sou 2020 58  
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 –kompletterande nationella bestämmelser om cybersäkerhetscertifiering 
  
 Delbetänkande av Reyes 
  
 Stockholm 2020 
  
 SOU 2020:58 
  
 SOU och Ds kan köpas från Norstedts Juridiks kundservice. Beställningsadress: Norstedts Juridik, Kundservice, 106 47 Stockholm Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  kundservice@nj.se 
  
 Webbadress: www.nj.se/offentligapublikationer 
  
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Norstedts Juridik AB på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Svara på remiss – hur och varför 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02). 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. 
  
 Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remisser 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet 
  
 Omslag: Wiley 
  
 Tryck: Wiley, Stockholm 2020 
  
 ISBN  
 978-91-38-25098-3 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Griffin 
  
 Regeringen beslutade den 31 oktober 2019 att tillkalla en särskild ut- redare (dir. 2019:73) med uppdrag att lämna förslag till anpassningar och kompletterande författningsbestämmelser som EU:s cybersäker- hetsakt ger anledning till och att överväga behovet av vissa ytterligare krav till skydd för Sveriges säkerhet. 
  
 Den 3 februari 2020 förordnades lagmannen Anderson som särskild utredare. Som sakkunniga förordnades den 2 mars 2020 rättssakkunniga Pena, Försvarsdepartementet, ämnesrådet Soto, Försvarsdepartementet, ämnesrådet Owens, Utrikesdepartementet, departementssekreteraren Sparks, Utrikesdepartementet, departementssekreteraren Clark, Infrastrukturdepartementet, rättssakkunniga White, Justitiedepartementet, och militärsakkunniga Harris, Försvarsdepartementet. Samma dag förordnades bedömningsledaren  
 Thomas 
  Davenport, Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac), verksjuristen Harrison, Säkerhetspolisen, tf. enhetschefen Lane, Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), kommendören  
 Robbins, Försvarsmakten, juristen  
 Torres 
  Singh, Post- och telestyrelsen, director Glover, Teknikföretagen, ordföranden för Cyberförsvarsgruppen Richard Oehme, Säkerhets- och försvarsföretagen (SOFF), hand- läggaren Ramos, Vinnova, och chefen för FMV/Flores, Försvarets materielverk, som experter i utredningen. Den 13 mars 2020 förordnades även kanslirådet Arnold, Försvarsdepartementet, som sakkunnig i utredningen och biträdande säkerhetsskyddschefen Wilson, Trafikverket, som expert. 
  
 Som sekreterare i utredningen anställdes den 3 februari 2020 hov- rättsassessorn Molina. Seniora rådgivaren Conrad anställdes som huvudsekreterare den 10 februari 2020. 
  
 Utredningen har tagit namnet Reyes (Fö 2019:1). 
  
 Genom tilläggsdirektiv den 14 maj 2020 förlängdes utrednings- tiden för den del av uppdraget som avser anpassningar med anledning av EU:s cybersäkerhetsakt (dir. 2020:57). 
  
 Härmed överlämnar utredningen delbetänkandet EU:s cybersäker- hetsakt – kompletterande nationella bestämmelser om cybersäkerhets- certifiering (SOU 2020:58). Uppdragets första del är härigenom slut- fört. 
  
 Stockholm i september 2020 
  
 Anderson 
  
 Glass 
  
 Davis 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar..................................................................... 
  
 13 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 23 
  
 1 
  
 Författningsförslag..................................................... 
  
 31 
  
 1.1Förslag till lag med kompletterande bestämmelser 
  
 till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) .............. 
  
 31 
  
 1.2Förslag till förordning med kompletterande bestämmelser 
  
 till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) .............. 
  
 36 
  
 1.3Förslag till förordning om ändring i offentlighets- 
  
 och sekretessförordningen (2009:641) 
  
 .................................. 38 
  
 2 
  
 Uppdraget ................................................................ 
  
 39 
  
 2.1 
  
 Bakgrund ................................................................................. 
  
 39 
  
 2.2 
  
 Uppdraget................................................................................ 
  
 41 
  
 2.3 
  
 Utgångspunkter ...................................................................... 
  
 42 
  
 2.4 
  
 Definitioner och avgränsning................................................. 
  
 50 
  
 2.5 
  
 Utredningsarbetet................................................................... 
  
 51 
  
 2.6 
  
 Delbetänkandets disposition.................................................. 
  
 52 
  
 3 
  
 Cybersäkerhet ........................................................... 
  
 53 
  
 3.1 
  
 Inledning.................................................................................. 
  
 53 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2020:58 
  
 3.2 
  
 EU:s strategier och policy på cybersäkerhetsområdet ......... 
  
 53 
  
 3.3 
  
 EU:s aktörer inom cybersäkerhet.......................................... 
  
 62 
  
 3.4 
  
 Samarbeten och nätverk ......................................................... 
  
 70 
  
 3.5 
  
 Cybersäkerhet och standardisering ....................................... 
  
 75 
  
 4 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt .............................................. 
  
 87 
  
 4.1 
  
 Inledning ................................................................................. 
  
 87 
  
 4.2 
  
 Bakgrund ................................................................................. 
  
 87 
  
 4.3 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt.......................................................... 
  
 90 
  
 4.3.1 
  
 Syfte och tillämpningsområde................................ 
  
 90 
  
 4.3.2 
  
 Artiklar i EU:s cybersäkerhetsakt.......................... 
  
 94 
  
 5 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige............................ 
  
 107 
  
 5.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 107 
  
 5.2 
  
 Bakgrund ............................................................................... 
  
 107 
  
 5.3 
  
 Försvarets materielverk (FMV)........................................... 
  
 109 
  
 5.4 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) .... 
  
 114 
  
 5.5 
  
 Post- och telestyrelsen (PTS) .............................................. 
  
 118 
  
 5.6 
  
 Försvarets radioanstalt (FRA)............................................. 
  
 121 
  
 5.7 
  
 Försvarsmakten .................................................................... 
  
 122 
  
 5.8 
  
 Säkerhetspolisen ................................................................... 
  
 123 
  
 5.9 
  
 Datainspektionen.................................................................. 
  
 124 
  
 5.10 
  
 Samverkansgruppen för informationssäkerhet – SAMFI .. 
  
 124 
  
 6 
  
 Behovet av kompletterande författningsreglering ......... 
  
 127 
  
 6.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 127 
  
 6.2 
  
 Utgångspunkter.................................................................... 
  
 128 
  
 6.3En ny lag och en ny förordning med kompletterande 
  
 bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt införs ............... 
  
 130 
  
 6 
  
 SOU 2020:58Innehåll 
  
 7 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering ...................... 
  
 133 
  
 7.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 133 
  
 7.2 
  
 Utgångspunkter .................................................................... 
  
 134 
  
 7.3 
  
 Närmare om cybersäkerhetscertifiering .............................. 
  
 135 
  
 7.4 
  
 Behov av kompletterande reglering ..................................... 
  
 143 
  
 7.4.1 
  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ................... 
  
 144 
  
 7.4.2Utfärdande och innehav av europeiska 
  
 cybersäkerhetscertifikat ........................................ 
  
 147 
  
 8 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ...... 
  
 153 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 153 
  
 8.2 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering .... 
  
 153 
  
 8.3 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ............. 
  
 157 
  
 8.3.1 
  
 Förslag på nationell myndighet 
  
 för cybersäkerhetscertifiering ............................... 
  
 165 
  
 8.3.2Certifieringsorganet och krav på oberoende 
  
 ställning .................................................................. 
  
 173 
  
 8.4 
  
 Tillsyn .................................................................................... 
  
 176 
  
 8.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 176 
  
 8.4.2 
  
 Utgångspunkter..................................................... 
  
 178 
  
 8.4.3 
  
 Nationell myndighet med ansvar för tillsyn ........ 
  
 186 
  
 8.5 
  
 Avgifter.................................................................................. 
  
 194 
  
 9 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner .......................... 
  
 197 
  
 9.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 197 
  
 9.2 
  
 Undersökningsbefogenheter................................................ 
  
 198 
  
 9.2.1 
  
 Rätten att begära uppgifter ................................... 
  
 199 
  
 9.2.2Rätten att genomföra undersökningar 
  
 i form av kontroller ............................................... 
  
 199 
  
 9.2.3Rätten att få tillträde till lokaler och biträde 
  
 av Kronofogdemyndigheten ................................. 
  
 200 
  
 9.2.4 
  
 Rätten att vidta lämpliga åtgärder......................... 
  
 201 
  
 9.2.5 
  
 Omedelbar verkställighet och inhibition ............. 
  
 204 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2020:58 
  
 9.3 
  
 Tillsynsbefogenheter med stöd av den nya lagen ............... 
  
 205 
  
 9.4 
  
 Rätten att återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat ... 
  
 206 
  
 9.5 
  
 Sanktioner ............................................................................. 
  
 207 
  
 9.5.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 207 
  
 9.5.2 
  
 Allmänna utgångspunkter .................................... 
  
 208 
  
 9.5.3 
  
 Finns behov av straffrättsliga sanktioner?........... 
  
 208 
  
 9.5.4 
  
 Behovet av sanktionsavgift ................................... 
  
 209 
  
 9.5.5 
  
 Överträdelser som ska leda till sanktionsavgift... 
  
 214 
  
 9.5.6 
  
 Vem ska påföras sanktionsavgiften? .................... 
  
 216 
  
 9.5.7 
  
 Sanktionsavgift ska alltid tas ut ............................ 
  
 217 
  
 9.5.8Den nationella myndigheten 
  
 för cybersäkerhetscertifiering ska besluta 
  
 om sanktionsavgift ................................................ 
  
 218 
  
 9.5.9 
  
 Sanktionsavgiftens storlek.................................... 
  
 219 
  
 9.5.10 Sanktionsavgiftens storlek i det enskilda fallet ... 
  
 221 
  
 9.5.11 
  
 Hinder mot sanktionsavgift ................................. 
  
 222 
  
 9.5.12 Förfarandet vid beslut om sanktionsavgift.......... 
  
 223 
  
 10 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse................. 
  
 225 
  
 10.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 225 
  
 10.2 
  
 Bakgrund ............................................................................... 
  
 225 
  
 10.3 
  
 Bestämmelser i EU:s cybersäkerhetsakt om ackreditering 
  
 av organ för bedömning av överensstämmelse ................... 
  
 227 
  
 10.4 
  
 Gällande reglering om ackreditering och bedömning 
  
 av överensstämmelse ............................................................ 
  
 229 
  
 10.5 
  
 Behovet av kompletterande bestämmelser.......................... 
  
 232 
  
 10.6 
  
 Överlämnande av förvaltningsuppgifter till organ 
  
 för bedömning av överensstämmelse .................................. 
  
 233 
  
 10.7 
  
 Anmälan av organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 som har ackrediterats ........................................................... 
  
 235 
  
 11 
  
 Handläggning och rättsmedel.................................... 
  
 237 
  
 11.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 237 
  
 8 
  
 SOU 2020:58 
  
 Innehåll 
  
 11.2 Myndigheters ärendehandläggning ...................................... 
  
 238 
  
 11.2.1 Regler i förvaltningslagen...................................... 
  
 238 
  
 11.2.2Ärendehandläggning hos nationella 
  
 myndigheter ........................................................... 
  
 241 
  
 11.3 
  
 Ärendehandläggning hos privata organ för bedömning 
  
 av överensstämmelse............................................................. 
  
 243 
  
 11.4 
  
 Effektiva rättsmedel.............................................................. 
  
 248 
  
 11.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 248 
  
 11.4.2 
  
 Klagomål ................................................................ 
  
 249 
  
 11.4.3 
  
 Överklagande ......................................................... 
  
 253 
  
 12 
  
 Sekretess................................................................ 
  
 259 
  
 12.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 259 
  
 12.2 
  
 Utgångspunkter .................................................................... 
  
 260 
  
 12.3 
  
 Allmänt om sekretess ........................................................... 
  
 261 
  
 12.4 
  
 Uppgifter som lämnas till myndigheter............................... 
  
 262 
  
 12.4.1 Uppgifter som kan behöva sekretesskydd ........... 
  
 262 
  
 12.4.2 
  
 Gällande sekretessreglering................................... 
  
 264 
  
 12.4.3 
  
 Slutsatser ................................................................ 
  
 269 
  
 12.5 
  
 Uppgifter som lämnas till privata organ för bedömning 
  
 av överensstämmelse............................................................. 
  
 270 
  
 12.6 
  
 Informationsutbyte mellan medlemsstaternas 
  
 myndigheter .......................................................................... 
  
 273 
  
 12.6.1 
  
 Uppgifter som delas .............................................. 
  
 273 
  
 12.6.2 
  
 Gällande sekretessreglering................................... 
  
 273 
  
 12.6.3 
  
 Slutsatser ................................................................ 
  
 279 
  
 12.7 
  
 Informationsutbyte mellan svenska myndigheter .............. 
  
 279 
  
 12.7.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 279 
  
 12.7.2Sekretessgräns inom den nationella 
  
 myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ........ 
  
