myndigheter inom rättsväsendet som registrerar brott. Koden är kopplad till brottet, men säger ofta också något om omständigheterna vid brottet, exempelvis kön och ålder på den utsatta samt även plats för brottet. Olika brottskoder har in- förts vid olika tillfällen för vissa av de aktuella brotten, vilket till viss del kan påverka utfallet. Ett ökat inflöde av brottsmisstankar ett år kan således bero på att det nyligen införts en brottskod som gör att det möjligt att urskilja om målsäganden är ett barn. Statistiken nedan baseras endast på brottskoder av vilka framgår att brottet riktats mot ett barn. I vissa fall används samma brottskod för olika grader av ett brott; det går alltså inte alltid att utläsa om ett brott är av normalgra- den eller grovt. 
  
 Statistiken visar inte om en brottsmisstanke hade kunnat leda till åtal, om brottet inte var preskriberat. Statistiken visar inte heller hur många barn det rör sig om. Flera brottsmisstankar kan exempelvis avse samma barn. Inte heller ger statistiken någon ledning om hur stort mörkertalet är, dvs. hur många brott som inte anmäls. Det kan finnas ytterligare felkällor. Viss försiktighet bör därför iakttas be- träffande utfallet och vilka slutsatser som kan dras från resultatet. Trots detta får den tillgängliga statistiken ändå anses ge en indikation 
  
 182 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 på hur många misstänkta brott mot barn som preskriberas. Det går därför inte att bortse från den. 
  
 Tabell 10.1 Brottsmisstankar avseende brott mot barn där förundersökningen lagts ned av Åklagarmyndigheten till följd av preskription under perioden  
 2010–2020 
  
 År 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Grov misshandel 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 Människohandel 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Människoexploatering 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Norman frihetsberövande 
  
 1 
  
 2 
  
 Norman tvång 
  
 0 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 Grov fridskränkning 
  
 19 
  
 25 
  
 28 
  
 26 
  
 26 
  
 18 
  
 23 
  
 20 
  
 16 
  
 13 
  
 12 
  
 Rån 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Källa: Åklagarmyndigheten februari 2021. 
  
 Tabell 10.2 Inkomna brottsmisstankar till Åklagarmyndigheten gällande brott mot barn under perioden  
 2010–2020 
  
 År 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Grov misshandel 
  
 442 
  
 391 
  
 483 
  
 409 
  
 367 
  
 437 
  
 516 
  
 703 
  
 540 
  
 562 
  
 753 
  
 Människohandel 
  
 25 
  
 30 
  
 16 
  
 6 
  
 5 
  
 11 
  
 20 
  
 21 
  
 26 
  
 16 
  
 17 
  
 Människo- 
  
 exploatering 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 Norman frihets- 
  
 berövande 
  
 166 
  
 359 
  
 Norman tvång 
  
 0 
  
 246 
  
 273 
  
 262 
  
 Grov frids- 
  
 kränkning 
  
 1 108 
  
 1 619 
  
 1 670 
  
 1 447 
  
 1 559 
  
 1 444 
  
 1 519 
  
 1 579 
  
 1 504 
  
 1 378 
  
 1 332 
  
 Rån 
  
 889 
  
 763 
  
 866 
  
 575 
  
 674 
  
 599 
  
 681 
  
 824 
  
 1377 
  
 1775 
  
 1719 
  
 Källa: Åklagarmyndigheten mars 2021. 
  
 183 
  
 Preskription av brott mot barnSOU 2021:90 
  
 Tabell 10.3 Brott mot barn där ärendet lagt ned av Polismyndigheten till följd av preskription under perioden  
 2010–2020 
  
 År 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Grov misshandel 
  
 3 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 2 
  
 3 
  
 Människohandel 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 Människoexploatering 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Norman frihetsberövande 
  
 0 
  
 1 
  
 Norman tvång 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 Grov fridskränkning 
  
 5 
  
 8 
  
 14 
  
 14 
  
 22 
  
 5 
  
 6 
  
 8 
  
 9 
  
 5 
  
 8 
  
 Rån 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Källa: Polismyndigheten mars 2021. 
  
 Kommentar till statistiken 
  
 Brottstypen grov misshandel innefattar både grov misshandel och synnerligen grov misshandel. För brottstyperna människohandel, människoexploatering, olaga tvång och rån går det inte att urskilja om brotten är av normalgraden eller grova. Detta har samband med de brottskoder som används för dessa brott, se ovan. Brottskoderna för olaga tvång och olaga frihetsberövande för barn införde 2017 re- spektive 2019. Dessförinnan gick det inte av brottskoden att utläsa om målsäganden var över eller under 18 år. Brottet människoexploa- tering införde i lagstiftningen 2018. 
  
 Statistiken påvisar inte behov av att ändra den nuvarande lagstiftningen 
  
 Statistiken visar både låga antal och låg andel nedlagda förundersök- ningar på grund av preskription. Denna bild bekräftas av företrädare för Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten. Sett enbart utifrån statistiken som presenterats förefaller behovet av att avskaffa pre- skriptionstiden eller förlänga preskriptionstiden för de aktuella brotten mot barn vara begränsat. Detta utesluter dock inte att det finns fall där preskription av brott utgör ett verkligt problem på så sätt att brottet troligen hade kunnat bevisas, om brottet inte hade varit föremål för preskription. För det enskilda brottsoffret kan det vara en stor rättsförlust att förövaren inte kan straffas enbart av det skälet att en längre tid har gått. Det kan därför inte uteslutas att det finns ett behov av att avskaffa preskriptionen eller förlänga pre- 
  
 184 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 skriptionstiden för vissa allvarliga brott mot barn, även om sådana brott sällan preskriberas. 
  
 10.3.4Ska preskriptionstiden förlängas bör den räknas från det att brottsoffret fyller 18 år 
  
 För vissa brott mot barn räknas preskriptionstiden från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år och således inte från den dagen brottet begicks, se 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken och avsnitt 10.1.2. I de fall där det kan bli aktuellt att överväga en annan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brot- tet, bör denna bestämmelse tillämpas. Det är enligt utredningens uppfattning inte lämpligt att ytterligare särreglera preskription av brott mot barn utöver de bestämmelser som finns i dag. Det främjar inte ett enkelt och förutsägbart system. Det är således inte aktuellt att föreskriva en annan ålder än 18 år som utgångspunkt för pre- skriptionstidens beräkning, som det exempelvis finns i vissa andra länder, se avsnitt 4. I propositionen En ny sexualbrottslagstiftning redogörs för varför lagstiftaren valt att beräkna preskriptionstiden från det att barnet fyller eller skulle ha fyllt 18 år.6 
  
 Att särreglera alla brott mot barn i preskriptionshänseende eller alla brott mot barn över ett visst angivet straffmaximum, skulle för- modligen leda till ett mer enhetligt system som också är lättare att tillämpa. Detta skulle emellertid innebära att de grundläggande prin- ciper som bär upp preskriptionsinstitutet, frångås helt. Det har vi- dare inte framkommit att det finns ett behov av att särreglera samt- liga brott mot barn. Dessutom skulle en sådan särreglering kunna anses påkallad även för andra skyddsvärda grupper i samhället, som äldre personer och personer med funktionsvariationer. 
  
 6Prop. 2004/05:45 s. 121 f. 
  
 185 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 10.4Grov och synnerligen grov misshandel, människohandel som inte är mindre grov, grov människoexploatering och grovt rån 
  
 10.4.1Tidigare behandling av frågan 
  
 I promemorian Vissa frågor om barnpornografibrottet och om av- skaffad preskription för allvarliga brott mot barn (Ds 2018:23) före- slogs att grov misshandel, synnerligen grov misshandel, människo- rov som inte är mindre grovt, människohandel som inte är mindre grov, grov människoexploatering och grovt rån, skulle undantas från preskription om brottet begåtts mot en person som inte fyllt 18 år. Utredaren fann att det visserligen inte fanns tillräckliga skäl för att undanta de angivna brotten från preskription, men lämnade i enlig- het med utredningsuppdraget författningsförslag i denna del.7 
  
 I lagrådsremissen som följde promemorian föreslogs att preskrip- tionen skulle avskaffas för de angivna brotten. Det konstaterades att det var fråga om brott som riktar sig mot den personliga sfären, är starkt integritetskränkande och även har en sträng straffskala. Sta- tistiken visade visserligen att preskription inte utgjorde något stort problem avseende de aktuella brottstyperna, men varje fall som inte kunde lagföras på grund av att preskription inträtt ansågs framstå som stötande. Ett avskaffande av preskription ansågs vidare kunna bidra till att öka möjligheterna att lagföra de aktuella brotten. Det ansågs också handla om brottslighet som inte sällan upptäcks först sedan en viss tid förflutit efter gärningen. Sammantaget ansågs till- räckligt starka skäl föreligga för att undanta de aktuella brotten från preskription.8 
  
 Lagrådet avstyrkte dock förslaget i denna del och uttalade att un- derlaget inte gav stöd för att det fanns behov av att slopa preskrip- tionstiden eller förlänga preskriptionstiden för dessa brott. I den efterföljande propositionen lämnades därför inte förslag om att av- skaffa preskriptionen för de aktuella brotten när de riktas mot en person som inte fyllt 18 år. Det uttalades emellertid att frågan om att avskaffa preskription för andra brott än de som omfattades av proposition, bl.a. våldtäkt mot barn, lämpligen borde övervägas vidare 
  
 7Ds 2018:23 s. 207 och  
 217–220. 
  
 8Lagrådsremiss, Barnpornografibrottet och preskription av brott mot barn, s. 39 f. Se https://www.regeringen.se/rattsligadokument/lagradsremiss/2019/10/barnpornografibrottet  
 -och-preskription-av-brott-mot-barn/ 
  
 [2021-02-24]. 
  
 186 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 inom ramen för vår utredning.9 Riksdagen biföll propositionen i april 2020.10 
  
 10.4.2Preskriptionsbestämmelserna för grov misshandel, synnerligen grov misshandel och grovt rån mot barn bör inte ändras 
  
 Vår bedömning: Det finns inte skäl att undanta grov misshandel, synnerligen grov misshandel och grovt rån mot en person som inte har fyllt 18 år från preskription. Det finns heller inte skäl att föreskriva att preskriptionstiden för dessa brott ska räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. 
  
 Gärningsbeskrivningar för brotten 
  
 För misshandel döms den som tillfogar en annan person kropps- skada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i van- makt eller något annat sådant tillstånd. Är brottet att anse som grovt döms för grov misshandel till fängelse i lägst ett år och sex månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsperso- nen har tillfogat en svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller an- nars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Är brottet att anse som synnerligen grovt, döms för synnerligen grov misshandel till fäng- else i lägst fem och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om kroppsskadan är bestå- ende eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gär- ningspersonen har visat synnerlig hänsynslöshet (se 3 kap. 5 och 6 §§ brottsbalken). Exempel på det sistnämnda är om grovt våld an- vänts mot ett barn. 
  
 För rån döms bl.a. den som stjäl genom våld å person, dvs. genom misshandel eller betvingande, eller genom hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara. Om våldet har varit livsfar- ligt, om gärningspersonen har tillfogat svår kroppsskada eller allvar- lig sjukdom eller annars har visat synnerlig råhet eller på ett hänsyns- löst sätt har utnyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning, 
  
 9Prop. 2019/20:69 s. 39 f. 
  
 10Bet. 2019/20:JuU22, rskr. 2019/20:197. 
  
 187 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 eller om gärningen har varit av särskilt farlig art, kan brottet bedömas som grovt rån. Straffet är fängelse i lägst fem och högst tio år, se 8 kap. 5 och 6 §§ brottsbalken. 
  
 Rån räknas i och för sig till tillgreppsbrotten, men vi anser att ett grovt rån mot ett barn, till följd av våldskriterierna och straffskalan, ur ett preskriptionsperspektiv bör anses lika klandervärt som en syn- nerligen grov misshandel mot ett barn. Dessa brott bör därför be- handlas på samma sätt i preskriptionshänseende. 
  
 Det finns skäl att behålla den nuvarande regleringen 
  
 Grov misshandel, synnerligen grov misshandel och grovt rån är brott som innebär allvarliga angrepp mot den personliga sfären, är starkt integritetskränkande och kan ge fysiska skador likväl som psykiska besvär lång tid efter brottet. Att utsätta ett barn för det våld som kvalificerar en gärning som en grov eller synnerligen grov miss- handel eller ett grovt rån, måste betraktas som särskilt klandervärt. Om reglerna om preskription hindrar möjligheten till effektiv lag- föring av dessa brott innebär det inte endast en rättsförlust för brotts- offret utan kan också uppfattas som stötande av allmänheten. 
  
 För synnerligen grov misshandel och grovt rån föreskrivs fäng- else i lägst fem år och i högst tio år, för grov misshandel föreskrivs fängelse i lägst ett år och sex månader och högst sex år. Straffska- lorna visar hur allvarligt lagstiftaren valt att se på dessa brott. För grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn är straffskalan densamma som för synnerligen grov misshandel och grovt rån. Eftersom straff- skalan för ett brott återspeglar brottets allvar får dessa brott ur ett preskriptionsperspektiv anses som lika svåra. Grov våldtäkt som be- gås mot en person som inte fyllt 18 år och grov våldtäkt mot barn är undantagna från preskription enligt 35 kap. 2 § första stycket 2 och 3 brottsbalken. Sett enbart till straffskalorna talar detta för att även synnerligen grov misshandel och grovt rån mot barn bör undantas från preskription. Flera av de brott som enligt 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken har en annan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brottet, har inte heller lika stränga straffskalor som de nu aktuella brotten. Med hänsyn till den restrik- tivitet som bör råda när det gäller att undanta brott från preskription eller att förlänga preskriptionstiden, anser vi dock inte att enbart det 
  
 188 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 faktum att det rör sig om allvarliga brott med stränga straffskalor, kan avgöra om preskriptionsbestämmelserna för dessa brott bör ändras. Det måste också finnas andra starka skäl för detta. 
  
 Av den statistik som tagits fram från Åklagarmyndigheten fram- går att under perioden  
 2010–2020 
  beslutade åklagare att till följd av preskription lägga ner nio brottsmisstankar gällande grov miss- handel eller synnerligen grov misshandel mot en person under 18 år. Inte i något fall under denna period har en förundersökning gällande rån eller grovt rån mot en person under 18 år lagts ner till följd av preskription. Av statistik från Polismyndigheten framgår att 12 ären- den gällande grov misshandel eller synnerligen grov misshandel mot en person under 18 år lagts ned till följ av preskription under den aktuella perioden och att inga fall av rån eller grovt rån lagts ned till följd av preskription. Under samma period inkom cirka 5 500 brotts- misstankar om grov eller synnerligen grov misshandel och cirka 10 500 brottsmisstankar om rån eller grovt rån till Åklagarmyndig- heten. Även om viss försiktighet bör iakttagas vid en jämförelse mellan antalet inkomma brottsmisstankar och antalet brottsmiss- tankar där förundersökningen lagts ned, se avsnitt 10.3.3, förefaller den nuvarande preskriptionsregleringen inte hindra lagföring av de aktuella brotten i någon betydande utsträckning. Samma slutsats kom Lagrådet till i oktober 2019 när förslag om att avskaffa pre- skription för grov misshandel, synnerligen grov misshandel och grovt rån mot barn senast behandlades. Lagrådet fann inte heller att det fanns ett behov av att förlänga preskriptionstiden för dessa brott. Även om det kan finnas felkällor i tillgänglig statistik, ger den ändå en indikation på hur stort problemet med nedlagda förundersök- ningar är gällande dessa brott. Företrädare för Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten har också bekräftat bilden av att det är få för- undersökningar som läggs ner. Det praktiska behovet av att ändra bestämmelserna gällande preskription, förefaller därför vara litet. 
  
 När preskriptionen avskaffades för vissa allvarliga sexualbrott mot barn i maj 2020 visade tillgänglig statistik att det praktiska behovet av att undanta de aktuella brotten från preskription var begränsat. Till- gänglig statistik visade dock att ett antal misstankar rörande våld- täktsbrott mot barn varje år lades ner på grund av preskription. Det kunde därför inte uteslutas att det fanns ett visst behov av att avskaffa preskriptionen eller förlänga preskriptionstiden för sådana brott. Totalt rörde det sig om 70 preskriberade misstankar om våldtäkts- 
  
 189 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 brott där brottsoffret var under 18 år, vilket i genomsnitt var 14 fall per år under den aktuella tidperioden  
 2013–2017.11 
  Det är betydligt fler fall än de brott som nu är aktuella. Även med beaktande av detta finns det ändock skäl att undersöka om det finns andra omständig- heter än straffskalan och praktiska behov, som talar för att dessa brott ska omfattas av ändrade preskriptionsregler. 
  
 När de särskilda preskriptionsbestämmelserna för sexualbrott mot barn och könsstympning av barn infördes motiverades dessa bl.a. med att det kan ta lång tid innan barnet vågar eller kan berätta om brottet, vilket ofta beror på att barnet står i en beroendeställning till den som utfört eller sanktionerat brottet. Som ytterligare skäl för att särreglera dessa brott i preskriptionshänseende angavs att de ska- dor brotten ger i många fall inte är synliga eller upptäcks först sedan en viss tid förflutit efter gärningen. Det är därför ofta svårt för en utomstående att upptäcka sexualbrott mot barn. 
  
 Vad gäller de allvarliga formerna av misshandel mot barn kan det, precis som vid sexualbrotten, vara så att den som utsatt barnet för gärningen är en till barnet närstående person. Denna problematik förefaller som regel inte förekomma vid grovt rån, där gärningsper- sonen oftast är en för barnet okänd person. Dessa brott anmäls där- för i de flesta fall kort tid efter gärningen. Till skillnad från sexual- brotten finns det gällande de allvarligaste formerna av misshandel emellertid större möjligheter för en utomstående att uppmärksamma brottet i anslutning till att det begås, även om brottet begås av en närstående till barnet. Detta då allvarliga fall av våld mot barn ofta resulterar i fysiskt påvisbara skador, som exempelvis sårskador och blåmärken. I de fall skadorna kräver vård finns möjlighet att vård- personal uppmärksammar situationen. En ytterligare skillnad mellan dessa brott och sexualbrotten är att de oftast utreds i anslutning till själva gärningen, då det finns en dokumenterad skadebild. Sexual- brotten mot barn anmäls inte sällan långt efter själva gärningen, då det inte finns några skador att dokumentera och då bevisning av annat slag inte finns eller är begränsad. De argument som ovan angivits för att särreglera sexualbrott mot barn gör sig således inte lika starkt gällande beträffande de nu aktuella brotten. 
  
 Med våra förslag förlängs tiden för åtalspreskription för synner- ligen grov misshandel och grovt rån till 25 år och för grov miss- handel till 15 år, vilket får betraktas som en lång tid. Om exempelvis 
  
 11Ds 2018:23 s.186. 
  
 190 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 en synnerligen grov misshandel begås mot ett barn som är tio år vid gärningstillfället innebär det att brottet är föremål för åtalspreskrip- tion när personen är 35 år. Genom att förlänga tiden för åtalspre- skription på detta sätt finns möjlighet till lagföring av dessa brott under en lång tidsperiod efter det att offret uppnått myndighetsål- dern, även om brottet begås mot ett yngre barn. Detta får anses minska behovet av att särreglera dessa brott i preskriptionshänseende. 
  
 Mot bakgrund av vad som framkommit ovan kan inte preskrip- tionsreglerna anses hindra en effektiv lagföring av de aktuella brot- ten. Med våra förslag förlängs preskriptionstiden för brotten, vilket ytterligare ökar möjligheten att lagföra dessa brott även sedan en lång tid förflutit. Vi finner därför inte skäl att undanta grov miss- handel, synnerligen grov misshandel och grovt rån mot barn från preskription eller att föreskriva en annan utgångspunkt för pre- skriptionstidens beräkning för dessa brott. 
  
 10.4.3Preskriptionsbestämmelserna för människohandel 
  
 som inte är mindre grov och grov människoexploatering bör inte heller ändras 
  
 Vår bedömning: Det finns inte skäl att undanta människohandel som inte är mindre grov och grov människoexploatering mot en person som inte fyllt 18 år från preskription. Det finns inte heller skäl att föreskriva att preskriptionstiden för dessa brott ska räk- nas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. 
  
 Beskrivning av brotten 
  
 Den som genom 
  
 –olaga tvång, 
  
 –vilseledande, 
  
 –utnyttjande av någons utsatta belägenhet som allvarligt begränsar personens alternativ, eller 
  
 –annat sådant otillbörligt medel om det allvarligt begränsar perso- nens alternativ, 
  
 191 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 rekryterar, transporterar, överför, inhyser eller tar emot en person i syfte att han eller hon ska exploateras för sexuella ändamål, avlägs- nande av organ, krigstjänst, tvångsarbete eller annan verksamhet i en situation som innebär nödläge för den utsatte, döms för människo- handel till fängelse i lägst två och högst tio år, se 4 kap. 1 a § första stycket brottsbalken. Brottet är subsidiärt till människorov, vilket betyder att möjligheten att döma gärningen som människohandel i första ska hand undersökas. 
  
 Om offret för brottet är en person som inte har fyllt 18 år krävs inte att gärningspersonen har genomfört handeln med användande av något otillbörligt medel, se andra stycket. Ansvar för människo- handel kan således följa även om inte olaga tvång, vilseledande, ut- nyttjande av någons utsatta belägenhet eller något annat sådant otill- börligt medel har använts. För straffansvar krävs trots detta alltid någon form av påverkan från gärningspersonens sida. 
  
 Subsidiärt till både människorov och människohandel är männi- skoexploatering. För människoexploatering döms den som genom olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av någons beroendeställ- ning, skyddslöshet eller svåra situation, exploaterar en person i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor eller tiggeri, se 4 kap. 1 b § första stycket brottsbalken. Precis som vid människo- handel krävs det inte att gärningspersonen har använt något otillbör- ligt medel vid exploatering av en person som inte har fyllt 18 år, se andra stycket. För grov människoexploatering är straffet fängelse i lägst två och högst tio år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen avsett en verksamhet som be- drivits i större omfattning, medfört betydande vinning eller inne- burit ett särskilt hänsynslöst utnyttjande av annan. En exploatering av ett barn torde i högre grad än när det gäller vuxna kunna bedömas som särskilt hänsynslöst.12 
  
 Då både människohandel och människoexploatering är subsidiära till människorov och dessutom har samma straffskala, bör de behand- las tillsammans i preskriptionshändseende. 
  
 12Bäcklund m.fl., Brottsbalken, kommentaren till 4 kap. 1 a § och 1 b §. 
  
 192 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 Preskriptionsbestämmelserna för människohandel som inte är mindre grov och grov människoexploatering bör behållas 
  
 Människohandel och människoexploatering utgör ett hänsynslöst och cyniskt utnyttjande av andra människor och en allvarlig kränk- ning av den enskilda individens människovärde och rätt att få be- stämma över sitt liv och sin kropp. Brotten är typiskt sett interna- tionella och gränsöverskridande.13 De barn som utsätts är i huvudsak utländska barn som tas till Sverige för att utnyttjas för sexuella ända- mål, tiggeri eller kriminalitet.14 Företrädare för de brottsbekämpande myndigheterna har uppgett att dessa brott i de flesta fall upptäckts när myndigheter gör riktade insatser mot denna typ av brottslighet. 
  
 Straffskalan för människohandel som inte är mindre grov och grov människoexploatering är fängelse i lägst två och högst tio år. Vid en jämförelse av straffskalorna för dessa brott och straffskalan för våldtäkt av normalgraden, ett brott som undantagits från pre- skription om det begåtts mot en person som inte har fyllt 18 år, är straffskalan för dessa brott något strängare. Enbart det faktum att brottet utgör ett allvarligt brott anser vi dock inte kan läggas till grund för att ändra preskriptionsbestämmelserna utan även andra starka skäl krävs. 
  
 Av den statistik som tagits fram av Åklagarmyndigheten framgår att inga fall av människohandel mot barn har preskriberats under perio- den  
 2010–2020. 
  Av tillgänglig statistik från Polismyndigheten fram- går att ett fall av människohandel lagts ner till följd av preskription under den aktuella perioden. Detta talar till viss del emot att pre- skription hindrar en effektiv lagföring av dessa brott. Av tillgänglig statistik framgår inte heller att några förundersökningar gällande människoexploatering har lagts ner under den aktuella perioden, vilket beror på att detta brott infördes i lagstiftningen 2018. Det är således för tidigt att uttala sig om att preskription hindrar lagföring av detta brott. Lagrådet avstyrkte, som tidigare framgått, i oktober 2019 ett förslag om att undanta människohandel som inte är mindre grov från preskription då inget behov påvisats av att särreglera detta brott. Lagrådet fann av samma anledning inte heller att det fanns ett behov av att förlänga preskriptionstiden för detta brott. Lagrådet kom till samma slutsats gällande grov människoexploatering. Före- 
  
 13Se Williams m.fl., Brottsbalken, kommentaren till 4 kap. 1 a § och prop. 2017/18:123 s. 13. 
  
 14Jämställdhetsmyndigheten, Misstänkta fall för människohandel i Sverige 2019. 
  
 193 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 trädare för Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har bekräf- tat den bild statistiken ger. Detta talar emot att ändra preskriptions- bestämmelserna för de aktuella brotten. 
  
 Med våra förslag kommer vidare tiden för åtalspreskription för både människohandel som inte är mindre grov och grov människo- exploatering att förlängas till 25 år. Denna förändring möjliggör lag- föring av brotten under lång tid efter det att barnet har uppnått myn- dighetsåldern. 
  
 I avsnitt 4 framgår att vissa andra nordiska länder valt att ha en annan utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden för män- niskohandel mot barn. I Danmark räknas preskriptionsfristen från det att målsäganden fyller 21 år, i isländsk rätt räknas preskriptions- tiden från det att målsäganden fyllt 18 år och i finsk rätt preskriberas åtalsrätten för människohandel mot ett barn tidigast då målsäganden fyllt 28 år. Frågan är då om även Sverige bör föreskriva en annan ut- gångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden för människo- handel och människoexploatering mot barn? 
  
 Som framgår ovan föreslår vi att preskriptionstiden för männi- skohandel som inte är mindre grov och grov människoexploatering förlängs till 25 år. Även utan en annan utgångspunkt för beräk- ningen av preskriptionstiden än dagen för brottet, kommer det att dröja långt in i vuxen ålder innan ett sådant brott mot ett barn blir föremål för preskription. Företrädare för Åklagarmyndigheten och Polismyndigheten ser det som ytterst ovanligt att en person efter så lång tid skulle anmäla denna typ av brott. I dansk och isländsk rätt är vidare tiderna för preskription kortare, vilket innebär att dessa brott trots en annan utgångspunkt för beräkningen av preskriptions- tiden, inte alltid kommer att preskriberas senare än de hade gjorts om de hade begåtts i Sverige. I sammanhanget bör också framhållas att människohandel och människoexploatering båda är subsidiära till människorov, vilket innebär att det i första hand ska dömas för detta brott om rekvisiten är uppfyllda. Människorov är med våra förslag undantaget från preskription, se avsnitt 7.2.1. Vi finner således inte av denna anledning skäl att särbehandla dessa brott i preskriptions- hänseende. 
  
 Mot bakgrund av vad som anförs ovan kan de nuvarande pre- skriptionsreglerna inte anses hindra en effektiv lagföring av männi- skohandel. Det finns inte heller underlag för att reglerna om pre- skription kommer att försvåra möjligheten till lagföring av grov 
  
 194 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 människoexploatering av barn. Det är dessutom ytterst osäkert om en förändring av preskriptionsreglerna skulle leda till fler fällande domar. Det är i stället andra omständigheter som gör att dessa brott är svåra att utreda och lagföra. Med vårt förslag om att förlänga tiden för åtalspreskriptions till 25 år, kommer möjligheten till lagföring av dessa brott också att kunna ske under en tillräckligt lång tid efter det att offret uppnått myndighetsåldern. Vi finner således inte behov av att ändra preskriptionsreglerna för dessa brott. 
  
 10.5Andra allvarliga brott mot barn 
  
 Enligt våra direktiv ska vi överväga om det finns andra allvarliga brott mot barn, än de ovan nämnda, som ska undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brottet. Våra överväganden i denna del ska avse sådana allvarliga brott mot barn som riktar sig mot den personliga sfären, är starkt integritetskränkande och för vilka bristande möjlighet till lag- föring på grund av preskription framstår som stötande. Vi anser att vid bedömningen av om brottet är så allvarligt att det bör undantas från preskription eller omfattas av en förlängd preskriptionstid måste även straffskalan för brottet beaktas. 
  
 Straffskalan för ett brott ska stå i proportion till brottets allvar på så sätt att ett svårare brott bestraffas strängare än mindre allvarliga brott. Att rangordna brott efter hur klandervärda de är enbart utifrån straffskalan, kan ibland vara svårt. Detta eftersom olika brott har en straffskala som delvis överlappar varandra. Vissa brott kan också ha en vidare straffskala än andra, på så sätt att minimistraffet är lägre och maximistraffet är högre. Straffskalorna för olika grader av ett brott överlappar som huvudregel varandra, vilket också gör att det kan vara svårt att jämföra två olika brott. Ett brotts minimistraff får emellertid anses sätta en lägsta gräns för hur allvarligt ett brott ska anses vara. Det framstår därför som rimligt att utgå från minimistraf- fet för brottet vid bedömningen av hur allvarligt brottet är. Enligt vår bedömning kan ett minimistraff på ett år eller mer tjäna som en riktlinje för att det ska övervägas om brottet ska omfattas av ändrade regler för preskription. Oaktat detta kan det finnas andra brott, som har ett något lägre minimistraff, men som innebär ett angrepp mot den personliga sfären, är integritetskränkande och därför bör be- 
  
 195 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 handlas i detta sammanhang. Brott med böter i straffskalan kan så- ledes inte anses så allvarliga att de bör omfattas av ändrade bestäm- melser för preskription. 
  
 De brottstyper som uppfyller ovan nämnda kriterier är främst vissa brott mot liv och hälsa i 3 kapitlet brottsbalken, vissa brott mot frihet och frid i 4 kapitlet brottsbalken och vissa sexualbrott i 6 kapitlet brottsbalken. Nedan följer en genomgång av dessa. Vid våra överväganden i denna del ska vi enligt utredningsdirektiven ha som utgångspunkt att brott som huvudregel ska preskriberas en viss tid efter att det har begåtts och att det därför endast kan komma i fråga att undanta brott från preskription när det finns starka sakliga skäl för detta. 
  
 10.5.1Brott mot liv och hälsa 
  
 Vår bedömning: Preskriptionsbestämmelserna för vållande till annans död och vållande till kroppsskada mot en person som inte fyllt 18 år, bör inte ändras. Detsamma bör gälla barnadråp. 
  
 Vad gäller brotten i 3 kapitlet brottsbalken är de allvarligaste brot- ten, mord och dråp, undantagna från preskription. Vad gäller grov misshandel och synnerligen grov misshandel, har dessa behandlats ovan, se avsnitt 10.4. 
  
 Brottet barnadråp är ett brott som riktas mot barn och innebär ett uppsåtligt dödande, se 3 kap. 3 § brottsbalken. Brottet behandla- des i förarbetena till den lagändring som innebar att mord och dråp undantogs från preskription. Lagstiftaren fann då inte skäl att ändra preskriptionsbestämmelserna för barnadråp. Som skäl anfördes att det rör sig om mycket speciella omständigheter, vilket gör att brot- tet har en mildare straffskala än både mord och dråp.15 Vi finner inte skäl att göra en annan bedömning. Brottet bör därför även fortsätt- ningsvis preskriberas enligt huvudregeln. 
  
 Brotten vållande till annans död (3 kap. 7 § brottsbalken) och vål- lande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 8 § brottsbalken) riktar sig mot någons person och skadeverkningarna för brottsoffret är de- samma som för uppsåtliga brott. Emellertid är ett oaktsamt brott 
  
 15Prop. 2009/10:50 s. 19. 
  
 196 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 som regel mindre klandervärt än ett uppsåtligt, vilket avspeglas i straffskalan. För grovt vållande till annans död föreskrivs fängelse i lägst ett år och högst sex år. Vållande till kroppsskada eller sjukdom har i sin grova form en betydligt lägre straffskala, nämligen fängelse i högst fyra år. Det framstår som alltför långtgående att även undanta dessa oaktsamma brott från preskription, även om oaktsamheten är så klandervärd att den är brottslig. Vid vissa sexualbrott som begås genom oaktsamhet föreskrivs att preskriptionstiden ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. De skäl som an- förts för att förlänga preskriptionstiden för dessa brott, bl.a. att de oftast inte ger några synliga skador och är svåra att upptäcka för ut- omstående (se avsnitt 10.1.3), gör sig inte gällande för de nu aktuella brotten. Det har inte heller i övrigt framkommit skäl för att före- skriva en annan utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden för dessa brott. Dessa brott bör därför även fortsättningsvis preskri- beras enligt huvudregeln. Övriga brott i 3 kapitlet brottsbalken kan inte anses som så allvarliga att ändrade preskriptionsbestämmelser bör övervägas. 
  