 280 
  
 12.7.3 
  
 Sekretessbrytande bestämmelser .......................... 
  
 281 
  
 12.7.4 Reglerna om partsinsyn och kommunikation...... 
  
 283 
  
 12.7.5 
  
 Slutsatser ................................................................ 
  
 284 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2020:58 
  
 12.8 
  
 Behandling av personuppgifter ............................................ 
  
 286 
  
 12.8.1 
  
 EU:s dataskyddsförordning ................................. 
  
 286 
  
 12.8.2 
  
 Personuppgifter vid europeisk 
  
 cybersäkerhetscertifiering ..................................... 
  
 287 
  
 13 
  
 Övriga frågor ........................................................... 
  
 289 
  
 13.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 289 
  
 13.2 
  
 Behovet av samverkan .......................................................... 
  
 289 
  
 13.2.1 
  
 Europeiska gruppen för 
  
 cybersäkerhetscertifiering (ECCG)....................... 
  
 290 
  
 13.2.2 
  
 Behovet av nationell strategi och medverkan 
  
 i Europeiska gruppen för 
  
 cybersäkerhetscertifiering (ECCG) .................... 
  
 291 
  
 13.3 
  
 Nationell ordning för cybersäkerhetscertifiering............... 
  
 293 
  
 13.3.1 
  
 Förslaget till europeisk ordning för 
  
 cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter ..... 
  
 293 
  
 13.3.2 
  
 Nationella ordningen för certifiering 
  
 av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter.................. 
  
 294 
  
 13.4 
  
 Inbördes granskning............................................................. 
  
 296 
  
 13.5 
  
 Marknadsfrågor .................................................................... 
  
 297 
  
 13.5.1 
  
 Påverkan på internationell handel ........................ 
  
 298 
  
 13.5.2 
  
 Sveriges medlemskap i CCRA.............................. 
  
 303 
  
 14 
  
 Konsekvensbeskrivning............................................. 
  
 305 
  
 14.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 305 
  
 14.2 
  
 Utgångspunkter.................................................................... 
  
 306 
  
 14.3 
  
 De som berörs av förslagen.................................................. 
  
 306 
  
 14.4 
  
 Konsekvenser för myndigheter ........................................... 
  
 307 
  
 14.5 
  
 Konsekvenser för samhället ................................................. 
  
 316 
  
 14.6 
  
 Konsekvenser för internationell handel med tredje land ... 
  
 316 
  
 14.7 
  
 Övriga konsekvenser ............................................................ 
  
 316 
  
 10 
  
 SOU 2020:58 
  
 Innehåll 
  
 15 Författningskommentar ............................................ 
  
 317 
  
 15.1 Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser 
  
 till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) ............ 
  
 317 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 333 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2019:73 ........................................... 
  
 339 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2020:57 ........................................... 
  
 353 
  
 Bilaga 3 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt................................................ 
  
 355 
  
 11 
  
 Förkortningar 
  
 CA 
  
 Certification Authority 
  
 CC 
  
 Common Criteria 
  
 CCRA 
  
 Common Criteria Recognition Arrangement 
  
 Williams 
  
 Sveriges certifieringsorgan för  
 IT-säkerhet 
  
 CERT 
  
 Computer Emergency Response Team 
  
 cPP 
  
 collaborative Protection Profile 
  
 CSCG 
  
 Focus Group on Cybersecurity 
  
 CSIRT 
  
 Computer Security Incident Response Team 
  
 EAL 
  
 Evaluation Assurance Level 
  
 ECCG 
  
 Europeiska gruppen för cybersäkerhets- 
  
 certifiering 
  
 ECSO 
  
 Cyber Security Organisation 
  
 ENISA 
  
 European Union Agency for Cybersecurity 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 FIDI 
  
 Forum för informationsdelning om informations- 
  
 säkerhet 
  
 FMV 
  
 Försvarets materielverk 
  
 FRA 
  
 Försvarets radioanstalt 
  
 IKT 
  
 Informations- och kommunikationsteknik 
  
 MISWG 
  
 Multinational Industrial Security Working Group 
  
 MSB 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap 
  
 MUST 
  
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten 
  
 NCIRC 
  
 NATOComputer Incident Response Capability 
  
 NCSA 
  
 National Communications Security Authority 
  
 NDA 
  
 National Distribution Authority 
  
 13 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2020:58 
  
 PP 
  
 Protection Profile 
  
 PTS 
  
 Post- och telestyrelsen 
  
 SAMFI 
  
 Samverkansgruppen för informationssäkerhet 
  
 SIS 
  
 Svenska Institutet för Standarder 
  
 SOG-IS 
  MRA 
  
 Senior Officials Group Information Systems 
  
 Security – Young 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 Swedac 
  
 Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll 
  
 ST 
  
 Security target 
  
 14 
  
 Sammanfattning 
  
 Uppdraget 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 av den 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommuni- kationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten) trädde i kraft den 27 juni 2019. Förordningen började tillämpas direkt med undantag för vissa artiklar som kräver kompletterande bestämmelser på nationell nivå och som därför ska börja tillämpas först den 28 juni 2021. Det huvudsakliga syftet med förordningen är att uppnå en hög nivå i fråga om cybersäkerhet, cyberresiliens och förtroende inom unionen och säkerställa en väl fungerande inre marknad. 
  
 Utredningens uppdrag i denna första del har varit att föreslå de anpassningar och kompletterande nationella författningsbestämmel- ser som EU:s cybersäkerhetsakt ger anledning till och som behöver finnas på plats när förordningen i sin helhet börjar tillämpas den 28 juni 2021. 
  
 I uppdraget har ingått att överväga och föreslå vilken befintlig nationell myndighet som ska utses att fullgöra de uppgifter och till- delas de ansvarsområden som följer av EU:s cybersäkerhetsakt, bl.a. uppdraget att utöva tillsyn över efterlevnaden av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering. Det har även ingått att under- söka vilka kompletterande nationella bestämmelser, bl.a. processuella bestämmelser och bestämmelser om sanktioner, som förordningen kräver eller som det annars finns anledning att införa. 
  
 Utredningen kommer i slutbetänkandet att analysera och över- väga om det bör införas krav på certifiering och godkännande av vissa produkter, tjänster och processer som ska användas i verksam- 
  
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2020:58 
  
 heter som är av betydelse för Sveriges säkerhet. Denna del av upp- draget ska redovisas senast den 1 mars 2021. 
  
 Behovet av ökad cybersäkerhet 
  
 Digitaliseringen beskrivs som vår tids starkaste förändringsfaktor och innebär att en allt större andel av aktiviteterna i samhället är beroende av nätverk och informationssystem som används av myn- digheter, organisationer, företag och privatpersoner. Den digitala ut- vecklingen ger stora möjligheter att förbättra och effektivisera män- niskors vardag och olika verksamheter. Digitaliseringen har skapat nya former av kommunikation, datahantering och datalagring. I dag bygger många system för att hantera information huvudsakligen på digital informations- och kommunikationsteknik (IKT). Med den tilltagande digitaliseringen och globaliseringen, som ökar beroenden över  
 nations-, 
  sektors- och ansvarsgränser, har även följt en ökad betoning på cyberfrågor i samhället. Informations- och cybersäker- hetsarbete, av såväl offentliga som privata aktörer, ses som nödvän- digt vid digitaliseringsprocesser för att samhället ska kunna fungera och utvecklas i linje med de mål som finns inom olika politikområ- den. Samtidigt som allt fler länder utvecklar strategier, doktriner och förmågor inom cyberområdet ökar förekomsten av cyberattacker mot olika intressen och verksamheter. Hoten kan utgöras av politiskt, ekonomiskt och brottsligt motiverade angrepp, men även oavsiktliga incidenter som påverkar cybersäkerheten ökar. Cyberincidenterna kan störa tillhandahållandet av nödvändiga tjänster, exempelvis vatten, hälso- och sjukvård, elektricitet och mobila tjänster. Möjligheterna till påverkan i informationssystem i demokratiska valprocesser och desinformationskampanjer är också en utmaning. Beroende av digi- tal infrastruktur och tjänster genom anslutna enheter och utbredd uppkoppling till internet skapar ökade sårbarheter vilket medför högre krav på informations- och cybersäkerhet. Genom att kontrol- lera och certifiera  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  kan man göra dem säkrare och även öka förtroendet för dessa. 
  
 16 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sammanfattning 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt är uppdelad i två delar. Den första delen be- handlar mål, uppgifter och organisatoriska frågor som rör Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå (Enisa). Den andra delen reglerar fast- ställandet av ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering. Kommissionen ska utarbeta löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering där det fastställs strategiska prioriteringar för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Enisa ska med hjälp av expertråd och i nära samarbete med den Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering (ECCG) lämna förslag på europeiska certifieringsordningar. Syftet är att säkerställa en tillfredsställande nivå i fråga om cybersäkerhet för informations- och kommunikationsteknik (IKT) i unionen samt att undvika en fragmentering av den inre marknaden när det gäller certifierings- ordningar i unionen. Skapandet av europeiska ordningar för cyber- säkerhetscertifiering kommer att medföra att certifikat som utfärdas enligt dessa certifieringsordningar blir giltiga och erkända i alla med- lemsstater. Förutom att beskriva de säkerhetsmålsättningar som ska beaktas i utformningen av de europeiska ordningarna för cybersäker- hetscertifieringar, anger EU:s cybersäkerhetsakt vad minimiinnehållet i sådana ordningar bör vara. 
  
 Ny lag som kompletterar EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Utredningen föreslår att de kompletterande nationella bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt som krävs ska samlas i en ny lag och en ny förordning. I lagen anges att regeringen ska utse en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering och ges kompletterande bestämmelser om myndighetens befogenheter och möjlighet att be- sluta om sanktioner för överträdelser av regelverket samt vissa pro- cessuella bestämmelser. 
  
 En nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt ställer krav på att en eller flera nationella myn- digheter för cybersäkerhetscertifiering utses av medlemsstaterna. Med utgångspunkt i att en sådan myndighet ska utses bland befint- 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2020:58 
  
 liga myndigheter, krav på kunskap och erfarenhet av informations- och kommunikationsteknologi (IKT) och att det nationella certifier- ingsorganet för  
 it-säkerhet 
  vid Försvarets materielverk (FMV/CSEC) ska ha en roll när det gäller cybersäkerhetscertifiering på högsta assu- ransnivån föreslås Försvarets materielverk som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. Myndigheten ska därmed fullgöra de uppgifter som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering. I uppgifterna ingår omvärldsbevakning av området för cybersäkerhet, samverkan med nationella och internationella aktö- rer, ansvar för cybersäkerhetscertifiering på den högsta assurans- nivån samt ansvar för tillsyn över regelsystemets efterlevnad. 
  
 Det nationella certifieringsorganet vid myndigheten, CSEC, föreslås som ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse enligt artiklarna 56.5 och 56.6 i EU:s cybersäkerhetsakt. Det innebär att CSEC eller det ackrediterade organ för bedömning av överens- stämmelse som bemyndigas ska ansvara för cybersäkerhetscerti- fiering på högsta assuransnivån. I syfte att säkerställa certifierings- organets oberoende som ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse föreslås att det i författning anges att vid För- svarets materielverk ska finnas ett ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse enligt EU:s cybersäkerhetsakt. När chefen för det ackrediterade organet för bedömning av överensstämmelse ut- övar verksamhet enligt cybersäkerhetsakten är denne inte underställd myndighetschefen. Certifieringsorganets ekonomiska resurser bör beslutas i särskild ordning av regeringen. 
  
 Tillsyn 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt anger att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska övervaka och kontrollera efterlevna- den av bestämmelserna i det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Utredningen föreslår att Försvarets materielverk som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ska fullgöra de tillsyns- uppgifter som följer av EU:s cybersäkerhetsakt och får således de befogenheter som redan framgår av aktens bestämmelser. 
  
 Myndigheten ska behandla klagomål som rör en utfärdad EU- försäkran om överensstämmelse eller ett europeiskt cybersäkerhets- 
  
 18 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sammanfattning 
  
 certifikat. Myndigheten ska också kontrollera att tillverkare eller leverantörer som genomför självbedömning av överensstämmelse av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  dvs. när en EU- försäkran om överensstämmelse utfärdas, fullgör sina skyldigheter och att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdas över- ensstämmer med kraven i den aktuella europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Myndigheten ska även bistå det nationella ackrediteringsorganet med övervakning och kontroll av verksamhet som bedrivs av orga- nen för bedömning av överensstämmelse i enlighet med cybersäker- hetsaktens bestämmelser. 
  
 Befogenheter 
  
 I EU:s cybersäkerhetsakt ges den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering vissa minimibefogenheter för att kunna full- göra sina tillsynsuppgifter. 
  
 Utredningen föreslår vissa kompletterande bestämmelser om till- synsbefogenheter. Myndigheten ska besluta de förelägganden som behövs för att EU:s cybersäkerhetsakt, de genomförandeakter som har meddelats med stöd av den förordningen, den nya lagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen ska följas. Myn- digheten kan förelägga en berörd aktör att lämna information eller vidta någon annan åtgärd. Myndigheten får även besluta om cyber- säkerhetscertifikat och kan återkalla ett utfärdat certifikat. Myndig- heten kan besluta att ett föreläggande ska gälla omedelbart. Ett be- slut om föreläggande får förenas med vite. Myndigheten får även i syfte att genomföra en kontroll göra en undersökning i den berörda aktörens lokaler. Rätten till tillträde till lokal ska dock inte gälla bo- städer. Myndigheten föreslås få rätt att få biträde av Kronofogde- myndigheten vid tillsyn. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer föreslås få meddela närmare föreskrifter om formerna för lämnandet av information, kontrollförfarandet vid undersökningar och utredningsförfarandet vid tillträde till lokaler. 
  
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sanktioner 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt anger att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner vid överträdelse av bestämmelserna i det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
  
 Utredningen föreslår att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering får besluta att sanktionsavgift ska påföras den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse utan att fast- ställda krav på cybersäkerhet är uppfyllda, lämnar oriktiga eller ofull- ständiga uppgifter vid ansökan om cybersäkerhetscertifieringen, innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och underlåter att in- formera om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks, utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller som innehar ett cyber- säkerhetscertifikat och som underlåter att lämna kompletterande säkerhetsinformation. Sanktionsavgift ska även kunna påföras den som bryter mot villkor för utfärdande, bibehållande, fortsättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt villkor för inskränkning eller utvidgning av tillämpningsområdet för certifier- ing, överträder ett beslut om förbud eller använder ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som blivit återkallat. Avgiften kan således påföras utfärdare av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse och certifi- katinnehavare  
 (IKT-tillverkare 
  och leverantörer) samt organ för be- dömning av överensstämmelse. 
  
 Avgiften ska tas ut även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet, dvs. ett strikt ansvar ska gälla. Om det finns sär- skilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut sanktionsavgiften får avgiften sättas ned. Avgiften ska bestämmas till lägst 10 000 kronor och högst 15 miljo- ner kronor. 
  
 Nationell strategi 
  
 Regeringen bör överväga att ta fram en nationell strategi för att till- varata nationella intressen när det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering utvecklas. I arbetet bör berörda myndigheter, andra offentliga aktörer och näringslivet ges möjlighet att delta. 
  
 20 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sammanfattning 
  
 Samverkan 
  
 För att säkerställa att nationella intressen kan representeras och till- varatas i arbetet med det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering ska det finns en adekvat nationell representation i Euro- peiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. Det ställer krav på en utbyggd och väl fungerande samverkan mellan berörda myndigheter, berörda näringslivsorganisationer och företag. 
  
 Konsekvenser 
  
 Utredningens förslag syftar till att uppfylla kraven i EU:s cyber- säkerhetsakt och att bidra till ett ändamålsenligt och effektivt genomslag och tillämpning av det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering. Analysen av behovet av kompletterande natio- nella bestämmelser har dock försvårats av osäkerheten om det närmare innehållet i de framtida europeiska ordningarna för cyber- säkerhetscertifiering (genomförandeakter). 
  
 Utredningen anser att det för närvarande inte är möjligt att över- blicka vilka direkta konsekvenser som införandet av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering kommer att medföra för den utpekade nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller för andra aktörer som berörs av det angivna ramverket eftersom några genomförandeakter ännu inte antagits. Det går inte heller att bedöma i vilken omfattning som berörda aktörer kommer att an- vända sig av möjligheten till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat, vilket också påver- kar behovet och omfattningen av tillsyn. Det går därför inte heller att sätta författningsförslagen i relation till ekonomiska beräkningar, annat än när det gäller behovet av vissa tillkommande resurser för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Utredningen har vid utformningen av förslagen, bl.a. när det gäller uppgifter för och organisering av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering, tagit hänsyn till de alternativ som kan förväntas vara mest ändamålsenliga och kostnadseffektiva. Myndig- hetens åligganden enligt EU:s cybersäkerhetsakt medför kostnader för administrativt arbete och för tillsyn, bl.a. medför nya befogen- heter och sanktionsmöjligheter behov av att utbilda personal och ändra vissa arbetsformer. Inledningsvis bedöms dock kostnaderna för 
  
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2020:58 
  
 detta vara begränsade. Det nationella certifieringsorganet CSEC:s verksamhet föreslås fortsatt vara anslagsfinansierat för vissa grund- läggande funktioner och fortsatt avgiftsfinansierat för uppdragen med cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Utredningens förslag om kompletterande bestämmelser avseende myndighetens befogenheter och möjligheten att besluta om sanktions- avgift bedöms inte medföra några ekonomiska konsekvenser i sig. 
  
 De förslag till framför allt samverkan och samordning mellan berörda myndigheter som utredningen föreslår bedöms i kostnads- avseende vara marginella. 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering innebär i nuläget frivillig cybersäkerhetscertifiering. I framtiden kan emeller- tid användningen av europeisk cybersäkerhetscertifiering bli obliga- torisk. En ekonomisk aktör beslutar om att tillhandahålla  
 IKT-pro- 
  dukter eller  
 -tjänster 
  på unionsmarknaden under förutsättning att bestämmelserna om cybersäkerhetscertifiering följs. Det är inte möjligt att uppskatta hur många företag som berörs av utredningens förslag. Det är inte heller möjligt att göra någon närmare bedömning av förslagens effekter på företag eller företagandet i Sverige, annat än att de företag som väljer att utfärda en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse eller ansöka om ett europeiskt cybersäkerhetscertifi- kat kommer att få kostnader i samband med förfarandet. En effektiv tillsyn ökar även förutsättningarna för att företagare ska kunna kon- kurrera på lika villkor. De föreslagna bestämmelserna förväntas på sikt leda till ökad cybersäkerhet och en bättre fungerande marknad, vilket i förlängningen är till fördel för både ekonomiska aktörer och unionsmarknadens funktion. 
  
 Den nya lagen och övriga författningsändringar föreslås träda i kraft den 28 juni 2021. 
  
 22 
  
 Summary 
  
 Remit 
  
 Regulation (EU) 2019/881 of the European Parliament and of the Council of 17 April 2019 on ENISA (the European Union Agency for Cybersecurity) and on information and communications tech- nology cybersecurity certification and repealing Regulation (EU) No 526/2013 (Cybersecurity Act) entered into force on 27 June 2019, with the exception of certain articles which require supplementary provisions at national level and which therefore will not be applied until 28 June 2021. The main purpose of the Regulation is to achieve a high level of cybersecurity, cyber resilience and trust within the Union, and to ensure the proper functioning of the internal market. 
  
 The Inquiry’s remit for this first part consisted of proposing the adaptations and supplementary national statutory provisions neces- sitated by the EU Cybersecurity Act and which must be in place when the entire Regulation begins to apply on 28 June 2021. 
  
 The remit included considering and proposing which existing national authority should be designated to perform the tasks and assigned the areas of responsibility ensuing from the EU Cyber- security Act, including the task of supervising compliance with the European cybersecurity certification framework. It also included examining which supplementary national provisions – including procedural provisions and provisions on penalties – are required by the Regulation or which should be introduced for other reasons. 
  
 In its final report, the Inquiry will analyse and consider whether requirements should be introduced on certification and approval of certain products, services and processes that will be used in activities of importance to Sweden’s security. A report on this part of the remit is to be presented Henson 2021. 
  
 23 
  
 Summary 
  
 SOU 2020:58 
  
 Need for increased cybersecurity 
  
 Digitalisation is described as the strongest factor for change of our time and means that a growing proportion of social activities depend on networks and information systems used by public authorities, organisations, companies and private individuals. The digital trans- formation provides major opportunities to improve and streamline people’s normal lives and different activities. Digitalisation has Gutierrez forms of communication, data management and data storage. Today, many information management systems are based primarily on digital information and communications technology (ICT). Following in the wake of the increasing digitalisation and globalisation, which increase dependencies over national and sec- toral borders and across areas of responsibility, is also increased focus on cyber issues in society. Information and cybersecurity efforts – by both public and private actors – are seen as necessary in digitalisation processes so that society is able to function and de- velop in line with the objectives that have been set in the different policy Perry. At the same time as a growing number of countries are developing their cyber strategies, doctrines and capabilities, Banks attacks against different interests and activities are increasing. Valdez threats may consist of attacks that have political, financial or crimi- nal motives, but unintentional incidents that affect cybersecurity are also increasing. Cyber incidents can disrupt the provision of essen- tial services, such as water, health and medical care, electricity and mobile services. The possibilities of influencing information systems in democratic election processes and disinformation campaigns are also a challenge. Dependency on digital infrastructure and services through connected devices and widespread internet connectivity creates increased vulnerability, which places higher demands on information security and cybersecurity. The importance of informa- tion and cybersecurity increases to a corresponding degree. Ramos toring and certifying ICT products, ICT services and ICT processes can make them more secure and also increase trust in them. 
  
 24 
  
 SOU 2020:58 
  
 Summary 
  
 EU Cybersecurity Act 
  
 The EU Cybersecurity Act is divided into two parts. The first part deals with objectives, tasks and organisational matters relating to the European Union Agency for Cybersecurity (ENISA). The second part regulates the establishment of a European cybersecurity certifi- cation framework. The Commission will prepare a rolling work programme for European cybersecurity certification which sets out strategic priorities for future European cybersecurity certification schemes. With the help of expert advice and in close cooperation with the European Cybersecurity Certification Group (ECCG), ENISA will submit proposals for European certification schemes. The aim is to ensure an adequate level of cybersecurity for informa- tion and communication technology (ICT) in the Union, and to avoid fragmentation of the internal market with regard to cyber- security certification schemes in the Union. The creation of the European cybersecurity certification schemes Stephens issued under these certification schemes Velasquez be valid and rec- ognised in all Member States. In addition to describing the security objectives that must be considered when designing the European cybersecurity certification schemes, the EU Cybersecurity Act specifies what the minimum contents of such schemes should be. 
  
 New legislation that supplements the EU Cybersecurity Act 
  
 The Inquiry proposes that the necessary supplementary national provisions to the EU Cybersecurity Act be collected in a new law and a new ordinance. The law will specify that the Government is to designate a national cybersecurity certification authority and pro- vide supplementary provisions on this authority’s powers and ability to impose penalties for infringements of the regulatory framework, and also certain procedural provisions. 
  
 A national cybersecurity certification authority 
  
 The EU Cybersecurity Act requires that Member States designate one or more national authorities for cybersecurity certification. Considering that an existing authority is to be selected for this role, 
  
 25 
  
 Summary 
  
 SOU 2020:58 
  
 requirements on knowledge and experience of information and com- munication technology (ICT), and bearing in mind that the Swedish Certification Body for IT Security (CSEC) at the Swedish Defence Materiel Administration must be involved when it comes to cyber- security certification at the highest assurance level, it is proposed that the Swedish Defence Materiel Administration be designated as the national authority for cybersecurity certification. Accordingly, the Swedish Defence Materiel Administration will therefore carry out the tasks that follow from the European cybersecurity certifi- cation framework. Valdez tasks include international monitoring of the cybersecurity certification field, cooperating with national and international actors, taking responsibility for cybersecurity certifi- cation at the highest assurance level and supervising compliance with the regulatory system. 
  
 The Swedish Certification Body for IT Security (CSEC) at the Swedish Defence Materiel Administration is proposed as the accred- ited conformity assessment body under Wilkins 56.5 and 56.6 of the EU Cybersecurity Act. This means that the CSEC, or any other accred- ited conformity assessment body that is appointed, will be respon- sible for cybersecurity certification at the highest assurance level. 
  
 In order to ensure the certification body’s independence as the accredited conformity assessment body, it is proposed that it be specified in law that there is to be an accredited conformity assess- ment body at the Swedish Defence Materiel Administration pur- suant to the EU Cybersecurity Act. 
  
 When the head of the accredited conformity assessment body conducts activities pursuant to the EU Cybersecurity Act, they are not subordinate to the head of the Swedish Defence Materiel Administration. The certification body’s financial resources should be determined by the Government in a special procedure. 
  
 Supervision 
  
 The EU Cybersecurity Act states that the national authority for cybersecurity certification is to supervise and enforce the provisions of the European cybersecurity certification framework. 
  
 The Inquiry proposes that as the national authority for cyber- security certification, the Swedish Defence Materiel Administration 
  
 26 
  
 SOU 2020:58 
  
 Summary 
  
 is to carry out the supervisory tasks that follow from the EU Cyber- security Act and thus be granted the powers as regulated in the the Act. 
  
 The Swedish Defence Materiel Administration will deal with complaints concerning an EU statement of conformity that has been issued or a European cybersecurity certificate. It will also check that manufacturers or providers that conduct conformity  
 Morris 
  ments of ICT products, ICT services and ICT processes (i.e. when an EU statement of conformity is issued) Miller obligations and that a European cybersecurity certificate that is issued complies with the requirements of the relevant European cybersecurity certi- fication scheme. The Defence Materiel Administration Cunningham national accreditation body in the monitoring and super- vision of the activities of conformity assessment bodies in accor- dance with the provisions of the Cybersecurity Act. 
  