 10.5.2Om brott mot frid och frihet 
  
 Vår bedömning: Preskriptionsbestämmelserna för olaga frihets- berövande och grovt olaga tvång mot en person som inte fyllt 18 år, bör inte ändras. Detsamma bör gälla barnäktenskapsbrottet och barnfridsbrottet. 
  
 Bland de brott i 4 kapitlet brottsbalken som ännu inte har behandlats bör olaga frihetsberövande (2 §), barnfridsbrott (3 §), grovt olaga tvång (4 §), grov fridskränkning (4 a § första stycket) och barnäkten- skapsbrott (4 c § tredje stycket), tas upp. Dessa brott riktar sig mot den personliga sfären och är integritetskränkande. 
  
 Norman frihetsberövande 
  
 För olaga frihetsberövande döms den som för bort eller spärrar in någon eller på annat sätt berövar honom eller henne friheten, se 4 kap. 2 § brottsbalken. Brottet är subsidiärt till både människorov 
  
 197 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 och människohandel, vilket innebär att det i första hand ska dömas till ansvar för dessa brott. Straffet är fängelse i lägst ett år och högst tio år. Brottet riktar sig mot den personliga sfären och har en vid straffskala. Det bör därför övervägas att särreglera detta brott i pre- skriptionshänseende om det riktas mot barn. 
  
 Av tillgänglig statistik från Åklagarmyndigheten framgår att tre brottsmisstankar gällande olaga frihetsberövande mot barn under perioden  
 2010–2020 
  har lagts ner till följd av preskription. Ett ärende har lagts ned hos Polismyndigheten. Brottskoden för detta brott mot barn infördes dock först 2019. Tidigare var brottskoden den- samma för vuxna och barn för detta brott. Viss försiktighet bör där- för iakttagas vid tolkningen av resultatet. Statistiken ger emellertid en viss antydan om att behovet av att ändra preskriptionsreglerna för detta brott är litet. Detta bekräftas av företrädare för Polismyndig- heten och Åklagarmyndigheten. Preskriptionstiden för detta brott föreslås vidare höjas till 25 år, vilket också får anses minska behovet av ändrade bestämmelser. Även om brottet begås mot ett yngre barn kommer det att dröja en lång tid efter det att barnet nått myndig- hetsålder innan brottet preskriberas. Vi finner således inte skäl att i nuläget undanta detta brott från preskription eller föreslå en annan utgångspunkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brottet. 
  
 Barnfridsbrott 
  
 Den 1 juli 2021 infördes ett nytt brott i 4 kapitlet brottsbalken, barn- fridsbrott, se 3 §. Straffansvaret omfattar att utsätta ett barn för att bevittna vissa utpekade brott i 3, 4, 6 och 12 kapitlen brottsbalken. De brottsliga gärningar som det är straffbart att utsätta ett barn för att bevittna är bl.a. mord, dråp, misshandel, människorov, olaga fri- hetsberövande, olaga tvång, våldtäkt, sexuellt övergrepp och skade- görelse. En förutsättning för straffansvar är att barnet är närstående eller tidigare närstående till gärningspersonen och den som utsätts för det bevittnade brottet. Med bevittna avses att barnet ska ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås och att denna är styrkt på det sätt som det krävs i brottmål i allmänhet. Det finns således ett mycket nära samband mellan grundbrottet och bevittnandebrottet. Det uttalas därför i förarbetena att utgångspunkten ska vara att de två brotten prövas i samma rättegång. Straffet är fängelse i högst två 
  
 198 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 år. Om brottet är ringa är straffet böter eller fängelse i högst sex månader. För grovt barnfridsbrott är straffet fängelse i minst nio månader och högst fyra år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen varit av mycket allvarlig art eller om gärningspersonen visat särskild hänsynslöshet. Barnfrids- brottet kan ingå i brottet grov fridskränkning. 
  
 Preskriptionstiden för barnfridsbrott är fem år, vid ringa brott, två år. För grovt barnfridsbrott är preskriptionstiden tio år. För de brott som det är straffbart att utsätta ett barn för att bevittna, sträcker sig preskriptionstiden från två år till 25 år. Mord och dråp är undantagna från preskription, vilket vi även föreslår att människo- rov ska vara (se avsnitt 7.2.1). I förarbetena uttalas gällande pre- skription av barnfridsbrottet följande. 
  
 Imånga fall kan preskriptionstiden för grundbrottet och barnfridsbrot- tet förväntas sammanfalla. Men beroende på omständigheterna kan alltså preskriptionstiden för barnfridsbrottet vara kortare eller längre än preskriptionstiden för grundbrottet. Det skulle förvisso, som utred- ningen är inne på, kunna anses problematiskt med en ordning där någon kan dömas för barnfridsbrott med anledning av ett bevittnande av ett grundbrott som är preskriberat. Till skillnad mot bl.a. fridskränknings- brotten i 4 kap. 4 a § brottsbalken så handlar det dock inte här om samma målsägande och, som framgår i avsnitt 4.3, krävs det inte heller för en fällande dom för barnfridsbrott att gärningspersonen döms för grundbrottet så länge det kan anses styrkt. Syftet med införandet av barnfridsbrottet är dessutom att förstärka det straffrättsliga skyddet för barn som bevittnar brott och att tillgodose intresset av att barns utsatt- het ska kunna uppmärksammas. Det finns därför, enligt regeringen, inget skäl att frångå huvudregeln att barnfridsbrottets straffskala ska avgöra vilken preskriptionstid som ska gälla, även om utrymmet för att styrka ett preskriberat brott i praktiken måste anses tämligen begränsat.16 
  
 Barnfridsbrottet infördes nyligen, vilket av naturliga skäl gör att inget sådant brott ännu hunnit preskriberas. Det finns därför ingen tillgänglig statistik för hur ofta detta brott preskriberas. 
  
 Straffskalan för barnfridsbrott och grovt barnfridsbrott är fäng- else i högst två respektive fyra år. Brottet är integritetskränkande, men vi anser inte att det i preskriptionshänseende kan kvalificeras som ett så allvarligt brott att det bör undantas från preskription. Frå- gan blir då om det finns skäl att förlänga preskriptionstiden för detta brott genom att föreskriva att preskriptionstiden ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. 
  
 16Prop. 2020/21:170 s. 32. 
  
 199 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 En förutsättning för straffansvar för barnfridsbrott är att det brott som barnet har bevittnat är styrkt på det sätt som krävs i brott- mål i allmänhet. Det finns således ett mycket nära samband mellan grundbrottet och bevittnandebrottet. Utgångspunkten är därför att de två brotten prövas i samma rättegång. I förarbetena uttalas att det torde vara mycket ovanligt att ett behov av att dela upp prövningen i två rättegångar uppstår, särskilt mot bakgrund av att barnfridsbrot- tet också omfattas av ett skyndsamhetskrav, se 2 a § förundersök- ningskungörelsen (1947:948). Det uttalas vidare i förarbetena att det inte framstår som sannolikt att det faktum att det funnits ett barn närvarande inte uppmärksammas under utredningen av grundbrot- tet.17 Även detta anser vi tala emot att förlänga preskriptionstiden för barnfridsbrottet. Sammantaget ser vi i nuläget inte skäl att ändra preskriptionsbestämmelserna för detta brott. 
  
 Norman tvång 
  
 Den som genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon att göra, tåla eller underlåta något döms för olaga tvång, se 4 kap. 4 § brottsbalken. Om brottet är grovt döms för grovt olaga tvång till fängelse i lägst nio månader och högst sex år. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det bl.a. särskilt beaktas om gärningen har innefattat våld av allvarligt slag eller annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Även detta brott riktas mot den personliga sfären och får anses innebära en kränkning av den personliga integriteten. Brottets straffskala talar emellertid emot att det i preskriptionshänseende bör anses som så allvarligt att det bör övervägas att ändra bestämmelserna om preskription. Tillgänglig statistik, som inte gör skillnad på brott av normalgraden och grovt brott, visar vidare att mycket få brottsmisstankar gällande olaga tvång mot barn där förundersökningar har lagts ner till följd av pre- skription under den aktuella tidsperioden. Detta kan ha samband med att brottskoden för detta brott mot barn infördes först 2017. Tillgänglig statistik ger dock en viss antydan om att reglerna om pre- skription inte hindrar lagföring av detta brott i någon större ut- sträckning. Preskriptionstiden för det grova brottet föreslås vidare 
  
 17Prop. 2020/21:170 s. 27 f. 
  
 200 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 förlängas till 15 år. Särskilda skäl att särreglera detta brott i preskrip- tionshänseende när det riktas mot barn, föreligger därför inte. 
  
 Barnäktenskapsbrottet 
  
 Den 1 juli 2020 infördes barnäktenskapsbrottet, som innebär att det är straffbart att förmå eller tillåta en person under 18 år att ingå ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse, se 4 kap. 4 c § tredje stycket brottsbalken. Till skillnad från brottet äktenskaps- tvång krävs inte att gärningspersonen har använt något olaga tvång eller utnyttjat ett barns utsatta belägenhet. Det är i stället tillräckligt att gärningspersonen förmår ett barn att gifta sig dvs. använder på- tryckningar för att få barnet att göra det. Även den som tillåter ett barn att gifta sig kan dömas för barnäktenskapsbrott. Straffet är fängelse i högst fyra år. Av naturliga skäl har inget barnäktenskaps- brott ännu hunnit preskriberas. Vid en jämförelse av straffskalorna för de brott som i dag undantagits från preskription, med straffska- lan för barnäktenskapsbrott kan konstateras att de förstnämnda brotten har en betydligt strängare straffskala. Barnäktenskapsbrot- tet kan därför inte i preskriptionshänseende kvalificeras som ett så allvarligt brott att det bör undantas från preskription. Det kan emel- lertid antas att detta brott ofta begås av en till barnet närstående per- son eller en person som barnet står i beroendeställning till, vilket kan minska barnets möjligheter att anmäla brottet. Vissa andra nordiska länder har också en förlängd preskriptionstid för tvångsäktenskap om det begåtts mot en person som inte fyllt 18 år, se avsnitt 4. Detta kan tala för att ändra utgångspunkten för beräkningen av preskrip- tionstiden för brottet. Brottet torde dock inte vara lika svårt att upp- täcka som t.ex. ett sexuellt övergrepp, eftersom äktenskapet många gånger kan förväntas manifesteras utåt. Skälen för att förlänga pre- skriptionstiden för detta brott kan inte anses vara lika starka som för sexualbrotten. Preskriptionstiden för ett brott står vidare i relation till straffskalan för brottet. För barnäktenskap är straffskalan fyra år. Tiden för åtalspreskription för brottet är därmed tio år, vilket får anses vara en relativt lång tid. Eftersom brottet oftast torde begås mot barn i tonåren, får en ändrad utgångspunkt för preskriptionstid- ens beräkning som utgår från den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt 18 år, mindre inverkan på preskriptionstiden. Brottet är vidare 
  
 201 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 subsidiärt till människohandel, vars preskriptionstid vi föreslår ska förlängas till 25 år. I enlighet med allmänna regler om konkurrens kommer vidare de allvarligare fallen av tvång till äktenskap inte att bedömas som barnäktenskapsbrott utan som grovt olaga tvång, vars preskriptionstid föreslås förlängas till 15 år. Sammantaget finner vi det inte påkallat att särreglera detta brott i preskriptionshänseende. 
  
 10.5.3Särskilt om grov fridskränkning mot barn 
  
 Vår bedömning: Preskriptionsbestämmelserna för grov frids- kränkning mot en person som inte fyllt 18 år, bör inte ändras. 
  
 Grov fridskränkning består av flera enskilda brott 
  
 Enligt 4 kap. 4 a § brottsbalken ska den som begår brottsliga gär- ningar enligt 3, 4, 6 eller 12 kapitlen brottsbalken eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person, dömas om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse i lägst nio månader och högst sex år. För- slag finns om att höja minimistraffet för grov fridskränkning, men också grov kvinnofridskränkning, till ett år.18 
  
 Straffbestämmelsen förutsätter att det är fråga om flera gärningar där var och en av dessa gärningar i sig utgör ett brott, vilket gärnings- personen kan dömas för. Grov fridskränkning är således inte ett perdurerande brott, dvs. en enda gärning som i sig omfattar flera del- gärningar som tillsammans ska bedömas som ett enda brott. Efter- som grov fridskränkning består av i sig enskilda, självständiga gär- ningar som sammantaget kan utgöra ett fridskränkningsbrott, löper preskriptionstider för vart och ett av de enskilda brotten. 
  
 Några av de vanligaste brottstyperna som kan ingå i en grov fridskränkning är ringa misshandel som har en straffskala om böter eller fängelse i högst sex månader, olaga hot av normalgraden och ofredande, som båda har en straffskala om böter eller fängelse i högst ett år, samt olaga tvång och misshandel, som vid brott av normalgra- 
  
 18Prop. 2020/21:217. 
  
 202 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 den har en straffskala om fängelse i högst två år.19 Även grövre brott som exempelvis grov misshandel eller våldtäkt ingår i de brott som kan utgöra en grov fridskränkning. Med stöd av allmänna straffrätts- liga konkurrensregler döms emellertid särskilt för dessa brott i fall där även dessa förekommer dvs. domstolen låter dem alltså inte ingå i ett fridskränkningsbrott. 
  
 Avsikten med införandet av fridskränkningsbrotten var att det i straffrättsligt hänseende skulle ses allvarligare på brottsliga gärningar som utgjorde led i en sådan systematisk kränkning av en närstående person än om gärningarna hade bedömts var för sig. Flera av de brott som kan ingå i en grov fridskränkning, som exempelvis ringa miss- handel och olaga tvång av normalgraden, har således en straffskala som innebär att tiden för åtalspreskriptionstid är två eller fem år. Om det av olika anledningar förflutit viss tid innan brotten anmäls kan det innebära att mindre allvarliga gärningar bortfaller till följd av preskription. I vissa fall är de kvarvarande gärningarna tillräckligt många och tillräckligt kvalificerade för att tillsammans bedömas som grov fridskränkning. I andra fall, medför det faktum att en eller flera gärningar preskriberats att förutsättningarna för att bedöma de re- sterande gärningarna som en grov fridskränkning inte föreligger. De gärningar som kvarstår får då dömas över var för sig. 
  
 I avsnitt 7.3.1 har vi behandlat fridskränkningsbrotten och inte funnit skäl att ändra preskriptionsregleringen för dessa. Ställnings- tagandena i den delen avser vuxna målsäganden. I detta sammanhang finns det därför skäl att överväga om bestämmelserna om preskrip- tion för grov fridskränkning mot barn bör ändras. 
  
 Ett integritetskränkande brott som riktas mot den personliga sfären 
  
 Grov fridskränkning mot barn är ett allvarligt brott som riktar sig mot den personliga sfären och är starkt integritetskränkande. Att ut- sättas för det upprepade våld eller de kränkningar som en grov fridskränkning innebär, kan leda till både fysiska skador och psy- kiska besvär för barnet under lång tid. Att växa upp i en miljö där denna typ av övergrepp förekommer är skadligt för ett barn. 
  
 Vid grov fridskränkning är gärningspersonen alltid en närstående eller tidigare närstående person till barnet, exempelvis en förälder. 
  
 19SOU 2020:57 s. 223 f. 
  
 203 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 Detta kan göra att barnet inte vågar eller har möjlighet att berätta om händelserna förrän barnet har nått en viss ålder. Barnet kan vi- dare känna lojalitet med gärningspersonen, vilket också kan minska viljan att polisanmäla gärningarna. Ett barn som under en längre per- iod utsatts för systematiska kränkningar kan också känna maktlös- het över sin situation och självkänslan kan vara så skadad att barnet inte vill eller orkar berätta för någon om kränkningarna och över- greppen. I vissa fall kanske barnet inte ens förstår att det har utsatts för brottsliga handlingar, då det våld och kränkningar barnet utsätts för har normaliserats. Vidare kan det vara svårt för en utomstående att upptäcka vissa av de brott som kan ingå i en grov fridskränkning, då gärningarna inte genererar några synliga skador och då brotten begås inom hemmet. De rättspolitiska argumenten för preskription, med innebörden att straffanspråket uttunnas med tiden och att en gärningsperson som varit laglydig under en längre tid bör vara fredad mot ingripande, gör sig vidare inte lika starkt gällande för en person som vid upprepade tillfällen utsatt ett närstående barn för kränkningar. 
  
 Grov fridskränkning mot barn är det brott, bland de brott mot barn som vi undersökt, där flest brottsmisstankar och ärenden lagts ner till följd av preskription, se tabell 10.1 och 10.3 i avsnitt 10.3.3. Mot denna bakgrund finns det därför skäl att överväga förändrade preskriptionsrättliga bestämmelser för grov fridskränkning mot barn. 
  
 Grov fridskränkning mot barn bör inte undantas från preskription 
  
 Grov fridskränkning är förvisso ett integritetskränkande brott som består av flera upprepade gärningar mot ett barn. Det kan dock inte likställas med de brott som i dag är undantagna från preskription, som mord och våldtäkt mot barn. Med hänsyn till detta och med beaktande av den restriktivitet som råder vid avsteg från huvudre- geln att brott preskriberas efter viss tid, anser vi att grov fridskränk- ning mot barn inte bör undantas från preskription. Frågan blir i stäl- let om det finns skäl för att förlänga preskriptionstiden för detta brott när det riktas mot barn. 
  
 Av tillgänglig statistik från Åklagarmyndigheten framgår att under perioden  
 2010–2020 
  inkom cirka 16 100 brottsmisstankar gällande grov fridskränkning mot barn och 226 stycken brottsmisstankar lades ned till följd av preskription. Det inkom således cirka 1 000 till 
  
 204 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 1 500 brottsmisstankar per år gällande grov fridskränkning mot barn. Från 2011 till 2014 lades cirka 25 stycken brottsmisstankar per år ned gällande grov fridskränkning mot barn till följd av preskrip- tion. Från 2016 sjunker antalet nedlagda brottsmisstankar från 23 stycken till 12 stycken 2020. En tendens innebärande att färre brottsmisstankar läggs ner till följd av preskription kan skönjas. Även av tillgängliga uppgifter från Polismyndigheten gällande ären- den som läggs ned till följd av preskription, kan utläsas att antalet nedlagda ärenden har sjunkit från 22 stycken 2014 till mellan 5 och 9 de senaste åren. Eftersom den aktuella tidsperioden är relativt kort bör dock viss försiktighet iakttas och alltför långtgående slutsatser inte dras av denna utveckling. 
  
 Även om antalet brottsmisstankar gällande grov fridskränkning mot barn som har lagts ned till följd av preskription är något högre än för övriga brott vi granskat, så har endast 1,4 procent av de in- komna brottsmisstankarna gällande detta brott under den aktuella tidsperioden lagts ned till följd av preskription hos Åklagarmyndig- heten. Tillgänglig statistik visar således att behovet av att ändra pre- skriptionsreglerna för att dessa hindrar en effektiv lagföring av det aktuella brottet mot barn, är litet. Företrädare för Polismyndigheten och Åklagarmyndigheten har bekräftat denna bild. Statistiken visar dock att ett antal brottsmisstankar gällande detta brott varje år läggs ned på grund av preskription. Eftersom det rör sig om integritets- kränkande brott mot barn där gärningspersonen är en närstående eller tidigare närstående person till barnet, vilket kan påverka barnets vilja och möjlighet att anmäla brotten när de begås, kan det emeller- tid finns skäl att ytterligare överväga en förlängd preskriptionstid för detta brott. 
  
 Preskriptionstiden för grov fridskränkning mot barn bör inte heller förlängas 
  
 Ett sätt att förlänga preskriptionstiden är genom att föreskriva att utgångspunkten vid beräkningen av preskriptionstidens längd ska vara straffmaximum för fridskränkningsbrotten och inte straffmaxi- mum för de enskilda brotten som konstruerar fridskränkningsbrot- ten. Som framgår av avsnitt 7.3.1 anser vi att en sådan ändring inte är lämplig eftersom det skulle innebära att man var tvungen att kringgå preskriptionsbestämmelserna genom att låta preskriberade brott 
  
 205 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 återuppstå. I propositionen Förstärkt straffrättsligt skydd vid grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning (prop. 2012/13:108) är slutsatsen densamma. Vi anser att den lagtekniska utformningen av det grova fridskränkningsbrottet gör det svårt att föreslå en annan ordning än en där de enskilda brott som ingår i fridskränkningsbrot- tet preskriberas var för sig. I vårt uppdrag ingår dock inte att föreslå några ändringar vad gäller den lagtekniska utformningen av frids- kränkningsbrotten. I ovan nämnd proposition ansågs vidare att den lagtekniska utformningen av fridskränkningsbrotten inte heller borde ändras, dvs. fridskränkningsbrotten skulle även fortsättnings- vis utgöras av enskilda brottsliga gärningar som ska bedömas i ett sammanhang om de utgör led i en upprepad kränkning och gärning- arna varit ägnade att allvarligt skada offrets självkänsla. 
  
 Det kan hävdas att skälen för att kringgå preskriptionsbestäm- melserna genom att låta preskriberade brott återuppstå väger lätt i förhållande till att en person som är eller ha varit närstående till ett barn vid upprepade tillfällen utsätter ett barn för de kränkningar som en grov fridskränkning innebär. Som framgår ovan anser vi att brot- tets lagtekniska konstruktion gör det svårt att föreslå någon annan ordning än den nuvarande dvs. att varje enskilt brott som kan ingå i fridskränkningsbrottet preskriberas för sig; hela lagkonstruktionen bygger på enskilda gärningar som kan styrkas var för sig. Finns inte dessa, finns inte heller brottet grov fridskränkning. Vi anser det vi- dare inte lämpligt att ha skilda utgångspunkter för preskriptionstid- ens beräkning på så sätt att preskriptionstiden för grov fridskränk- ning mot vuxna räknas för de enskilda brotten som ingår i detta brott, medan grov fridskränkning mot barn räknas utifrån straff- maximum för brottet. 
  
 En lösning kan vara att förlänga tiden för åtalspreskription för de brott som kan ingå i en grov fridskränkning, vilket vi har föreslagit för vissa brott (se avsnitt 7.4). Som framgår i avsnitt 7.3 har vi inte ansett att det finns skäl att förlänga tiden för åtalspreskription för de brott som i dag preskriberas efter två respektive fem år. Att justera dessa preskriptionstider endast för att på så sätt förlängda preskrip- tionstiderna för de brott som kan ingå i en grov fridskränkning, an- ser vi inte vara en lämplig lösning. Som framgår av avsnitt 7.3 finns det flera skäl till att åtalspreskriptionen om två respektive fem år ska behållas och det kan inte anses som en godtagbar ordning att ett en- skilt brott styr utformningen av preskriptionsreglerna i dessa delar. 
  
 206 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 Ett annat sätt att förlänga preskriptionstiden för grov fridskränk- ning mot barn är att föreskriva att preskriptionstiden för de enskilda gärningar som kan ingå i en grov fridskränkning, ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Om exempelvis en grov fridskränkning begås mot ett barn som är tio år och som består i att en närstående till barnet ofredat och misshandlat barnet under en period, skulle preskriptionstiden med en sådan ordning räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Preskrip- tionstiden är fortfarande densamma för de aktuella brotten, men ut- gångspunkten för preskriptionstidens beräkning är en annan. De aktuella brotten preskriberas då två respektive fem år efter det att målsäganden har fyllt eller skulle ha fyllt 18 år. På så sätt minskas risken att gärningar till följd av ett lägre straffmaximum bortfaller på grund av preskription i de fall barnet av olika skäl inte anmäler gärningarna förrän viss tid förflutit. En sådan ordning skulle emeller- tid innebära en särreglering avseende samtliga enskilda brottstyper, exempelvis misshandel, olaga hot och ofredande, som kan ingå i ett fridskränkningsbrott. 
  
 Det som främst talar emot en sådan ordning är att samma brott i preskriptionshänseende skulle behandlas olika beroende på vilket sammanhang brottet begicks i. Detta skulle betyda att ett ofredande eller misshandel mot ett tioårigt barn, skulle fortsätta att ha en pre- skriptionstid om två respektive fem år, men inte om ofredandet eller misshandel ingår i en grov fridskränkning mot ett annat tioårigt barn. Dessa brott skulle i stället preskriberas två respektive fem år efter det att det barnet fyllt eller skulle ha fyllt 18 år. Det kan hävdas att en sådan ordning redan godtagits eftersom enskilda gärningar be- döms olika beroende på om de ingår i en grov fridskränkning eller inte. Vi anser dock att när det gäller preskription är en sådan ordning främmande. Samma brott mot barn skulle därmed behandlas olika i preskriptionshänseende. För de brott som i dag har en annan ut- gångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken görs inte en sådan skillnad. En sådan ordning skulle alltså kunna leda till svårförklarliga skillnader jämfört med motsvarande brottslighet mot barn som inte kvalificeras som grov fridskränkning. 
  
 Vidare finns det en påtaglig risk att en sådan ordning kan skapa tillämpningsproblem. För att kunna döma för en grov fridskränk- ning krävs att det finns ett tidssamband mellan de olika brottsliga 
  
 207 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 gärningarna. En alltför lång tidsrymd mellan de enskilda kränkning- arna kan medföra att rekvisitet “gärningarna varit ett led i en uppre- pad kränkning av personens integritet och varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla” inte uppfylls. Om preskriptionstiden för de brott som kan konstruera en grov fridskränkning förlängs på så sätt att de räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, finns en risk att det blir mycket svårt att avgöra vilka brott som har ett sådant tidsmässigt samband som gör att de ska ingå i den grova fridskränkningen. 
  
 Även om preskriptionstiden för de enskilda brott som kan ingå i ett fridskränkningsbrott förlängs till det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, kommer de enskilda gärningarna att preskriberas var för sig. Även med en förlängd preskriptionstid kan resultatet bli att ansvar för fridskränkningsbrottet inte kan dömas ut eftersom de gär- ningar som konstruerar brottet redan kan vara preskriberade. Exempel- vis om målsäganden anmäler brott med en preskriptionstid om två år när han eller hon är 22 år, kommer brottet ändå vara preskriberat trots den förlängda preskriptionstiden eftersom brottet preskriberas två år efter det att målsäganden fyllt eller skulle fyllt 18 år. Dessutom kan det förutses att det kan komma att vara svårt att sedan en lång tid förflutit utreda och föra bevisning om de brott som kan ingå i en grov fridskränkning, särskilt om stödbevisning saknas. Detta risk- erar att ge brottsoffret en felaktig uppfattning om att dessa brott kan lagföras långt tid efter att det begåtts. En förlängd preskriptionstid är således inte en garanti för att fler fall av grov fridskränkning mot barn kommer att leda till åtal och fällande dom. Sammantaget anser 
  
 viinte att preskriptionstiden för de enskilda gärningar som kan ingå 
  
 ien grov fridskränkning ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. 
  
 I oktober 2020 överlämnade Hedersbrottsutredningen betänkan- det Ett särskilt hedersbrott (SOU 2020:57). Utredningen föreslår att det, med reglerna om fridskränkningsbrotten som förebild, in- förs ett nytt särskilt hedersbrott i 4 kapitlet brottsbalken. Gällande preskription bedömer Hedersbrottsutredningen att de allmänna reg- lerna om preskription bör gälla för brottet, men hänvisar också i denna fråga till vår utredning. Förslaget bereds inom Regeringskans- liet. Vi noterar att samma frågor som redogjorts för ovan kan komma att aktualiseras gällande det föreslagna hedersbrottet. Detta efter- som även detta brott förutsätter att det är fråga om flera gärningar 
  
 208 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 och att var och en av dessa gärningar i sig utgör ett brott, vilket gärningspersonen kan dömas för. 
  
 Om en förlängning av preskriptionstiden anses påkallad 
  
 Som framgår ovan anser vi inte att preskriptionstiden för grov fridskränkning mot barn bör ändras. För det fall en annan bedöm- ning görs och det anses att grov fridskränkning mot barn bör sär- regleras i preskriptionshänseende, är vår uppfattning att det är mest ändamålsenligt att förlänga preskriptionstiden för de enskilda gär- ningar som kan ingå en grov fridskränkning, på så sätt att preskrip- tionstiden för dessa beräknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Lagteknisk kan en sådan ordning åstadkommas genom ett tillägg i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken med föl- jande innehåll: 
  
 –brott enligt 3, 4, 6 eller 12 kapitlen brottsbalken eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud, om de ingår i en grov frids- kränkning enligt 4 kap. 4 a § första stycket brottsbalken. 
  
 Vad gällande det föreslagna hedersbrottet kan vidare en motsvarande lösning övervägas, om skäl anses föreligga att frångå de allmänna reg- lerna om preskription där vart och ett av de brott som kan ingå i hedersbrottet preskriberas var för sig. Precis som vid grov fridskränk- ning mot barn skulle preskriptionstiden för de enskilda brotten då räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. 
  
 10.5.4Sexualbrotten, barnpornografibrottet och könsstympningsbrotten 
  
 Vår bedömning: Preskriptionsbestämmelserna för sexualbrott mot barn, barnpornografibrottet och könsstympning av barn, bör inte ändras ytterligare. 
  
 209 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 Sexualbrotten 
  
 I dag är våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn undantagna från preskription. Detsamma gäller våldtäkt och grov våldtäkt som begås mot en person som inte har fyllt 18 år. Begås brotten av en person som inte fyllt 21 år gäller dock bestämmelserna om preskrip- tion i 35 kapitlet brottsbalken, se 35 kap. 2 § andra stycket. Som tidigare har framgått föreslås åldersgränsen för denna bestämmelse ändras, se avsnitt 3.5. I dessa fall omfattas emellertid de aktuella brotten av den förlängda preskriptionstiden i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken, vilket innebär att preskriptionstiden ska räk- nas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Enligt 35 kap. 4 § andra stycket gäller vidare en förlängd preskriptionstid för försök till våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn liksom försök till våldtäkt och grov våldtäkt mot en person som inte har fyllt 18 år. Detsamma gäller för sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling och försök till sådana brott. 
  
 För en våldtäkt som bedöms som mindre grov, oaktsam våldtäkt, sexuellt övergrepp, grovt sexuellt övergrepp, oaktsamt sexuellt över- grepp, koppleri och grovt koppleri, är preskriptionstiden förlängd om brottet begås mot en person som inte har fyllt 18 år. Försök till ovan nämnda brott, i de fall brotten är straffbelagda på försökssta- diet, har också en förlängd preskriptionstid. Sexuellt ofredande, där något olika regler gäller om målsäganden är över eller under 15 år, har en förlängd preskriptionstid om det utförs mot någon som är under 18 år. 
  
 De brott i 6 kapitlet brottsbalken som inte är undantagna från preskription eller omfattas av en annan utgångspunkt för beräk- ningen av preskriptionstiden, är samlag med avkomling (7 § första stycket), samlag med syskon (7 § andra stycket), kontakt för att träffa ett barn i sexuellt syfte (10 a §) och köp av sexuell tjänst (11 §). Sistnämnda brott avser köp av sexuella tjänster av personer över 18 år. Bestämmelsen är därför inte aktuell i detta sammanhang. Det- samma gäller samlag med avkomling, vilket bl.a. avser barn och barn- barn över 18 år till gärningspersonen. Har barnet inte fyllt 18 år kan exempelvis våldtäkt mot barn aktualiseras. 
  
 210 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 Brottet samlag med syskon kan i princip endast aktualiseras när båda syskonen är 15 år fyllda och straffansvaret kan utkrävas av båda syskonen. Bestämmelsen är subsidiär till bl.a. våldtäkt och våldtäkt mot barn, vilket betyder att den endast ska tillämpas om inte ansvar för dessa brott kan komma i fråga. Brottet kan inte sägas vara ett brott mot barn på samma sätt som de övriga sexualbrotten är. Det bör därför även fortsättningsvis preskriberas enligt huvudregeln. 
  
 Brottet kontakt för att träffa barn i sexuellt syfte tar sikte på kon- takter med barn som syftar till att möjliggöra sexuella övergrepp. Straffskalan är böter eller fängelse i två år. Sett till straffskalan för brottet, kan det inte anses vara ett så allvarligt att det bör undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden. Att brott med motsvarande straffskala har en förlängd preskriptionstid, exempelvis utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling, följer av internationella förpliktelser Sverige är bunden av.20 
  
 Barnpornografibrottet 
  
 Barnpornografibrottet, som regleras i 16 kap. 10 a § brottsbalken, straffbelägger i stort sett all befattning med material som innehåller barn i pornografisk bild. Med barn avses en person vars pubertetsut- veckling inte är fullbordad eller som är under 18 år. Är pubertetsut- vecklingen fullbordad, ska ansvar för gärningar, som inte avser skild- ring, dömas ut bara om det av bilden och omständigheterna kring den framgår att den avbildade personen är under 18 år, se tredje stycket. För att någon ska dömas för barnpornografibrott krävs inte att barnen på bilderna är identifierade. 
  