 Powers 
  
 The EU Cybersecurity Act grants the national authority for cyber- security certification certain minimum powers so that it can fulfil its supervisory tasks. 
  
 The Inquiry proposes certain supplementary provisions concern- ing supervisory powers. The authority Boyd the orders necessary to ensure compliance with the EU Cybersecurity Act, the implementing acts issued pursuant to the Regulation, the new act and regulations issued in connection with the act. It can order a relevant actor to provide information or take some other appropriate action. The authority can also approve cybersecurity certificates and revoke a certificate that has been issued. The authority may decide that an order is to apply with immediate effect. A decision to issue an order may be accompanied by a conditional financial penalty. The authority may also conduct an examination of the relevant actor’s premises for supervisory purposes. However, the right to access premises will not apply to living accommodations. It is proposed that the authority have the right to be assisted by the Swedish Enforcement Authority when conducting supervision. It is also proposed that the Government or the authority designated by the Government be permitted to issue more detailed regulations on the 
  
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2020:58 
  
 forms for submitting information, the supervisory procedure for investigations and examination procedures when accessing premises. 
  
 Penalties 
  
 The EU Cybersecurity Act states that Member States are to estab- lish rules on penalties for infringements of the provisions in the European cybersecurity certification framework. The penalties are to be effective, proportionate and dissuasive. 
  
 The Inquiry proposes that the national authority for cybersecu- rity certification be allowed to impose fines on those who: fail to report an EU statement of conformity or possession of a European cybersecurity certificate; issue an EU statement of conformity with- out meeting established requirements on cybersecurity; submit in- correct or incomplete information when applying for cybersecurity certification; hold a European cybersecurity certificate and fail to provide information on vulnerabilities or irregularities that are detected; or issue an EU statement of conformity or who hold a cybersecurity certification and who fail to submit supplementary security information. It Brown be possible to impose fines on those who violate the conditions for issuing, maintaining, continuing and renewing European cybersecurity certificates, Bradford condi- tions for reducing or extending the scope of certification, infringe on a prohibition decision or use a European cybersecurity certificate that has been revoked. Accordingly, the fee may be imposed on issuers of European cybersecurity certificates and certificate holders (ICT manufacturers and providers), and conformity assessment bodies. 
  
 The fee is to be imposed even if the infringement was not com- mitted intentionally or through negligence, e.g. strict liability ap- plies. If there are special grounds or if, in view of the circumstances, it would otherwise not be reasonable to impose a fine, it may be re- duced. The fine is to be set at no less than SEK 10 000 and no more than SEK 15 000 000. 
  
 28 
  
 SOU 2020:58 
  
 Summary 
  
 National strategy 
  
 The Government should consider preparing a national strategy to safeguard national interests when the European cybersecurity certi- fication framework is developed. Relevant public authorities, other public sector actors and business should have the chance to partici- pate in this work. 
  
 Cooperation 
  
 To ensure that national interests can be represented and safeguarded in work on the European cybersecurity certification framework, there must be adequate national representation in the European Cybersecurity Certification Group. This requires expanded and effi- cient cooperation among relevant public authorities, business organ- isations and companies. 
  
 Impact 
  
 The aim of the Inquiry’s proposals is to meet the requirements of the EU Cybersecurity Act and to contribute to effective and effi- cient acceptance and application of the European cybersecurity certification framework. However, the analysis of the need for sup- plementary national provisions has been hampered by the uncertain- ty about the detailed contents of future European cybersecurity certification schemes (implementing acts). 
  
 The Inquiry considers that it is not currently possible to assess the direct impact that introduction of the European cybersecurity certification framework will have for the designated national author- ity for cybersecurity certification or for other actors affected by the specified framework, since no implementing act has yet been adopted. Nor is it possible to assess the extent to which relevant actors will make use of the option to obtain EU statements of conformity or issue European cybersecurity certificates, which also affects the need and scope of supervision. Consequently, it is also not possible to estimate the funding needed for implementation of the legislative proposals, except regarding the national authority for cybersecurity certification’s need for certain additional resources. 
  
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2020:58 
  
 When drafting the proposals concerning matters such as tasks for and the organisation of the national authority for cybersecurity certification, the Inquiry took account of the alternative that can be expected to be the most appropriate and  
 cost-effective. 
  Under the EU Cybersecurity Act, the authority’s duties entail costs for admin- istrative work and for supervision. Among other things, new powers and the possibility to impose penalties entail a need to train staff and change certain working methods. However, the initial costs for this are expected to be limited. It is proposed that the CSEC’s activities continue to be funded by appropriations for certain basic functions, and continue to be funded by fees for cybersecurity certification tasks. 
  
 The Inquiry’s proposals on supplementary provisions regarding the authority’s powers and the possibility to impose fines are not expected to entail any financial consequences in Moore. 
  
 The proposals presented by the Inquiry that primarily deal with cooperation and coordination between the relevant authorities are expected to have a marginal impact in terms of costs. 
  
 The European cybersecurity certification framework involves voluntary or mandatory cybersecurity certification. A financial actor decides to provide ICT products or services in the Union market on condition that the provisions on cybersecurity certification are fol- lowed. It is not possible to estimate the number of companies affected by the Inquiry’s proposals. Nor is it possible to make a more detailed assessment of the impact of the proposals on companies or enterprises in Sweden, other than that the companies that choose to issue an EU statement of conformity or apply for a European cyber- security certificate will incur costs in connection with the procedure. Effective supervision also increases the possibilities for entrepre- neurs to compete on equal terms. In the long term, the proposed provisions are expected to lead to increased cybersecurity and a more efficient market, which will ultimately benefit both financial actors and the functioning of the Union market. 
  
 It is proposed that the new act and other legislative amendments enter into force on 28 June 2021. 
  
 30 
  
 1 Författningsförslag 
  
 1.1Förslag till lag med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
  
 Inledande bestämmelse 
  
 1 § Denna lag kompletterar Europaparlamentets och rådets för- ordning (EU) 2019/881 av den 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten), här benämnd EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Termer och uttryck i denna lag har samma betydelse som i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 2 § Den myndighet som regeringen bestämmer är 
  
 1.nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt EU:s cybersäkerhetsakt, och 
  
 2.utövar tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. 
  
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2020:58 
  
 Ackreditering av organ för bedömning 
  
 3 § I Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93 och i lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kon- troll finns bestämmelser om ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 60.1 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om krav för ackreditering av organ för bedöm- ning av överensstämmelse enligt artikel 60 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 4 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har de befogenheter som anges i artikel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt även vid tillsynen över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. 
  
 5 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta de förelägganden som behövs för att EU:s cybersäkerhets- akt, de genomförandeakter som har meddelats med stöd av den för- ordningen, denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen ska följas. 
  
 Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har rätt att få biträde av Kronofogdemyndigheten för tillsyn i enlighet med artikel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 6 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta att återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfär- dats av den myndigheten eller europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av överensstämmelse i enlig- het med artikel 56.6 i EU:s cybersäkerhetsakt, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i akten eller en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering. 
  
 32 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningsförslag 
  
 7 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska ta ut en sanktionsavgift av den som 
  
 1.utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överenstämmelse enligt artikel 53.2 
  
 iEU:s cybersäkerhetsakt utan att fastställda krav på cybersäkerhet i EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering är uppfyllda, 
  
 2.lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter vid ansökan om cybersäkerhetscertifieringen enligt artikel 56.7 i EU:s cybersäker- hetsakt och motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscerti- fiering, 
  
 3.innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och underlåter att i enlighet med artikel 56.8 i EU:s cybersäkerhetsakt informera den myndighet eller det organ som avses i artikel 56.7 om alla sårbar- heter eller oriktigheter som upptäcks och som kan påverka överens- stämmelsen med de säkerhetskrav som gäller för den certifierade  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen, 
  
 4.utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller som innehar ett cybersäkerhetscertifikat och som underlåter att lämna kompletterande säkerhetsinformation enligt artikel 55 i EU:s cyber- säkerhetsakt, 
  
 5.bryter mot villkor för utfärdande, bibehållande, fortsättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt villkor för inskränkning eller utvidgning av tillämpningsområdet för certifiering enligt EU:s cybersäkerhetsakt eller motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 6.överträder ett beslut om förbud enligt 5 §, eller 
  
 7.använder ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som blivit åter- kallat enligt artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 8 § En sanktionsavgift ska bestämmas till lägst 10 000 kronor och högst 15 000 000 kronor. 
  
 9 § När sanktionsavgiftens storlek bestäms ska särskild hänsyn tas till den skada eller risk för skada som uppstått till följd av överträdel- sen, om den som begått överträdelsen tidigare begått en överträdelse och de kostnader som denne undvikit till följd av överträdelsen. 
  
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2020:58 
  
 10 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta att sätta ned eller avstå från att ta ut en sanktionsavgift om överträdelsen är ringa eller om det finns särskilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. 
  
 11 § En sanktionsavgift får inte beslutas om överträdelsen omfat- tas av ett föreläggande om vite och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. 
  
 12 § En sanktionsavgift får endast beslutas om den som avgiften ska tas ut av fått tillfälle att yttra sig inom två år från det att över- trädelsen ägde rum. 
  
 Ett beslut om sanktionsavgift ska delges. 
  
 13 § En sanktionsavgift ska betalas till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering inom 30 dagar från det att beslutet om att ta ut avgiften har fått laga kraft eller inom den längre tid som anges i beslutet. 
  
 Om sanktionsavgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, ska myndigheten lämna den obetalda avgiften för in- drivning. 
  
 Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar m.m. 
  
 Vid indrivning får verkställighet ske enligt utsökningsbalken. En sanktionsavgift tillfaller staten. 
  
 14 § En beslutad sanktionsavgift faller bort till den del beslutet om avgiften inte har verkställts inom fem år från det att beslutet fick laga kraft. 
  
 Tystnadsplikt 
  
 15 § Den som deltar i verksamhet som utförs av ett privat organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med EU:s cyber- säkerhetsakt får inte obehörigen röja eller utnyttja det som han eller hon fått kännedom om under det att uppgifterna utfördes. 
  
 34 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningsförslag 
  
 Den som bryter mot tystnadsplikten kan dömas för brott mot tystnadsplikten enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 I det allmännas verksamhet tillämpas offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400). 
  
 Avgifter 
  
 16 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får ta ut avgifter för sin verksamhet enligt EU:s cybersäkerhetsakt och denna lag. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela förskrifter om avgiftssystemets utformning enligt första stycket. 
  
 Omprövning hos privata organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 17 § Finner ett privat organ för bedömning av överensstämmelse att ett beslut som det meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning ska organet ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild. 
  
 Överklagande 
  
 18 § Beslut enligt EU:s cybersäkerhetsakt och denna lag får över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. Även beslut av ett privat organ för bedömning av överensstämmelse enligt dessa författningar får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 
  
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
  
 Denna lag träder i kraft den 28 juni 2021. 
  
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2020:58 
  
 1.2Förslag till förordning med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
  
 Inledande bestämmelse 
  
 1 § Denna förordning innehåller bestämmelser i anslutning till lagen (0000:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cyber- säkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik (cybersäkerhetsakten). 
  
 Förordningen innehåller också bestämmelser som kompletterar Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 av den 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommuni- kationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten). 
  
 Försvarets materielverks funktion 
  
 2 § Försvarets materielverk är nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering enligt lagen (0000:000) med kompletterande bestäm- melser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 3 § Försvarets materielverk ska beakta nationella säkerhetsintressen vid tillämpningen av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 4 § Försvarets materielverk är nationell representant enligt arti- kel 62.2 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 5 § Försvarets materielverk får meddela de föreskrifter som behövs för verkställigheten av EU:s cybersäkerhetsakt, lagen (0000:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt och denna förordning. 
  
 36 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningsförslag 
  
 Ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 6 § Vid Försvarets materielverk ska finnas ett ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse enligt EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 7 § När chefen för det ackrediterade organet för bedömning av överensstämmelse utövar verksamhet enligt EU:s cybersäkerhetsakt är denne inte underställd myndighetschefen. 
  
 Överklagande 
  
 8 § I 40 § förvaltningslagen (2017:900) finns bestämmelser om över- klagande hos allmän förvaltningsdomstol. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 28 juni 2021. 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2020:58 
  
 1.3Förslag till förordning om ändring i offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) 
  
 Härigenom föreskrivs att bilagan till offentlighets- och sekretess- förordningen (2009:641) ska ha följande lydelse. 
  
 Bilaga1 
  
 Verksamheten består i 
  
 Särskilda begränsningar 
  
 i sekretessen 
  
 – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – 
  
 162.utredning och tillsyn enligt Europaparlamentets och rådets för- ordning (EU) nr 2019/881 av den 
  
 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av in- formations- och kommunikations- teknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten) och lagen (0000:000) med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäker- hetsakt. 
  
 –– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – 
  
 Denna förordning träder i kraft den 28 juni 2021. 
  
 1Senaste lydelse 2020:717. Tillägget innebär inte att någon punkt i bilagan upphävs. 
  
 38 
  
 2 Uppdraget 
  
 2.1Bakgrund 
  
 Digitaliseringen beskrivs som vår tids starkaste förändringsfaktor och innebär att en allt större andel av aktiviteterna i samhället är be- roende av nätverk och informationssystem som används av myndig- heter, organisationer, företag och privatpersoner. Den digitala utveck- lingen ger stora möjligheter att förbättra och effektivisera människors vardag och olika verksamheter. Digitaliseringen har skapat nya for- mer av kommunikation, datahantering och datalagring. I dag bygger många system för att hantera information huvudsakligen på digital informations- och kommunikationsteknologi (IKT). 
  
 Med den tilltagande digitaliseringen och globaliseringen, som ökar beroenden över  
 nations-, 
  sektors- och ansvarsgränser, har följt en ökad betoning på cyberfrågor i samhället. Informations- och cyber- säkerhetsarbete, av såväl offentliga som privata aktörer, ses som nödvändigt vid digitaliseringsprocesser för att samhället ska kunna fungera och utvecklas i linje med de mål som finns inom olika politik- områden. 
  
 Samtidigt som allt fler länder utvecklar strategier, doktriner och förmågor inom cyberområdet ökar förekomsten av cyberattacker mot olika intressen och verksamheter. Hoten kan utgöras av poli- tiskt, ekonomiskt och brottsligt motiverade angrepp, men även oav- siktliga incidenter som påverkar cybersäkerheten ökar. Den kraftiga tillväxten av sakernas internet (IoT), molnet (cloud) och stordata (Big Data) medför större utsatthet för säkerhetsbrister. 
  
 Cyberincidenterna kan t.ex. störa tillhandahållandet av nödvändiga tjänster, exempelvis vatten, hälso- och sjukvård, elektricitet och mobila tjänster. Möjligheterna till påverkan i informationssystem i demo- kratiska valprocesser och desinformationskampanjer är också en ut- maning. Genom att samhället och människorna blir alltmer beroende 
  
 39 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 av digital infrastruktur och tjänster genom anslutna enheter och ut- bredd uppkoppling till internet ökar sårbarheten mot cyberattacker till alltmer oroande nivåer. Därutöver syns en ökad hotbild avseende antagonistiska aktörer med hög förmåga till cyberattacker. Vikten av fullgod informations- och cybersäkerhet ökar i motsvarande grad. 
  
 Genom att kontrollera och certifiera produkter, tjänster och pro- cesser kan man göra dem säkrare och därigenom även öka förtro- endet för dessa. Det finns certifieringsordningar inom ett stort antal områden, bl.a. inom informationssäkerhetsområdet men även på områden som  
 lednings-, 
  miljö- och trafikledningssystem samt inom hälso- och sjukvård. Motsvarande gäller för provning och kontroll inom dessa områden, som utförs av olika ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse av fastställda krav och standarder. Bedömning av överensstämmelse är det gemensamma begreppet för certifiering, provning och kontroll som görs av tredje part för att visa att en produkt, tjänst eller process uppfyller ställda krav. Före- tag som certifierar, provar och kontrollerar granskas med hänsyn till opartiskhet och kompetens av ett ackrediteringsorgan. Certifieringar, prov och kontroller som utförs av ackrediterade organ för bedöm- ning grundas i stor utsträckning på internationella standarder. 
  
 Avtal om ömsesidigt erkännande av certifikat inom EU har in- gåtts mellan några av medlemsstaterna (se avsnitt 3.5.1). Eftersom avtalen inte omfattar alla medlemsstater begränsas dess tillämplighet och genomslag samt effektiviteten på den inre marknaden. Ett certi- fikat utfärdat av en nationell myndighet för cybersäkerhetscerti- fiering erkänns dessutom i begränsad omfattning av andra medlems- stater. Det medför att inom EU är cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  begränsad och frag- menterad. I de fall de förekommer är det oftast på medlemsstatsnivå eller inom ramen för industridrivna system. Företag kan därför be- höva certifiera sina  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i flera medlemsstater där de bedriver verksamhet. 
  
 I syfte att uppnå en hög nivå av cybersäkerhet, cyberresiliens och förtroende inom EU och sträva efter att säkerställa en väl fungerande inre marknad antogs den 17 april 2019 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 om Enisa (Europeiska unionens cyber- säkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten). Cybersäkerhetsakten är en EU- 
  
 40 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 förordning vars bestämmelser har direkt effekt och tillämpning i med- lemsstaten samt ger utrymme för medlemsstaten att besluta om kom- pletterande nationell lagstiftning och annan författningsreglering. EU:s cybersäkerhetsakt är uppdelad i två delar, där den första delen reglerar Ruiz mandat och uppgifter i byråns arbete med att stärka informations- och cybersäkerheten i unionen och dess medlemsstater. Genom den andra delen av akten införs ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering som bl.a. ålägger medlemsstaterna att utse nationella myndigheter med ansvar för certifierings- och tillsyns- verksamheten samt i de nationella rättsordningarna införa sanktions- system och effektiva rättsmedel i syfte att säkerställa en ändamålsenlig och effektiv tillämpning av cybersäkerhetsakten i medlemsstaterna. Dessa bestämmelser i akten träder i kraft den 28 juni 2021. 
  
 2.2Uppdraget 
  
 Utredningens uppdrag i denna del av utredningsarbetet är att föreslå de anpassningar och kompletterande författningsbestämmelser som EU:s cybersäkerhetsakt ger anledning till på nationell nivå. Syftet är att säkerställa att den kompletterande nationella reglering som be- hövs finns på plats när cybersäkerhetsakten börjar tillämpas i sin hel- het den 28 juni 2021. 
  
 Utredningen ska bl.a. 
  
 –analysera om kompletterande bestämmelser behöver införas i den svenska regleringen när det gäller utfärdande av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse respektive europeiska cybersäkerhetscertifikat, 
  
 –analysera om kompletterande bestämmelser behöver införas i den svenska regleringen för organ för bedömning av överensstämmelse, 
  
 –föreslå vilken befintlig nationell myndighet som ska få i uppdrag att ansvara för certifierings- respektive tillsynsverksamhet, och 
  
 –analysera och föreslå vilka övriga kompletterande nationella be- stämmelser, bl.a. vad avser handläggning av ärenden, effektiva rätts- medel och sanktioner, som cybersäkerhetsakten kräver eller Sverige bör införa. 
  
 41 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredningen ska i nästa fas av utredningsarbetet överväga om det finns anledning att införa krav på certifiering och godkännande av produkter, tjänster och processer inom nätverks- och informations- system som ska användas i säkerhetskänslig verksamhet. Arbetet i den delen ska redovisas i ett slutbetänkande under 2021. 
  
 Direktiven finns i sin helhet i bilagorna 1 och 2. 
  
 2.3Utgångspunkter 
  
 Utredningen kan konstatera att införandet av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering berör frågor och verksamheter som behandlas i 2015 års försvarsbeslut, Försvarsberedningens rap- porter och flera av de policy- och strategidokument och handlings- planer som antagits på nationell nivå för att stärka informations- och cybersäkerheten i samhället. Den nationella strategin för informations- och cybersäkerhet i samhället blir styrande för hur organisering och utformning av uppgifter och ansvarsområden på den nationella nivån kan ske och som behöver komplettera det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Detta gäller särskilt frågorna om vilken myndighet som bör utses att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering och hur systemet för tillsyn av efterlevnaden av cybersäkerhetsakten och europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör organiseras och utformas. Det finns därför skäl att i detta sammanhang inled- ningsvis återge några av de principiella ställningstaganden som kom- mer till uttryck i de olika dokumenten på området och vad som anges i den av de berörda myndigheterna antagna handlingsplanen. 
  
 2015 års försvarsbeslut 
  
 I 2015 års försvarsbeslut (prop. 2014/15:109, bet. 2014/15:FöU11, rskr. 2014/15:251) fastslogs att den samlade svenska förmågan att förebygga, motverka och aktivt hantera konsekvenserna av civila och militära hot, händelser, attacker och angrepp i cybermiljön måste ut- vecklas och förstärkas. Grunden i en robust cyberförsvarsförmåga är att säkerställa funktionalitet i samhällsviktiga funktioner och att skydda den mest skyddsvärda verksamheten, inklusive sådana system som är vitala för totalförsvaret, mot antagonistiska angrepp från kva- 
  
 42 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 lificerade aktörer. Ett svenskt cyberförsvar kräver samordning och koordinering av kompetenser, samt utpekade och övade beslutsvägar, mellan olika myndigheter och samhällsfunktioner. Det pågår stän- digt intrångsförsök mot internetanslutna system. Sårbarheter måste hanteras på både hård- och mjukvarusidan. Den som ansvarar för ett  
 it-system 
  måste utgå från att intrång och attacker kan lyckas, trots att en stor mängd faktiskt avvärjs. 
  
 Försvarsberedningens rapporter 
  
 Försvarsberedningen framhåller i sin delrapport Motståndskraft: Inriktningen av totalförsvaret och utformningen av det civila försvaret  
 2021–2025 
  (Ds 2017:66) att cybersäkerhet och internetrelaterade frågor diskuteras i allt fler multilaterala sammanhang och utgör en alltmer integrerad del i utrikespolitiken. Frågorna spänner över ett brett fält och innefattar bl.a. folkrätt, försvars- och säkerhetspolitik, mänskliga rättigheter och global utveckling. Samtidigt tilltar mot- sättningarna kring normer för internet och dess utveckling. För- svarsberedningen konstaterar att cybersäkerhetsfrågor får allt större betydelse i utrikes- och säkerhetspolitiken liksom för den nationella säkerheten. De globala cyberdiskussionerna befinner sig i ett forma- tivt skede. De internationella skeendena har tydliga och långtgående konsekvenser för nationella förhållanden. Cyberattacker är ett all- varligt hot mot befolkningens liv och hälsa, samhällets funktionalitet och vår förmåga att upprätthålla våra grundläggande värden. Med- vetenheten om detta har ökat de senaste åren. De mest skyddsvärda verksamheterna bedrivs inte solitärt utan är beroende av funktiona- litet och säkerhet inom andra verksamheter. Arbetet med skydd för de mest skyddsvärda verksamheterna kan därför inte bedrivas isole- rat, utan måste ske koordinerat med det samlade arbetet med sam- hällets informations- och cybersäkerhet. 
  
 Försvarsberedningen framhåller att en utvecklad förmåga på infor- mations- och cybersäkerhetsområdet, inklusive en god underrättelse- förmåga i den digitala miljön, ökar möjligheten att upprätthålla vår nationella suveränitet och aktivt bidrar med skydd för kritisk infra- struktur. Vidare konstaterar man att ett kontinuerligt och systematiskt arbete med informations- och cybersäkerhet spelar en avgörande roll 
  
 43 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 för att samhällets aktörer ska kunna upprätthålla en väl avvägd cyber- förmåga i totalförsvaret. 
  
 Försvarsberedningen framhåller också att skyddsarbetet är ett gemensamt ansvar för hela samhället och måste bedrivas på central, regional och lokal nivå, hos myndigheter, företag och organisationer i Sverige. Den tekniska säkerheten behöver fortsatt stärkas samtidigt som hänsyn tas till att det i många fall är den mänskliga faktorn som ligger bakom incidenter eller utnyttjas vid angrepp. De åtgärder som vidtas för att exempelvis höja lägstanivån i informations- och cyber- säkerhetsarbetet anses hänga samman med arbetet att skydda sam- hället mot avsiktliga cyberattacker. 
  
 I Försvarsberedningens rapport Värnkraft: Inriktningen av säker- hetspolitiken och utformningen av det militära försvaret  
 2021–2025 
  (Ds 2019:8) noteras att de mest kvalificerade hoten inom cyber- området utgörs i första hand av cyberangrepp utförda av statliga eller statsunderstödda aktörer. Det konstateras vidare att med tillräcklig tid, kompetens och resurser kan alla enheter som är uppkopplade till internet hackas. Många stater har genom utveckling av avancerade metoder och offensiva verktyg skapat förmåga att genom cyber- attacker slå brett mot många mål och upprätthålla uthållighet över tiden. De cyberangrepp som Sverige kontinuerligt utsätts för kan t.ex. syfta till att hitta information om landets försvarsförmåga och planering eller ståndpunkter inför en förhandling. Det kan röra sig om att stjäla patent, forskningsresultat eller industrihemligheter för att t.ex. främja ekonomisk utveckling i sitt eget land. Det kan också röra sig om att störa eller förstöra funktionaliteten i för Sverige kritisk infrastruktur. Cyberattacker bedöms kunna få lika stora kon- sekvenser för samhällsviktiga funktioner och kritisk infrastruktur som ett konventionellt väpnat angrepp.1 
  
 Försvarsberedningen anser att Sveriges cyberförsvar med både defensiva och offensiva åtgärder ska kunna agera proaktivt för att upptäcka, få information om och hantera cyberintrång, olika former av cyberangrepp, en hotande cyberoperation, eller för att fastställa en cyberoperations ursprung. Cyberattacker och olika former av in- trång i  
 it-system 
  kan utgöra ett separat antagonistiskt hot såväl som ett delmoment tillsammans med andra politiska, diplomatiska, eko- nomiska och militära maktmedel. Spionage och angrepp från statliga 
  
 1Försvarsberedningen noterar att såväl EU som Nato slagit fast att ett cyberangrepp kan ut- lösa förpliktelser enligt artikel 42.7 i  
 EU-fördraget 
  respektive artikel 5 i Washingtonfördraget. 
  