 För barnpornografibrott av normalgraden och grova barnporno- grafibrott som består i skildring av barn i pornografiskbild, är ut- gångspunkten för preskriptionstidens beräkning den dag då måls- äganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Detsamma gäller försök till sådana brott. Är den som avbildats en inte fullt pubertetsutvecklad person, men som vid avbildningstillfället hade fyllt 18 år, ska pre- skriptionstiden dock räknas från den dag brottet begicks. 
  
 När det gäller övriga brottsformer räknas preskriptionstiden en- ligt huvudregeln, dvs. från dagen brottet begicks. En ny preskrip- 
  
 20Se prop. 2012/13:194 s.  
 39–42. 
  
 211 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 SOU 2021:90 
  
 tionstid börjar löpa varje gång gärningspersonen sprider, överlåter eller tar liknande befattning med bilderna. Ett innehavsbrott pågår så länge som personen i fråga inte har gjort sig av med bilderna. För bilder som är gamla, kan själva skildringsbrottet ha preskriberats, men det kan vara möjligt att döma för andra former av brottet, exempelvis för innehav av samma bild.21 
  
 I förarbetena till lagändringen där skildringsfallen särreglerades i preskriptionshänseende, anförs bl.a. att straffbestämmelsen om barn- pornografibrott innefattar gärningsformer med sinsemellan stora skill- nader i fråga om såväl karaktär som straffvärde. Skildring av barn i pornografisk bild ansågs inta en särställning, då den gärningsformen ofta rymmer ett starkt inslag av utnyttjande och är själva förut- sättningen för all senare befattning med bilden. Gärningen fick i det avseendet anses jämförbar med sexualbrott riktade mot barn. En sär- behandling i preskriptionshänseende ansågs därför påkallad för denna gärningsform av barnpornografibrottet. En sådan lösning ansågs vidare träffa de fall av barnpornografibrott där skyddet av det enskilda barnet är det starkast framträdande intresset. På så sätt skulle de gär- ningar som typiskt sett har ett högre straffvärde fångas in. Särskilt mot den senare bakgrunden ansågs det inte heller som problematiskt att en sådan lösning innebar skilda utgångspunkter för beräkning av preskriptionstid för olika former av ett och samma brott. Detta ansågs som en naturlig följd av att straffbestämmelsen om barnpornografi- brott innefattar gärningsformer med sinsemellan stora skillnader i fråga om såväl karaktär som straffvärde.22 
  
 Vi delar bedömningen att det endast är gällande skildringsfallen det finns ett behov av en särreglering. Med våra förslag kommer vi- dare tiden för åtalspreskription för grovt barnpornografibrott att förlängas till 15 år. Vi finner därför inte skäl att föreslå några ytter- ligare förändringar gällande detta brott. 
  
 21Ds 2018:23 s. 211. 
  
 22Prop. 2009/10:70 s. 31 f. 
  
 212 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av brott mot barn 
  
 Könsstympning mot barn 
  
 I dag är brott mot 2 § första och tredje stycket lagen (1982:316) om förbud mot könsstympning av kvinnor undantagna från preskrip- tion om brottet begås mot en person som inte fyllt 18 år, se 35 kap. 2 § första stycket 4. Begås brotten av en person som inte fyllt 21 år gäller dock bestämmelserna om preskription i 35 kapitlet brottsbal- Boone, se 35 kap. 2 § andra stycket. Som tidigare har framgått föreslås att åldersgränsen för denna bestämmelse ändras, se avsnitt 3.5. I 35 kap. 4 § andra stycket 4 brottsbalken föreskrivs att en förlängd preskriptionstid gäller för alla brott mot 2 § lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor om brottet begåtts mot en person som inte fyllt 18 år dvs. preskriptionstiden ska räknas från den dag måls- äganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Även vid försök till sådant brott gäller en förläng preskriptionstid. Skäl för att ytterligare ändra preskriptionsreglerna för detta brott föreligger därmed inte. 
  
 213 
  
 11 Preskription av påföljder 
  
 I detta avsnitt behandlar vi preskription av påföljder, s.k. påföljds- preskription eller verkställighetspreskription. Bestämmelser om detta finns i 35 kap.  
 7–11 
  §§ brottsbalken. Enligt vårt uppdrag ska vi överväga och föreslå de ändringar som behövs i reglerna om påföljds- preskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intres- set av att påföljder verkställs. Vi ska särskilt överväga rimligheten i en ordning som innebär att även mycket långa tidsbestämda straff och fängelsestraff på livstid kan preskriberas liksom att fängelse- straff vars verkställighet avbrutits med anledning av att den intagne avvikit kan preskriberas med utgångspunkt i den återstående straff- tiden. I vårt uppdrag ingår även att vid behov föreslå förändringar i bötesverkställighetslagen (1979:189). Enligt de tilläggsdirektiv som lämnats ska utredningen utöver vad som framgår av de ursprungliga direktiven, särskilt överväga om reglerna om preskription av ut- dömda fängelsestraff ska avskaffas oberoende av strafflängd och, oavsett ställningstagande i sak, lämna förslag om det. Övervägan- dena och förslagen ska även omfatta fängelsestraff vars verkställighet avbrutits och de fall då böter har förvandlats till fängelse. 
  
 Vi inleder framställning med bestämmelserna om preskription av fängelsestraff och fortsätter därefter med preskription i de fall böter förvandlats till fängelse. Sist i avsnittet behandlas preskription av sluten ungdomsvård och ungdomstjänst. 
  
 215 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 11.1Fängelsestraff 
  
 11.1.1Preskription av fängelsestraff 
  
 I 35 kap. 8 § brottsbalken finns en bestämmelse om att ett fängelse- straff preskriberas om straffet inte börjar verkställas inom en viss tid sedan domen fått laga kraft. Preskriptionstiderna bestäms utifrån det utdömda fängelsestraffets längd och är 
  
 1.fem år, om fängelse i högst ett år dömts ut, 
  
 2.tio år, om fängelse i mer än ett år men inte över fyra år dömts ut, 
  
 3.femton år, om fängelse i mer än fyra år men inte över åtta år dömts ut, 
  
 4.tjugo år, om fängelse i mer än åtta år dömts ut, och 
  
 5.trettio år, om fängelse på livstid dömts ut. 
  
 År 1926 infördes bestämmelsen om påföljdspreskription vid alla straffarbets- och fängelsestraff. I strafflagen fanns ursprungligen endast bestämmelser om sådan preskription när någon dömts till straff som inte var svårare än straffarbete i två år.1 När brottsbalken infördes överfördes i huvudsak de tidigare bestämmelserna till balken med vissa justeringar föranledda av att straffarbete utmönstrades som särskild påföljd.2 I början av  
 1970-talet 
  ändrades tidsgränserna för vilka fängelsestraff som skulle omfattas av de tre första preskrip- tionstiderna. Detta i syfte att uppnå enhetliga nordiska regler på om- rådet.3 Bestämmelsen om preskription av fängelsestraff i 35 kap. 8 § brottsbalken fick därmed sin nuvarande utformning. 
  
 11.1.2Statistik gällande antal preskriberade fängelsestraff 
  
 Statistik har inhämtats från Kriminalvården gällande preskription av fängelsestraff under perioden  
 2010–2020. 
  Uppgift om strafftidens längd för de fängelsestraff som preskriberats finns endast från och med 2013 och framåt. För  
 2010–2012 
  anges därför endast uppgifter om det totala antalet fängelsestraff som preskriberats. Det är vidare 
  
 1NJA II 1926 s. 20 och SOU 1925:28 s. 52. 
  
 2Prop. 1962:10 s. C 423. 
  
 3Prop. 1971:114 s. 72. 
  
 216 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 inte möjligt att urskilja de straff som preskriberats efter att verk- ställigheten har avbrutits enligt 35 kap. 9 § brottsbalken. Det har vidare inte varit möjligt att få fram det totala antalet fängelsestraff som skulle verkställas under den aktuella perioden. 
  
 Av statistiken kan utläsas att de fängelsestraff som i huvudsak är föremål för preskription är de fängelsestraff som har en strafftid om högst ett år. Bland dessa är det vanligast att fängelsestraff om högst två månader preskriberas. Fängelsestraff där huvudbrottet är ratt- fylleri eller grovt rattfylleri preskriberas i flest fall. 
  
 Tabell 11.1 Antalet preskriberade fängelsestraff uppdelat på strafftid  
 2010–2020 
  
 Strafftid 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Totalt 
  
 Högst 2 mån. 
  
 61 
  
 74 
  
 77 
  
 61 
  
 70 
  
 70 
  
 67 
  
 68 
  
 548 
  
 Över 2 mån., 
  
 men inte 6 mån. 
  
 7 
  
 20 
  
 15 
  
 22 
  
 26 
  
 13 
  
 14 
  
 21 
  
 138 
  
 Över 6 mån., 
  
 men inte 1 år 
  
 10 
  
 13 
  
 12 
  
 8 
  
 4 
  
 11 
  
 7 
  
 7 
  
 72 
  
 Över 1 år, 
  
 men inte 2 år 
  
 4 
  
 2 
  
 3 
  
 2 
  
 4 
  
 1 
  
 0 
  
 4 
  
 20 
  
 Över 2 år, 
  
 men inte 4 år 
  
 5 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 5 
  
 2 
  
 22 
  
 Över 4 år, 
  
 men inte 10 år 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 4 
  
 Över 10 år 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 Okänt 
  
 12 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 3 
  
 3 
  
 2 
  
 2 
  
 34 
  
 Totalt per år 
  
 67 
  
 86 
  
 79 
  
 99 
  
 115 
  
 116 
  
 100 
  
 109 
  
 101 
  
 95 
  
 104 
  
 1 071 
  
 Källa: Kriminalvården juni 2021. 
  
 Tabell 11.2 Antalet preskriberade fängelsestraff uppdelat på huvudbrott  
 2013–2020 
  
 Huvudbrott 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Totalt 
  
 Bedrägeri, förskingring, 
  
 3 
  
 5 
  
 3 
  
 5 
  
 7 
  
 5 
  
 4 
  
 11 
  
 43 
  
 borgenärsbrott 
  
 Brott mot allmänhet 
  
 5 
  
 15 
  
 8 
  
 5 
  
 4 
  
 4 
  
 4 
  
 9 
  
 54 
  
 och stat 
  
 Narkotikabrott/ 
  
 11 
  
 18 
  
 21 
  
 8 
  
 18 
  
 12 
  
 12 
  
 10 
  
 110 
  
 smuggling 
  
 Rattfylleri/grovt 
  
 34 
  
 37 
  
 43 
  
 36 
  
 31 
  
 31 
  
 40 
  
 36 
  
 288 
  
 rattfylleri 
  
 Rån/grovt rån 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 5 
  
 Sexualbrott 
  
 1 
  
 6 
  
 2 
  
 0 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 2 
  
 15 
  
 217 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 Huvudbrott 
  
 2013 
  
 2014 
  
 2015 
  
 2016 
  
 2017 
  
 2018 
  
 2019 
  
 2020 
  
 Totalt 
  
 Tillgreppsbrott 
  
 5 
  
 8 
  
 8 
  
 11 
  
 13 
  
 17 
  
 9 
  
 11 
  
 82 
  
 Trafikbrott (ej rattfylleri) 
  
 3 
  
 3 
  
 4 
  
 4 
  
 1 
  
 3 
  
 0 
  
 2 
  
 20 
  
 Våldsbrott 
  
 11 
  
 13 
  
 12 
  
 11 
  
 14 
  
 9 
  
 9 
  
 10 
  
 89 
  
 Övriga 
  
 14 
  
 7 
  
 10 
  
 14 
  
 17 
  
 15 
  
 12 
  
 10 
  
 99 
  
 Okänt 
  
 12 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 3 
  
 3 
  
 2 
  
 2 
  
 34 
  
 Totalt 
  
 99 
  
 115 
  
 116 
  
 100 
  
 109 
  
 101 
  
 95 
  
 104 
  
 839 
  
 Källa: Kriminalvården juni 2021. 
  
 Förklaring av huvudbrotten 
  
 Nedan följer en sammanställning4 av de brottstyper som ingår i respek- tive huvudbrottskategori i de fall där detta inte framgår av tabell 11.2. 
  
 Brottstyp 
  
 Bedrägeri, förskingring, borgenärsbrott. 
  
 Brott mot allmänhet och stat. 
  
 Narkotikabrott/ smuggling 
  
 Tillgreppsbrott 
  
 Förklaring 
  
 Bedrägeri, även grovt, förskingring m.m., gäldenärs- brott, häleri, övrigt bedrägeri och annan oredlighet. 
  
 Allmänfarliga brott, brott mot allmän ordning, förfalsknings- brott, mened m.m., våld och hot mot tjänsteman, övrigt brott mot allmän verksamhet, och övrigt brott mot allmänhet och stat. 
  
 Grovt narkotikabrott, brott mot varusmugglingslagen/ smugglingslagen och övrigt brott mot narkotikastrafflagen. 
  
 Grov stöld, motorfordons- tillgrepp, stöld och övrigt tillgreppsbrott. 
  
 4Sammanställningen kommer från Kriminalvården, se www.kriminalvarden.se/forskning-  
 och-statistik/statistik-och-fakta/anstalt/[2021-06-04]. 
  
 218 
  
 SOU 2021:90Preskription av påföljder 
  
 Våldsbrott 
  
 Brott mot frid och hälsa, dråp, 
  
 grov misshandel, misshandel, 
  
 mord och övrigt våldsbrott. 
  
 Övriga 
  
 Brott mot lagen om tillverk- 
  
 ning av/handel med drycker/ 
  
 alkohollagen, skadegörelse, 
  
 skattestrafflagen, utlännings- 
  
 lagen, vapenlagen, brott mot 
  
 totalförsvarsplikten och övrigt. 
  
 11.1.3Verkställighet av fängelsestraff 
  
 I strafftidslagen (2018:1251) finns bestämmelser om hur verkställig- het av fängelsestraff ska inledas. Verkställigheten kan inledas genom att den dömde inställer sig vid ett häkte eller en anstalt och begär att få påbörja verkställigheten av sitt fängelsestraff (5 §). I de fall den dömde inte är frihetsberövad och fängelsestraff ska verkställa på anstalt, är det emellertid vanligast att den dömde föreläggs att senast en viss dag inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt som Bautista vården har bestämt att fängelsestraffet ska verkställas i. Den dömde kan ha upp till 75 dagar på sig att inställa sig. När det bedöms finnas risk för fortsatt brottslighet eller att den dömde undandrar sig verkställighet kan kortare inställelsetid användas. 
  
 Om den dömde inte följer eller inte kan nås av ett föreläggande eller om det finns risk för det, ska Polismyndigheten på begäran av Kriminalvården förpassa honom eller henne till ett häkte eller en kriminalvårdsanstalt (6 §). Om den dömde redan är frihetsberövad, dvs. häktad, omhändertagen eller intagen i kriminalvårdsanstalt för verkställighet i ett annat mål när fängelsestraffet är verkställbart, ska verkställigheten påbörjas omedelbart där han eller hon förvaras (8 §). 
  
 Myers inte den dömde kan personen efterlysas i Sverige. Efter- lysningen initieras av Kriminalvården och hanteras sedan av Åklagar- myndigheten och Polismyndigheten. Den dömde eftersöks aktivt av polisen om det finns en adressuppgift till personen. I de större polis- regionerna finns det speciella handräckningsenheter som sköter efter- sökandet av efterlysta personer, medan det i de mindre regionerna sköts av de lokala poliskontoren. Finns det inga adressuppgifter till den dömde, så eftersöks den dömde via det nationella efterlysnings- 
  
 219 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 registret. De flesta som efterlyses påträffas enligt Polismyndigheten om inte direkt, så efter en viss tid. 
  
 Det finns vidare möjlighet att i vissa fall efterlysa den dömde internationellt. Efterlysningarna initieras även i dessa fall av Bautista vården och hanteras sedan av Åklagarmyndigheten och Polismyndig- heten. Vissa begränsningar finns emellertid. Exempelvis föreskrivs i lagen (2003:1156) om överlämnande från Sverige enligt en europeisk arresteringsorder, att en förutsättning är att en frihetsberövande påföljd i minst fyra månader har dömts ut, se 2 kap. 2 §. Är den efter- sökte dömd för grova brott och misstänks ha lämnat landet, finns det inom Polismyndigheten en speciell arbetsgrupp som arbetar med eftersökandet av dessa personer. 
  
 När två tredjedelar av ett tidsbestämt fängelsestraff har avtjänats ska den dömde som huvudregel friges villkorligt, se 26 kap. 6 § brottsbalken. Misskötsamhet under anstaltsvistelsen, exempelvis att den intagne rymmer från anstalten, kan få till konsekvens att den villkorliga frigivningen skjuts upp, se 26 kap. 6 a §. Det kan också få andra konsekvenser, exempelvis att möjligheterna att komma i fråga för olika utslussningsåtgärder minskar. Missköter sig den som blivit villkorligt frigiven genom att bl.a. inte följa de föreskrifter som Kriminalvården bestämt, kan övervakningsnämnden under vissa förut- sättningar förklara den villkorligt medgivna friheten förverkad till en tid om högst 90 dagar varje gång, se 26 kap. 19 § brottsbalken. 
  
 11.1.4Fängelsestraff ska avtjänas 
  
 Reglerna om preskription av fängelsestraff har funnits under lång tid och har i huvudsak motiverats av samma skäl som för varför åtal inte bör väckas efter viss tid, se avsnitt 6.2. Senast den aktuella regleringen ändrades, vilket var i början av  
 1970-talet, 
  konstaterades att den inte hade någon egentlig praktisk betydelse eftersom det sällan förekom att utdömda fängelsestraff preskriberades. Som fram- kommer ovan har detta förhållande emellertid till viss del ändrats, även om antalet fängelsestraff som preskriberas under den aktuella tioårsperioden har varit relativt konstant. En ordning där ett inte obetydligt antal fängelsestraff inte verkställs riskerar att undergräva straffsystemets trovärdighet. För brottsoffret, men också för allmän- heten, kan det uppfattas som stötande om en gärningsperson som 
  
 220 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 dömts för ett brott kan undgå ett fängelsestraff genom att hålla sig undan under så lång tid att straffet preskriberas. Ur ett brottsoffer- perspektiv kan det vidare vara av betydelse att ett fängelsestraff verkställs även om lång tid förflutit sedan brottet. 
  
 Skälen för att påföljder ska kunna preskriberas kan enligt utred- ningens uppfattning inte anses lika starka som i fråga om åtalspre- skription. Här rör det sig personer som befunnits skyldiga till brott och som, trots den vetskapen, valt att undanhålla sig verkställighet. Bestämmelserna om preskription av fängelsestraff får därför i första hand anses fylla en praktisk funktion genom att de styr hur länge det är rimligt att myndigheternas resurser används för att få fängelse- straff verkställda. Det är dock angeläget att så få fängelsestraff som möjligt preskriberas. 
  
 Som framgår av tillgänglig statistik, se avsnitt 11.1.2, har antalet fängelsestraff som preskriberats under de senaste åren varit relativt konstant. Det rör sig om cirka 100 stycken per år. Detta trots att straffskalorna för flera allvarliga och integritetskränkande brott har höjts. Den nuvarande preskriptionsrättsliga regleringen gällande fängelsestraff får alltså anses fungera relativt väl. Samtidigt kan kon- stateras att ett inte obetydligt antal fängelsestraff varje år preskri- beras. Ett sätt att åstadkomma en effektivare verkställighet av fängelse- straff är att överväga förändringar i bestämmelser om preskription av fängelsestraff. Det kan även behöva vidtas andra åtgärder för att säkerställa intresset av att fängelsestraff som dömts ut verkställs. Sådana åtgärder ligger emellertid inte inom ramen för denna utred- nings uppdrag. 
  
 11.1.5Fängelsestraff på livstid ska inte preskriberas 
  
 Vårt förslag: Om fängelse på livstid dömts ut för ett brott ska straffet inte kunna preskriberas. 
  
 I dag föreskrivs i 35 kap. 8 § 5 brottsbalken att ett fängelsestraff på livstid preskriberas om det inte börjat verkställas sedan 30 år förflutit från det att domen vann laga kraft. 
  
 Som framgår ovan infördes 1926 bestämmelser om påföljds- preskription vid alla straffarbets- och fängelsestraff. År 2010 ändra- des detta då de brott som undantogs från åtalspreskription, bl.a. 
  
 221 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 mord och vissa andra allvarliga brott, också undantogs från påföljds- preskription.5 När vissa våldtäktsbrott och könsstympningsbrott som begåtts mot barn undantogs från preskription 2020 undantogs även dessa brott från påföljdspreskription.6 
  
 Vi har föreslagit att alla brott med livstids fängelse i straffskalan ska undantas från åtalspreskription och från absolut preskription, se avsnitt 7.2.1 och 8.5. Enligt vår mening är det djupt otillfredsstäl- lande om den som har begått ett så allvarligt brott att livstids fängelse dömts ut, kan undgå straffet genom att hålla sig undan verkställighet under en längre tid. Som framgår av inhämtad statistik är det i och för sig ytterst ovanligt att långa fängelsestraff preskriberas. Vi anser dock att när ett brott är så allvarligt att det undantagits från åtalspreskription och absolut preskription, bör det även undantas från påföljdspreskription. Därtill har mord, folkmord, brott mot mänskligheten, grov krigsförbrytelse och vissa terroristbrott, vilka också kan ge livstids fängelse, undantagits från påföljdspreskription (35 kap. 2 § första stycket brottsbalken). De nu aktuella brotten är visserligen av sådan art att gärningspersonen i de flesta fall är frihets- berövad vid tiden för domslutet. Det kan emellertid inte uteslutas att det finns situationer då den dömde är på fri fot då domen får laga kraft. Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser vi därför att ett straff på livstids fängelse inte ska kunna preskriberas. 
  
 11.1.6Preskription för tidsbestämda fängelsestraff ska avskaffas 
  
 Vårt förslag: Tidsbestämda fängelsestraff ska inte längre kunna preskriberas. 
  
 I dag preskriberas tidsbestämda fängelsestraff mellan fem och 20 år efter det att domen fått laga kraft. Preskriptionstiden är beroende av fängelsestraffets längd. Avskaffas reglerna om preskription av ut- dömda fängelsestraff innebär detta att ett fängelsestraff kan verk- ställas så länge den dömde lever. Detta innebär exempelvis att ett kortare fängelsestraff som en person dömts till i unga år, men inte verkställer och som i dag preskriberas efter fem år, skulle vara verk- 
  
 5Prop. 2009/10:50 s. 22. 
  
 6Prop. 2019/20:69 s. 41. 
  
 222 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 ställbart under flera årtionden beroende på hur länge den dömde lever. Det kan ifrågasättas om det är rimligt att samhällets resurser används under så lång tid för att få ett straff verkställt, särskilt mot bakgrund av att de flesta fängelsestraff som preskriberats de senaste åren är korta fängelsestraff om högst två månader. Det kan vidare ifrågasättas vilken individualpreventiv verkan som uppnås när en person verkställer ett fängelsestraff för ett brott som begåtts för flera årtionden sedan, särskilt om personen levt ett laglydigt liv sedan han eller hon dömdes. Därutöver kan konstateras att under de senaste tio åren har antalet fängelsestraff som preskriberats varit relativt konstant, detta trots att straffskalorna skärpts för flera brott. Detta talar för att de nuvarande reglerna fungerar relativt väl. Även om uppgifter om det totala antalet fängelsestraff som dömts ut under perioden  
 2010–2020 
  inte har varit möjliga att få fram, är Kriminal- vårdens uppfattning att det är få fall, sett till det totala antalet fängelse- straff, där den dömde lyckas hålla sig undan verkställighet under så lång tid att straffet preskriberas. Slutligen kan det ifrågasättas vilken effekt ett förslag om att avskaffa reglerna om preskription av fängelsestraff egentligen får vad avser att få fler fängelsestraff verkställda. Detta gäller särskilt kortare fängelsestraff där den dömde lämnat landet och där det inte finns möjlighet att efterlysa personer. Det ovan anförda talar emot att ändra den nuvarande regleringen. 
  
 En ordning som tillåter att ett inte obetydligt antal fängelsestraff preskriberas riskerar dock att undergräva straffsystemets trovärdig- het och legitimitet. Att avskaffa reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff skulle innebära att samhället tydligt markerar att fängelsestraff ska verkställas och att gärningspersonen inte kan hålla sig undan verkställighet. För brottsoffer kan det vidare vara viktigt att gärningspersonen inte bara döms för det begångna brottet utan också verkställer det fängelsestraff som dömts ut, även om detta sker efter lång tid. Skälen för att fängelsestraff preskriberas kan inte heller anses lika starka som i fråga om åtalspreskription. Här rör det sig om personer som befunnits skyldiga till brott och som, trots den vetskapen, valt att undanhålla sig verkställighet. Den preskriptions- rättsliga regleringen får i denna del därför i första hand motiveras av praktiska och ekonomiska skäl, då den styr hur länge myndig- heternas resurser ska användas för att få fängelsestraff verkställda. Vi anser dock inte dessa skäl så starka att de utgör grund för att behålla den nuvarande regleringen. Att avskaffa reglerna om pre- 
  
 223 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 skription för utdömda fängelsestraff kan vidare bidra till att fler fängelsestraff verkställs genom att Kriminalvården och Polis- myndigheten får längre tid att söka efter den som ska inställa sig för verkställighet. Därmed ökar också möjligheten att få den dömde att verkställa straffet. Vidare kan avskaffad preskription också förväntas ge en avhållande effekt i de fall den dömde överväger att undanhålla sig verkställighet. Dessutom kan det antas att många av de som undanhåller sig verkställighet, inte kommer att orka hålla sig borta under så lång tid som kommer att krävas. Det anförda talar för att avskaffa den nuvarande regleringen. 
  
 Ett alternativ till att avskaffa preskriptionen för samtliga tids- bestämda fängelsestraff, är att överväga att avskaffa den för de fängelsestraff som har längst strafflängd. Sett till antalet är det emellertid få långa fängelsestraff som preskriberas, vilket troligen beror på att den dömde i dessa fall redan är frihetsberövad innan domen meddelas. Samma skäl som talar för att helt avskaffa regler- ingen om preskription gör sig vidare gällande för både kortare och längre fängelsestraff. Det klandervärda i båda fallen är att undanhålla sig verkställighet av det fängelsestraff som dömts ut för de begångna brotten. Att avskaffa preskriptionen för längre fängelsestraff, men behålla den för kortare fängelsestraff, skulle vidare kunna ge fel- aktiga signaler om att samhället ser det som mindre klandervärt att undanhålla sig de kortare fängelsestraffen. En sådan ordning är där- för inte lämplig. 
  
 Vi anser sammantaget att det finns starka allmänna och enskilda intressen av att fängelsestraff verkställs i högre utsträckning än i dag och att den nuvarande preskriptionsrättsliga regleringen till viss del motverkar detta syfte. Skälen för att behålla den preskriptions- rättsliga regleringen för fängelsestraff är vidare inte så starka att de motiverar att den bibehålls. Vi föreslår därför att reglerna om pre- skription för tidsbestämda fängelsestraff som inte har börjat verk- ställas avskaffas. Förslaget förutsätter att Kriminalvården tillsam- mans med Polismyndigheten även fortsättningsvis aktivt arbetar för att få de personer inställda som inte självmant inställer sig för verkställighet av de fängelsestraff de dömts till. 
  
 Det kan inte uteslutas att det i något enstaka fall kan framstå som högst oskäligt att den dömde efter lång tid ska verkställa det fängelse- straff som dömts ut. Möjlighet att ansöka om nåd finns då, se 12 kap. 9 § regeringsformen. Nåd är dock till för undantagssituationer. 
  
 224 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 Ett alternativ till att avskaffa bestämmelserna om preskription av fängelsestraff är att förlänga preskriptionstiden 
  
 Vi föreslår som ovan framgår att tidsbestämda fängelsestraff inte längre ska kunna preskriberas. Ett alternativ till att upphäva reglerna om preskription av tidsbestämda fängelsestraff är att förlänga de befintliga preskriptionstiderna. I syfte att ge ett fullständigt bered- ningsunderlag i frågan, redogörs nedan för ett sådant alternativ. 
  
 I dag preskriberas ett fängelsestraff om högst ett år om det inte börjat verkställas inom fem år från det att domen fick laga kraft, se 35 kap. 8 § 1 brottsbalken. Även böter preskriberas i dag fem år från det att domen fått laga kraft, se 35 kap. 7 § första stycket brotts- balken. Preskriptionstiden för fängelsestraff om högst ett år och bötes- straff är därmed densamma. Tidigare var preskriptionstiden för bötes- straff tre år, men ändrades till fem år i slutet av  
 1970-talet.7 
  Före lagändringen fanns det således en skillnad i preskriptionstiden mellan fängelse och böter. Det finns skäl för att återinföra denna skillnad om preskriptionstiderna ska förlängas. Främst av det skälet att fängelse är att anse som ett svårare straff än böter, se 1 kap. 5 § brottsbalken. För att få en tydlig distinktion vad gäller preskription av fängelse- straff respektive bötesstraff, bör preskriptionstiden för fängelse- straff med en strafftid om högst ett år förlängas till tio år. På så sätt utnyttjas också de befintliga preskriptionstiderna som har funnits under lång tid och är väl inarbetade. Fängelsestraff med en strafftid om över ett års fängelse, men inte över fyra års fängelse, som i dag har en preskriptionstid om tio år, bör som en konsekvens av detta ges en ny preskriptionstid om femton år. Den nuvarande preskrip- tionstiden om fem år för fängelsestraff om högst ett år, bör tas bort. 
  
 Som framkommer av de inhämtade statistikuppgifterna är det ytterst ovanligt att fängelsestraff med en strafftid om över fyra år preskriberas. Vid så långa straff är den dömde i de allra flesta fall frihetsberövad innan verkställigheten. I dag föreskrivs en preskrip- tionstid om femton år för fängelsestraff med en strafftid om över fyra år, men högst åtta år. Även om antalet fängelsestraff som pre- skriberas är få, har en höjning av preskriptionstiden i denna del ett viktigt signalvärde. En höjning av preskriptionstiden för dessa fängel- sestraff är också en följd av att preskriptionstiden höjs för fängel- sestraff med en kortare strafftid. Preskriptionstiden för fängelsestraff 
  
 7Se prop. 1978/79:40. 
  
 225 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 med en strafftid över fyra år, men inte över åtta år, bör därför höjas till tjugo år. Slutligen, som en följd av vad som anförts ovan, bör de fängelsestraff med en strafftid om över åtta år och som i dag preskriberas efter tjugo år, ges en ny preskriptionstid om trettio år. 
  
 Sammanfattningsvis, skulle ett fängelsestraff enligt ovan preskri- beras om det inte har börjat att verkställas inom 
  
 –10 år, om fängelse i högst ett år har dömts ut, 
  
 –15 år, om fängelse i mer än ett år, men inte över fyra år har dömts ut, 
  
 –20 år, om fängelse över fyra år, men inte över åtta år har dömts ut, och 
  
 –30 år, om fängelse över åtta år har dömts ut. 
  
 Preskriptionstiden, bör precis som i dag, räknas från det att domen fått laga kraft. 
  
 11.1.7Reglerna om preskription vid avbrott i verkställigheten av ett fängelsestraff ska också avskaffas 
  
 Vårt förslag: Om verkställigheten av ett tidsbestämt fängelse- straff avbryts ska den återstående delen av straffet inte kunna preskriberas. 
  
 I 35 kap. 9 § brottsbalken regleras preskription vid avbrott av verk- ställigheten av ett fängelsestraff. 
  
 Den aktuella bestämmelsen infördes 1926. Tidigare preskriber- ades inte straff om det hade börjat verkställas, men där verkställigheten avbrutits. Eftersom ett avvikande som gjordes efter domen, men innan verkställigheten påbörjats, inte hindrade preskription, ansågs att ett avvikande som gjorts efter det att verkställigheten påbörjats inte heller borde hindra preskription. Vidare ansågs skälen för pre- skriptionsinstitutet som sådant tala för att även återstående strafftid efter avvikande skulle kunna preskriberas.8 
  
 Om verkställigheten av ett tidsbestämt fängelsestraff avbryts löper en preskriptionstid för den del av fängelsestraffet som återstår. 
  
 8NJA II 1926 s. 10 och 18. 
  
 226 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 Hur lång tid som återstår av straffet är då avgörande för preskrip- tionstidens längd. Preskriptionstiden beräknas med tillämpning av 35 kap. 8 § brottsbalken och från den dag avbrottet skedde. När villkorlig frigivning ägt rum, men förklarats förverkad, räknas pre- skriptionstiden från den dag beslutet om detta fått laga kraft. 
  
 Det har inte varit möjligt att i statistiken över de fängelsestraff som preskriberas, urskilja vilka som har preskriberats efter det att verkställigheten avbrutits. Det finns visserligen uppgifter gällande antalet rymningar och avvikelser från anstalter, men utifrån dessa uppgifter kan inga slutsatser dras om hur många straff som even- tuellt blir föremål för preskription. Företrädare för Kriminalvården som utredningen har talat med har uppgett att de flesta fängelsestraff som preskriberas torde vara sådana där verkställigheten inte på- börjats. Hur ofta den aktuella preskriptionsregeln används eller om det finns ett konkret behov av att ändra bestämmelsen, går därför inte att med säkerhet uttala sig om. 
  
 I avsnitt 11.1.6 har redogjorts för varför vi anser att reglerna om preskription av tidsbestämda fängelsestraff som inte har börjat verk- ställas, ska avskaffas. Samma skäl som motiverar att regleringen i den delen tas bort, utgör skäl för att avskaffa den nu aktuella bestäm- melsen. Vidare kan det knappast anses som mindre klandervärt att avvika från ett påbörjat fängelsestraff än att avvika från ett fängelse- straff som inte börjat verkställas. Det klandervärda är i bägge fallen själva avvikandet. Vi föreslår därför att den nu aktuella bestäm- melsen tas bort. Detta innebär att vid avbrott i en pågående verk- ställighet kommer den återstående delen av fängelsestraffet inte längre kunna preskriberas. 
  
 För det fall det övervägs att förlänga preskriptionstiderna i stället för att avskaffa preskriptionen för fängelsestraff (se avsnitt 11.1.6), bör också överväga att låta den aktuella bestämmelsen bestå. 
  
 227 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 11.1.8Preskription kan inte längre utgöra ett hinder mot överföring av straffverkställighet till Sverige 
  
 Vårt förslag: Preskription kan inte längre utgöra ett hinder för att erkänna och verkställa fängelsestraff i Sverige som har dömts ut i ett annat land. 
  
 Under vissa förutsättningar kan ett fängelsestraff som dömts ut i ett annat land verkställas i Sverige. Regler om detta finns bl.a. i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet och lagen (2015:96) om erkännande och verk- ställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. Förändrade regler om preskription av fängelsestraff påverkar inte endast verkställigheten av fängelsestraff som dömts ut i Sverige utan också möjligheten att verkställa fängelsestraff i Sverige som dömts ut i ett annat land. Ett hinder i dag mot att överföra straffverk- ställigheten till Sverige kan vara om fängelsestraffet enligt svenska regler skulle anses preskriberat. Avskaffas reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff, måste också den aktuella regleringen ändras. Detta kommer innebära att det inte längre kommer att vara möjligt att neka överföring av verkställigheten av ett fängelsestraff som dömts ut i ett annat land på den grunden att straffet är pre- skriberat i Sverige. Enligt uppgifter från Kriminalvården och Central- myndigheten9, som hanterar ärendena om överförande av straffverk- ställighet till Sverige, rör det sig emellertid om ytterst få fall där framställningen avslås på den grunden. Dessutom utgör preskription endast ett av fler skäl för att avslå en begäran om överföring av straffverkställighet. Vi anser därför inte att detta utgör skäl mot att avskaffa reglerna om preskription för utdömda fängelsestraff. Är fängelsestraffet preskriberat enligt den statens lagstiftning där straffet dömts ut, gäller dessa preskriptionsregler. 
  
 9Enligt de flesta konventioner om internationellt straff- och civilrättsligt samarbete ska stater utse en s.k. centralmyndighet som ska fungera som kontaktpunkt i samarbetet. Justitie- departementets enhet för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete (BIRS) är Sveriges centralmyndighet. 
  
 228 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 11.1.9Förvandlingsstraff ska inte heller preskriberas 
  
 Vårt förslag: Har böter förvandlats till fängelse ska fängelse- straffet inte kunna preskriberas. 
  
 Bötesverkställighetslagen 
  
 Bötesstraff verkställs i första hand frivilligt genom uppbörd, dvs. fri- villig betalning och, i andra hand, tvångsmässigt genom indrivning. Uppbörd av böter sker så snart dom, strafföreläggande eller föreläg- gande av ordningsbot har meddelats. Någon skyldighet att betala finns dock inte förrän domen har fått laga kraft eller föreläggandet har godkänts. Om någon frivillig betalning då inte sker verkställs betalning tvångsvis genom indrivning, se 1, 2, 4 och 6 §§ bötesverk- ställighetslagen (1979:189), hädanefter förkortad BvL. Lagens be- stämmelser om böter gäller också vite. 
  
 Om indrivning av böter har avbrutits utan att böterna betalats och det enligt Kronofogdemyndighetens bedömning finns anled- ning att anta att böterna ska förvandlas till fängelse, ska Kronofogde- myndigheten skicka en redogörelse om detta till behörig åklagare, se 17 § bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Böter som inte har kunnat drivas in ska på talan av åklagare förvandlas till fängelse om det beror på trots från den bötfällde eller om förvandling annars av särskilda skäl är påkallad från allmän synpunkt. I det senare fallet handlar det främst om personer som utnyttjar det förhållandet att deras bristande betalningsförmåga har lett till att de blivit bötes- immuna. Förvandlingsstraffet ska bestämmas till fängelse i lägst 14 dagar och högst 3 månader, se 15 § BvL. Förvandlingsstraff verk- ställs enligt samma regler som gäller för andra fängelsestraff, se fängelselagen (2010:610). Om den bötfällde sedan förvandling av böterna har beslutats betalar hela bötesbeloppet, bortfaller förvand- lingsstraffet till den del det inte har verkställts. Beslut om detta meddelas av Kriminalvården, se 18 § BvL. Har förvandlingsstraffet inte börjat verkställas inom tre år från det att beslutet fick laga kraft preskriberas det, se 21 § BvL. 
  
 229 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bestämmelsen om preskription av förvandlingsstraff ska avskaffas 
  
 När det nuvarande systemet för bötesförvandling infördes uttalades bl.a. att det är angeläget att bötesstraffets effektivitet upprätthålls eftersom bötesstraffet i många sammanhang är en lämplig påföljd. Samtidigt konstaterades att man måste acceptera vissa av de negativa konsekvenser som är förenade med förvandlingsstraff om man vill undvika att en bötesimmun grupp uppkommer. De negativa effek- terna kunde dock motverkas genom att man konstruerade ett system där förvandlingsstraffet inte urskillningslöst drabbar alla som inte betalar sina böter utan i görligaste mån inriktas på personer som genom olika slags illojala åtgärder gör sig oåtkomliga för indrivning. Därtill fanns behov av att kunna ingripa även mot vissa andra i situationer där det från allmän synpunkt kan framstå som stötande om den bötfällde undgår sanktion. Dessa utgångspunkter vidhölls vid den senaste lagändringen, då möjligheterna till bötesförvandling utökades genom att 15 § BvL ändrades. I förarbetena till den lagändringen uttalas att avsikten med bötesförvandling inte är att alla bötesstraff som förblir obetalda efter indrivning ska förvandlas till fängelse. Systemet syftar i stället till att ingripa dels mot bötfällda som hindrar verkställighet, dels mot personer som blivit bötes- immuna.10 
  
 Vi anser att det är av vikt att systemet med bötesförvandling till- lämpas som det var avsett eftersom det kan bidra till att böter fram- står som en tillräckligt ingripande och trovärdig påföljd. Det ökar också förutsättningarna för att använda böter som påföljdsform även för brott med inte helt obetydliga straffvärden. För att systemets trovärdighet ska upprätthållas är det emellertid viktigt att den som bötfällts och sedan fått sina böter förvandlade till fängelse också verkställer fängelsestraffet. Samma skäl som motiverar att preskrip- tionen för tidsbestämda fängelsestraff avskaffas gör sig gällande beträf- fande preskription av förvandlingsstraffen. Det framstår vidare som mindre lämpligt att behålla reglerna om preskription för dessa fängel- sestraff, när vi föreslår att reglerna om preskription ska tas bort för övriga fängelsestraff. Vi föreslår därför att även regeln om pre- skription av förvandlingsstraff avskaffas. Bestämmelsen i 21 § BvL ska därför upphävas. 
  
 10Prop. 2020/21:8 s. 6. 
  
 230 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 Ett alternativ till att avskaffa regeln om preskription av förvandlingsstraff är att förlänga preskriptionstiden 
  
 Ett alternativ till att avskaffa regeln om preskription av förvandlings- straff är att förlänga preskriptionstiden. I syfte att ge ett så fullstän- digt beredningsunderlag som möjligt, redogörs även för ett sådant alternativ. 
  
 Idag är påföljdspreskriptionen för förvandlingsstraff tre år, vilket är en kortare preskriptionstid än för preskription av böter, se 35 kap. 7 § brottsbalken. För att säkerställa en effektiv lagföring i dessa fall skulle preskriptionstiden kunna höjas till fem år. Preskriptionstiden skulle därmed bli densamma som för böter, vilket får anses accep- tabelt i denna situation. Övervägs att förlänga preskriptionstiden för förvandlingsstraffen, bör även övervägas att införa en bestämmelse motsvarande den som i dag finns i 35 kap. 9 § brottsbalken om avbrott 
  
 iverkställigheten. I dag finns det inte någon sådan regel för förvand- lingsstraffen. 
  
 11.2Bestämmelserna om preskription för sluten ungdomsvård bör inte ändras 
  
 Vår bedömning: Sluten ungdomsvård bör även fortsättningsvis preskriberas om domen inte har börjat verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Avbryts verkställigheten ska preskriptionstiden, precis som i dag, börja löpa från dagen för avbrottet och ungdomsvården preskriberas fem år därefter. 
  
 I 32 kap. 5 § brottsbalken stadgas att om någon har begått brott innan han eller hon fyllt arton år och rätten, med tillämpning av 30 kapitlet brottsbalken, finner att påföljden bör bestämmas till fängelse, ska rätten i stället bestämma påföljden till sluten ungdoms- vård under viss tid. Detta gäller dock inte om det med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omständighet finns särskilda skäl däremot. Rätten får bestämma tiden för sluten ung- domsvård till lägst fjorton dagar och högst fyra år. 
  
 Statens institutionsstyrelse (SiS) ansvarar för verkställigheten av sluten ungdomsvård. Verkställigheten ska planläggas och genom- 
  
 231 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 föras efter samråd med socialnämnden i den dömdes hemort. En in- dividuellt utformad verkställighetsplan ska upprättas för den dömde, se 3 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård. Verkställigheten av sluten ungdomsvård ska ske vid sådana särskilda ungdomshem som avses i 12 § lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga, se 1 § lagen om verkställighet av sluten ung- domsvård. När domen får verkställas ska SiS förelägga den dömde att senast en viss dag inställa sig vid det särskilda ungdomshem som styrelsen bestämmer. SiS ska se till att intagning sker så snart som möjligt efter det att domen får verkställas. Om den dömde inte rättar sig efter eller inte kan nås av ett föreläggande, ska Polismyndigheten på begäran av SiS förpassa honom eller henne till ungdomshemmet. Den dömde får i väntan på förpassning förvaras i häkte eller i polis- arrest, om det är nödvändigt för att förpassningen ska kunna genom- föras, se 9 §. Är den dömde, när domen får verkställas, häktad eller intagen på ett särskilt ungdomshem med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, ska häktet eller det särskilda ung- domshemmet omedelbart se till att domen verkställs och att den dömde omedelbart förpassas till det särskilda ungdomshem som SiS bestämmer, se 10 §. Den som står för vården vid ett särskilt ungdoms- hem kan, under vissa förutsättningar, begära handräckning av Polis- myndigheten för att söka efter och hämta tillbaka den som dömts till sluten ungdomsvård om den dömde avvikit, se 20 §. 
  
 I 35 kap. 10 § första stycket brottsbalken föreskrivs att en sluten ungdomsvård preskriberas om påföljden inte börjar verkställas innan fem år förflutit från det att domen fått laga kraft. Femårsgränsen gäller oavsett påföljdens längd. I andra stycket anges att om verk- ställigheten avbryts, börjar preskriptionstiden löpa från dagen för avbrottet. Har verkställigheten inte återupptagits inom fem år därefter är domen på sluten ungdomsvård till återstående del preskriberad. 
  
 Av inhämtad statistik från SiS framgår att under perioden 2010– 2020 preskriberades två fall av sluten ungdomsvård. Detta talar starkt för att den nuvarande preskriptionsrättsliga regleringen inte hindrar en effektiv verkställighet av denna påföljd. Det har inte heller i övrigt framkommit skäl för att ändra den nuvarande regleringen. Vi anser därför att skäl för att ändra regleringen i denna del inte föreligger. 
  
 Vad gäller avbrott i påbörjad verkställighet har det inte heller framkommit skäl för att ändra den befintliga preskriptionsrättsliga regleringen. Tas regeln om preskription vid avbrott i verkställig- 
  
 232 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 heten bort kommer de fall där verkställigheten av den slutna ung- domsvården påbörjats inte längre att preskriberas. Om det förflutit lång tid efter avbrottet kan det betyda att den dömde inte längre åldersmässigt passar in på ett särskilt ungdomshem. Ungdomsvården skulle då behöva omvandlas till fängelse. Någon sådan reglering finns inte i dag. Vi anser emellertid inte, utifrån uppgifterna om antalet preskriberade fall av sluten ungdomsvård, att behov föreligger för att i nuläget skapa en sådan reglering. Vi föreslår därför att den nu gällande bestämmelsen om preskription vid avbrott av verkställighet behålls oförändrad. 
  
 Regeringen har i början av 2021 aviserat att den avser att tillsätta en utredning som ska göra en översyn av regleringen om sluten ungdomsvård. Riksdagen beslutade vidare den 22 april 2021 om ett tillkännagivande till regeringen i frågan.11 Reglerna om preskription av sluten ungdomsvård kan därför behöva behandlas på nytt i en kommande utredning. 
  
 11.3Bestämmelserna om preskription för ungdomstjänst bör inte ändras 
  
 Vår bedömning: Ungdomstjänst bör även fortsättningsvis pre- skriberas om domen inte har börjat verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Avbryts verkställigheten ska preskriptionstiden, precis som i dag, börja löpa från dagen för avbrottet och ungdomstjänsten preskriberas fem år därefter. 
  
 I 32 kap. 2 § brottsbalken föreskrivs att den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ungdomstjänst om påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omstän- digheter. Den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet i lägst 20 och högst 150 timmar. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan 
  
 11Bet. 2020/21:JuU39, rskr. 2020/21:255. 
  
 233 
  
 Preskription av påföljder 
  
 SOU 2021:90 
  
 ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om påföljden inte är alltför ingripande. Den som är över 18 år får dömas till ungdoms- tjänst endast om det finns särskilda skäl för det. 
  
 I propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17), se avsnitt 3.1.1, föreslås att ung- domstjänst ska vara förbehållet personer som inte fyllt 18 år vid tidpunkten för brottet. Den som har fyllt 18 år vid tidpunkten för domen ska få dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Den som har fyllt 21 år ska inte få dömas till ung- domstjänst. Förslaget behandlas för närvarande av riksdagen. 
  
 I 35 kap. 11 § brottsbalken finns en bestämmelse om preskription av ungdomstjänst. Av första stycket framgår att ungdomstjänst preskriberas om den inte börjar verkställas innan fem år förflutit från det att domen fått laga kraft. Detta gäller såväl ungdomstjänst som fristående påföljd som ungdomstjänst i förening med ungdomsvård, se 32 kap. 3 § brottsbalken om möjligheten att förena ungdomsvård med ungdomstjänst. I 35 kap. 11 § andra stycket behandlas situa- tionen att avbrott sker i en påbörjad verkställighet. Preskriptions- tiden börjar då löpa från dagen för avbrottet och har verkställigheten inte återupptagits inom fem år därefter är den återstående delen av påföljden preskriberad. 
  
 I de flesta fall torde en utdömd ungdomstjänst som av ett eller annat skäl inte verkställs under en lång tid bli undanröjd av domstol på talan av en åklagare, se 32 kap. 4 § brottsbalken. Det praktiska behovet av bestämmelsen om preskription av ungdomstjänst kan därför till viss del ifrågasättas. I förarbeten till bestämmelsen uttalas också att det kan förutsättas att en utdömd ungdomstjänst som inte verkställs under lång tid kommer att bli undanröjd. Om den inte blir undanröjd, antingen därför att åklagaren inte för talan om det eller därför att domstolen anser att det saknas skäl för undanröjande, ansågs det emellertid inte rimligt att kräva att den unge skulle full- göra ungdomstjänsten när lång tid förflutit från domen. Det be- dömdes därför finnas behov av en preskriptionsbestämmelse. Pre- skriptionstiden borde dock inte sättas så kort att det fanns en risk för att domar på ungdomstjänst undanröjs utan tillräckliga skäl. I likhet med vad som gäller för sluten ungdomsvård ansågs fem år vara en lämplig preskriptionstid för ungdomstjänst.12 
  
 12Prop. 2005/06:165 s. 81. 
  
 234 
  
 SOU 2021:90 
  
 Preskription av påföljder 
  
 Med hänsyn till möjligheten att undanröja en ungdomstjänst torde den nu aktuella preskriptionsbestämmelsen användas i ytterst få fall. Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas fall där bestäm- melsen kan anses berättigad. Vår bedömning är därför att den nu- varande regleringen ska behållas oförändrad. 
  
 235 
  
 12En modernisering 
  
 av 35 kapitlet brottsbalken 
  
 Vårt förslag: Rubriken till 35 kapitlet brottsbalken ska fortsätt- ningsvis vara Om preskription. Vidare ska en definition av pre- skription införas i kapitlet. Definitionen ska placeras i 1 §. Bestäm- melsen om åtalspreskription, som i dag finns i 1 §, ska placeras i 2 § och bestämmelsen om avskaffad preskription för vissa brott, som i dag finns i 2 §, ska placeras sist i kapitlet. 
  
 Bestämmelserna om förlängd preskriptionstid för vissa brott mot barn, som i dag finns i 4 § andra stycket, placeras i den tidi- gare upphävda 5 §. Preskription av sluten ungdomsvård och ung- domstjänst, som i dag finns i 10 och 11 §§, placeras i 8 och 9 §§. Ett antal underrubriker införs också i kapitlet. 
  
 Rubriken till 35 kapitlet brottsbalken är i dag Om bortfallande av på- följd. I lagtexten används också detta uttryck när preskription avses. Vid den översyn som nu görs av preskriptionsbestämmelserna anser 
  
 viatt ordet preskription i stället ska användas då det är vedertaget och modernare än bortfallande av påföljd. Vi föreslår därför att rubriken till 35 kapitlet brottsbalken fortsättningsvis har lydelsen Om preskription. Vi föreslår vidare att uttrycket bortfallande av på- följd utmönstras ur lagtexten i 35 kapitlet brottsbalken och i stället ersätts av ordet preskription. För att öka överskådligheten föreslår 
  
 viockså att ett antal underrubriker ska införas i kapitlet. 
  
 En definition av ordet preskription bör vidare införas i 35 kapitlet, jfr 8 § preskriptionslagen (1981:130) och 10 § lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. Preskription innebär att en påföljd inte får dömas ut eller att en påföljd som dömts ut inte får verkställas. Det är lämpligt att definitionen placeras tidigt i kapitlet. Det är således inte aktuellt att placera definitionen i den upphävda 
  
 237 
  
 En modernisering av 35 kapitlet brottsbalken 
  
 SOU 2021:90 
  
 5 § eller sist i kapitlet. Vi föreslår att definitionen placeras i 1 § och att bestämmelsen om åtalspreskription som i dag finns i 1 § placeras i 2 §. Bestämmelsen om avskaffad preskription för vissa brott, som finns i 2 §, placeras sist i kapitlet. Detta är följdriktigt då den omfat- tar både åtalspreskription, absolut preskription och påföljdspre- skription. 
  
 Den nuvarande bestämmelsen i 4 § om tidpunkten för beräk- ningen av preskriptionstiden är lång och svårtillgänglig. För att göra regleringen mer lättfattlig föreslår vi att bestämmelsen om tidpunk- ten för beräkningen av preskriptionstiden för vissa brott mot barn, som i dag finns i 4 § andra stycket, i stället placeras i den sedan tidigare upphävda 5 §. För att göra regleringen tydligare föreslås också att de aktuella brotten mot barn skrivs ut. I dag hänvisas endast till lagrummen för brotten. 
  
 Som framgår av avsnitt  
 11.1.5–11.1.7 
  föreslår vi att påföljdspre- skriptionen för fängelsestraff ska avskaffas, vilket betyder att bestäm- melserna om preskription av sluten ungdomsvård och ungdoms- tjänst som i dag finns i 10 och 11 §§, flyttas till 8 och 9 §§. 
  
 Våra justeringar av 35 kapitlet brottsbalken leder till ett antal följdändringar inom kapitlet och i vissa andra författningar. De senare behandlas i avsnitt 13.2. 
  
 238 
  
 13 Övriga författningsändringar 
  
 13.1Längsta tid för behandling av uppgifter i vissa register 
  
 Vårt förslag: Uppgifter i spårregistret för dna och i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identi- fierbar person, får behandlas 70 år efter registreringen om upp- gifterna hänför sig till utredningar om brott med livstids fängelse i straffskalan. 
  
 Vår bedömning: Några författningsändringar i övrigt behövs inte i den lagstiftning som reglerar brottsbekämpande myndig- heters och Kriminalvårdens möjligheter att behandla personupp- gifter. 
  
 13.1.1Polisens brottsdatalag 
  
 I syfte att bl.a. utreda och lagföra brott för Polismyndigheten ett spår- register över  
 dna-profiler 
  och fingeravtrycks- och signalements- register, jfr 5 kap. 1 och 11 §§ lagen (2018:1693) om polisens be- handling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (polis- ens brottsdatalag). Uppgifter i spårregistret för dna och uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identifierbar person, får inte behandlas längre än 30 år efter regi- streringen. Sådana uppgifter får emellertid behandlas 70 år efter re- gistreringen om uppgifterna hänför sig till utredningar om brott som anges i 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken, se 5 kap. 7 § tredje stycket och 5 kap. 15 § andra stycket polisens brottsdatalag. Det innebär att uppgifter från utredningar som rör de brott som inte pre- skriberas enligt 35 kap. 2 § brottsbalken får behandlas i 70 år. Bestäm- 
  
 239 
  
 Övriga författningsändringar 
  
 SOU 2021:90 
  
 melsen, som tidigare fanns i den numera upphävda polisdatalagen (2010:361), tillkom i samband med att bl.a. mord och dråp undan- togs från preskription 2010. I förarbetena till lagändringen anfördes att för att utredningar avseende de aktuella brotten ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt, krävs att spår som analyserats under utredningar av brotten sparas så länge som det kan antas att någon kan ställas till ansvar för gärningen. Ytterst avgörs detta av hur länge förövaren är i livet. En frist om 70 år ansågs vara tillräcklig.1 När vissa våldtäktsbrott och könsstympningsbrott mot barn undan- tog från preskription 2020 ansågs att även personuppgifter som kunde hänföra sig till dessa brott skulle få behandlas i 70 år efter registreringen.2 
  
 Enligt vår bedömning är det rimligt att samma frister för person- uppgiftsbehandling som gäller för de brott som enligt nuvarande reglering är undantagna från preskription, ska gälla även för de brott som nu föreslås undantas. Detta för att säkerställa att utredningar gällande dessa brott ska kunna bedrivas så effektivt som möjligt, vil- ket förutsätter att spår och fingeravtryck som analyserats under ut- redningen av brotten får behandlas i princip så länge som det kan antas att någon kan ställas till ansvar för gärningen. 
  
 Förslaget i denna del innebär att gallringstiden för vissa person- uppgifter förlängs betydligt. Spårregistret innehåller emellertid inga uppgifter som kan hänföras till en identifierbar person. Inte heller den nu aktuella bestämmelsen beträffande fingeravtrycks- och sig- nalementregistren avser sådana uppgifter. Det är således inte fråga om några personregister. Uppgifterna behandlas vidare i syfte att gärningspersonen i ett senare skede ska kunna identifieras och dö- mas för mycket allvarlig brottlighet som kan leda till straff med livs- tids fängelse. Det integritetsintrång som behandlingen kan innebära får därför anses befogat och inte större än nödvändigt. Motsvarande längsta tider för behandling har också bedömts vara rimliga och pro- portionerliga när det gäller de brott som i dag är undantagna från preskription. Vi föreslår därför att uppgifter som hänför sig till ut- redningar om de brott som nu föreslås undantas från preskription, får behandlas 70 år efter registreringen. Med den utformning som polisens brottsdatalag har kommer dessa brott att omfattas av regler- 
  
 1Prop. 2009/10:50 s. 25. 
  
 2Prop. 2019/20:69 s. 42 f. 
  
 240 
  
 SOU 2021:90 
  
 Övriga författningsändringar 
  
 ingen utan att det behövs några särskilda lagändringar, se dock av- snitt 12. 
  
 Som framgår ovan får uppgifter i spårregistret och uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregistren som inte kan hänföras till en identifierbar person, i andra fall än de som avser nuvarande 35 kap. 2 § första stycket brottsbalken, inte behandlas längre än 30 år efter registreringen. Tiden överensstämmer med tiden för den absoluta preskriptionen, se 35 kap. 6 § brottsbalken. Våra förslag föranleder ingen ändring i denna del. 
  
 Har en brottsanmälan inte lett till förundersökning eller annan motsvarande utredning, får personuppgifter som har gjorts gemen- samt tillgängliga inte behandlas för ändamål inom tillämpningsom- rådet för lagen, när åtal inte längre får väckas för brottet, se 4 kap. 3 § andra meningen polisens brottsdatalag. I princip identiska be- stämmelser finns för Tullverket, Kustbevakningen och Skatteverket i den lagstiftning som rör myndigheternas behandling av personupp- gifter inom brottsdatalagens område.3 En motsvarande regel finns också för Säkerhetspolisen.4 Huvudregeln är att uppgifter i en av- skriven brottsanmälan ska kunna behandlas så länge det påstådda brottet inte är preskriberat. Fram till dess kan nämligen förunder- sökning inledas eller en nedlagd förundersökning återupptas, om det kommer fram nya omständigheter som kan leda till att brottet klaras upp. Även om det inte uttryckligen framgår torde regleringen i denna del åsyfta tiderna för preskription i nuvarande 35 kap. 1 § första stycket brottsbalken. Våra förslag om förlängda preskriptionstider för vissa brott innebär att gallringstiden för personuppgifter i dessa fall förlängs. Detta anser vi vara motiverat. Förslagen om förlängda preskriptionstider avser allvarliga och ofta integritetskränkande brott, där det finns möjlighet att med hjälp av den forensiska och tekniska utvecklingen utreda vissa av dessa brott även efter lång tid. Vidare finns det fram till den tidpunkt när brottet preskriberas, alltid ett behov av att kunna återuppta behandlingen av en brottsanmälan som inte har lett till förundersökning eller annan utredning, då det exempelvis kan framkomma nya omständigheter. I de fall som nu är aktuella är behandlingen av personuppgifterna nödvändig för att brot- 
  
 3Se 4 kap. 4 § lagen (2018:1694) om Tullverkets behandling av personuppgifter inom brotts- datalagens område, 4 kap. 3 § lagen (2018:1695) om Kustbevakningens behandling av person- uppgifter inom brottsdatalagens område och 4 kap. 3 § lagen (2018:1696) om Skatteverkets behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. 
  
 4Se 4 kap. 3 § lagen (2019:1182) om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. 
  
 241 
  
 Övriga författningsändringar 
  
 SOU 2021:90 
  
 ten ska kunna utredas och gärningspersonen lagföras. Det integri- tetsintrång som behandlingen kan innebära för enskilda får därför anses befogad och rimlig. Det framstår vidare som nödvändigt att dataskyddsregleringen i denna del följer de förändringar som görs avseende regleringen om preskription. Några särskilda lagändringar till följd av våra förslag i denna del behövs inte. 
  
 13.1.2Kriminalvårdens brottsdatalag 
  
 Kriminalvården får behandla personuppgifter om det är nödvändigt för att verkställa bl.a. straffrättsliga påföljder som exempelvis fängelse- straff, se 2 kap. 1 § 1 lagen (2018:1699) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (kriminalvårdens brottsdatalag). Enligt 2 kap. 5 § första stycket får personuppgifter som behandlas automatiserat inte behandlas längre än tio år efter det att den senaste påföljden eller åtgärden avseende den registrerade helt har verkställts eller upphört. I 2 § förordningen (2018:1746) om kri- minalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område, framgår vilka uppgifter som får behandlas. I 8 och 9 §§ för- ordningen regleras ytterligare uppgifter som får behandlas om en person dömts till fängelse eller fängelse som förvandlingsstraff för böter. I 10 § finns bestämmelser om längsta tid som personuppgif- terna får behandlas. Tiderna i denna del är knutna till att straffet har verkställts, villkorlig frigivning har skett eller intensivövervakning med elektronisk kontroll har upphört. 
  
 När kriminalvårdens brottsdatalag infördes pekades på behovet av en översyn av kriminalvårdens registerlagstiftning.5 Kriminal- vården inkom vidare i november 2020 med en hemställan till Justitie- departementet om en översyn av myndighetens registerförfatt- ningar.6 Hemställan bereds inom Regeringskansliet. Våra förslag om ändrade preskriptionsregler för fängelsestraff, föranleder inga andra justeringar i Kriminalvårdens dataskyddsreglering än följdändringar, se avsnitt 13.2. Inom ramen för en eventuell framtida översyn av Kriminalvårdens registerförfattningar kan emellertid även frågan om hur länge Kriminalvården bör få hantera olika personuppgifter be- höva analyseras närmare. 
  
 5Se prop. 2017/18:269 s. 246. 
  
 6Justitiedepartementet, diarienummer Holland. 
  
 242 
  
 SOU 2021:90 
  
 Övriga författningsändringar 
  
 13.2Följdändringar 
  
 Vårt förslag: Vissa följdändringar behöver göras i författningar som hänvisar till 35 kapitlet brottsbalken. 
  
 Flera författningar innehåller hänvisningar till 35 kapitlet brotts- balken. Eftersom vi föreslår att vissa bestämmelser inom kapitlet ska flyttas och att nya bestämmelser ska införas(se avsnitt 12) samt att vissa bestämmer ska tas bort (se avsnitt  
 11.1.5–11.1.7), 
  behöver vissa av dessa hänvisningar ändras. Se vidare avsnitt  
 1.2–1.16 
  i denna del. 
  
 243 
  
 14Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 Vårt förslag: Lagändringarna ska träda i kraft den 1 januari 2023. De nya bestämmelserna om förlängd preskriptionstid för vissa brott, att preskriptionstiden endast ska räknas utifrån straffmaxi- mum för brottet, att ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd och att preskription ska avskaffas för brott med livstids fängelse, ska gälla även för brott som inte har preskriberats vid lagens ikraftträdande. Även bestämmelsen om ändrade preskriptionsregler för försvårande av skattekontroll 
  
 ska gälla retroaktivt. 
  
 Vår bedömning: För övriga lagändringar som föreslås krävs inga särskilda övergångsbestämmelser. 
  
 14.1När de föreslagna reglerna bör träda i kraft 
  
 Lagändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. Vi föreslår att detta sker den 1 januari 2023. 
  
 14.2Övergångsbestämmelser till de föreslagna preskriptionsbestämmelserna 
  
 14.2.1Tidigare överväganden om retroaktiv verkan 
  
 Av 12 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken (promulga- tionslagen) följer att ändrade regler om preskription inte ska tilläm- pas på brott som begåtts innan de nya reglerna trädde i kraft. Denna huvudregel kan emellertid frångås genom lag. Det är således enligt 
  
 245 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2021:90 
  
 gällande rätt möjligt att besluta att nya bestämmelser om preskrip- tion även ska gälla för redan begångna, men inte preskriberade brott. Regeringsformens förbud mot retroaktiv tillämpning av straffbud tar inte sikte på bestämmelser om preskription. Vad gäller det retro- aktivitetsförbud som finns i Europakonventionen har det genom dom klarlagts att förbudet i vart fall inte hindrar att preskriptionsti- den förlängs medan den löper.1 
  
 När preskriptionstiden för vissa allvarliga brott mot barn förläng- des 1995, var det första gången som preskriptionstiden utsträcktes till att omfatta redan begångna gärningar. Enligt en särskild över- gångsbestämmelse som då infördes skulle bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket brottsbalken också tillämpas på brott begångna före ikraftträdandet, om brottet inte redan hade preskriberats enligt äldre bestämmelser. Därefter har även andra lagändringar som inneburit att preskriptionstiden för vissa brott mot barn förlängts, getts retro- aktiv verkan.2 
  
 När preskription avskaffades för bl.a. mord infördes en särskild övergångsbestämmelse som gav ändringarna retroaktiv verkan. Reger- ingen uttalade dock att möjligheten att göra avsteg från huvudregeln i 12 § promulgationslagen bör tillämpas med återhållsamhet och att det för att frångå den bör finnas goda skäl. Enligt regeringen avsåg förslaget brott för vilka det fanns starka allmänna respektive enskilda intressen av att lagföring kunde ske och att de skäl som talade för att brotten borde undantas från preskription också talade för att ändringarna skulle gälla även för redan begångna gärningar.3 
  
 Vid den senaste lagändringen, då vissa våldtäktsbrott och köns- stympningsbrott mot barn undantogs från preskription, infördes också en bestämmelse som innebar att ändringarna gavs retroaktiv verkan. I förarbetena uttalades följande. 
  