 44 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 och statsunderstödda aktörer mot skyddsvärd verksamhet i Sverige eller mot svenska intressen i utlandet kan syfta till att tillskansa sig information om svenska ekonomiska intressen, företag, forskning, försvarsförmåga och planering, våra säkerhetspolitiska avsikter, sam- hällsviktig verksamhet och kritisk infrastruktur. Det kan också handla om att en motståndare vill vilseleda, binda begränsade resurser eller försvåra effektivt beslutsfattande inför ett väpnat angrepp och på det sättet försämra våra förutsättningar att sätta oss till motvärn. Redan i fredstid är beroendet av elförsörjning och elektroniska kommuni- kationer mycket stort i Sverige. Den långtgående digitaliseringen i samhället har möjliggjort avancerade välfärdstjänster som inte kom- mer att kunna upprätthållas under de störda förhållanden som kan komma att råda under en allvarlig säkerhetspolitisk kris eller i krig. 
  
 Nationell säkerhetsstrategi 
  
 2017 fattade regeringen beslut om en ny nationell säkerhetsstrategi för Sverige.2 I strategin, som var en utgångspunkt för att stärka Sveriges nationella säkerhet, framhålls att Sverige aktivt ska värna nationella intressen och försvara dem närhelst de riskerar att under- mineras, bl.a. vad avser hot och risker som finns på det informations- teknologiska området. För att bemästra utmaningarna inom infor- mations- och cybersäkerhetsområdet är det viktigt att fortlöpande arbeta för att minska sårbarheter. Detta är en uppgift för alla aktörer 
  
 isamhället. Förmågan att förebygga, identifiera och hantera  
 it-inci- 
  denter och antagonistiska attacker behöver förbättras inom alla sam- hällsviktiga funktioner. De mest skyddsvärda verksamheterna ska dessutom svara upp mot de krav som ställs i säkerhetsskyddslagstift- ningen. Arbetet med att minska sårbarheter tar sin grund i verksam- hetens risk- och sårbarhetsanalys och/eller säkerhetsanalys. En förut- sättning för arbetet är en utvecklad samordning och samverkan mellan myndigheter och andra aktörer, för att identifiera vad som ska skyd- das och vilka ytterligare säkerhetsåtgärder som behöver sättas in. En robust cyberförsvarsförmåga framhålls som en viktig del av vår sam- lade ansats att stå emot riktade angrepp och försök till påverkan. 
  
 2Nationell säkerhetsstrategi, Statsrådsberedningen, januari 2017. 
  
 45 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 Digitaliseringsstrategin 
  
 I digitaliseringsstrategin3 framhålls att förutsättningarna i Sverige ska vara de bästa för alla att på ett säkert sätt ta del av, ta ansvar för och ha tillit till det digitala samhället. 
  
 Nationell informations- och cybersäkerhetsstrateg 
  
 Iden nationella strategin för samhällets informations- och cyber- säkerhet4 framhålls att det finns ett stort behov av att utveckla sam- hällets informations- och cybersäkerhet. I strategin framhålls att ett strukturerat och riskbaserat arbete med informations- och cyber- säkerhet bidrar till att säkerställa den fortsatta digitaliseringen av samhället och samtidigt hävda Sveriges säkerhet och nationella in- tressen. Ett strukturerat och riskbaserat arbete med informations- och cybersäkerhet är också en viktig förutsättning för svensk tillväxt och konkurrenskraft, samt en nödvändighet för att näringslivet ska kunna utveckla och tillhandahålla konkurrenskraftiga varor och tjäns- ter. För att informationshantering och  
 it-användning 
  i samhället ska kunna utvecklas på ett tryggt och säkert sätt krävs att alla aktörer har en helhetssyn på informationssäkerhet, som ska vara en självklar och integrerad del i allt arbete på alla nivåer i samhället. 
  
 I strategin framhålls att ett systematiskt informations- och cyber- säkerhetsarbete är nödvändigt för att samhällets aktörer ska kunna upprätthålla en väl avvägd nivå av informations- och cybersäkerhet, även om alla system för informations- och cybersäkerhet i samhället inte kan skyddas mot alla typer av hot och risker. Den tekniska säkerheten behöver därför fortsatt stärkas samtidigt som hänsyn måste tas till att det i många fall är den mänskliga faktorn som ligger bakom incidenter eller utnyttjas vid angrepp. Av den anledningen är det viktigt att även öka medvetenheten såväl som hanteringsförmå- gan hos alla användare av  
 it-system 
  och att skapa förutsättningar för utvecklingen av en säkerhetskultur i hela samhället. Vidare anges att arbetet med samhällets informations- och cybersäkerhet framför allt behöver prioritera att säkerställa en systematisk och samlad ansats i arbetet och öka säkerheten i nätverk, produkter och system. Myn- digheter, kommuner, regioner, företag och andra organisationer ska 
  
 3För ett hållbart digitaliserat Sverige – en digitaliseringsstrategi, Regeringskansliet (dnr N2017/03643/D). 
  
 4Nationell strategi för samhällets informations- och cybersäkerhet, regeringens skr. 2016/17:213. 
  
 46 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 ha kännedom om hot och risker, ta ansvar för sin informations- säkerhet och bedriva ett systematiskt informationssäkerhetsarbete. Vidare behöver förmågan att förebygga, upptäcka och hantera cyber- attacker- och andra  
 it-incidenter 
  stärkas. Även möjligheterna att före- bygga och bekämpa  
 it-relaterad 
  brottslighet behöver stärkas. Också kunskapen och kompetensutvecklingen på området behöver stärkas och det internationella samarbetet öka. 
  
 I strategin anges även att i syfte att få genomslag för strategins målsättningar ska det finnas en nationell modell till stöd för det systematiska informationssäkerhetsarbetet. I dagsläget bedriver de olika aktörerna i samhället sitt informationssäkerhetsarbete på delvis olika sätt, utifrån olika förutsättningar och behov, baserat på flera olika regelverk och delvis olika uppfattningar om hot och risker. Samma information kan få olika skydd i olika organisationer och kunskapen om vilket skydd som är lämpligt och tillgängligt för en viss typ av information är hos många aktörer ofullständig. När många aktörer är beroende av varandra i sin informationshantering är det dock nödvändigt med samordnade åtgärder för att reducera risker och behålla säkerhetsnivån. Aktörer som har en sämre informations- säkerhet kan äventyra säkerheten för övriga. Detta har betydelse för möjligheterna till en digitalt samverkande förvaltning, men även för den återupptagna planeringen för civilt försvar som är beroende av goda förutsättningar att dela känslig information inom statsförvaltningen. 
  
 I strategin anges att en nationell modell bedöms även kunna bidra till att aktörer gör mer enhetliga bedömningar av hot, risker och säker- hetsåtgärder och att likartade uppgifter och informationssystem hos olika verksamhetsutövare uppnår en adekvat och likartad skydds- nivå. Genom att de myndigheter som har ett särskilt ansvar på infor- mationssäkerhetsområdet, och de övriga myndigheter som t.ex. har föreskriftsrätt eller tillsyn på området, aktivt bidrar i arbetet med den nationella modellen kan den motverka fragmentering av styr- ningen och öka samverkan inom området. Genom att den nationella modellen ska bygga på erkända standarder, vara flexibel och skalbar kan verksamheter med olika förutsättningar dra nytta av modellen. Modellen bör i första steget inriktas mot statliga myndigheter, men utformas med målet att den ska kunna vara till nytta för hela den offentliga sektorn, andra organisationer och företag. 
  
 I strategin framhålls även vikten av samverkan och informations- delning inom och mellan berörda aktörer och att samverkan och in- 
  
 47 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 formationsdelning på informations- och cybersäkerhetsområdet ska stärkas, bl.a. då informationssäkerhetens komplexitet, karaktär och snabba utvecklingstakt samt gränsöverskridande kräver en effektiv samverkan. 
  
 I strategin framhålls att samverkansgruppen för informations- säkerhet (SAMFI), som består av ett antal statliga myndigheter med särskilda uppgifter på informationssäkerhetsområdet, spelar en vik- tig roll genom att verka för säkra informationstillgångar i samhället.5 Vidare framhålls att på informations- och cybersäkerhetsområdet finns flera exempel på plattformar för  
 offentlig-privat 
  samverkan, bl.a. ett antal forum för informationsdelning (FIDI) inom olika sek- torer och områden. Det finns ett behov av att fortsatt utveckla in- formationsdelningen gällande hot, risker och säkerhetsåtgärder i syfte att skyddet snabbt ska kunna anpassas hos fler aktörer. 
  
 I strategin anges att det ska finnas en ändamålsenlig tillsyn som skapar förutsättningar för en ökad informations- och cybersäkerhet i samhället. En förutsättning för att reglerna på informationssäker- hetsområdet ska få det genomslag som är avsett är att det finns en tillsyn som kan utföras på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. Vidare framhålls att ett flertal åtgärder behöver vidtas när det gäller tillsyn. I första hand behöver tillsynen av sådan verksamhet som om- fattas av samhällsviktig verksamhet inom de sektorer som pekas ut i  
 NIS-direktivet 
  och säkerhetsskyddslagstiftningen utvecklas. 
  
 SAMFI-myndigheternas 
  handlingsplan 
  
 I SAMFI samarbetar myndigheter med av regeringen särskilt utpekat ansvar för informationssäkerhetsfrågor i samhället. Genom informa- tionsutbyte och samverkan stödjer deltagande myndigheter varand- ras arbete med samhällets informationssäkerhet. 
  
 Den samlade informations- och cybersäkerhetshandlingsplanen6 innehåller åtgärder som myndigheterna enskilt, tillsammans eller i samverkan med andra aktörer avser att vidta för att höja informations- och cybersäkerheten i samhället. Av 2020 års redovisning framgår 
  
 5I samverkansgruppen ingår Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), Försvarets materielverk, Försvarets radioanstalt (FRA), Försvarsmakten, Polismyndigheten, Post- och Telestyrelsen (PTS) samt Säkerhetspolisen. MSB har det administrativa ansvaret för gruppen. 
  
 6MSB, FRA, FMV, Försvarsmakten, PTS, Polisen, Säkerhetspolisen (1 mars 2019): Samlad informations- och cybersäkerhetshandlingsplan för åren  
 2019–2022. 
  
 48 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 vilken myndighet som är ansvarig för respektive åtgärd, vilka som deltar i arbetet samt vad åtgärden omfattar. Åtgärderna i handlings- planen ligger inom ramen för de ansvarsområden och uppdrag som myndigheterna har. Handlingsplanen utgör dock inte någon samlad redovisning av alla de åtgärder som de olika myndigheterna avser att genomföra inom sina respektive verksamheter på informations- och cybersäkerhetsområdet. Samtliga åtgärder i handlingsplanen ansluter till någon eller några av de sex strategiska prioriteringar som reger- ingen beslutat i den nationella strategin för samhällets informations- och cybersäkerhet7. Huvuddelen av åtgärderna syftar till att 
  
 –säkerställa en systematisk och samlad ansats i arbetet med infor- mations- och cybersäkerhet, 
  
 –öka säkerheten i nätverk, produkter och system samt 
  
 –stärka förmågan att förebygga, upptäcka och hantera cyberattacker och andra  
 it-incidenter. 
  
 Nationellt cybersäkerhetscenter 
  
 FRA, Försvarsmakten, MSB och Säkerhetspolisen formaliserade under 2019 en fördjupad samverkan på informations- och cybersäkerhets- området (inom SAMFI). Denna fördjupade samverkan etablerades innan regeringen aviserade att ett cybersäkerhetscenter skulle inrät- tas 2020 och kan ses som ett ingångsvärde för regeringens uppdrag inför inrättandet av ett nationellt cybersäkerhetscenter.8 
  
 I september 2019 fick de fyra myndigheterna ett uppdrag av reger- ingen att förbereda ett inrättande av ett cybersäkerhetscenter samt ge förslag på hur ett sådant center skulle kunna utformas. Myndig- heterna lämnade en gemensam uppdragsredovisning till regeringen i december 2019 som underlag för inrättandet av ett cybersäkerhets- center. Arbetet har skett i nära samverkan med Polismyndigheten, FMV och PTS. Dessa tre myndigheter ingår sedan början av 2020 i överenskommelsen om en fördjupad myndighetssamverkan inom cybersäkerhet. 
  