 I enlighet med vad som uttalats i tidigare lagstiftningsärenden anser re- geringen att det bör finnas goda skäl för att frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen. Vid den avvägning som måste göras mellan intres- set av förutsebarhet i straffrättskipningen och behovet av retroaktiv til- lämpning av nya preskriptionsbestämmelser ser regeringen inte skäl att avvika från den bedömning som gjorts tidigare. Tvärtom kan det, vilket Sveriges advokatsamfund synes vara inne på, vara lämpligt att tillämp- ningen i fråga om retroaktivitet är densamma som vid tidigare gjorda 
  
 1Coëme m.fl. mot Belgien, dom meddelad 22 juni 2000. 
  
 2Se prop. 1994/95:2, prop. 2004/05:45, prop. 2009/10:50, prop. 2009/10:70, prop. 2012/13:111 och prop. 2012/13:194. 
  
 3Prop. 2009/10:50 s. 31. 
  
 246 
  
 SOU 2021:90 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 ändringar avseende preskription. De skäl som talar för att brotten bör undantas från preskription talar också för att ändringen ska gälla även för redan begångna brott.4 
  
 Regeringen har vidare föreslagit i propositionen Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet (prop. 2021/22:17) att förslaget om att ändra åldersgränsen i nuvarande 35 kap. 2 § andra stycke brottsbalken från 21 till 18 år (se avsnitt 3.1.1), också ska gälla retroaktivt. 
  
 Enligt direktiven till utredning ska vi överväga om det föreslagna ändringarna av preskriptionsbestämmelserna bör ges retroaktiv ver- kan. Nedan följer våra överväganden i denna del. 
  
 14.2.2Lagändringarna ska ges retroaktiv verkan 
  
 Inledningsvis kan konstateras att det både är möjligt och förenligt med gällande rätt att genom lag besluta att nya bestämmelser om preskription även ska gälla för redan begångna, men inte preskribe- rade gärningar. Avsteg från huvudregeln i 12 § promulgationslagen ska emellertid tillämpas med återhållsamhet och endast då det finns goda skäl för det. Principen om förutsägbarhet inom straffrätten får här vägas mot de skäl som talar för att de nya bestämmelserna bör ges retroaktiv verkan.5 
  
 Förslagen om att bland annat förlänga preskriptionstiderna 
  
 Att preskriptionstiden för en gärning ändras påverkar inte straffet som sådant, utan endast möjligheten att döma ut en påföljd. Motiven till att vi föreslår att tiderna för åtalspreskription ska förlängas för allvarliga och integritetskränkande brott är bl.a. den förändrade sy- nen på brottsoffer, men också att den forensiska och tekniska ut- vecklingen gör det möjligt att utreda gärningarna och lagföra brotten även efter en lång tid. Det handlar vidare om allvarliga brott med ett straffmaximum om över fem års fängelse och uppåt. Det finns både allmänna och enskilda intressen av att dessa gärningar utreds, vilket talar starkt för att låta lagändringarna omfatta även redan begångna, men inte preskriberade, brott. Vid dessa allvarliga gärningar får skä- 
  
 4Prop. 2019/20:69 s. 44. 
  
 5Jfr Tyler, SvJT 2005, s. 1044. 
  
 247 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2021:90 
  
 len för lagföring anses väga tyngre än skälen som talar för preskrip- tion. Vi föreslår därför att lagändringarna i denna del ska omfatta redan begångna brott, förutsatt att dessa inte är preskriberade enligt äldre bestämmelser. 
  
 Vi föreslår vidare att tiden för åtalspreskription och absolut pre- skription fortsättningsvis endast ska bestämmas utifrån straffmaxi- mum för brottet och inte som i dag utifrån bestämmelser genom vil- ket straffmaximum utökas respektive inskränks. Som framgår av av- snitt 7.6.3 torde dock preskriptionstidens längd redan i dag i de flesta fall avgöras enbart av straffmaximum för brottet. De straff- höjande reglerna torde också endast undantagsvis vara av betydelse för preskriptionstidens bestämmande. Frågan är därför vilken effekt en eventuell bestämmelse om retroaktivitet i denna del egentligen får. 
  
 Den bestämmelse som troligen påverkar beräkningen av pre- skriptionstiden i störst utsträckning är 29 kap. 7 § andra stycket brotts- balken. I bestämmelsen föreskrivs att för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år får inte dömas till svårare straff än fängelse i tio år. Om fängelse på längre tid och på livstid är före- skrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst 14 år. Genom att föreskriva att endast straffmaxi- mum för brottet ska påverka preskriptionstidens längd kommer pre- skriptionstiden för unga mellan 15 och 21 år att förlängas dvs. det kan förväntas att möjligheten att döma ut en påföljd i dessa fall ökar. Endast i undantagsfall bör en bestämmelse vars tillämpning är till den enskildes nackdel ges retroaktiv verkan. I de fall den aktuella bestämmelsen tillämpas rör det sig emellertid om mycket allvarliga brott, där möjligheten att utreda dessa brott även efter lång tid har ökat till följd av den forensiska och tekniska utvecklingen. Även ut- ifrån ett brottsofferperspektiv finns det i dessa fall starka skäl att göra det möjligt för en lagföring att komma till stånd. Trots att av- steg från huvudregeln ska tillämpas med stor återhållsamhet, anser 
  
 viatt det finns tunga skäl för att även i detta fall frångå huvudregeln och föreslå att förslaget ska ges retroaktiv verkan. Som framgår ovan påverkar inte ändrade preskriptionsregler straffet som sådant, utan endast möjligheterna att döma ut ett straff. Har brottet begåtts av en person som inte fyllt 21 år vid gärningstillfället kommer fort- farande 29 kap. 7 § brottsbalken att beaktas vid straffmätningen i det enskilda fallet. Som framgått tidigare finns förslag om att ändra åldersgränsen (se avsnitt 3.1.1) från 21 till 18 år. 
  
 248 
  
 SOU 2021:90 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 Vi föreslår vidare att ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptionshindrande åtgärd. Förslaget syftar till att minska risken för att preskription hindrar möjligheten att väcka åtal efter att ett strafföreläggande undanröjts dvs. lagföring ska kunna ske i en större utsträckning än i dag. För att undanröja ett strafföreläggande enligt 59 kap. 6 § rättegångsbalken krävs att föreläggandet har godkänts. Därigenom har den misstänkte genom godkännandet godtagit den påföljd, rättsverkan och eventuella enskilda anspråk som föreläggan- det innehåller. Såväl staten som eventuella målsäganden har då an- ledning att utgå ifrån att den brottsliga gärningen slutligen medför aktuell påföljd, rättsverkan eller skadeståndsansvar för gärningsper- sonen. Ett strafföreläggande är vidare frivilligt att godkänna. Som framgår av avsnitt 7.5.2 undanröjs i dag ett mindre antal strafföreläg- ganden, vilket med största sannolikhet innebär att en bestämmelse om retroaktiv verkan i praktiken kommer att få betydelse endast i något eller några fall. Vi anser att det är mest ändamålsenligt att före- skriva att förslaget även i denna del ges retroaktiv verkan. 
  
 Bestämmelsen om att avskaffa preskriptionstiden för livstidsbrotten 
  
 I enlighet med vad som uttalats i tidigare lagstiftningsärenden där preskriptionen avskaffats för vissa brott,6 anser vi att det finns goda skäl att frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen vad gäller för- slagen om att avskaffa preskriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan, även om brotten begåtts före ikraftträdandet av de nya bestämmelserna. Detta förutsätter naturligtvis att brottet inte dess- förinnan preskriberats enligt äldre bestämmelser. Vi anser att de skäl som talar för att brotten ska undantas från preskription också talar för att ändringarna ska gälla för redan begångna brott. Anledning att avvika från den bedömning som gjorts gällande retroaktivitet vid tid- igare lagändringar där brott undantagits från preskription, anser vi inte heller föreligga. Det är därtill lämpligt att tillämpningen i fråga om retroaktiviteten i denna del är densamma som vid tidigare änd- ringar. Eftersom mord, men även andra mycket allvarliga brott som kan ge livstids fängelse, redan undantagits från preskription torde i praktiken en bestämmelse om retroaktiv verkan få betydelse för ett mycket begränsat antal fall. Vi finner sammantaget att starka skäl 
  
 6Se prop. 2019/20:69 s. 44. 
  
 249 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2021:90 
  
 talar för frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen och föreslår att förslaget om att avskaffa preskriptionen för brott med livstids fängelse även ska tillämpas på brott som begåtts före bestämmelsens ikraftträdande, förutsatt att brotten inte dessförinnan preskriberats. 
  
 Förslaget om ändrade preskriptionsbestämmelser för försvårande av skattekontroll 
  
 Förslaget om att låta bokföringsskyldiga och vissa uppgiftsskyldiga omfattas av den förlängda preskriptionstid som föreskrivs för för- svårande av skattebrott, medför att juridiska personer också kommer att omfattas av den förlängda preskriptionstiden, se avsnitt 7.7.2. Detta innebär att företrädare för företag i större utsträckning kan bli lagförda för brott och därmed att bolag i större utsträckning kan bli föremål för företagsbot. Frågan är om det finns skäl att göra avsteg från huvudregeln även i detta fall och föreskriva att bestämmelsen ska tillämpas retroaktivt? 
  
 Försvårande av skattekontroll tar i första hand sikte på den som inte fört några räkenskaper eller som har fört dem på ett ofullstän- digt sätt. Vidare faller vilseledande bokföringsåtgärder – med eller utan stöd av falska eller osanna verifikationer – inom det straffbara området. Slutligen bestraffas också den som förstör eller undanskaf- far räkenskapsmaterial under sådan tid då han eller hon haft skyldig- het att bevara detta.7 Genom förfarandet försvåras kontrollen av den bokförings- eller uppgiftsskyldiges skatter eller avgifter. Vi anser att skälen för lagföring även i detta fall får anses väga tyngre än skälen för preskription. Lagändringen bör därför ges retroaktiv verkan dvs. den ska omfatta redan begångna brott, förutsatt att dessa inte är pre- skriberade enligt äldre bestämmelser. 
  
 Förslaget om att avskaffa bestämmelserna om preskription av fängelsestraff 
  
 Vi föreslår härutöver att det inte längre ska vara möjligt att få ett utdömt fängelsestraff preskriberat. Förslaget gäller både fängelsestraff på livstid och tidsbestämda fängelsestraff (se avsnitt  
 11.1.5–11.1.7). 
  Vi föreslår därutöver att förvandlingsstraff dvs. när böter har förvand- 
  
 7Åberg, Skattebrottslagen, kommentaren till 14 §. 
  
 250 
  
 SOU 2021:90 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 lats till fängelse enligt bötesverkställighetslagen (1979:189), inte heller ska kunna preskriberas(se avsnitt 11.1.9). Förbudet mot retroaktiv tillämpning av straffbud anses emellertid inte gälla bestämmelser om straffverkställighet, jfr 5 § promulgationslagen. Vi anser inte heller att 12 § promulgationslagen är tillämplig på de aktuella förslagen. Någon särskild övergångsbestämmelse behövs därför inte i dessa delar. 
  
 Det alternativa förslaget gällande preskriptionstiden för grov fridskränkning mot barn 
  
 I avsnitt 10.5.3 lämnar vi ett alternativt förslag i frågan om preskrip- tion av grov fridskränkning mot barn. Vi föreslår där att preskrip- tionstiden för de enskilda gärningar som kan ingå i en grov frids- kränkning förlängs, på så sätt att preskriptionstiden för dessa beräk- nas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Detta bör ske genom ett tillägg i den föreslagna bestämmelsen i 35 kap. 5 § brottsbalken. För det fall det alternativa förslaget genomförs, finns det skäl att låta lagändringen även omfatta redan begångna, men inte preskriberade brott. Eftersom en grov fridskränkning kan omfatta brott enligt både 3, 4, 6 och 12 kapitlen brottsbalken och enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud, kan en bestämmelse om retro- aktiv verkan få betydelse för många brott.8 Grov fridskränkning är dock ett integritetskränkande brott, som i detta fall riktas mot ett barn. Skälen för lagföring får här anses väga tyngre än skäl som talar för preskription och förutsägbarhet inom straffrätten. Dessutom har andra lagändringar som inneburit att preskriptionstiden för vissa brott mot barn förlängts, getts retroaktiv verkan.9 Mot den bakgrun- den anser vi att skäl föreligger för att föreslå att även denna bestäm- melse ges retroaktiv verkan. 
  
 8I prop. 2020/21:217 föreslås att även förtal och grovt förtal enligt 5 kap. 1 och 2 §§ brotts- balken ska omfattas av grov fridskränkning. 
  
 9Se prop. 1994/95:2, prop. 2004/05:45, prop. 2009/10:50, prop. 2009/10:70, prop. 2012/13:111 och prop. 2012/13:194. 
  
 251 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2021:90 
  
 14.3Övriga lagändringar 
  
 För övriga lagändringar, som i huvudsak är följdändringar, krävs inga särskilda övergångsbestämmelser. 
  
 252 
  
 15 Konsekvenser 
  
 15.1Ekonomiska konsekvenser 
  
 Utredningens bedömning: Förslagen kan förväntas medföra vissa kostnadsökningar för rättsväsendets myndigheter. Dessa kostnads- ökningar bedöms kunna rymmas inom myndigheternas befintliga anslag. Förslagen kan vidare medföra en viss ökning av statens kost- nad för brottsskadeersättningen. 
  
 Genom de föreslagna ändringarna avskaffas preskriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan. Vidare förlängs preskriptionstiden för vissa allvarliga brott. Förslagen i denna del innebär att preskrip- tionstiderna för vissa av de brott mot barn där preskriptionstiden räk- nas från det att barnet fyller eller skulle ha fyllt 18 år, automatiskt för- längs. Preskriptionsbestämmelserna för försvårande av skattekontroll föreslås vidare ändras. Det finns också ett alternativt förslag om att alla enskilda brott som kan ingå i en grov fridskränkning mot ett barn ska förlängas på så sätt att preskriptionstiden för de enskilda brotten ska räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. Förslagen föreslås ges retroaktiv verkan. Utredningen föreslår vidare att reglerna om preskription för utdömda fängelsestraff ska avskaffas. 
  
 De ekonomiska konsekvenser som förslagen i dessa delar kom- mer att medföra för rättsväsendets myndigheter kan inte med säker- het förutses, bl.a. eftersom det inte är möjligt att beräkna exakt hur många fler fall jämfört med i dag som årligen kommer att bli föremål för utredning, åtal och dom med tillämpning av de nya reglerna om preskription. Det går inte heller att med säkerhet säga hur många fler fängelsestraff som kommer att verkställas. Det närmare utfallet av de nu föreslagna bestämmelserna kommer inte att kunna bedömas förrän dessa varit i kraft ett antal år. 
  
 253 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 Nedan följer en redogörelse för vilka ekonomiska konsekvenser förslagen kan få för vissa myndigheter. Utredningen bedömer inte att förslagen leder till ökade kostnader för företag eller enskilda. 
  
 15.1.1Förslagens konsekvenser för Polismyndigheten 
  
 Enligt vår bedömning kommer kostnadsökningarna främst att drabba Polismyndigheten, även om det är svårt att med någon precision ange hur stor ökningen kommer att bli. Det handlar bl.a. om ökade kostnader för Nationellt forensiskt centrum i form av anläggnings- kostnader för att kunna spara material från brottsutredningar under lång tid. Förslagen kommer också innebära att Polismyndigheten under längre tid kommer att få utreda brott. I äldre utredningar kommer det bl.a. undersökas om ny teknik kan användas för att analysera de spår som finns. Detta kan innebära att förundersökningar kommer att behöva hållas öppna under längre tid. Kostnaderna för det sist- nämnda är mycket svåra att uppskatta, bl.a. då det inte exakt går att förutse vilka tekniker som finns tillgängliga i framtiden och i hur många fall dessa kan bidra till att brott klaras upp. Utredningens bedöm- ning är dock att kostnaderna för en ökad utredningsverksamhet i nuläget kan hanteras inom Polismyndighetens befintliga anslag. 
  
 Vad gäller anläggningskostnaderna innefattar dessa att långtids- förråd behöver byggas och befintliga förråd behöver renoveras, vil- ket är en process som Polismyndigheten delvis redan har påbörjat. Långtidsförråd måste bl.a. vara utrustade med frysrum, klimatanlägg- ningar och säkerhetssystem för att spår och beslag från pågående brottsutredningar ska kunna sparas på ett säkert sätt under en lång tid. Att exakt beräkna den ökade kostnaden för detta är emellertid svårt, då kostnaden i hög grad påverkas av antalet ouppklarade brott. Troligen rör det sig om en kostnadsökning om totalt cirka  
 15–20 
  mil- joner kronor. Enligt de beräkningar Polismyndigheten gjort kan kost- naden för långtidsförråden i nuläget emellertid finansieras inom Polis- myndighetens befintliga anslag. 
  
 Säkerhetspolisen ansvarar för att bl.a. utreda och beivra brott mot 
  
 18 och 19 kapitlet brottsbalken eller annat brott mot Sveriges säker- het, se 3 § förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhets- polisen. Förslagen om att avskaffa preskriptionen för brott med livs- tids fängelse och att förlänga preskriptionstiden för vissa allvarliga 
  
 254 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 brott kan därför även påverka Säkerhetspolisen. De kostnadsökningar förslagen kan medföra, bedöms dock kunna hanteras inom myndig- hetens befintliga anslag. 
  
 15.1.2Förslagens konsekvenser för Åklagarmyndigheten, Ekobrottsmyndigheten och domstolarna 
  
 Förslagen om att bl.a. avskaffa preskriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan och förlänga preskriptionstiden för vissa all- varliga brott, kan också påverka Åklagarmyndigheten genom fler ärenden och domstolarna genom fler mål. Troligen kommer dock Åklagarmyndigheten att påverkas av förslagen i högre utsträckning än domstolarna genom att myndigheten kommer att få hantera fler brottsutredningar under längre tid. Alla brottsutredningar leder emellertid inte till åtal och prövning av domstolarna, varför det kan förväntas att domstolarna inte kommer att påverkas av utredningens förslag i samma utsträckning som Åklagarmyndigheten. Vår bedöm- ning är därför att förslagen endast kommer att leda till ett begränsat antal ytterligare mål för domstolarna. De kostnadsökningar som för- slagen i dessa delar kan generera för de nämnda myndigheterna be- döms kunna hanteras inom myndigheternas befintliga anslag. 
  
 Kostnaderna kan även komma att öka för det allmänna avseende behovet av att anlita fler offentliga försvarare och målsägandebiträ- den. Vi bedömer dock att det rör sig om marginella kostnader. 
  
 Förslaget om ändring av preskriptionsbestämmelsen för försvår- ande av skattekontroll, bedöms inte medföra några ökade kostnader för Ekobrottsmyndigheten. 
  
 15.1.3Förslagens konsekvenser för Brottsoffermyndigheten 
  
 Möjligheten att få brottsskadeersättning regleras i brottsskade- lagen (2014:322). Brottsskadeersättning är en ersättning som betalas av staten till den som har drabbats av skada till följd av brott och syftar till att tillförsäkra den skadelidande viss ersättning om inte skadan ersätts från annat håll, i praktiken från skadevållaren genom skadestånd eller från en försäkring. En ansökan om brottsskadeersätt- ning prövas av Brottsoffermyndigheten. Ett anspråk på brottsskade- ersättning preskriberas tio år från brottet, om inte preskriptionen 
  
 255 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 avbryts dessförinnan, se 19 § brottsskadelagen. Om reglerna om åtals- preskription anger en längre preskriptionstid, preskriberas anspråket på brottsskadeersättning inte innan tiden för åtalspreskription har löpt ut. För brott där preskriptionen avskaffats och där ansvarsfrå- gan inte har avgjorts genom dom eller slutligt beslut, preskriberas inte heller ett anspråk på brottsskadeersättning. Utredningens för- slag om att avskaffa preskriptionen för vissa brott och förlänga pre- skriptionstiden för andra brott kan leda till fler ansökningar om brottsskadeersättning, vilket sannolikt kommer att resultera i en ökad kostnad för brottskadeersättningen. Därtill kan hanteringen av an- sökningarna om brottskadeersättning leda till ökade kostnader för Brottsoffermyndigheten, vilket dock bedöms kunna rymmas inom myndighetens befintliga anslag. De ökade kostnaderna för brottsskade- ersättningen kommer troligen att kräva en höjning av brottskade- anslaget. Enligt Brottsoffermyndigheten är det, med hänsyn till att brottsskadeersättningen är subsidiär i förhållande till andra ersättnings- möjligheter, svårt att göra en mer exakt uppskattning av hur mycket statens kostnad för brottsskadeersättning kan komma att öka med utredningens förslag. Det kan troligen röra sig om en kostnadsök- ning om cirka 100 000 till en miljon kronor per år. Dessa kostnader bedöms dock vara mycket marginella i förhållande till statens budget som helhet. Som tidigare påpekats är det vidare inte möjligt att i nu- läget göra en säker analys av kostnaderna för förslagen, vilket gör att det inte går att lägga fram förslag till omprioriteringar i statens budget. 
  
 15.1.4Förslagens konsekvenser för Kriminalvården 
  
 Förslaget om att avskaffa reglerna om preskription för utdömda fängelsestraff påverkar huvudsakligen Kriminalvården. Det går dock inte med säkerhet att beräkna den exakta kostnadsökningen för ge- nomförande av förslaget i denna del. Detta då kostnaden dels är be- roende av hur många fängelsestraff som döms ut och hur långa dessa är, dels av hur många av dessa som inte verkställs. Kostnaden är också avhängig hur straffet verkställs dvs. om det verkställs på an- stalt eller genom intensivövervakning med elektronisk kontroll, s.k. fotboja. Verkställs straffet på anstalt är kostnaden också beroende av vilken säkerhetsklass den anstalt har där verkställigheten ska ske. Svenska anstalter är indelade i tre säkerhetsklasser, där säkerhets- 
  
 256 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 klass 1 är den högsta säkerhetsklassen. Anstalterna är indelade i olika säkerhetsklasser efter sin förmåga att hantera olika typer av risker. Varje intagen bedöms individuellt för att personen ska hamna på rätt anstalt med den övervakning som bedöms nödvändig. 
  
 Kriminalvården har, med utgångspunkt i statistiken för preskri- berade fängelsestraff under perioden  
 2015–2020, 
  beräknat den för- väntade kostnadsökningen av förslaget att avskaffa reglerna om pre- skription av utdömda fängelsestraff. Myndigheten har uppskattat att den totala strafftiden skulle öka med som lägst cirka 7 000 dagar och som högst cirka 13 700 dagar beräknat utifrån att cirka 100 fängelse- straff preskriberats per år. Att strafftiden varierar på detta sätt beror på att preskriberade fängelsestraff redovisas inom vissa tidsintervaller, se tabell 11.1 i avsnitt 11.1.2, och inte utifrån den exakta strafftiden. 
  
 Kriminalvården har beräknat att den ökade strafftiden skulle re- sultera i som lägst cirka 11 000 tillkommande vårddygn och som högst cirka 21 000 tillkommande vårddygn. Dygnskostnaden för en intagen på en anstalt av högsta säkerhetsklass är cirka 4 100 kronor, cirka 3 400 kronor på en anstalt av säkerhetsklass 2 och cirka 2 300 kronor för en anstalt av säkerhetsklass 3. Sker verkställigheten genom intensiv- övervakning med elektronisk kontroll kostar verkställigheten 300 kro- nor per dygn och person. Angivna kostnader innefattar i huvudsak personalkostnader, lokalkostnader, finansiella kostnader och avskriv- ningar. På ett år kostar en intagen på en anstalt av högsta säkerhets- klass 1,5 miljoner kronor, 1,2 miljoner kronor på en anstalt av säker- hetsklass 2 och 850 000 kronor på en anstalt av säkerhetsklass 3. Verkställer den dömde sitt straff inom frivården kostar verkställig- heten 120 000 kronor per år och person. 
  
 För att beräkna den ökade kostnaden som förslaget i denna del kan medföra, har Kriminalvården vidare utgått från att fängelsestraff med en strafftid om under två månader huvudsakligen kommer verk- ställas genom fotboja. För fängelsestraff med en strafftid om två till sex månader beräknas att 70 procent av straffen skulle kunna verk- ställas på detta sätt. För fängelsestraff med en strafftid om över sex månader anser Kriminalvården att 32 procent skulle behöva verkstäl- las i en anstalt av säkerhetsklass 1, 48 procent i en anstalt av säker- hetsklass 2 och 20 procent i en anstalt av säkerhetsklass 3. 
  
 Utifrån de ovan nämnda uppgifter beräknar Kriminalvården att förslaget om att avskaffa reglerna för preskription av fängelsestraff skulle leda till en ökad kostnad för verkställigheten av straffen om som 
  
 257 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 lägst cirka 17 miljoner kronor och som högst 25 miljoner kronor un- der det första året. Kostnaden öknar därefter successivt per år efter- som längre fängelsestraff uppnår full kostnad först efter ett antal år. Efter 18 år, vilket är den längsta strafftiden som myndigheten har räk- nat med, är den totala kostnaden till följd av förslaget beräknad till som lägst cirka 28 miljoner och som högst cirka 50 miljoner kronor per år. 
  
 Kriminalvårdens tilldelade anslag för 2021 uppgick i september 2021 till drygt 10,5 miljarder kronor. Vi bedömer att förslaget om att avskaffa preskriptionen för utdömda fängelsestraff kommer att resultera i kostnadsökningar för Kriminalvården, men att dessa är av relativt begränsad omfattning. Bedömningen är därför att kostnads- ökningarna kan finansieras inom myndighetens befintliga anslag. 
  
 Förslaget om att avskaffa reglerna om preskription för utdömda fängelsestraff, medför inte att antalet ärenden hos Kriminalvården ökar. Initialt måste samma åtgärder som tidigare vidtas för att få den dömde att inställa sig. Myndigheten kommer emellertid under längre tid än i dag att behöva eftersöka den dömde, vilket betyder att större arbetsinsatser i framtiden kan behöva läggas på befintliga ärenden. Detta bedöms dock inte leda till några betydande kostnadsökningar för myndigheten. 
  
 Vårt ställningstaganden i denna del måste dock ses i ljuset av kom- mande förslag på nykriminaliseringar och straffskärpningar, vilket kan påverka Kriminalvårdens verksamhet och kostnader. Det kan därför inte uteslutas att det framöver kan finns skäl att ompröva vårt ställ- ningstagande i denna del. 
  
 15.2Konsekvenser för brottsligheten 
  
 Utredningens bedömning: Förslagen förväntas ha vissa positiva effekter för det brottsbekämpande arbetet. 
  
 Förslaget om att avskaffa preskriptionen för brott med livstids fäng- else i straffskalan och att förlänga preskriptionstiden för allvarliga och integritetskränkande brott, markerar inte endast hur allvarligt sam- hället ser på denna typ av brottslighet utan ger också brottsbekäm- pande myndigheter möjlighet att utreda brott och söka efter gärnings- personen under längre tid än i dag. Detta kan resultera i att en gär- 
  
 258 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 ningsperson lagförs efter lång tid. Förslagen i dessa delar bedöms där- för ha vissa positiva effekter för det brottsbekämpande arbetet. 
  
 Genom att i 14 § första stycket skattebrottslagen (1971:69) före- skriva att bestämmelsen fortsättningsvis ska gälla för bokförings- skyldiga och vissa uppgiftsskyldiga, kommer även juridiska personer att omfattas av den förlängda preskriptionstiden. Detta kan ha posi- tiva effekter vad avser möjligheten att utreda och lagföra brottet för- svårande av skattekontroll. 
  
 Vad gäller förslaget om att avskaffa reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff, kommer detta till viss del minska möjligheten för dömda personer att undandra sig verkställighet. Förslaget bidrar till att säkerställa intresset av att fängelsestraff verkställs och därmed till att upprätthålla trovärdigheten och tilliten till straffsystemet. Det kan inte uteslutas att förslagen även i dessa delar får vissa positiva effekter när det gäller det brottsbekämpande arbetet. 
  
 15.3Konsekvenser för jämställdheten 
  
 Utredningens bedömning: Förslaget förväntas få en viss positiv effekt vad avser att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. 
  
 Målet för jämställdhetspolitiken är bl.a. att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv. Det sjätte jäm- ställdhetspolitiska delmålet är att mäns våld mot kvinnor ska upp- höra. Kvinnor och män ska ha samma rätt och möjlighet till kroppslig integritet. Delmålet omfattar alla yttringar av fysiskt och psykiskt, inklusive sexuellt, våld och hot om våld som riktas mot kvinnor och flickor. Delmålet omfattar vidare hedersrelaterat våld och förtryck samt prostitution och handel med människor för sexuella ändamål. Delmålet omfattar också mäns och pojkars våldsutsatthet och kropps- liga integritet.1 
  
 Förslagen om att förlänga preskriptionstiden för allvarliga och in- tegritetskränkande brott ska tillämpas lika för båda könen. Den Natio- nella trygghetsundersökningen (NTU) visar att kvinnor och män utsätts för olika brott; vissa brotts utsätts kvinnor för i högre ut- sträckning än män och tvärtom. Det kan antas att förändrade pre- 
  
 1Se  
 www.regeringen.se/artiklar/2017/01/mer-om-jamstalldhetspolitikens-mal 
  
 [2021-05-26]. 
  
 259 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 skriptionsregler till viss del kan påverka möjligheten att utreda och lagföra dessa typer av brott även efter lång tid. I vilken utsträckning detta kommer att ske och vilka konsekvenser det kommer få för de brott kvinnor och män utsätts för, går emellertid inte att med säker- het uttala sig om. 
  
 NTU visar att 1,0 procent av befolkningen  
 (16–84 
  år) uppger att de under 2019 utsattes för sexualbrott genom tvång, vilket skulle motsvara cirka 82 000 personer om det räknas om till antal utsatta personer i befolkningen. Andelen är på i princip samma nivå som 2018 (1,1 procent ). Bland män i befolkningen är det 0,3 procent som uppger att de under 2019 utsattes för det som beskrivs, vilket skulle motsvara cirka 11 000 personer om det räknas om till antal utsatta män i befolkningen. Bland kvinnor är andelen 1,7 procent, vilket skulle motsvara cirka 71 000 personer om det räknas om till antal utsatta kvinnor i befolkningen. Det är på samma nivå som 2018. Det är så- ledes en betydligt större andel av kvinnorna än av männen i befolk- ningen som uppger att de under 2019 utsattes för någon händelse där någon tvingade eller försökte tvinga personen till någon sexuell handling genom att hota, hålla fast eller göra illa på något sätt. Noter- bart är dock att det är en större andel av de män som utsatts för sexualbrott som svarade att händelsen innehöll tvång (20,6 procent), jämfört med andelen av de kvinnor som utsatts för sexualbrott (18,0 procent).2 
  
 Under 2019 identifierades 298 personer som offer eller potenti- ella offer för människohandel i Sverige. Av dessa vara 202 kvinnor, 46 män, 23 flickor och 26 pojkar. En person var av okänt kön. Köns- fördelningen är jämn när det gäller barn, medan kvinnor utgör en majoritet när det gäller fall som rör vuxna. Människohandel mot kvinnor skedde huvudsakligen för sexuella ändamål.3 
  
 För de allvarligaste och mest integritetskränkande brotten som exempelvis grov våldtäkt föreslår vi att preskriptionstiden förlängs till 25 år. Detsamma gäller människohandel och grov människoex- ploatering. För våldtäkt och grovt sexuellt övergrepp föreslår vi att preskriptionstiden ska höjas till 15 år. Vidare kommer preskriptions- tiden för vissa av de sexualbrott mot barn där preskriptionstiden räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, för- längas betydligt med våra förslag. Bland annat förlängs preskrip- 
  
 2Brottsförebygganderådet, rapport 2020:8, s. 68. 
  
 3Jämställdhetsmyndigheten, Misstänkta fall för människohandel i Sverige 2019. 
  
 260 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 tionstiden för grovt koppleri till 25 år och grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och vissa fall av barnpornografibrott till 15 år. Detta betyder att dessa brott kommer att preskriberas då målsäganden är 43 år och respektive 33 år gammal. En förlängd preskriptionstid är dock ingen garanti för att fler sexualbrott kan klaras upp då dessa brott ofta blir svårare att utreda med tiden. 
  
 En förlängd preskriptionstid gör emellertid att allvarliga sexual- brott kan utredas under längre tid. Tillsammans med den tekniska och forensiska utvecklingen kan detta göra att vissa av brotten kan klaras upp även efter lång tid och att en lagföring av gärningsperso- nen kan ske. Sexuellt våld mot kvinnor och flickor utgör ett hinder för jämställdheten mellan könen. Enligt vår mening kan förslagen i denna del därför förväntas få en viss positiv effekt när det kommer till att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. 
  
 Vad gäller våld i nära relationer är de allvarligaste fallen av våld dvs. mord och dråp, sedan tidigare undantagna från preskription. Enligt statistik från Brottsförebygganderådet avseende anmälda miss- handelsbrott mot vuxna 2020 är det för kvinnor vanligast att brottet begicks av en för brottsoffret bekant person. I 80 procent av fallen var gärningspersonen en till brottsoffret bekant person. Med bekant person avses i dessa fall närstående genom parrelation, närstående genom släktskap eller familj och annan slags relation.4 För misshan- del mot män var andelen brott som begicks av en bekant person 45 procent.5 Med våra förslag förlängs preskriptionstiderna för både synnerligen grov misshandel och grov misshandel till 25 år respek- tive 15 år, vilket gör att dessa brott kan utredas under längre tid. Lag- föring kan därmed komma att ske även efter att lång tid har gått. Våld mot kvinnor och flickor utgör ett hinder mot jämställdheten mellan könen. Enligt vår bedömning kan förslaget även i denna del få en viss positiv effekt när det kommer till att uppnå jämställdhet mellan kvinnor och män. 
  
 4På grund av att polisen under det första halvåret 2020 har ändrat sättet att registrera miss- handelsbrott är statistiken på den lägsta detaljnivån behäftad med osäkerhet. Därför redovisar Brottsförebygganderådet endast misshandel av bekant, som omfattar samtliga tre relations- typer, och misshandel av obekant. Se vidare  
 www.bra.se/statistik/statistik-utifran-brottstyper/ 
  
 vald-i-nara-relationer 
  
 [2021-05-31]. 
  
 5Se  
 www.bra.se/statistik/statistik-utifran-brottstyper/vald-i-nara-relationer 
  
 [2021-05-31]. 
  
 261 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 15.4Konsekvenser för barn och unga 
  
 Utredningens bedömning: Förslagen förväntas bidra till att stärka det straffrättsliga skyddet för barn. 
  
 Den 1 januari 2020 trädde lagen (2018:1197) om Förenta nationer- nas konvention om barnets rättigheter i kraft, vilket bl.a. innebär ett förtydligande av att domstolar och rättstillämpare ska beakta de rät- tigheter som följer av barnkonventionen och att ett mer barnrätts- baserat synsätt ska ha genomslag i all offentlig verksamhet.6 Mot denna bakgrund är det också angeläget att statliga utredningar beak- tar de konsekvenser som olika förslag kan ha för barn och unga. 
  
 Av artikel 3 i barnkonventionen framgår bl.a. att vid alla åtgärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (3.1) och att konventionsstaterna ska vidta alla lämpliga lag- stiftningsåtgärder och administrativa åtgärder för att barnet ska till- försäkras sådant skydd och sådan omvårdnad som behövs för dess välfärd (3.2). Enligt artikel 19 ska konventionsstaterna vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgärder, administrativa, sociala och utbildnings- mässiga åtgärder, för att skydda barnet mot bl.a. alla former av fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp och misshandel eller utnytt- jande när barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnads- havares eller annan persons vård. Av artikel 34 framgår att konven- tionsstaterna åtar sig att skydda barnet mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp. För detta ändamål ska konven- tionsstaterna särskilt vidta alla lämpliga nationella, bilaterala och multilaterala åtgärder för att förhindra att ett barn bl.a. förmås eller tvingas att delta i en olaglig sexuell handling, utnyttjas för prostitu- tion eller utnyttjas i pornografiska föreställningar och i pornogra- fiskt material. 
  
 Förslagen om att förlänga preskriptionstiden för allvarliga och in- tegritetskränkande brott kan förväntas leda till att brott där barn är målsäganden kan utredas och lagföras även om en mycket lång tid gått sedan brottet begicks, vilket förstärker barnets möjligheter till upprättelse. Vidare kommer preskriptionstiden för vissa sexualbrott där tiden räknas från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år automatiskt att förlängas med våra förslag. Det finns också ett 
  
 6Prop. 2017/18:186. 
  
 262 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 alternativt förslag om att förlänga preskriptionstiden för grov frids- kränkning mot barn. Vår bedömning är att de förslag som lämnas till viss del kan bidra till att stärka det straffrättsliga skyddet för barn och säkerställa barns rättigheter i enlighet med barnkonventionen. 
  
 15.5Konsekvenser för den personliga integriteten 
  
 Utredningens bedömning: Förslagen kan leda till intrång i den enskildes personliga integritet, men dessa får anses berättigade för att utreda och lagföra brott. 
  
 Enligt 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen är var och en skyd- dad gentemot det allmänna mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Inskränk- ningar i detta skydd får enligt 2 kap. 20 och 21 §§ regeringsformen enbart göras genom lag och bara för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. 
  
 Grundlagsskyddet omfattar enbart betydande intrång. I förarbe- tena framhålls att det är naturligt att det läggs stor vikt vid uppgif- ternas karaktär vid bedömningen av hur ingripande intrånget i den personliga integriteten kan anses vara i samband med insamling, lag- ring och bearbetning eller utlämnande av uppgifter om enskildas per- sonliga förhållanden. Ju känsligare uppgifterna är, desto mer ingri- pande anses det allmännas hantering av uppgifterna normalt vara. Även hantering av ett fåtal uppgifter kan med andra ord innebära ett betydande intrång i den personliga integriteten om uppgifterna är av mycket känslig karaktär. Vid bedömningen av intrångets karaktär är det också naturligt att stor vikt läggs vid ändamålet med behand- lingen. En hantering som syftar till att utreda brott kan enligt förar- betena normalt anses vara mer känslig än t.ex. en hantering som ute- slutande sker för att ge en myndighet underlag för förbättringar av kvaliteten i handläggningen. Mängden uppgifter kan också vara en betydelsefull faktor i sammanhanget.7 
  
 Skydd för den enskilde mot integritetsintrång finns också i Euro- pakonventionen som gäller som svensk lag (SFS 1994:1219). Enligt 
  
 7Prop. 2009/10:80 s. 183. 
  
 263 
  
 Konsekvenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Inskränkningar i dessa rättigheter får endast göras med stöd av lag och för vissa i artikeln uppräknade ändamål. 
  
 Europeiska unionen (EU) genomförde 2018 en dataskyddsreform som omfattade dels en allmän dataskyddsförordning, dels ett data- skyddsdirektiv som behandlar dataskyddet vid bl.a. brottsbekämp- ning, lagföring och straffverkställighet. Dataskyddsförordningen gäller inte när direktivet är tillämpligt. Dataskyddsdirektivet har genom- förts i svensk rätt genom brottsdatalagen (2018:1177). I myndigheter- nas olika s.k. registerförfattningar, som gäller utöver brottsdatalagen, finns bestämmelser som bl.a. innebär preciseringar och undantag från brottsdatalagen. Syftet med brottsdatalagen och registerförfattningarna är både att skydda fysiska personers grundläggande rättigheter och friheter och att säkerställa att behöriga myndigheter kan behandla och utbyta personuppgifter med varandra på ett ändamålsenligt sätt. 
  
 Vi föreslår att preskriptionstiden för vissa brott avskaffas och att preskriptionstiden förlängs för andra allvarliga brott. Vi föreslår också att reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff avskaffas. Detta kommer betyda att personuppgifter i vissa fall kommer att behandlas under längre tid än i dag i syfte att utreda och lagföra brott samt för att verkställa påföljder. Det kan inte uteslutas att behandlingen i vissa fall kan innefatta känsliga personuppgifter och att mängden uppgifter kan vara betydande. Utredningen gör därför bedömningen att förslagen kan leda till en personuppgiftsbehandling som innebär ett sådant betydande intrång som avses i 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen. 
  
 Som framgår ovan följer av 2 kap.  
 20–21 
  §§ regeringsformen bl.a. att enskildas skydd mot sådana intrång får begränsas genom lag endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt sam- hälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. 
  
 De förslag som lämnas syftar till att anpassa de nuvarande be- stämmelserna om preskription till den forensiska och tekniska ut- vecklingen, den förändrade synen på brottsoffer och de förändringar som gjorts i det straffrättsliga systemet. En anpassning som är nödvändig då det nuvarande regelverket är närmare 100 år gammalt. 
  
 264 
  
 SOU 2021:90 
  
 Konsekvenser 
  
 För att kunna utreda och lagföra brott och för att säkerställa att straff verkställs, behöver de myndigheter som ska tillämpa utred- ningens förslag behandla personuppgifter. En begränsning av skyd- det i 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen för detta ändamål är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Genom de lagar som styr personuppgiftsbehandling för rättsväsendets myndigheter säkerställs också att den tillåtliga behandlingen av personuppgifter inte går längre än vad som är nödvändigt för att uppnå detta ändamål. Sam- manfattningsvis innebär det att de konsekvenser den föreslagna regleringen får för berörda myndigheters personuppgiftsbehandling är förenlig med regeringsformens krav. 
  
 265 
  
 16 Författningskommentar 
  
 16.1Förslag till lag om ändring i brottsbalken 
  
 35 kap. Om preskription 
  
 Innebörden av preskription 
  
 1 § 
  
 Preskription innebär att en påföljd inte får dömas ut (åtalspreskription och absolut preskription) eller att en påföljd som dömts ut inte får verk- ställas (påföljdspreskription). 
  
 Paragrafen innehåller en straffrättslig definition av preskription. Över- vägandena finns i avsnitt 12. Bestämmelsen om åtalspreskription, som tidigare fanns i paragrafen, flyttas till 35 kap. 2 §. 
  
 Åtalspreskription 
  
 2 § 
  
 Brott preskriberas om den misstänkte inte har häktats eller delgetts åtal för brottet inom 
  
 1.två år, om fängelse i högst ett år är föreskrivet för brottet, 
  
 2.fem år, om fängelse i högst två år är föreskrivet för brottet, 
  
 3.tio år, om fängelse i högst fem år är föreskrivet för brottet, 
  
 4.femton år, om fängelse i högst åtta år är föreskrivet för brottet, 
  
 5.tjugofem år, om fängelse över åtta år är föreskrivet för brottet. Innefattar en handling flera brott får, utan hinder av första stycket, en påföljd dömas ut för alla brotten så länge en sådan kan dömas ut för något av dem. 
  
 267 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 Ett godkänt strafföreläggande har samma verkan som häktning eller delgivning av åtal har enligt första stycket. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om åtalspreskription dvs. inom vilken tid en misstänkt ska ha häktats eller delgetts åtal för att han eller hon ska få dömas till en påföljd. I paragrafen fanns tidigare en bestämmelse om brott som är undantagna från preskription, den flyt- tas till 35 kap. 10 §. 
  
 Bestämmelsen ändras på så sätt att åtalspreskriptionen för brott med livstids fängelse i straffskalan avskaffas, se 10 §. Vidare förlängs preskriptionstiden för brott som har ett straffmaximum över fem års fängelse. Tiden för preskription avgörs numera endast av straffmaxi- mum för det aktuella brottet och inte, som tidigare, av det svåraste straffet som kan följa på brottet. Vidare införs ett nytt tredje stycke om strafförelägganden. Även språkliga ändringar görs. Övervägan- den finns i avsnitt  
 7.2–7.6. 
  
 I första stycket regleras tiderna för åtalspreskription. Har den misstänkte inte häktats eller delgetts åtal inom angiven tid, preskri- beras brottet. Med att den misstänkte häktats avses att häktningsbe- slutet verkställs. Domstolen ska beakta frågan om preskription på eget initiativ. Preskriptionstiden bestäms utifrån det straffmaximum som är föreskrivet för brottet. Brott som endast har böter i straff- skalan omfattas av punkt 1. Är brottet indelat i olika grader, beräknas preskriptionstiden utifrån straffmaximum för de olika graderna av brottet. Preskriptionstiden varierar från två till tjugofem år. Utgångs- punkten för preskriptionstidens beräkning regleras i 35 kap. 4 § och 5 §. 
  
 I andra stycket görs endast språkliga ändringar. 
  
 Tredje stycket är nytt. Det anger att även ett godkänt strafföreläg- gande utgör en preskriptionshindrande åtgärd, vilket har betydelse i de fall ett strafföreläggande har undanröjts enligt reglerna i 59 kap. 6 § rättegångsbalken. 
  
 268 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 3 § 
  
 Friges en häktad person utan att ha delgetts åtal eller avvisas eller av- skrivs målet mot någon sedan han eller hon delgetts åtal, ska frågan om preskription avgöras enligt 2 § utan hinder av att häktning eller delgiv- ning skett. 
  
 Paragrafen reglerar de fall där preskriptionstiden fortsätter att löpa trots att den misstänkte häktats eller delgetts åtal för brottet. Para- grafen justeras endast språkligt. Övervägandena finns i avsnitt 7.5.1. 
  
 Enligt 35 kap. 2 § upphör preskriptionstiden att löpa om den miss- tänkte häktas eller delges åtal för brottet innan preskriptionstiden gått till ända. I den nu aktuella paragrafen föreskrivs att preskrip- tionstiden ska fortsätta löpa enligt 2 § oberoende av att häktning skett eller åtal delgetts, om den häktade friges utan ha fått del av åtalet för brottet eller om åtalet som delgetts avvisats eller målet avskrivits. Häktning eller delgivning av åtal utgör i dessa fall inte något hinder mot preskription. 
  
 Beräkning av preskriptionstiden 
  
 4 § 
  
 De i 2 § bestämda tiderna ska räknas från den dag brottet begicks. Om det förutsätts att en viss verkan av handlingen ska ha inträtt innan en på- följd får dömas ut, ska tiden räknas från den dag då sådan verkan in- trädde. 
  
 Vid bokföringsbrott som inte är ringa ska tiden räknas från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, om detta skett inom fem år från brottet. Om den bokföringsskyldige inom fem år från brottet blivit föremål för revision av Skatteverket, ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades. 
  
 I paragrafen regleras från vilken tidpunkt preskriptionstiden ska beräk- nas. Bestämmelsen ändras på så sätt att regleringen om preskriptions- tidens beräkning för vissa sexualbrott mot barn, som tidigare fanns i andra stycket, flyttas till 35 kap. 5 §. Till följd av detta flyttas bestäm- melserna om preskriptionstidens beräkning för bokföringsbrott, som tidigare fanns i tredje stycket, till andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 12. 
  
 269 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 5 § 
  
 Vid följande brott ska de i 2 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt arton år: 
  
 1.våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 §, 
  
 2.sexuellt utnyttjande av barn enligt 6 kap. 5 §, 
  
 3.sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn enligt 6 kap. 6 §, 
  
 4.utnyttjande av barn för sexuell posering och grovt utnyttjande av barn för sexuell posering enligt 6 kap. 8 §, 
  
 5.utnyttjande av barn genom köp av sexuell handling enligt 6 kap. 9 §, eller 
  
 6.barnpornografibrott och grovt barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § första och sjätte styckena, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild och en tillämpning av 4 § första stycket inte leder till att möjligheten att döma ut påföljd bortfaller senare, eller 
  
 7.försök till sådana brott som avses i  
 1–6. 
  
 Vad som sägs i första stycket gäller även följande brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år: 
  
 1.våldtäkt och grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 §, 
  
 2.oaktsam våldtäkt enligt 6 kap. 1 a §, 
  
 3.sexuellt övergrepp och grovt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 2 §, 
  
 4.oaktsamt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 3 §, 
  
 5.sexuellt ofredande enligt 6 kap. 10 §, 
  
 6.koppleri och grovt koppleri enligt 6 kap. 12 §, 
  
 7.brott mot 2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, eller 
  
 8.försök till sådana brott som avses i 1, 3, 6 och 7. 
  
 Paragrafen är ny. Bestämmelsen fanns tidigare i 35 kap. 4 § andra stycket. Endast språkliga justeringar görs. Övervägandena finns i av- snitt 12. 
  
 Om ett brott som anges i bestämmelsen riktas mot ett barn räk- nas preskriptionstiden först från det att målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. En på så sätt förlängd preskriptionstid gäller för de flesta sexualbrotten mot barn. 
  
 270 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 Absolut preskription 
  
 6 § 
  
 Brott preskriberas alltid sedan det, från den dag som anges i 4 eller 5 §, har gått 
  
 1.fem år, om endast böter är föreskrivet för brottet och tiden för pre- skription bestäms enligt 2 § första stycket 1, 
  
 2.femton år, för andra brott än i 1 för vilka fängelse i högst två år är föreskrivet, eller 
  
 3.trettio år, i andra fall än i 1 och 2. 
  
 Paragrafen behandlar s.k. absolut preskription. Detta innebär att sedan de i paragraferna angivna tiderna passerat får någon påföljd för brottet inte dömas ut oberoende av om häktning skett eller åtal del- getts, jfr 35 kap. 2 §. Paragrafen ändras på sätt att tiden för den abso- luta preskriptionen fortsättningsvis endast ska avgöras av straffmaxi- mum för det aktuella brottet och inte, som hittills, av det svåraste straffet som kan följa på brottet. Även språkliga justeringar görs. Över- väganden finns i avsnitt 8. 
  
 Enligt första stycket punkt 1 är den absoluta preskriptionstiden fem år om brottet endast kan straffas med böter och tiden för pre- skription bestäms enligt 2 § första stycket 1. Den är enligt punkt 2 femton år om straffmaximum för brottet är fängelse i högst två år. I de fall det finns särskilda bestämmelser om tiden för preskription för bötesbrott, som exempelvis i 14 § skattebrottslagen (1971:69), bestäms tiden för den absoluta preskriptionen enligt andra punkten. Som framgår av punkt 3 är den absoluta preskriptionen i övriga fall trettio år. Utgångspunkten för beräkningen av preskriptionstiden är den dag som anges i 35 kap. 4 eller 5 §. 
  
 Påföljdspreskription 
  
 7 § 
  
 Ett bötesstraff preskriberas fem år efter det att domen fått laga kraft. Detta gäller inte om den dömde inom denna tid har delgetts en ansökan om böternas förvandling och denna inte har prövats slutligt. Leder an- sökan inte till att böterna förvandlas, preskriberas de när beslutet fått laga kraft. 
  
 271 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 Avlider den dömde preskriberas böter som har dömts ut. Har under den dömdes livstid domen fått laga kraft och lös egendom utmätts eller tagits i förvar för betalning av böterna, ska böterna betalas av egendomen. 
  
 Vad som nu sagts om böter gäller även vite som dömts ut. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om preskription av bötesstraff. Den gäller även för vite som dömts ut. Endast språkliga justeringar görs. 
  
 8 § 
  
 En sluten ungdomsvård preskriberas om den inte börjat verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Avbryts verkställigheten ska vad som sägs i första stycket tillämpas på motsvarande sätt i fråga om den fortsatta verkställigheten. Tiden ska räknas från dagen för avbrottet. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om preskription av sluten ung- domsvård. Regleringen fanns tidigare i 35 kap. 10 §, men flyttas efter- som bestämmelserna om preskription av utdömda fängelsestraff, som tidigare fanns i paragrafen, har avskaffats. Bestämmelsen om preskrip- tion av sluten ungdomsvård ändras endast språkligt. Övervägandena finns i avsnitt 11.2 och 12. 
  
 Enligt första stycket preskriberas en sluten ungdomsvård som dömts ut om den inte börjar verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Om verkställigheten av den slutna ungdomsvården avbryts pre- skriberas, enligt andra stycket, den återstående delen av påföljden om verkställigheten inte återupptas inom fem år från den dag avbrottet skedde. 
  
 272 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 9 § 
  
 En ungdomstjänst preskriberas om den inte börjat verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. 
  
 Avbryts verkställigheten ska vad som sägs i första stycket tillämpas på motsvarande sätt i fråga om den fortsatta verkställigheten. Tiden ska räknas från dagen för avbrottet. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om preskription av ungdoms- tjänst. Regleringen fanns tidigare i 35 kap. 11 §, men flyttas nu efter- som bestämmelserna om preskription av utdömda fängelsestraff, som tidigare fanns i paragrafen, har avskaffats. Bestämmelsen om preskrip- tion av ungdomstjänst ändras endast språkligt. Övervägandena finns i avsnitt 11.3 och 12. 
  
 Enligt första stycket preskriberas en ungdomstjänst som dömts ut om den inte börjar verkställas inom fem år från det att domen fått laga kraft. Detta gäller såväl ungdomstjänst som fristående påföljd som ungdomstjänst i förening med ungdomsvård. 
  
 Om verkställigheten av en ungdomstjänst avbryts preskriberas, enligt andra stycket, den återstående delen av påföljden om verkstäl- ligheten inte återupptas inom fem år från dagen för avbrottet. 
  
 Brott som är undantagna från preskription 
  
 10 § 
  
 Bestämmelserna i detta kapitel om preskription gäller inte för 
  
 1.brott för vilket fängelse på livstid är föreskrivet, 
  
 2.dråp enligt 3 kap. 2 §, 
  
 3.våldtäkt eller grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första eller tredje stycket, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år, 
  
 4.våldtäkt mot barn eller grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 §, 
  
 5.brott enligt 2 § första eller tredje stycket lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, om brottet begåtts mot en per- son som inte fyllt arton år, eller 
  
 6.försök till brott som avses i 1 och 2. 
  
 Har någon begått brott som avses i första stycket innan han eller hon fyllt arton år, gäller dock bestämmelserna om preskription i detta kapitel. 
  
 273 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om undantag från preskription. Den fanns tidigare i 35 kap. 2 §. I första stycket införs en ny punkt 1 som delvis motsvarar innehållet i de tidigare punkterna 1, 5 och 6. Dråp, som tidigare omfattades av punkt 1, undantas numera från preskription enligt punkt 2. Punkterna  
 3–5 
  motsvarar innehållet i de tidigare punkterna  
 2–4. 
  I punkt 6, som i huvudsak motsvarar den tidigare punkt 7, görs vissa justeringar till följd av ändringar i punk- terna  
 1–6. 
  Övervägandena finns i avsnitt 7.2 och 12. 
  
 Genom punkt 1 i första stycket undantas samtliga brott med livs- tids fängelse i straffskalan från preskription. Av regleringen följer att brotten inte blir föremål för åtalspreskription, absolut preskription eller påföljdspreskription. Av punkt 6 följer att även försök till dessa brott undantas från preskription. Även medverkan till brotten i punk- terna  
 1–6 
  är undantagna från preskription. 
  
 I andra stycket, som endast justeras språkligt, anges att reglerna om avskaffad preskription inte gäller om brottet begåtts av någon som var under 18 år. För dessa fall finns det i 35 kap. 5 § bestämmel- ser om senarelagd utgångspunkt för beräkning av preskriptionstid vid de brott som anges i första stycket punkterna  
 3–5. 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 2.Bestämmelserna i 35 kap. 2 § första och tredje styckena, 35 kap. 6 § och 35 kap. 10 § första stycket i den nya lydelsen ska tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte brottet preskribe- rats dessförinnan enligt äldre bestämmelser. 
  
 Enligt punkt 1 träder lagen i kraft den 1 januari 2023. 
  
 Av övergångsbestämmelsen i punkt 2 framgår att de nya bestäm- melserna om förlängda tider för åtalspreskription liksom att tiden för åtalspreskription och absolut preskription endast ska beräknas ut- ifrån straffmaximum för brottet, ska tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet om inte brottet preskriberats dessför- innan enligt äldre bestämmelser. Detsamma gäller bestämmelserna om att ett godkänt strafföreläggande ska utgöra en preskriptions- hindrande åtgärd och att brott med livstids fängelse i straffskalan inte 
  
 274 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 ska preskriberas. De nya bestämmelserna i dessa delar ges alltså retro- aktiv verkan. Övervägandena finns i avsnitt 14.2. 
  
 16.2Förslag till lag om ändring i skattebrottslagen (1971:69) 
  
 14 § 
  
 Utan hinder av 35 kap. 2 § brottsbalken får påföljd för brott enligt 3 eller  
 5–8 
  §§ dömas ut, om den misstänkte häktats eller delgetts åtal för brottet inom fem år från brottet. Har vid brott som avses i 10 § den bokföringsskyldige eller den uppgiftsskyldige blivit föremål för revision av Skatteverket inom fem år från brottet, ska de i 35 kap. 2 § brottsbal- Boone angivna tiderna räknas från den dag då revisionen beslutades. 
  
 Påföljd får dömas ut för brott enligt denna lag utan hinder av att den misstänkte inte delgetts åtal för brottet inom den tid som anges i 35 kap. 2 § brottsbalken eller första stycket denna paragraf, om den misstänkte inom samma tid har delgetts underrättelse om att han är skäligen miss- tänkt för brottet. Underrättelsen ska ha skett under en förundersökning som sedermera lett till allmänt åtal mot den misstänkte för brottet. Den ska ha utfärdats av åklagaren och ange de omständigheter som utgör grund för misstanken. Delgivningen ska ha skett på sätt som gäller för delgivning av stämning i brottmål. Avvisas eller avskrivs mål mot någon sedan han eller hon delgetts misstanke om brott enligt detta stycke, ska frågan om preskription avgöras utan hinder av att delgivning av under- rättelsen skett. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om preskription av vissa brott i skattebrottslagen, vilka avviker från bestämmelserna om åtalspreskrip- tion i 35 kapitlet brottsbalken. Överväganden finns i avsnitt 7.7. 
  
 Första stycket ändras på så sätt att det numera föreskrivs att vid försvårande av skattekontroll är det den bokföringsskyldige eller den uppgiftsskyldige som ska ha blivit föremål för revision av Skatteverket. Därmed omfattas även juridiska personer av den aktuella bestäm- melsen. Vidare ändras hänvisningen till bestämmelsen om åtalspre- skription i 35 kapitlet brottsbalken. Detta är en följd av de juster- ingar som görs i det kapitlet. Motsvarande justering görs även i andra stycket. Detta innebär ingen förändring i sak. Även språkliga änd- ringar görs. 
  
 275 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 14 a § 
  
 För brott enligt 2 eller 4 § får rätten på ansökan av åklagaren besluta om förlängning av den tid som anges i 35 kap. 2 § brottsbalken. Beslut om förlängning får meddelas, om stämning eller underrättelse enligt 
  
 14§ andra stycket avseende sådant brott inte har kunnat delges den miss- tänkte på grund av att han eller hon 
  
 1.har saknat känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han eller hon uppehållit sig, 
  
 2.inte har kunnat anträffas på känt hemvist inom riket och det inte har kunnat klarläggas var han eller hon uppehållit sig och det kan antas att han eller hon hållit sig undan eller 
  
 3.har stadigvarande vistats utomlands. 
  
 Förlängningstiden ska bestämmas med hänsyn till vad som kan an- tas behövas för att delgivning ska ske med den misstänkte, dock till minst sex månader. Visar det sig att den bestämda tiden är otillräcklig, får rätten på ansökan av åklagaren medge ytterligare förlängning. 
  
 Förlängning enligt denna paragraf får inte omfatta längre tid än sammanlagt fem år. 
  
 Paragrafen reglerar möjligheten för rätten att under vissa förutsätt- ningar besluta om förlängning av tiden för åtalspreskription för skatte- brott och grovt skattebrott. 
  
 I första stycket ändras hänvisningen till bestämmelsen om åtals- preskription i 35 kapitlet brottsbalken. Detta är en följd av de juster- ingar som görs i det kapitlet och innebär ingen förändring i sak. Även språkliga ändringar görs. 
  
 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser 
  
 1.Denna lag träder i kraft den 1 januari 2023. 
  
 2.Bestämmelserna i 14 § första stycket andra meningen ska tilläm- pas även på brott som har begåtts före ikraftträdandet, om inte brottet preskriberats dessförinnan enligt äldre bestämmelser. 
  
 Enligt punkt 1 träder lagen i kraft den 1 januari 2023. 
  
 Av övergångsbestämmelsen i punkt 2 framgår att den nya bestäm- melsen om preskriptionstidens beräkning för försvårande av skatte- kontroll ska tillämpas även på brott som har begåtts före ikraftträ- dandet, om inte brottet har preskriberats dessförinnan enligt äldre 
  
 276 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 bestämmelser. Den nya bestämmelsen ges alltså retroaktiv verkan. Övervägandena finns i avsnitt 14.2. 
  
 16.3Förslag till lag om ändring i lagen (1972:260) 
  
 om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom 
  
 6 § 
  
 Framställning om verkställighet av europeisk brottmålsdom kan avslås 
  
 1.om gärningen som påföljden avser utgör politiskt eller militärt 
  
 brott, 
  
 2.om det finns grundad anledning att anta att domen föranletts eller den däri bestämda påföljden skärpts av hänsyn till ras, religion, natio- nalitet eller politisk åsikt, 
  
 3.om gärning som påföljden avser omfattas av här i landet pågående förundersökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot, eller om beslut har meddelats att åtal för gärningen inte ska väckas eller fullföljas, 
  
 4.om gärning som påföljden avser inte har begåtts i den stat där på- följden bestämts, 
  
 5.om påföljden inte kan verkställas här i landet, 
  
 6.om det kan antas att påföljden kan verkställas i den främmande staten, 
  
 7.om den dömde vid tiden för brottet inte fyllt femton år, 
  
 8.om en tillämpning av 35 kap. 7 § eller 36 kap. 15 § brottsbalken skulle innebära att påföljden preskriberats. 
  
 Har i den främmande staten vidtagits åtgärd som enligt lagen i den staten medför att tiden för preskription av påföljd uppskjutes, ska åtgär- den ha samma verkan här i landet vid tillämpning av första stycket 8. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om när en framställning gällande verkställighet av en europeisk brottmålsdom kan avslås. I punkt 8 tas hänvisningen till bestämmelserna om preskription av utdömda fäng- elsestraff bort eftersom dessa regler avskaffats. Detta betyder att en framställning om verkställighet av en europisk brottmålsdom numera inte kan avslås på den grunden att det utdömda fängelsestraffet är 
  
 277 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 preskriberat enligt svensk lag. Även språkliga ändringar görs. Över- vägandena finns i avsnitt 11.1.8. 
  
 21 § 
  
 När ansökan som avses i 20 § andra stycket inkommit till rätten, kallar rätten den dömde att inställa sig vid förhandling inför rätten. Förhand- ling får inte utan den dömdes samtycke hållas förrän tjugoen dagar gått från det den dömde personligen delgetts kallelsen. 
  
 Uteblir den dömde från förhandling som avses i första stycket eller finner rätten av annat skäl att oppositionen inte kan upptas till pröv- ning, ska den dömdes talan avvisas. Sedan avvisningsbeslutet fått laga kraft tillämpas  
 9–16 
  §§. 
  
 Fråga om ansvar för gärning som avses med framställning om verk- ställighet av utevarodom får prövas, även om enligt 2 kap. brottsbalken åtal för gärningen inte kunnat väckas i Sverige eller kunnat väckas här endast efter särskilt förordnande, och utan hinder av bestämmelserna i 35 kap.  
 Navarro 
  och 10 §§ samma balk. Frågan om ansvar för gärningen enligt svensk lag ska bedömas som om motsvarande brott begåtts här i landet. Åtgärd för väckande av åtal eller förundersökning, som vidtagits i den främmande staten enligt dess lag, ska tillerkännas verkan som om åtgärden vidtagits här i landet. Sådan åtgärd får inte tillerkännas annan verkan än den har enligt lagen i den främmande staten. 
  
 Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser om verkställighet av en dom som meddelats i den tilltalades utevaro. I tredje stycket ändras hänvisningarna till reglerna om preskription i 35 kapitlet brottsbal- Boone. Detta är en följd av de justeringar som görs i det kapitlet och innebär ingen förändring i sak. Även språkliga ändringar görs. 
  
 278 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 16.4Förslag till lag om ändring i lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet 
  
 4§ 
  
 Verkställighet i Sverige av utländsk brottmålsdom får ske endast efter framställning av den främmande staten. 
  