 7Skr. 2016/17:213. 
  
 8Regeringsbeslut  
 2019-09-26 
  (Fö2019/01000/SUND), Uppdrag inför inrättandet av ett natio- nellt cybersäkerhetscenter. Redan i regeringsförklaringen i januari 2019 aviserades ett nationellt center för ökad informations- och cybersäkerhet. 
  
 49 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 Ett nationellt cybersäkerhetscenter och en nationell modell för systematiskt informationssäkerhetsarbete är en ny åtgärd i den natio- nella handlingsplanen som bedöms kunna utveckla samhällets infor- mations- och cybersäkerhet. Som samverkansplattformar kan de även samla och samordna arbetet med många av åtgärderna. 
  
 Centret ska stärka Sveriges samlade förmåga att förebygga, upp- täcka och hantera antagonistiska cyberhot mot Sverige och minska sårbarheter. En tilltänkt fördel är att de i centret ingående myndig- heterna kan och bör dela information och kunskap så att respektive myndighet kan lösa sitt uppdrag på ett effektivare sätt. 
  
 Ett av centrets syften är att stödja aktörer inom offentlig och privat sektor. Därför har samverkansfrågor utgjort en central del i arbetet med uppdraget. 
  
 Myndigheterna har arbetat fram ett förslag på hur centret kan be- mannas och föreslår att centret ska byggas upp stegvis under  
 2020–2025. 
  
 2.4Definitioner och avgränsning 
  
 Definitioner 
  
 Begreppen cybersäkerhet och informationssäkerhet förekommer i många olika sammanhang, såväl nationellt som internationellt. Ut- redningen kan samtidigt konstatera att begreppen förekommer i såväl olika författningar som i nationella styrdokument, handlings- planer och allmänna råd. Det finns enligt utredningens mening skäl för att begreppen i största möjliga utsträckning bör ges samma be- tydelse såväl nationellt som internationellt. 
  
 Det ska samtidigt noteras att EU:s cybersäkerhetsakt, som är en unionsrättslig författning som är direkt tillämplig i medlemsstaterna, innehåller definitioner av de olika begrepp som förekommer i akten, bl.a. cybersäkerhet och informationssäkerhet. Eftersom cybersäker- hetsakten är direkt tillämplig på nationell nivå bör förekommande begrepp ges samma innebörd och mening när de förekommer i den kompletterande nationella lagstiftningen. Den närmare innebörden av vissa begrepp och bestämmelser som förekommer i cybersäker- hetsakten och som berör effektiva rättsmedel, sanktioner och den nationella processordningen kan dock behöva anpassas till nationella förhållanden. 
  
 50 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppdraget 
  
 Avgränsning av uppdraget 
  
 I EU:s cybersäkerhetsakt anges att regleringen inte påverkar med- lemsstaternas befogenheter i fråga om verksamhet som berör allmän säkerhet, försvar, nationell säkerhet och statens verksamhet på straff- rättens område. Utredningen bedömer samtidigt att många av de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som kan komma att omfattas av regleringens tillämpningsområde kommer att använ- das i verksamheter som berör samhällsviktiga tjänster och i verksam- het som berör säkerhetskänslig verksamhet och det svenska total- försvaret, såväl det civila som det militära försvaret. 
  
 En av utgångspunkterna för utredningens arbete har därför varit att i de analyser och de överväganden som gjorts i olika frågor även beakta hur utredningens ställningstaganden och förslag kan komma att beröra informations- och cybersäkerhet i bl.a. säkerhetskänslig verksamhet. 
  
 2.5Utredningsarbetet 
  
 Utredningen började sitt arbete i februari 2020. Utredningen har inledningsvis inhämtat underlag i form av offentliga utredningar, propositioner, faktapromemorior, nationella strategier, olika studier 
  
 m.m.Givet rådande omständigheter har arbetet i stor utsträckning kunnat bedrivas på sedvanligt sätt med sammanträden med sakkun- niga och experter, där bl.a. myndigheternas företrädare informerade och lämnade faktauppgifter i olika utredningsfrågor. 
  
 Utredningen har därutöver haft möten med berörda myndighets- ledningar för att informera sig om förutsättningar för dessa myndig- heter att kunna ansvara för en eller flera av de uppgifter och verksam- heter som utredningen har i uppdrag att analysera och lämna förslag om. Sekretariatet har haft enskilda möten med experter i utred- ningen i syfte att inhämta fördjupad kunskap inom vissa av de sak- områden som behandlas i uppdraget samt haft möten med privata aktörer med en nära koppling till området. 
  
 Utredningen har bedömt att det inte är nödvändigt att i delbetän- kandet närmare redogöra för den information som inhämtats från berörda myndigheter i andra länder då informationen inte kunnat kvalitetssäkras på sedvanligt sätt, bl.a. då besök hos berörda myndig- heter i dessa länder inte kunnat genomföras på grund av rådande 
  
 51 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2020:58 
  
 pandemi. Informationen i de skriftliga underlagen präglas dessutom av viss osäkerhet då ingen av länderna fullt ut fastställt eller genom- fört åtgärder till stöd för införandet av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Utredningen har i enlighet med direktiven hållit sig informerad om arbetet med betänkandet Kompletteringar till den nya säkerhets- skyddslagen (SOU 2018:82). 
  
 Utredningen har löpande hållit företrädare för Försvarsdeparte- mentet informerade om utredningsarbetet. 
  
 2.6Delbetänkandets disposition 
  
 I detta kapitel presenteras uppdraget, utgångspunkter, definitioner, avgränsningar, utredningsarbetets genomförande samt betänkandets utformning. 
  
 I kapitel 3 redogörs för begreppet EU:s arbete med cybersäkerhet samt cybersäkerhet och standarder. I kapitel 4 lämnas en redogörelse för strukturen och bestämmelserna i EU:s cybersäkerhetsakt. I kapi- tel 5 beskrivs översiktligt den nationella ordningen för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter samt berörda aktörer. Del två av betänkandet innehåller utredningens överväganden och förslag. I kapitel 6 analyseras behovet av och lämnas förslag på formen för kompletterande nationella författningar. I kapitel 7 analyseras behovet av kompletterande nationell reglering avseende utfärdande av EU- försäkran om överenstämmelse och europeiska cybersäkerhetscerti- fikat. I kapitel 8 analyseras och lämnas förslag på nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering. I kapitel 9 analyseras och lämnas förslag på kompletterande nationella författningar avseende tillsyns- befogenheter och sanktioner. I kapitel 10 analyseras behovet av kom- pletterande nationella författningar avseende ackreditering av organ för bedömning av överenstämmelse. I kapitel 11 behandlas handlägg- ningsregler och rättsmedel. Sekretessfrågor behandlas i kapitel 12. I kapitel 13 behandlas övriga frågor, bl.a. behovet av samverkan. I kapi- tel 14 lämnas en konsekvensbeskrivning. Slutligen lämnas författnings- kommentarer i kapitel 15. Bilagorna 1 och 2 innehåller kommitté- direktiven. EU:s cybersäkerhetsakt finns i bilaga 3. 
  
 52 
  
 3 Cybersäkerhet 
  
 3.1Inledning 
  
 EU:s cyberekosystem är komplext och mångfacetterat. Det om- fattar ett stort antal inrikespolitiska områden såsom rättsliga och inrikes frågor, den digitala inre marknaden och forskningspolitik. Inom utrikespolitiken är cybersäkerhet viktigt för diplomatin och ämnet spelar en allt viktigare roll i EU:s framväxande försvarspolitik. 
  
 I detta kapitel lämnas en översiktlig beskrivning över EU:s stra- tegier och policy på cybersäkerhetsområdet. Vidare behandlas be- greppen cybersäkerhet och standardisering. 
  
 3.2EU:s strategier och policy på cybersäkerhetsområdet 
  
 Den digitala agendan för Europa (DAE) 
  
 Den digitala agendan för Europa (DAE) lades fram 2010 som en del av Europa  
 2020-strategin.1 
  Den digitala agendan föreslår ett bättre utnyttjande av potentialen i informations- och kommunikations- teknologin (IKT) för att främja innovation, ekonomisk tillväxt och framåtskridande. Några av åtgärderna är att verkställa en digital inre marknad, stärka interoperabilitet och standarder, forskning och innovation och dra fördel av en smart teknikanvändning i samhället, exempelvis  
 e-hälsa, 
  telemedicinsystem och smarta transportsystem.2 
  
 1Europa 2020 är EU:s gemensamma strategi för tillväxt och sysselsättning. Strategin har tre övergripande prioriteringar: smart tillväxt, hållbar tillväxt och tillväxt för alla. Kvantitativa mål på  
 EU-nivå 
  fastställdes av Europeiska rådet 2010 och ska vara uppfyllda senast 2020 inom fem områden: sysselsättning, social delaktighet, utbildning, forskning och utveckling samt klimat och energi. 
  
 2Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: En digital agenda för Europa, KOM(2010)245 slutlig,  
 2010-05-19. 
  
 53 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsstrategi 
  
 Kommissionen antog 2013, tillsammans med den höga represen- tanten för utrikesfrågor och säkerhetspolitik, EU:s strategi för cyber- säkerhet: En öppen, säker och trygg cyberrymd. Strategin har en hel- hetssyn och omfattar såväl de civila aspekterna av cybersäkerhet som cyberförsvar till stöd för den gemensamma försvars- och säkerhets- politiken. Strategin anger huvuddragen av EU:s vision inom områ- det, förtydligar olika aktörers roller och ansvarsområden, samt pre- senterar de åtgärder som bör vidtas. Strategin syftar till att göra EU:s digitala miljö säkrast i världen, samtidigt som grundläggande värden och friheter försvaras.3 Det är huvudsakligen en uppgift för EU:s medlemsstater att arbeta med utmaningar inom cyberrymden, men särskilda åtgärder föreslogs som kunde förbättra unionens samlade insatser. Vidare presenterades strategiska prioriteringar och olika  
 EU-institutioner 
  tilldelades uppgifter. 
  
 Utifrån cyberfrågornas komplexitet, de många inblandade aktö- rerna och riskernas gränslösa natur föreslogs att cybersäkerhets- frågorna fördelas över tre skilda pelare: nätverks- och informations- säkerhet, upprätthållande av lag och ordning samt försvar. Vidare framhölls att medlemsländerna och kommissionen borde underrätta varandra om större cyberincidenter och  
 -angrepp. 
  
 Strategin för cybersäkerhet har kommit att bli en hörnsten i EU:s politik, även om strategin formulerats brett och snarare ger uttryck för en vision än ett mätbart mål.4 Strategin är sammanlänkad med tre strategier som antagits senare, dvs. den europeiska säkerhetsagendan, strategin för den digitala inre marknaden samt den globala strategin för EU:s utrikes- och säkerhetspolitik. 
  
 EU:s policyramverk för cyberförsvar 
  
 Rådet antog 2014 ett ramverk för policy för cyberförsvar, vilket efter- frågats i cybersäkerhetsstrategin. I ramverket ges prioriteringar och olika  
 EU-institutioner 
  tilldelas uppgifter att utföra.5 I fokus är en 
  
 3Gemensamt meddelande från Europeiska kommissionen och Europeiska avdelningen för yttre åtgärder, EU:s strategi för cybersäkerhet: En öppen, säker och trygg cyberrymd, JOIN(2013) 
  
 1slutlig,  
 2023-02-07. 
  
 4Europeiska kommissionen, Commision staff working document: Assessment of the EU 2013 cybersecurity strategy, SWD(2017) 295 final,  
 2017-09-13. 
  
 5Europeiska unionens råd, 2014, Carroll. 
  
 54 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 förmågeutveckling för den gemensamma säkerhets- och försvars- politiken (GSFP). I takt med att cyberrymden under senare år blivit alltmer militariserad har den kommit att ses som det femte krig- föringsområdet. Cyberförsvar skyddar cyberrymdens system, nät- verk och kritiska infrastruktur mot angrepp med militära metoder eller andra slags metoder. 
  
 Strategi för en digital inre marknad (DSM) 
  
 Kommissionen antog 2015 en strategi för en digital inre marknad, vilket var en av åtgärderna i den digitala agendan (se ovan). Syftet med strategin för en digital inre marknad är att förbättra tillgången till digitala varor och tjänster genom att skapa rätt villkor för att maximera den digitala ekonomins tillväxtpotential.6 Kommissionen framhöll att den globala ekonomin snabbt blev alltmer digitaliserad och att IKT utgjorde ett fundament för moderna ekonomiska system. För att främja den europeiska digitala ekonomins tillväxt och för- bättra förutsättningarna för utvecklingen av digitala nät och tjänster bedömdes det finnas behov av samordnade åtgärder. 
  