 Framställningen får inte bifallas 
  
 1.om domen inte har fått laga kraft eller om påföljden inte får verk- ställas i den främmande staten, 
  
 2.om gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller gärningsmannen, om gärningen begåtts här i landet, på annan grund än som avses i 5 § 3 inte skulle ha kunnat dömas till påföljd för brottet, 
  
 3.om den dömde inte har eller tar hemvist i Sverige, 
  
 4.om verkställighet i Sverige skulle vara oförenlig med grunderna för rättsordningen här i landet eller annat väsentligt svenskt intresse, 
  
 5.om dom i mål om ansvar för gärning som påföljden avser har meddelats här i landet eller här utfärdat strafföreläggande eller föreläg- gande av ordningsbot för samma gärning har godkänts, 
  
 6.om fråga om ansvar för gärning som påföljden avser har prövats i en annan stat än den som har gjort framställningen genom en dom som fått laga kraft och det därför skulle ha funnits hinder enligt 2 kap. 9 § brottsbalken mot lagföring för gärningen här i landet, 
  
 7.om gärning som påföljden avser utgör eller har samband med politiskt brott eller utgör militärt brott, 
  
 8.om gärning som påföljden avser utgör fiskaliskt brott, såvida inte annat föranleds av överenskommelse mellan Sverige och den främmande staten, 
  
 9.om en tillämpning av 35 kap. 8 § brottsbalken skulle innebära att påföljden preskriberats, eller 
  
 10.om verkställighet i Sverige i annat hänseende än som förut har nämnts skulle strida mot den överenskommelse mellan Sverige och den främmande stat som ligger till grund för framställningen. 
  
 I paragrafen anges när en utländsk brottmålsdom får verkställas re- spektive inte verkställas i Sverige. Eftersom utdömda fängelsestraff inte längre preskriberas kan en framställning om verkställighet inte i 
  
 279 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 fortsättningen avslås på den grunden att fängelsestraffet som dömts ut i en annan stat är preskriberat enligt svensk lag. Andra stycket punkt 9 justeras i enlighet med detta. Övervägandena finns i av- snitt 11.1.8. 
  
 16.5Förslag till lag om ändring i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller vissa brott begångna på utländska fartyg 
  
 3 § 
  
 Påföljd för brott som avses i denna lag får endast dömas ut om den miss- tänkte häktats eller delgetts åtal för brottet inom tre år från det att brottet begicks. Om påföljd för brottet preskriberas tidigare enligt 35 kap. 2 § brottsbalken gäller i stället den bestämmelsen. 
  
 Paragrafen innehåller en särskild preskriptionsbestämmelse för brott som omfattas av lagen. Hänvisningen till bestämmelsen om åtalspre- skription i 35 kapitlet brottsbalken ändras. Detta är en följd av de justeringar som görs i det kapitlet och innebär ingen förändring i sak. 
  
 16.6Förslag till lag om ändring i lagen (1998:620) om belastningsregister 
  
 17 § 
  
 Utöver vad som följer av 16 § ska uppgifter om 
  
 1.fängelse- eller förvandlingsstraff för böter gallras tio år efter frigiv- ningen, 
  
 2.fängelsestraff som ska anses helt verkställt genom tidigare frihets- berövande eller från vilket någon genom beslut om nåd helt har befriats gallras tio år efter domen eller beslutet, 
  
 3.förvandlingsstraff för böter som har fallit bort enligt 18 § bötesverk- ställighetslagen (1979:189) gallras fem år efter det att straffet föll bort, 
  
 4.skyddstillsyn eller villkorlig dom gallras 
  
 a)tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b)fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en person som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 280 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 5.sluten ungdomsvård gallras tio år efter det att påföljden helt verk- ställts, 
  
 6.ungdomsvård, ungdomstjänst eller ungdomsövervakning gallras a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en person 
  
 som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 7.överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall gallras 
  
 a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en person som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 8.överlämnande till rättspsykiatrisk vård gallras tio år efter utskriv- ningen, 
  
 9.böter gallras fem år efter domen, beslutet eller godkännandet av strafföreläggandet eller föreläggandet av ordningsbot, 
  
 10.att någon enligt 30 kap. 6 § brottsbalken har förklarats fri från påföljd gallras 
  
 a) tio år efter domen eller beslutet, eller 
  
 b) fem år efter domen eller beslutet, om uppgiften avser en person som var under 18 år vid tidpunkten för brottet eller brotten, 
  
 11.åklagares beslut att inte åtala för brott gallras 
  
 a)tio år efter beslutet, eller 
  
 b)tre år efter beslutet, om uppgiften avser en person som var under 18 år vid tidpunkten för brottet, 
  
 12. beslut om kontaktförbud och förbud enligt 3 kap. 5 § lagen (2015:642) om europeisk skyddsorder gallras tio år efter beslutet, och 
  
 13. beslut om tillträdesförbud gallras fem år efter beslutet. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om när vissa uppgifter ska gallras ur belastningsregistret. Punkt 3 ändras på så sätt att uppgifter om när preskriberade fängelsestraff ska gallras, tas bort. Detta då fängelse- straff som dömts ut inte längre kan preskriberas. Detsamma gäller för- vandlingsstraff dvs. när böter har förvandlats till fängelse enligt bötes- verkställighetslagen (1979:189). Även vissa språkliga justeringar görs. 
  
 281 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 16.7Förslag till lag om ändring 
  
 i aktiebolagslagen (2005:551) 
  
 30 kap. 
  
 1 § 
  
 Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som 
  
 1.uppsåtligen bryter mot 1 kap. 7 eller 8 §, 
  
 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att enligt denna lag föra aktiebok eller hålla aktiebok tillgänglig, 
  
 3.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 8 kap. 18 § andra meningen, 20 § första stycket eller 21 § andra stycket, eller 
  
 4.uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot 21 kap. 1, 3, 5 eller 10 §. 
  
 En värdepapperscentrals underlåtenhet att fullgöra de uppgifter som anges i 5 kap. 12 § andra stycket ska inte medföra ansvar enligt första stycket 2. 
  
 Till straff som anges i första stycket döms också den som uppsåtligen medverkar till ett beslut att utse en styrelseledamot, styrelsesuppleant, verkställande direktör eller vice verkställande direktör i strid med 8 kap. 12 eller 32 §, om åtgärden är ägnad att dölja vem eller vilka som utövar eller har utövat den faktiska ledningen av bolaget. Detsamma gäller den som uppsåtligen åtar sig ett sådant uppdrag i strid med 8 kap. 12 eller 32 §. 
  
 Trots vad som sägs i 35 kap. 2 § brottsbalken får påföljd för brott enligt första stycket 4 mot 21 kap. 1, 3 eller 5 § eller för brott enligt tredje stycket dömas ut, om den misstänkte har häktats eller delgetts åtal för brottet inom fem år från brottet. 
  
 I de fall som avses i 9 kap. 41 § och 10 kap. 16 § ska det inte följa ansvar enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om straff för överträdelser av aktiebolagslagen. I fjärde stycket, som innehåller en särskild preskrip- tionsbestämmelse för vissa brott mot lagen, ändras hänvisningen till bestämmelsen om åtalspreskription i 35 kapitlet brottsbalken. Detta är en följd av de justeringar som görs i det kapitlet och innebär ingen förändring i sak. 
  
 282 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 16.8Förslag till lag om ändring 
  
 i bidragsbrottslagen (2007:612) 
  
 7 § 
  
 Bestämmelserna i 35 kap. 2 § brottsbalken hindrar inte att en person får dömas till påföljd för bidragsbrott som är ringa enligt 2 § eller vårdslöst bidragsbrott enligt 4 §, om den misstänkte häktats eller delgetts åtal för brottet inom fem år från brottet. 
  
 Paragrafen innehåller en särskild preskriptionsbestämmelse för bidrags- brott som är ringa och för vårdslöst bidragsbrott, vilken innebär en avvikelse från reglerna om åtalspreskription i 35 kapitlet brotts- balken. Som en följd av ändringarna i 35 kapitlet brottsbalken justeras hänvisningen till bestämmelsen om åtalspreskription. Detta innebär ingen förändring i sak. 
  
 16.9Förslag till lag om ändring i lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen 
  
 3kap. 
  
 4§ 
  
 En utländsk dom på frihetsberövande påföljd får inte erkännas och verkställas i Sverige 
  
 1.om mindre än sex månader av påföljden återstår att avtjäna när domen tas emot av Kriminalvården, 
  
 2.om den gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag och det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven 
  
 ibilagan till denna lag och för vilken det i den andra statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd i tre år eller mer, 
  
 3.om den gärning som påföljden avser helt eller delvis har begåtts i Sverige och inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om en tillämp- ning av 35 kap. 8 § brottsbalken skulle innebära att påföljden preskri- berats, 
  
 4.om det för samma gärning som påföljden avser har meddelats en dom i Sverige eller i en annan stat och domen fått laga kraft och påfölj- 
  
 283 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 den vid en fällande dom har avtjänats, är under verkställighet eller inte längre kan verkställas enligt lagen i den stat som meddelat domen, 
  
 5.om den dömde vid tidpunkten för brottet inte fyllt femton år, 
  
 6.om verkställighet i Sverige inte skulle vara förenlig med bestäm- melser om immunitet, 
  
 7.om domen har meddelats efter en förhandling där den dömde inte var personligen närvarande och det inte har bekräftats i intyget som av- ses i 6 § att något av rambeslutets villkor i artikel 9.1 i är uppfyllt, 
  
 8.om påföljden omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd som inte kan verkställas här, eller 
  
 9.om den andra staten inte har lämnat Sverige tillstånd till att åtala, döma eller på annat sätt beröva den dömde friheten för annan gärning än den som avses i domen och som begicks före översändandet av domen. 
  
 Paragrafen reglerar när verkställighet av en utländsk dom inte får ske i Sverige. Eftersom utdömda fängelsestraff inte längre preskriberas kan detta inte heller utgöra ett hinder mot att erkänna och verkställa en utländsk dom i Sverige. I punkt 3 tas därför hänvisningen till reglerna om preskription av fängelsestraff bort. Även språkliga ändringar görs. Övervägandena finns i avsnitt 11.1.8. 
  
 16.10Förslag till lag om ändring i lagen (2018:672) om ekonomiska föreningar 
  
 22 kap. 
  
 1 § 
  
 Till böter eller fängelse i högst ett år döms den som 
  
 1.uppsåtligen eller av oaktsamhet inte för en medlemsförteckning enligt 5 kap.  
 1–4 
  §§ eller inte håller en sådan förteckning tillgänglig en- ligt 5 kap. 5 §, 
  
 2.uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 7 kap. 18 § andra meningen, 20 § första stycket eller 21 § andra stycket, eller 
  
 3.uppsåtligen medverkar till ett beslut att utse en styrelseledamot, styrelsesuppleant, verkställande direktör eller vice verkställande direk- tör i strid med 7 kap. 11 eller 32 §, om åtgärden är ägnad att dölja vem 
  
 284 
  
 SOU 2021:90 
  
 Författningskommentar 
  
 eller vilka som utövar eller har utövat den faktiska ledningen av före- ningen. 
  
 Första stycket 3 gäller även den som uppsåtligen tar på sig ett sådant uppdrag som avses i den punkten i strid med 7 kap. 11 eller 32 §. 
  
 Trots 35 kap. 2 § brottsbalken får påföljd för brott enligt första stycket 3 eller andra stycket dömas ut, om den misstänkte har häktats eller delgetts åtal för brottet inom fem år från brottet. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om straff för överträdelser av lagen. I tredje stycket, som innehåller en särskild preskriptionsbe- stämmelse, ändras hänvisningen till bestämmelsen om åtalspreskrip- tion i 35 kapitlet brottsbalken. Detta är en följd av de justeringar som görs i det kapitlet och innebär ingen förändring i sak. 
  
 16.11Förslag till lag om ändring i lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område 
  
 5 kap. 
  
 7 § 
  
 Uppgifter får inte längre behandlas i  
 dna-registret 
  när uppgifterna om den registrerade tagits bort ur belastningsregistret enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. 
  
 Uppgifter får inte längre behandlas i utredningsregistret när uppgif- terna om den registrerade får föras in i  
 dna-registret 
  eller när förunder- sökning eller åtal läggs ner, åtal ogillas, åtal bifalls men påföljden bestäms till enbart böter eller när den registrerade har godkänt ett strafföreläg- gande som avser enbart böter. 
  
 Uppgifter får inte behandlas i spårregistret längre än trettio år efter registreringen. Uppgifter i registret får dock behandlas sjuttio år efter regi- streringen om uppgifterna hänför sig till utredningar om brott som anges i 35 kap. 10 § första stycket brottsbalken. 
  
 Bestämmelsen i 2 kap. 17 § andra stycket brottsdatalagen (2018:1177) gäller inte vid tillämpningen av denna paragraf. 
  
 Paragrafen reglerar hur länge uppgifter får behandlas i Polismyndig- hetens register över  
 dna-profiler. 
  I tredje stycket regleras hur länge 
  
 285 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2021:90 
  
 uppgifter i spårregistret får behandlas. Bestämmelsen anpassas till de nya bestämmelserna i 35 kapitlet brottsbalken. Hänvisningen till 
  
 35kap. 10 § brottsbalken innebär bl.a. att uppgifter som kan hänför- as till utredningar om brott med livstids fängelse i straffskalan nu- mera får behandlas 70 år efter registreringen. Tidigare omfattade be- stämmelsen endast vissa brott med livstids fängelse i straffskalan. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 
  
 15 § 
  
 Uppgifter i fingeravtrycks- och signalementsregister om en misstänkt person får inte behandlas längre än tre månader efter det att uppgifterna om den registrerade tagits bort ur misstankeregistret som förs enligt lag- en (1998:621) om misstankeregister och ur belastningsregistret som förs enligt lagen (1998:620) om belastningsregister. 
  
 Uppgifter som inte kan hänföras till en identifierbar person får inte behandlas längre än trettio år efter registreringen. Sådana uppgifter får dock behandlas sjuttio år efter registreringen om uppgifterna hänför sig till utredningar om brott som anges i 35 kap. 10 § första stycket brotts- balken. 
  
 Bestämmelsen i 2 kap. 17 § andra stycket brottsdatalagen (2018:1177) gäller inte vid tillämpningen av denna paragraf. 
  
 Paragrafen reglerar hur länge uppgifter får behandlas i Polismyndig- hetens fingeravtrycks- och signalementsregister. I andra stycket regle- ras hur länge uppgifter som inte kan hänföras till en identifierbar person får behandlas. Bestämmelsen anpassas till de nya bestämmel- serna i 35 kapitlet brottsbalken. Hänvisningen till 35 kap. 10 § brotts- balken innebär bl.a. att uppgifter som kan hänföras till utredningar om brott med livstids fängelse numera får behandlas i 70 år efter regi- streringen. Tidigare omfattade bestämmelsen endast vissa brott med livstids fängelse i straffskalan. Övervägandena finns i avsnitt 13.1.1. 
  
 286 
  
 Referenser 
  
 Offentliga tryck 
  
 Propositioner 
  
 Prop. 1962:10. Kungl. Maj:ts proposition med förslag till brottsbalk. 
  
 Prop. 1971:114. Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om straff för trafikbrott som begåtts utomlands, m.m. 
  
 Prop. 1973:92. Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lagstiftning om straff för luftfartssabotage, m.m. 
  
 Prop. 1978/79:40 med förslag till lag om bötesverkställighet m.m. Prop. 1984/85:47 om preskriptionshinder vid skattebrott, m.m. 
  
 Prop. 1993/94:26 om utvidgad rätt till målsägandebiträde och för- bättrat rättsligt bistånd till brottsoffer utomlands. 
  
 Prop. 1994/95:2. Ökat skydd för barn. Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp, m.m. 
  
 Prop. 1995/96:170. Översyn över skattebrottslagen. Prop. 1998/99:145. Ändring av fridskränkningsbrotten. Prop. 2000/01:79. Stöd till brottsoffer. 
  
 Prop. 2004/05:45. En ny sexualbrottslagstiftning. 
  
 Prop. 2005/06:165. Ingripanden mot unga lagöverträdare. Prop. 2008/09:118. Straffet för mord m.m. 
  
 Prop. 2009/10:50. Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott. Prop. 2009/10:70. Barnpornografibrottet. 
  
 Prop. 2009/10:80. En reformerad grundlag. 
  
 Prop. 2009/10:147. Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. 
  
 Prop. 2012/13:108. Förstärkt straffrättsligt skydd vid grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning. 
  
 287 
  
 Referenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 Prop. 2012/13:111. En skärpt sexualbrottslagstiftning. 
  
 Prop. 2012/13:194. Stärkt skydd för barn mot sexuella övergrepp. Prop. 2014/15:77. Genomförande av brottsofferdirektivet. 
  
 Prop. 2015/16:111. Synnerligen grova narkotikabrott. 
  
 Prop. 2015/16:113. Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet. 
  
 Prop. 2016/17:108. Straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott. 
  
 Prop. 2017/18:123. Det straffrättsliga skyddet mot människohandel och människoexploatering. 
  
 Prop 2017/18:177. En ny sexualbrottslagstiftning byggd på frivillighet. 
  
 Prop. 2017/18:186. Inkorporering av FN:s konvention om barnets rättigheter. 
  
 Prop. 2018/19:155. Ett stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksam- het och myndighetsutövning. 
  
 Prop. 2019/20:69. Barnpornografibrottet och preskription av brott mot barn. 
  
 Prop. 2020/21:8. Utvidgade möjligheter att förvandla obetalda böter till fängelse. 
  
 Prop. 2020/21:170. Barn som bevittnar brott. 
  
 Prop. 2020/21:204. Aggressionsbrottet i svensk rätt och svensk straff- rättslig domsrätt. 
  
 Prop. 2020/21:209. Utökade möjligheter att använda tidiga förhör. 
  
 Prop. 2020/21:217. Skärpta straff för våld och andra kränkningar i nära relationer. 
  
 Prop. 2021/22:17. Slopad straffrabatt för unga myndiga vid allvarlig brottslighet. 
  
 Statens offentliga utredningar (SOU) 
  
 SOU 1923:9. Förslag till strafflag, allmänna delen, samt förslag till lag angående villkorlig frigivning jämte motiv. 
  
 SOU 1925:28. Betänkande och förslag rörande ändring i strafflagens bestämmelser om preskription av straff. 
  
 288 
  
 SOU 2021:90 
  
 Referenser 
  
 SOU 1944:69. Straffrättskommitténs betänkande med förslag till lag- stiftning om brott mot staten och allmänheten. 
  
 SOU 1953:14. Förslag till brottsbalk. SOU 2019:49. En ny terroristbrottslag. SOU 2020:57. Ett särskilt hedersbrott. 
  
 SOU 2021:46. Snabbare lagföring - ett snabbförfarande i brottmål. 
  
 Departementsserien (Ds) 
  
 Ds 2007:1. Preskription vid allvarliga brott. 
  
 Ds 2017:36. En snabbare lagföring – Försöksprojekt med ett snabbför- farande i brottmål. 
  
 Ds 2018:9. Snabbare lagföring. 
  
 Ds 2018:23. Vissa frågor om barnpornografibrottet och om avskaffad preskription för allvarliga brott mot barn. 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Dir. 2020:6. Ett permanent snabbförfarande i brottmål och andra åt- gärder för en snabbare lagföring av brott. 
  
 Dir. 2021:34. Biometri i brottsbekämpningen. 
  
 Utskottsbetänkanden 
  
 Justitieutskottets betänkande 2018/19:JuU11. Straffrättsliga frågor. Riksdagsskrivelse 2018/19:181. 
  
 Justitieutskottets betänkande 2019/20:JuU22. Barnpornografi- brottet och preskription av brott mot barn. 
  
 Riksdagsskrivelse 2019/10:197. 
  
 Justitieutskottets betänkande 2020/21:JuU24. Straffrättsliga frågor. Riksdagsskrivelse 2020/21:344. 
  
 Justitieutskottets betänkande 2020/21:JuU39. Översyn av regleringen om sluten ungdomsvård. 
  
 Riksdagsskrivelse 2020/21:255. 
  
 289 
  
 Referenser 
  
 SOU 2021:90 
  
 Myndighetsrapporter och statistik 
  
 Brottsförebygganderådet. Snabbare lagföring. Utvärdering av en för- söksverksamhet i norra Stockholm. Rapport 2020:3. 
  
 Brottsförebygganderådet. Nationella trygghetsundersökningen 2020. Om utsatthet, otrygghet och förtroende. Rapport 2020:8. 
  
 Brottsförebyggande rådet. Handläggningsresultat för brottsmiss- tankar i brottmålsprocessen 2020. Sammanhållen statistik över ut- redning och lagföring av brottsmisstankar. 
  
 Jämställdhetsmyndigheten. Statistik. Misstänkta fall för människo- handel i Sverige 2019. Vuxna. https://www.jamstalldhetsmyndigheten.se/statistik-  
 manniskohandel-vuxna-2019 
  
 [2021-02-25]. 
  
 Jämställdhetsmyndigheten. Statistik. Misstänkta fall för människo- handel i Sverige 2019. Barn. https://www.jamstalldhetsmyndigheten.se/statistik-  
 manniskohandel-barn-2019 
  
 [2021-02-25]. 
  
 Litteratur och artiklar 
  
 Williams, Lee m.fl., Brottsbalken. En kommentar (2 juni 2021, version 18, JUNO), Norstedts Juridik. 
  
 Tyler, Wright, Några frågor om retroaktivitet inom straffrätten, Svensk Juristtidning (SvJT) 2005, s.  
 1039–1051. 
  
 Franklin, Carter, Åtalspreskription, Stockholm: Norstedt 1956. 
  
 Ulväng, Edwards, Brottslighetskonkurrens – Om relationen mellan regler och fall, Duncan, Cruz (red.), Uppsala: Jackson förlag 2013. 
  
 Jackson, Peterson, Det straffrättsliga påföljdssystemet, 2 uppl., Stockholm: Norstedts Juridik 1998. 
  
 Mckinney, Hill, Skattebrottslagen (1971:69), Thomas lagkommen- taren (JUNO)  
 2021-06-09. 
  
 290 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2020:91 
  
 En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 10 september 2020 
  
 Sammanfattning 
  
 En särskild utredare ska genomföra en översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription i brottsbalken. Syftet ska vara att åstad- komma en ändamålsenlig reglering som i högre utsträckning än i dag tillgodoser intresset av en effektiv lagföring av brott och verkställig- het av påföljder och som är anpassad till den forensiska och tekniska utvecklingen. 
  
 De grundläggande skälen för att brott preskriberas är fortfarande relevanta. Samtidigt finns det starka allmänna och enskilda intressen av att brott inte förblir ostraffade och att utdömda straff verkställs. Straffnivåer och synen på viss brottslighet har förändrats över tid och den forensiska och tekniska utvecklingen gör det möjligt att utreda och lagföra brott på ett rättssäkert sätt även sedan en lång tid förflutit. Dessa faktorer bör få genomslag i preskriptionsreglernas utformning. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om åtalspreskription och absolut preskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intresset av en effektiv och rättssäker lagföring av brott och som är anpassad till den forensiska och tek- niska utvecklingen, 
  
 291 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 •överväga och ta ställning till vilka brott som bör undantas från pre- skription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av pre- skriptionstiden än dagen för brottet, 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om på- följdspreskription för att säkerställa intresset av att påföljder verk- ställs, och 
  
 •lämna nödvändiga författningsförslag. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 10 september 2021. 
  
 Regler om preskription 
  
 Straffrättsliga regler om preskription finns i huvudsak i 35 kap. brotts- balken. De gäller även på specialstraffrättens område. Sådana be- stämmelser har funnits i svensk rätt under mycket lång tid och sedan  
 1920-talet 
  har regleringen i stora delar haft en utformning som fort- farande gäller. 
  
 Åtalspreskription och absolut preskription I 35 kap. 1 § brotts- balken finns det bestämmelser om åtalspreskription som innebär att påföljd inte får dömas ut om den misstänkte inte har häktats eller fått del av åtal inom viss tid från brottet. Enbart ett beslut om häkt- ning hindrar inte preskription utan det krävs att häktningsbeslutet verkställs. Delgivning av strafföreläggande hindrar inte heller pre- skription. Preskriptionstiden är bestämd till olika antal år utifrån det straff som högst kan följa på brottet. Den är 
  
 –två år om det strängaste straffet är fängelse i högst ett år, 
  
 –fem år om det strängaste straffet är fängelse i högst två år, 
  
 –tio år om det strängaste straffet är fängelse i högst åtta år, 
  
 –femton år om det strängaste straffet är fängelse på viss tid över åtta år, och 
  
 –tjugofem år om fängelse på livstid kan följa på brottet. 
  
 Under vissa omständigheter kan straffmaximum vara högre eller lägre än det straffmaximum som är föreskrivet för ett enskilt brott (se bl.a. 26 kap. 3 § första stycket och 29 kap. 7 § andra stycket brotts- 
  
 292 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bilaga 1 
  
 balken). I sådana fall påverkas även preskriptionstidens längd. När det gäller unga lagöverträdare innebär det att preskriptionstiden är längst femton år för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt 21 år, eftersom det då inte får dömas till svårare straff än fäng- else i tio år eller i särskilda fall fjorton år. 
  
 Bestämmelserna om åtalspreskription kompletteras av bestämmel- ser om s.k. absolut preskription i 35 kap. 6 § brottsbalken. Bestäm- melserna om absolut preskription innebär att sedan en viss tid för- flutit från brottet eller från en sådan tidpunkt som anges i 35 kap. 4 § andra och tredje stycket brottsbalken, får det aldrig dömas till på- följd även om preskriptionsavbrott har skett, t.ex. genom att den misstänkte har fått del av åtal för brottet. 
  
 Preskriptionstiden bestäms i princip efter det högsta straffmaxi- mum som gäller för brottet. Den absoluta preskriptionstiden är fem år för de bötesbrott för vilka åtalspreskriptionen är två år. I de fall det finns särskilda preskriptionsbestämmelser för bötesbrott i spe- cialstraffrätten, och för brott med straffmaximum på två års fängelse, är dock den absoluta preskriptionstiden femton år. I övriga fall är den trettio år. Bestämmelsen gäller även i högre rätt. 
  
 I bl.a. tryckfrihetsförordningen, yttrandefrihetsgrundlagen, skatte- brottslagen (1971:69) och aktiebolagslagen (2005:551) finns det sär- skilda bestämmelser om åtalspreskription. 
  
 Vissa allvarliga brott preskriberas inte 
  
 I 35 kap. 2 § brottsbalken anges att vissa allvarliga brott undantas från preskription, nämligen 
  
 –mord och dråp enligt 3 kap. 1 respektive 2 § brottsbalken, 
  
 –våldtäkt och grov våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första eller tredje stycket brottsbalken, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år, 
  
 –våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § brottsbalken, 
  
 –brott enligt 2 § första eller tredje stycket lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt arton år, 
  
 293 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 –folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse enligt 1, 2 respektive 11 § lagen (2014:406) om straff för folk- mord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, 
  
 –terroristbrott enligt 3 § 1 eller 2 jämförd med 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, och 
  
 –försök till brott som avses i första, femte och sjätte strecksatsen. 
  
 Undantaget omfattar såväl åtalspreskription och absolut preskrip- tion som påföljdspreskription. Har någon begått ett sådant brott innan han eller hon fyllt 21 år gäller dock bestämmelserna om pre- skription i 35 kap. brottsbalken. 
  
 Beräkning av preskriptionstid 
  
 Av 35 kap. 4 § första stycket brottsbalken följer att preskriptions- tiden löper från den dag då brottet begicks eller fullbordades. Vid brott som kan fortsätta att begås även efter brottets fullbordan, räk- nas preskriptionstiden från tiden då brottet avslutades. 
  
 I paragrafens andra stycke finns det en bestämmelse som innebär att utgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden vid vissa brott mot barn är den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år. En på så sätt förlängd preskriptionstid gäller för de flesta av sexualbrotten mot barn enligt 6 kap. brottsbalken, nämligen våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, ut- nyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och utnyttjande av barn genom köp av sexuell hand- ling. Sexuellt ofredande har en förlängd preskriptionstid om det ut- förs mot någon som är under 18 år. De sexualbrott som inte har målsägandens ålder som rekvisit, men ändå har en förlängd preskrip- tionstid om de begås mot en person som inte fyllt 18 år är våldtäkt, grov våldtäkt, oaktsam våldtäkt, sexuellt övergrepp, grovt sexuellt övergrepp, oaktsamt sexuellt övergrepp, koppleri och grovt koppleri. Detsamma gäller för brott mot 2 § lagen med förbud mot köns- stympning av kvinnor. Även vid barnpornografibrott, som inte är ringa, och grovt barnpornografibrott räknas preskriptionstiden från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt 18 år, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild. 
  
 294 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bilaga 1 
  
 I paragrafens tredje stycke regleras från vilken tidpunkt preskrip- tionstiden ska räknas vid bokföringsbrott som inte är ringa. Särskilda bestämmelser om beräkning av preskriptionstid finns också i 14 § skattebrottslagen. 
  
 Påföljdspreskription 
  
 Bestämmelser om påföljdspreskription vid dom på fängelse finns i 35 kap. 8 och 9 §§ brottsbalken. De innebär att ett fängelsestraff bortfaller om det inte börjar verkställas inom en viss tid sedan domen fått laga kraft. Preskriptionstiden bestäms utifrån fängelsestraffets längd. Den är 
  
 –fem år om fängelse i högst ett år dömts ut, 
  
 –tio år om fängelse längre än ett år men inte över fyra år dömts ut, 
  
 –femton år om fängelse längre än fyra år men inte över åtta år dömts ut, 
  
 –tjugo år om fängelse på viss tid över åtta år dömts ut, och 
  
 –trettio år om fängelse på livstid dömts ut. 
  
 Om verkställighet av fängelsestraff avbryts räknas preskriptionstiden för återstoden av straffet från tiden för avbrottet. Preskriptionstidens längd bestäms då utifrån den tid som återstår av straffet. 
  
 Bestämmelserna om åtalspreskription vid dom på fängelse gäller inte i de fall när böter har förvandlats till fängelse. I de fallen bort- faller straffet om det inte börjat verkställas inom tre år från det att beslutet om omvandling fått laga kraft (21 § bötesverkställighets- lagen [1979:189]). 
  
 I 35 kap. 7, 10 och 11 §§ brottsbalken finns det bestämmelser om påföljdspreskription vid dom på böter, vite, sluten ungdomsvård och ungdomstjänst. 
  
 Behovet av en översyn 
  
 Reglerna om straffrättslig preskription har motiverats främst av rätts- politiska, humanitära och praktiska skäl. Det har från allmänpreven- tiv synpunkt inte ansetts lika angeläget att gamla brott bestraffas 
  
 295 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 som att så sker med brott som ännu är aktuella i människors med- vetande. Det har inte heller ansetts motiverat att statens straffan- språk upprätthålls under obegränsad tid. Det har också bedömts rimligt att den som efter ett brott har varit laglydig under en längre tid bör vara fredad från ingripande. Ytterligare ett skäl för reglerna har varit att det kan vara förenat med svårigheter att utreda och föra bevisning om ett brott som begåtts för länge sedan. Även kraven på rättssäkerhet och effektivitet har talat för att gamla brott ska preskri- beras. De rättspolitiska och humanitära skälen för preskription har dock vägt mindre tungt ju allvarligare brott det är fråga om. Det är också därför det har föreskrivits olika preskriptionstider alltefter brottets svårhet (jfr prop. 2009/10:50 Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott s. 13 och 14 och prop. 2019/20:69 Barn- pornografibrottet och preskription av brott mot barn s. 33). 
  
 Regler om preskription har funnits under mycket lång tid och de utgör en integrerad del av det straffrättsliga systemet. De grundläg- gande skälen för preskription är fortfarande relevanta. Att låta brottets svårhet bilda utgångspunkt för preskriptionstiderna är också en sedan länge tillämpad grundsats som är välmotiverad. Även i framtiden bör det alltså finnas straffrättsliga bestämmelser om preskription, och principerna om samband mellan ett brotts straffskala eller fängelse- straffets längd och preskriptionstiden bör gälla även fortsättningsvis. 
  
 Preskriptionstiderna, liksom de maximistraff och straffnivåer ut- ifrån vilka de olika preskriptionstiderna bestäms, har emellertid varit i huvudsak oförändrade i nästan hundra år. Sedan dess har samhället och annan straffrättslig lagstiftning utvecklats och förändrats. Lag- stiftaren har beträffande flera brott ansett att det finns ett behov av att kunna markera en strängare syn. Nya straffnivåer har införts sam- tidigt som flera straffskalor delats upp. Vidare har de praktiska skäl som åberopats till stöd för den nuvarande preskriptionsregleringens utformning försvagats. Den forensiska och tekniska utvecklingen innebär nämligen att bevisning kan säkras och sparas under flera år, vilket kan möjliggöra att brott kan klaras upp och att lagföringen kan vara rättssäker även sedan en lång tid förflutit. Dessa faktorer bör få genomslag i preskriptionsreglernas utformning. 
  
 De senaste decennierna har också brottsofferperspektivet alltmer lyfts fram i olika straffrättsliga sammanhang. Det kan vara viktigt för ett brottsoffer att en gärningsperson ställs till svars för sitt hand- lande och avtjänar sitt straff även om en lång tid har förflutit sedan 
  
 296 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bilaga 1 
  
 brottet begicks. Trots de förändringar som har skett i samhället och i den straffrättsliga lagstiftningen i övrigt har någon samlad eller mer övergripande översyn av regleringen om preskription inte genom- förts. Principen om ett samband mellan ett brotts svårhet och pre- skriptionstidens längd har emellertid luckrats upp allteftersom, genom förändrade utgångspunkter för beräkning av preskriptionstider för vissa brott mot barn och genom undantag från preskription för andra brott. Särskilda regler för preskriptionstidens beräkning har även införts för bl.a. bokföringsbrott. Även andra bestämmelser i regler- ingen om preskription har varit föremål för förändringar. Allt- eftersom har alltså komplexiteten i lagstiftningen ökat och den kan i dag i viss mån anses brista i överskådlighet, jfr Lagrådets yttrande i prop. 2019/20:69 s. 94. Att det finns ett behov av en översyn har påtalats av flera remissinstanser i samma lagstiftningsärende. Reger- ingen har i den propositionen uttalat att det bör göras en översyn av preskriptionsreglerna (s. 40). Därutöver har det i regeringsförklar- ingen den 21 januari 2019 getts uttryck för att preskriptionstiderna för sexualbrott ska förlängas. 
  
 Riksdagen har också tillkännagett för regeringen att preskrip- tionstiden för våldtäkt som begås mot en vuxen person bör förlängas (bet. 2018/19:JuU11 punkt 59, rskr. 2018/19:181). 
  
 Sammantaget står det klart att det finns ett behov av en översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription. 
  
 Uppdraget att se över preskriptionsreglerna 
  
 Övergripande om uppdraget 
  
 Utredaren ska göra en översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription i 35 kap. brottsbalken. Syftet med översynen ska vara att åstadkomma ett modernt, lättfattligt och ändamålsenligt regelverk som i högre utsträckning än i dag tillgodoser intresset av en effektiv lagföring av brott och verkställighet av påföljder och som är anpassat till den forensiska och tekniska utvecklingen. 
  
 Uppdraget inbegriper såväl en saklig som författningsteknisk över- syn av preskriptionsregleringen. Sveriges unions- och folkrättsliga förpliktelser ska respekteras. En grundläggande frågeställning att ta ställning till är om de föreslagna ändringarna i preskriptionsbestäm- melserna bör gälla retroaktivt. 
  
 297 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 Utredaren ska lägga fram de författningsförslag som övervägan- Forbes ger anledning till. Det gäller även följdändringar i lagar och andra författningar. Utredarens förslag ska innebära att preskriptions- tiderna för allvarliga sexualbrott mot vuxna förlängs. 
  
 Nedan lämnas en närmare redogörelse för vissa frågor som ut- redaren särskilt ska uppmärksamma. 
  
 Preskriptionstider som säkerställer en effektiv lagföring 
  
 De angivna maximistraffen i bestämmelserna om åtalspreskription har i huvudsak varit oförändrade sedan 1926. I vissa delar präglas de av straffmaximum som användes i tiden före brottsbalkens införande. Till exempel förekommer fängelse åtta år som straffmaximum i dag endast för en handfull brottstyper i brottsbalken. Andra maximistraff, såsom fängelse sex år, är betydligt vanligare i straffskalorna för olika allvarliga brott. Nya straffnivåer har också införts på senare tid, sam- tidigt som straffskalor delats upp och nya brott införts. Dessa för- ändringar har i vissa fall fått till konsekvens att preskriptionstiden för vissa allvarliga brott förkortats. Det gäller exempelvis för brotten grov misshandel, grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling för vilka maximistraffen sänkts i anslutning till att de nya brotten synnerligen grov misshandel, synnerligen grovt narkotikabrott och synnerligen grov narkotikasmuggling införts (prop. 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. och prop. 2015/16:111 Synnerligen grova narkotikabrott). 
  
 Regeringen och riksdagen har beträffande flera brott ansett att det finns ett behov av att kunna markera en strängare syn. Exempelvis skärptes den 1 juli 2017 straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott, däribland synnerligen grov misshandel, grovt rån och brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor (prop. 2016/17:108 Straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott). Vidare höjdes den 1 juli 2018 minimistraffet för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn (prop. 2017/18:177 En ny sexualbrottslagstiftning byggd på frivillig- het). Det finns ett starkt allmänt intresse av att denna typ av allvar- liga brott inte förblir ostraffade. 
  
 Kraven på rättssäkerhet talar för att gamla brott preskriberas. Vittnens minnesbilder kan blekna allteftersom tiden går och det kan vara förenat med svårigheter att utreda och föra bevisning om ett 
  
 298 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bilaga 1 
  
 brott som begåtts för lång tid sedan. De praktiska skäl som har åbe- ropats till stöd för utformningen av den nuvarande regleringen om åtalspreskription har emellertid försvagats med tiden. Med förbätt- rade forensiska metoder har möjligheten att utreda även äldre brott ökat. Det förekommer att nya  
 Stevens 
  matchar spår från brott som begåtts för flera år sedan. Sådana sammanträffanden kan för- väntas förekomma i större utsträckning allteftersom  
 dna-registret 
  ut- ökas. Inte bara forensiska metoder kan ha betydelse för att utreda brott. Det är inte ovanligt att mobiltelefoner eller annan teknisk ut- rustning används för att dokumentera brott. Sådan dokumentation kan finnas kvar under lång tid och användas som bevisning. Den forensiska och tekniska utvecklingen har alltså inneburit att bevis- ning kan säkras och sparas under flera år, vilket kan möjliggöra att lagföringen är rättssäker även efter lång tid (jfr prop. 2009/10:50 s. 14 och 15 och prop. 2019/20:69 s. 34). 
  
 Det kan mot ovanstående bakgrund ifrågasättas om regleringen om åtalspreskription är ändamålsenligt utformad. Det gäller såväl de maximistraff som styr preskriptionstidernas längd som preskriptions- tiderna i sig. Även bestämmelserna om absolut preskription behöver ses över. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •överväga och föreslå de förändringar som behövs i reglerna om åtalspreskription och absolut preskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intresset av en effektiv och rättssäker lagföring av brott och som är anpassad till den forensiska och tekniska utvecklingen. 
  
 Brott som bör undantas från preskription eller omfattas av en förlängd preskriptionstid 
  
 I 35 kap. 2 och 4 §§ brottsbalken finns bestämmelser om brott som undantas från preskription respektive omfattas av särskilda utgångs- punkter för beräkning av preskriptionstiden. Det först nämnda regel- verket har nyligen utvidgats till att omfatta våldtäkt som inte är mindre grov, grov våldtäkt och brott mot 2 § lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor som inte är mindre grovt, om brotten begåtts mot en person som inte fyllt 18 år, samt våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn (prop. 2019/20:69). I det sammanhanget 
  
 299 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 övervägdes även frågan om avskaffande av preskription för andra allvarliga brott mot barn, nämligen grov misshandel, synnerligen grov misshandel, människorov som inte är mindre grovt, människohandel som inte är mindre grov, grov människoexploatering och grovt rån. Utifrån det befintliga underlaget lämnades inte några sådana förslag, men det uttalades att det i och för sig fanns skäl som talade för att preskription i sådana fall borde avskaffas även för dessa brott (s. 40). 
  
 Bestämmelserna om undantag från preskription för vissa brott och om särskilda utgångspunkter för beräkning av preskriptionstid för andra brott har tillkommit vid skilda tillfällen under en lång tid och utvidgats allteftersom (prop. 1994/95:2 Ökat skydd för barn Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp, m.m., prop. 2004/05:45 En ny sexualbrottslagstiftning, prop. 2009/10:50, prop. 2009/10:70 Barnpornografibrottet, prop. 2012/13:111 En skärpt sexualbrotts- lagstiftning och prop. 2012/13:194 Stärkt skydd för barn mot sexu- ella övergrepp). Denna utveckling har varit motiverad. På sikt ris- kerar dock systemet att framstå som svåröverskådligt och inte i alla delar konsekvent. Vid olika tillfällen har också Lagrådet och ett antal remissinstanser haft synpunkter på regleringens utformning bl.a. på den grunden att de skäl som anförts för ändrade regler om pre- skription beträffande vissa brott skulle kunna anföras för fler brott (jfr exempelvis Lagrådets yttrande i prop. 1994/95:2 s. 45 och 46 samt synpunkter från vissa remissinstanser i prop. 2004/05:45 s. 120, prop. 2009/10:70 s. 30, prop. 2012/13:111 s. 107 och prop. 2019/20:69 s. 36). Inom ramen för den översyn som nu ska göras finns det där- för skäl att i ett sammanhang särskilt överväga vilka brott som bör undantas från preskription eller omfattas av särskilda utgångspunk- ter för preskriptionstidens beräkning. 
  
 Utredarens överväganden i dessa delar ska inbegripa dels de brott för vilka avskaffande av preskription övervägdes i ovan nämnda lag- stiftningsärende om barnpornografibrottet och preskription av brott mot barn, dels andra allvarliga brott mot barn som riktar sig mot den personliga sfären, är starkt integritetskränkande och för vilka bris- tande möjligheter till lagföring på grund av preskription framstår som stötande. Utredarens överväganden ska också inbegripa frågan om avskaffad preskription för brott med livstids fängelse i straffskalan. 
  
 Vid sina överväganden i dessa delar ska utredaren i linje med de generella principer som ligger till grund för preskriptionsbestämmel- serna ha som utgångspunkt att brott som huvudregel ska preskri- 
  
 300 
  
 SOU 2021:90 
  
 Bilaga 1 
  
 beras en viss tid efter att de har begåtts. Det bör därför komma i fråga att undanta brott från preskription, eller ha en annan utgång- punkt för beräkning av preskriptionstiden än dagen för brottet, endast i de fall det finns starka sakliga skäl för det. 
  
 Utredarens förslag får inte innebära att förutsättningarna att lag- föra vissa brott försämras. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •överväga och ta ställning till vilka brott som bör undantas från preskription eller ha en annan utgångspunkt för beräkning av pre- skriptionstiden än dagen för brottet. 
  
 Preskription av utdömda påföljder 
  
 Det finns ett starkt allmänt intresse av att de som döms till fängelse avtjänar sitt straff. I strafftidslagen (2018:1251) finns bestämmelser om hur verkställighet av fängelsestraff ska inledas. Om den dömde är på fri fot och inte inställer sig för att avtjäna straffet kan Kriminal- vården begära att Polismyndigheten förpassar den dömde till anstalt. 
  
 Under åren  
 2013–2019 
  har 735 fängelsestraff preskriberats. Över 100 av dessa avser fängelsestraff i sex månader eller längre. Genom ökade resurser till Polismyndigheten och en bättre samverkan mellan myndigheter kan fler personer som är efterlysta för att avtjäna fäng- elsestraff föras till anstalt. Problemet med bristande verkställighet på grund av preskription skulle dock kunna angripas på fler sätt. 
  
 När den nu aktuella regleringen senast sågs över konstaterades att den inte hade någon egentlig praktisk betydelse eftersom det sällan förekom att utdömda fängelsestraff preskriberades (prop. 1971:114 Kungl. Maj:ts proposition med förslag till lag om straff för trafik- brott som begåtts utomlands, m.m. s. 72). Detta förhållande har emellertid ändrats. Som redovisas ovan förekommer sådan preskrip- tion i en inte obetydlig omfattning. Enligt regeringens mening riske- rar en ordning som i alltför hög utsträckning medger att ett stort antal straff inte kan verkställas att undergräva straffsystemets trovärdighet. Även för brottsoffret kan det vara av stor betydelse att straffet verk- ställs även om en lång tid förflutit sedan brottet begicks. Det finns därför ett behov att se över bestämmelserna om påföljdspreskription. 
  
 Det finns i sammanhanget skäl att särskilt överväga rimligheten i en ordning som innebär att även mycket långa tidsbestämda straff 
  
 301 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2021:90 
  
 och fängelse på livstid överhuvudtaget kan preskriberas, liksom att fängelsestraff vars verkställighet avbrutits med anledning av att den intagne avvikit kan preskriberas med utgångspunkt i den återstående strafftiden (35 kap. 9 § brottsbalken). Även om sådana fall är mycket sällsynta kan det finnas skäl till förändringar av regelverket för att undvika resultat som kan uppfattas som stötande. 
  
 I uppdraget ingår att vid behov föreslå förändringar i bötesverk- ställighetslagen beträffande preskription i de fall böter har förvand- lats till fängelse. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •överväga och föreslå de ändringar som behövs i reglerna om på- följdspreskription för att åstadkomma en reglering som säker- ställer intresset av att påföljder verkställs. 
  
 Arbetets genomförande, kontakter och redovisning av uppdraget 
  
 Under uppdraget ska utredaren i den utsträckning det behövs sam- råda med och inhämta upplysningar från berörda myndigheter och organisationer, särskilt Åklagarmyndigheten, Polismyndigheten, Kri- minalvården, Statens institutionsstyrelse, Rättsmedicinalverket, Tull- verket och Sveriges advokatsamfund. 
  
 För att skapa underlag för översynen ska en internationell jäm- förelse göras. Utredaren ska redovisa gällande rätt och eventuellt på- gående lagstiftningsarbete i länder som utredaren bedömer vara av intresse. Regleringen och arbetet i andra nordiska länder bör särskilt belysas och beaktas. 
  
 Utredaren ska beakta och hålla sig informerad om beredningen av de förslag beträffande preskription som lämnats av Ungdoms- reduktionsutredningen i betänkandet Slopad straffrabatt för unga myndiga (SOU 2018:85) och av Terroristbrottsutredningen i betän- kandet En ny terroristbrottslag (SOU 2019:49). Utredaren ska även hålla sig informerad om och beakta annat relevant arbete som pågår inom bl.a. Regeringskansliet och utredningsväsendet. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 10 september 2021. 
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 302 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2021:52 
  
 Tilläggsdirektiv till 
  
 Preskriptionsutredningen (Ju 2020:19) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 1 juli 2021 
  
 Ändring i och förlängd tid för uppdraget 
  
 Regeringen beslutade den 10 september 2020 kommittédirektiv om en översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription (dir. 2020:91). 
  
 I översynen ingår bl.a. att överväga och föreslå de ändringar som behövs i reglerna om påföljdspreskription för att åstadkomma en reglering som säkerställer intresset av att påföljder verkställs. I direkti- ven anges att det i sammanhanget finns skäl att särskilt överväga rim- ligheten i en ordning som innebär att även mycket långa tids- bestämda straff och fängelse på livstid över huvud taget kan preskri- beras. Uppdraget skulle enligt direktiven redovisas senast den 10 sep- tember 2021. 
  
 Riksdagen tillkännagav den 3 juni 2021 för regeringen det som ut- skottet anför om avskaffad påföljdspreskription (bet. 2020/21:JuU24 punkt 46, rskr. 2020/21:344). Det anges att det finns starka allmänna och enskilda intressen av att utdömda straff verkställs, inte minst ur ett brottsofferperspektiv, samt att den nuvarande ordningen, där en dömd person kan undkomma sitt fängelsestraff enbart genom att hålla sig undan verkställigheten av straffet, inte är tillfredsställande och riskerar att undergräva straffsystemets trovärdighet och legitimitet. Enligt tillkännagivandet bör inriktningen för utredarens pågående över- syn därför vara att påföljdspreskription ska avskaffas. 
  
 Mot bakgrund av riksdagens tillkännagivande ska utredaren, utöver vad som framgår av de ursprungliga direktiven, särskilt överväga om 
  
 303 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2021:90 
  
 reglerna om preskription av utdömda fängelsestraff ska avskaffas oberoende av strafflängd och, oavsett ställningstagande i sak, lämna förslag om det. Övervägandena och förslagen ska även omfatta fäng- elsestraff vars verkställighet avbrutits och de fall då böter har förvand- lats till fängelse. 
  
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska i stället redovisas senast den 10 november 2021. 
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 304 
  
 Statens offentliga utredningar 2021 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.Säker och kostnadseffektiv  
 it-drift 
  
 –rättsliga förutsättningar för utkontraktering. I. 
  
 2.Krav på kunskaper i svenska och samhällskunskap för svenskt medborgarskap. Ju. 
  
 3.Skolbibliotek för bildning och utbildning. U. 
  
 4.Informationsöverföring inom vård och omsorg. S. 
  
 5.Ett förbättrat system för arbetskrafts- invandring. Ju. 
  
 6.God och nära vård. Rätt stöd till psykisk hälsa. S. 
  
 7.Förstärkt skydd för väljarna vid röst- mottagningen. Ju. 
  
 8.När behovet får styra 
  
 –ett tandvårdssystem för en mer Aguirre lik tandhälsa. Vol. 1  Vol. 2, bilagor + Sammanfattning (häfte). S. 
  
 9.Vem kan man lita på? Enkel och ändamålsenlig användning av betrodda tjänster i den offentliga förvaltningen. I. 
  
 10.Radiologiska skador – skadestånd, säkerheter, skadereglering. M. 
  
 11.Bättre möjligheter för elever att nå kunskapskraven – aktivt stöd- och elevhälsoarbete samt stärkt utbildning för elever med intellektuell funktions- nedsättning. U. 
  
 12.Andra chans för krisande företag 
  
 –En ny lag om företagsrekonstruktion. Ju. 
  
 13.En teknikneutral grundlags­ bestämmelse för regeringsbeslut. Ju. 
  
 14.Boende på (o)lika villkor 
  
 –merkostnader i bostad med särskild service för vuxna enligt LSS. S. 
  
 15.Föreningsfrihet och terrorist­ organisationer. Ju. 
  
 16.En väl fungerande ordning för val och beslutsfattande i kommuner och regioner. Fi. 
  
 17.Ett moderniserat konsumentskydd. Fi. 
  
 18.Bolags rörlighet över gränserna. Volym 1  2. Ju. 
  
 19.En stärkt försörjningsberedskap för hälso- och sjukvården. Del 1 och 2. S. 
  
 20. 
 Ecris-TCN 
  – ett mer effektivt utbyte av brottmålsdomar mot tredjelands- medborgare. Ju. 
  
 21.En klimatanpassad miljöbalk för samtiden och framtiden. M. 
  
 22.Hårdare regler för nya nikotin- produkter. S. 
  
 23.Stärkt planering för en hållbar utveckling. Fi. 
  
 24.Äga avfall 
  
 –en del av den cirkulära ekonomin. M. 
  
 25.Struktur för ökad motståndskraft. Ju. 
  
 26.Använd det som fungerar. M. 
  
 27.Ett förbud mot rasistiska organisationer. Ju. 
  
 28.Immunitet för utställningsföremål. Ku. 
  
 29.Ökade möjligheter att förhindra illegal handel via post. I. 
  
 30.Kampen om tiden 
  
 –mer tid till lärande. U. 
  
 31.Kontroller på väg. I. 
  
 32.Papper, poddar och ... 
  
 Pliktmateriallagstiftning för ett tryggat källmaterial. U. 
  
 33.En tioårig grundskola. Införandet av en ny årskurs 1 i grundskolan, grundsärskolan, specialskolan och sameskolan. U. 
  
 34.Börja med barnen! En sammanhållen god och nära vård för barn och unga. S. 
  
 35.En stärkt rättsprocess och en ökad lagföring. Ju. 
  
 36.Gode män och förvaltare – en över- syn. Ju. 
  
 37.Stärkt rätt till personlig assistans. Ökad rättssäkerhet för barn, fler grundläggande behov och tryggare sjukvårdande insatser. S. 
  
 38.En ny lag om ordningsvakter m.m. Ju. 
  
 39.Ombuds tillgång till vård- och omsorgsuppgifter och förenklad behörighetskontroll inom vården. S. 
  
 40.Mervärdesskatt vid inhyrd personal för vård och social omsorg. Fi. 
  
 41.VAB för vårdåtgärder i skolan. S. 
  
 42.Stärkta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. Fi. 
  
 43.Ett förstärkt skydd mot sexuella kränkningar. Ju. 
  
 44.Tillgänglighetsdirektivet. S. 
  
 45.En  
 EU-anpassad 
  djurläkemedels- lagstiftning. Del 1 och 2. N. 
  
 46.Snabbare lagföring 
  
 –ett snabbförfarande i brottmål. Ju. 
  
 47.Ett nytt regelverk för bygglov. Del 1 och 2. Fi. 
  
 48.I en värld som ställer om. 
  
 Sverige utan fossila drivmedel 2040. M. 
  
 49.Kommuner mot brott. Ju. 
  
 50.Fri hyressättning vid nyproduktion. Ju. 
  
 51.Skydd av arter – vårt gemensamma ansvar. Vol. 1 och 2. M. 
  
 52.Vilja välja vård och omsorg. 
  
 En hållbar kompetensförsörjning inom vård och omsorg om äldre. S. 
  
 53.En rättssäker vindkraftsprövning. M. 
  
 54.Ändrade regler i medborgarskaps- lagen. Ju. 
  
 55.Mikroföretagarkonto 
  
 –schabloniserad inkomstbeskattning för de minsta företagen. Fi. 
  
 56.Nya regler om utländska föräldraskap och adoption i vissa fall. Ju. 
  
 57.Om folkbokföring, samordnings- nummer och identitetsnummer. Fi. 
  
 58.Läge och kvalitet i hyressättningen. Ju. 
  
 59.Vägen till tillgänglighet – långsiktig, strategisk och i samverkan. S. 
  
 60.Förenklingar för mikroföretag och modernisering av bokföringslagen. N. 
  
 61.Utvisning på grund av brott – ett skärpt regelverk. Ju. 
  
 62.Användning av  
 e-legitimation 
  i tjänsten i den offentliga förvaltningen. I. 
  
 63.Sveriges säkerhet 
  
 – behov av starkare skydd för nätverks- och informationssystem. Fö. 
  
 64.Ersättning till brottsoffer. Ju. 
  
 65.Stärkt fokus på framtidens forsknings- infrastruktur. U. 
  
 66.Rätt mottagare. Demokrativillkor och integritet. Ku. 
  
 67.Vägen mot fossiloberoende jordbruk. N. 
  
 68.Skärpta straff för brott i kriminella nätverk. Ju. 
  
 69.En sjukförsäkring med prevention, rehabilitering och trygghet. Volym 1 och 2. S. 
  
 70.Läromedelsutredningen 
  
 – böckernas betydelse och elevernas tillgång till kunskap. U. 
  
 71.Riksintressen i hälso- och sjukvården 
  
 – stärkt statlig styrning för hållbar vårdinfrastruktur. S. 
  
 72.Högskoleprovets organisation och styrning. U. 
  
 73.Regler för statliga elvägar. I. 
  
 74.Ett modernt belöningssystem, 
  
 de allmänna flaggdagarna och redovis- ningen av anslaget till hovet. Ju. 
  
 75.En god kommunal hushållning. 
  
 + Digital bilagedel för bilaga  
 3–6. 
  Fi. 
  
 76.EU:s förordning om terrorisminne- håll på internet – frågan om behörig myndighet. Ju. 
  
 77.Från kris till kraft. Återstart för kul- turen. Ku. 
  
 78.Börja med barnen! Följa upp hälsa och dela information för en god och nära vård. S. 
  
 79.En uppföljning av skriftlighetskravet vid telefonförsäljning. Fi. 
  
 80.Reglering av privata sjukvårdsförsäk- ringar – ökad kunskap och kontroll. S 
  
 81.En säker tillgång till dricksvatten av god kvalitet. N. 
  
 82.Säkerhetsprövning 
  
 av totalförsvarspliktiga. Fö. 
  
 83.Belastningsregisterkontroll och avskiljande av studenter. U. 
  
 84.Granskning av Rättsmedicinalverkets metod för medicinsk åldersbedömning i asylprocessen. Ju. 
  
 85.Vägar till ett tryggare samhälle. Vol. 1 och 2. Ju. 
  
 86.ILO:s konvention om våld och trakasserier i arbetslivet. A. 
  
 87.Granskning av utländska direktinvesteringar. Ju. 
  
 88.Ett förbättrat system mot arbetskraftsexploatering m.m. Ju. 
  
 89.Sverige under pandemin. Volym 1 Smittspridning och smittskydd. Volym 2 Sjukvård och folkhälsa. S. 
  
 90.En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2021 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 ILO:s konvention om våld och trakasserier i arbetslivet [86] 
  
 Finansdepartementet 
  
 En väl fungerande ordning för val och ­beslutsfattande i kommuner och regioner. [16] 
  
 Ett moderniserat konsumentskydd. [17] 
  
 Stärkt planering för en hållbar utveckling. [23] 
  
 Mervärdesskatt vid inhyrd personal för vård och social omsorg. [40] 
  
 Stärkta åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. [42] 
  
 Ett nytt regelverk för bygglov. Del 1 och 2. [47] 
  
 Mikroföretagarkonto 
  
 –schabloniserad inkomstbeskattning för de minsta företagen. [55] 
  
 Om folkbokföring, samordningsnummer och identitetsnummer. [57] 
  
 En god kommunal hushållning. 
  
 + Digital bilagedel för bilaga  
 3–6. 
  [75] 
  
 En uppföljning av skriftlighetskravet vid telefonförsäljning. [79] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Sveriges säkerhet 
  
 –behov av starkare skydd för nätverks- och informationssystem. [63] 
  
 Säkerhetsprövning 
  
 av totalförsvarspliktiga. [82] 
  
 Infrastrukturdepartementet 
  
 Säker och kostnadseffektiv  
 it-drift 
  rättsliga förutsättningar för utkontraktering. [1] 
  
 Vem kan man lita på? Enkel och ändamåls­ enlig användning av betrodda tjänster i den offentliga förvaltningen. [9] 
  
 Ökade möjligheter att förhindra illegal handel via post. [29] 
  
 Kontroller på väg. [31] 
  
 Användning av  
 e-legitimation 
  i tjänsten i den offentliga förvaltningen. [62] 
  
 Regler för statliga elvägar. [73] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Krav på kunskaper i svenska och samhällskunskap för svenskt medborgarskap. [2] 
  
 Ett förbättrat system för arbetskrafts­ invandring. [5] 
  
 Förstärkt skydd för väljarna vid röst- mottagningen. [7] 
  
 Andra chans för krisande företag 
  
 –En ny lag om företagsrekonstruktion. [12] 
  
 En teknikneutral grundlagsbestämmelse­ för regeringsbeslut. [13] 
  
 Föreningsfrihet och terroristorganisationer. [15] 
  
 Bolags rörlighet över gränserna. Volym 1  2. [18] 
  
 Williams 
  – ett mer effektivt utbyte av brottmålsdomar mot tredjelandsmed- borgare. [20] 
  
 Struktur för ökad motståndskraft. [25] 
  
 Ett förbud mot rasistiska organisationer. [27] 
  
 En stärkt rättsprocess och en ökad lag­ föring. [35] 
  
 Gode män och förvaltare – en översyn. [36] 
  
 En ny lag om ordningsvakter m.m. [38] 
  
 Ett förstärkt skydd mot sexuella kränkningar. [43] 
  
 Snabbare lagföring 
  
 –ett snabbförfarande i brottmål. [46] Kommuner mot brott. [49] 
  
 Fri hyressättning vid nyproduktion. [50] Ändrade regler i medborgarskapslagen. [54] 
  
 Nya regler om utländska föräldraskap och adoption i vissa fall. [56] 
  
 Läge och kvalitet i hyressättningen. [58] 
  
 Utvisning på grund av brott – ett skärpt regelverk. [61] 
  
 Ersättning till brottsoffer. [64] 
  
 Skärpta straff för brott i kriminella nätverk. [68] 
  
 Ett modernt belöningssystem, 
  
 de allmänna flaggdagarna och redovis- ningen av anslaget till hovet. [74] 
  
 EU:s förordning om terrorisminnehåll på internet – frågan om behörig myndig- het. [76] 
  
 Granskning av Rättsmedicinalverkets metod för medicinsk åldersbedömning i asylprocessen. [84] 
  
 Vägar till ett tryggare samhälle. Vol. 1och 2. [85] 
  
 Granskning av utländska direktinvesteringar. [87] 
  
 Ett förbättrat system mot arbetskraftsexploatering m.m. [88] 
  
 En översyn av den straffrättsliga regleringen om preskription. [90] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Immunitet för utställningsföremål. [28] 
  
 Rätt mottagare. Demokrativillkor och integritet. [66] 
  
 Från kris till kraft. Återstart för kulturen. [77] 
  
 Miljödepartementet 
  
 Radiologiska skador – skadestånd, säkerheter, skadereglering. [10] 
  
 En klimatanpassad miljöbalk för samtiden och framtiden. [21] 
  
 Äga avfall 
  
 –en del av den cirkulära ekonomin. [24] Använd det som fungerar. [26] 
  
 I en värld som ställer om. 
  
 Sverige utan fossila drivmedel 2040. [48] 
  
 Skydd av arter – vårt gemensamma ansvar. Vol. 1 och 2. [51] 
  
 En rättssäker vindkraftsprövning. [53] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 En  
 EU-anpassad 
  djurläkemedels- lagstiftning. Del 1 och 2. [45] 
  
 Förenklingar för mikroföretag och modernisering av bokföringslagen. [60] 
  
 Vägen mot fossiloberoende jordbruk. [67] 
  
 En säker tillgång till dricksvatten av god kvalitet. [81] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Informationsöverföring inom vård och omsorg. [4] 
  
 God och nära vård. Rätt stöd till psykisk hälsa. [6] 
  
 När behovet får styra 
  
 –ett tandvårdssystem för en mer Aguirre lik tandhälsa. Vol. 1  Vol. 2, bilagor + Sammanfattning (häfte). [8] 
  
 Boende på (o)lika villkor – merkostnader i bostad med särskild service för vuxna enligt LSS. [14] 
  
 En stärkt försörjningsberedskap för hälso- och sjukvården. Del 1 och 2. [19] 
  
 Hårdare regler för nya nikotinprodukter. [22] 
  
 Börja med barnen! En sammanhållen god och nära vård för barn och unga. [34] 
  
 Stärkt rätt till personlig assistans. Ökad rättssäkerhet för barn, fler grundläggande behov och tryggare sjukvårdande insatser. [37] 
  
 Ombuds tillgång till vård- och omsorgsuppgifter och förenklad behörighetskontroll inom vården. [39] 
  
 VAB för vårdåtgärder i skolan. [41] Tillgänglighetsdirektivet. [44] 
  
 Vilja välja vård och omsorg. 
  
 En hållbar kompetensförsörjning inom vård och omsorg om äldre. [52] 
  
 Vägen till ökad tillgänglighet – långsiktig, strategisk och i samverkan. [59] 
  
 En sjukförsäkring med prevention, rehabilitering och trygghet. Volym 1 och 2. [69] 
  
 Riksintressen i hälso- och sjukvården 
  
 –stärkt statlig styrning för hållbar vårdinfrastruktur. [71] 
  
 Börja med barnen! 
  
 Följa upp hälsa och dela information för en god och nära vård. [78] 
  
 Reglering av privata sjukvårdsförsäkringar 
  
 – ökad kunskap och kontroll. [80] 
  
 Sverige under pandemin. Volym 1 Smitt- spridning och smittskydd Volym 2 Sjukvård och folkhälsa. [89] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Skolbibliotek för bildning och utbildning. [3] 
  
 Bättre möjligheter för elever att nå kunskapskraven – aktivt stöd- och elevhälsoarbete samt stärkt utbildning för elever med intellektuell funktions- nedsättning. [11] 
  
 Kampen om tiden 
  
 – mer tid till lärande. [30] 
  
 Papper, poddar och ... 
  
 Pliktmateriallagstiftning för ett tryggat källmaterial. [32] 
  
 En tioårig grundskola. Införandet av en ny årskurs 1 i grundskolan, grundsärskolan, specialskolan och sameskolan. [33] 
  
 Stärkt fokus på framtidens forsknings- infrastruktur. [65] 
  
 Läromedelsutredningen 
  
 –böckernas betydelse och elevernas tillgång till kunskap. [70] 
  
 Högskoleprovets organisation och styrning. [72] 
  
 Belastningsregisterkontroll 
  
 och avskiljande av studenter. [83] 
  
 10333 Stockholm Växel  
 08-405 10 00 www.regeringen.se 
  
 ISBN  
 978-91-525-0268-6 ISSN 
  
 0375-250X 
  
 Omslag: Jenkins: Ortiz