 En säkerhetsagenda för Europa 
  
 Kommissionen antog 2015 en ny säkerhetsagenda för Europa (2015– 2020) som ersatte den tidigare interna säkerhetsstrategin. Den euro- peiska säkerhetsagendans mål är att förbättra brottsbekämpning och rättsliga åtgärder mot  
 it-brottslighet, 
  främst genom att förnya och uppdatera befintlig politik och lagstiftning.7 Den syftar också till att identifiera hinder för rättsliga utredningar av  
 it-brottslighet 
  och för- bättra cyberkapacitetsuppbyggnaden.8 De nya och komplexa hot som har vuxit fram de senaste åren, präglade av att vara alltmer inter- nationella och gränsöverskridande, ansågs kräva ett effektivt och sam- ordnat svar från europeisk nivå. Alla berörda aktörer måste därför grunda sitt arbete bl.a. på ett mer sektoröverskridande tillvägagångs- 
  
 6Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén: En strategi för en inre digital marknad i Europa (COM(2015) 192 final),  
 2015-05-06. 
  
 7Europeiska kommissionen, Europeiska säkerhetsagendan, COM(2015) 185 final,  
 2015-04-28. 
  
 8Meddelande från kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén: En säkerhetsagenda för Europa (COM(2015) 185 final),  
 2015-04-28. 
  
 55 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 sätt, dvs. att policy och praktisk handling ska samordnas mellan alla relevanta  
 EU-institutioner. 
  Vidare ska säkerhetens interna och externa aspekter förenas, dvs. ska säkerhetsåtgärderna såväl inom som utan- för EU samordnas, eftersom de är ömsesidigt beroende. 
  
 Rådets slutsatser om Anderson 
  
 Europeiska unionens råd presenterade under 2015 sina slutsatser om Anderson och konstaterade att frågor rörande cyberrymden stod för betydande möjligheter men också föränderliga utmaningar för EU:s utrikespolitik. Det handlade särskilt om cybersäkerhet, främ- jande och skydd av mänskliga rättigheter på internet, tillämpningen av befintlig internationell rätt, rättsstatsprincipen och uppförande- normer på internet, förvaltning av internet, den digitala ekonomin, cyberkapacitetsuppbyggnad samt strategiska relationer i cyberfrågor. Rådet ansåg att EU och dess medlemsstater borde hantera dessa över- gripande och mångfasetterade frågor genom en enhetlig internatio- nell politik för cyberrymden som främjade EU:s politiska, ekonomiska och strategiska intressen. En sådan politik borde enligt rådet bygga på befintliga policydokument. Man skulle också fortsätta dialogen med såväl viktiga internationella partners och organisationer som det civila samhället och den privata sektorn.9 
  
 På politisk nivå utvecklades därefter en ram för en gemensam diplomatisk respons (”Joint EU Diplomatic Response”) från EU mot offensiva cyberaktiviteter, den s.k. verktygslådan för cyber- diplomati.10 EU ska även stödja framtagningen av frivilliga, icke- bindande normer för ansvarsfullt agerande för stater i cyberrymden samt de regionala förtroendeskapande åtgärder (CBM) som OSSE arbetat fram. Dessa är avsedda att förstärka mellanstatligt samarbete, transparens, förutsägbarhet och stabilitet och minska risken att kon- flikter uppkommer p.g.a. användningen av IKT. 
  
 9Europeiska unionens råd, Rådets slutsatser som Anderson, 6122/15,  
 2015-02-10. 
  
 10Europeiska unionens råd, Slutsatser om en ram för en gemensam diplomatisk respons från EU mot skadlig  
 it-verksamhet, 
  9916/17,  
 2017-06-07. 
  För övrigt har verktygslådan för cyber- diplomati bl.a. använts för att inleda en dialog med USA efter  
 ”Wannacry-angreppet”. 
  Detta ledde inte till en gemensam åtgärd, utan enskilda medlemsstater antog i stället USA:s stånd- punkt. 
  
 56 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 En global strategi för Europeiska unionens utrikes- och säkerhetspolitik 
  
 Den höga representanten för utrikesfrågor och säkerhetspolitik före- slog 2016 en global strategi för EU:s utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP) Delade visioner, gemensamma åtgärder: Ett starkare Europa. Den globala strategin syftade till att främja EU:s roll i världen genom bl.a. ett förnyat åtagande avseende cybersäkerhetfrågor. Större stra- tegisk autonomi var ett mål. EU ska navigera vad som beskrivs som en svår och omstridd, sammankopplad och komplex värld.11 En av prioriteringarna är unionens säkerhet, vilket avseende cybersäkerhet bl.a. innebär att utveckla de teknologiska förmågorna för att öka resiliensen i kritisk infrastruktur, nätverk och tjänster, att utveckla innovativa  
 IKT-system 
  som garanterar datas tillgänglighet och in- tegritet, att integrera cyberfrågorna inom alla politikområden och att utveckla plattformarna för samarbete. 
  
 EU:s cybersäkerhetsinitiativ 
  
 EU har stärkt sina strategier på cyberområdet under de senaste åren genom att inkludera cybersäkerhet i politiska prioriteringar. Förtro- ende och säkerhet var kärnan i strategin för en digital inre marknad, medan kampen mot cyberbrott var en av de tre pelarna i den euro- peiska säkerhetsagendan. Efter att ha genomfört nämnda strategier presenterade kommissionen 2016 ytterligare åtgärder för att utöka cybersäkerhetsindustrin och hantera cyberhot. Vid sammanställningar avseende cybersäkerhetsarbete, där EU och den privata marknaden behövt arbeta tillsammans, har bl.a. certifiering identifieras som ett område. Man har i detta sammanhang sett behov av att motverka fragmenteringen p.g.a. skiftande nationella system samt förbättra effektiviteten i de som används.12 
  
 11Europeiska unionens råd 2016. Shared vision, Common action: A stronger Europe: A global strategy for the European Union’s Foreign and Security Policy. 
  
 12Europeiska kommissionen, Commission Staff Working Document, Contractual Public Partner- ship on Cybersecurity  Accompanying Measures, SWD(2016) 2016 final. 
  
 57 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 Stärka Europas system för cyberresiliens och främja 
  
 en konkurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch 
  
 För att förverkliga cybersäkerhetsstrategin och strategin för en inre digital marknad antog kommissionen den 5 juli 2016 ett meddelande om stärkt motståndskraft i nätverk och informationssystem (cyber- resiliens). Kommissionen ansåg att skyddet mot cyberincidenter, trots många initiativ, fortfarande var otillräckligt, vilket kunde undergräva den digitala inre marknaden, det ekonomiska livet och samhällslivet i stort. Mot denna bakgrund åtog sig kommissionen att undersöka hur den föränderliga cybersäkerhetssituationen kunde mötas och analyserade vilka ytterligare åtgärder som behövdes för att öka EU:s cyberresiliens, förmåga att hantera incidenter och främja en kon- kurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch i Europa. Åt- gärderna delades in i tre huvudområden: 
  
 –ett intensifierat samarbete för att stärka beredskapen och hantera cyberincidenter, 
  
 –utmaningar på Europas inre marknad för cybersäkerhet, och 
  
 –främjande av industriell kapacitet på cybersäkerhetsområdet. 
  
 Åtgärder för främjandet av den framväxande inre marknaden för cybersäkerhetsprodukter och  
 -tjänster 
  i EU handlar om skapandet av en ram för säkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjäns- 
  ter och att öka kunskaperna om befintliga finansieringsmekanismer bland cybersäkerhetsaktörer för att öka investeringarna i cybersäker- het i små och medelstora företag. Området industriell kapacitet på cybersäkerhetsområdet avser att främja konkurrenskraft och inno- vation för den europeiska cybersäkerhetsbranschen. 
  
 58 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Gemensamt ramverk för att motverka hybridhot 
  
 2016 antog kommissionen ett gemensamt ramverk för att motverka hybridhot,13 baserat på bl.a. säkerhetsagendan, den globala strategin för utrikes- och säkerhetspolitik och cybersäkerhetsstrategin. Ramen inriktades på cyberhot mot både kritisk infrastruktur och privata användare och betonade att cyberangrepp kunde genomföras genom desinformationskampanjer på sociala medier.14 Inom ramen note- rades också behovet av att förbättra medvetenheten och samarbetet mellan EU och Nato, vilket specificerades i de gemensamma förklar- ingarna från EU och Nato 2016 och 2018.15 
  
 Resilience, Deterrence and Defence: 
  
 Building strong cybersecurity in Europe 
  
 Kommissionen lämnade i september 2017 en beskrivning över till- ståndet i unionen, ett s.k. state of the union, som specifikt behandlade cybersäkerhet.16 I ett gemensamt meddelande till Europaparlamen- tet och rådet beskrev kommissionen och unionens höga represen- tant för utrikes frågor och säkerhetspolitik att EU:s medborgare och privata sektor blivit alltmer beroende av digitala tjänster och tekno- logier, samtidigt som antalet cyberattacker ökat. För att möta denna situation föreslogs åtgärder på tre områden:17 
  
 –bygga upp EU:s resiliens mot cyberangrepp, 
  
 –skapa effektiva avskräckningsmedel mot cyberbrott, och 
  
 –stärka det internationella samarbetet om cybersäkerhet. 
  
 13Medlemsstaterna har huvudansvaret för att motverka hybridhot riktade mot den nationella nivån. Flera av EU:s medlemsstater står dock inför liknande hot, vilka dessutom kan vara riktade mot gränsöverskridande nätverk och infrastrukturer. Dessa hot bemöts mer effektivt genom ett samordnat svar från  
 EU-nivån. 
  Detta genom att skapa synergier mellan alla relevanta verk- tyg och instrument och genom att främja samarbete mellan samtliga relevanta aktörer. 
  
 14Europeiska kommissionen/Europeiska utrikestjänsten, Gemensam ram för att motverka hybridhot – Europeiska unionens insatser, JOIN(2016) 18 final,  
 2016-04-06. 
  
 15Gemensam förklaring från Europeiska rådets ordförande, Europeiska kommissionens ordförande och Nordatlantiska fördragsorganisationens generalsekreterare,  
 2016-07-08 
  och  
 2018-07-10. 
  
 16Europeiska kommissionen 2017, State of the Union 2017, Cybersecurity. 
  
 17Europeiska kommissionen och unionens höga representant for utrikes frågor och säkerhets- politik, Gemensamt meddelande till Europaparlamentet och rådet, Resiliens, avskräckning och försvar: ett starkt cyberförsvar för EU (JOIN/2017/450 final),  
 2017-09-13. 
  
 59 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 Meddelandet inbegrep en uppdatering av strategin för cybersäkerhet från 2013. Under den första punkten föreslogs bl.a. en ny cybersäker- hetsmyndighet som skulle bygga på Enisa, men med ett starkare mandat, liksom en certifieringsram för cybersäkerhet på  
 EU-nivå 
  som ett steg mot en inre cybersäkerhetsmarknad. Det nya cyber- säkerhetspaketet presenterade ett antal lagstiftningsförslag, bl.a. avseende cybersäkerhetsakten. En plan för genomförandet av NIS- direktivet och snabb incidenthantering upptogs som andra områden för åtgärder. 
  
 Cybersecurity in the European Digital Single Market 
  
 Utifrån den kommande revisionen av EU:s cybersäkerhetsstrategi lämnade kommissionens mekanism för vetenskaplig rådgivning – dvs. högnivågruppen av vetenskapliga rådgivare – ett antal rekom- mendationer i mars 2017. De tio rekommendationerna riktade sig mot policynivån i EU med utgångspunkt i cybersäkerhet för den digitala inre marknaden.18 Gruppen gjorde också några observationer som inte direkt riktade sig till något politikområde. En avsåg förhål- landet att cyberhoten var komplexa, multidisciplinära och snabb- rörliga och att cybersäkerhet inte kunde ses som en väldefinierad vetenskaplig disciplin. En annan observation var att det fanns en obalans mellan ledtiderna för  
 EU-lagstiftning 
  och den höga omsätt- ningshastigheten på digitala teknologier. Exempelvis riskerade delar av det emotsedda  
 NIS-direktivet 
  att vara utdaterat vid tidpunkten för dess implementering. De som utformade  
 EU-politiken 
  behövde innovativa processer för att hantera detta. I en tredje observation lyftes några spänningar i debatten, där det inte fanns vare sig bevis eller konsensus mellan experter. En sådan avsåg valet mellan centra- liserad och decentraliserad  
 it-styrning 
  för  
 online-transaktioner. 
  Valet hade politiska implikationer och det fanns teknisk argumentation för båda sidor. 
  
 18Europeiska kommissionen 2017, Cybersecurity in the European Digital Single Market, Scientific Advice Mechanism (SAM), Graham Group of Scientific Advisors, Scientific Opinion No. 2/2017, mars 2017. 
  
 60 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Cybersäkerhetsstudie av Enisa 
  
 Enisa redogjorde i maj 2017 för en studie på uppdrag av Europa- parlamentet avseende cybersäkerhet i GSFP. Även här konstaterades att cybersäkerhet gick utöver GSFP och krävde samarbete för att hanteras. Vidare krävdes samordning mellan de många olika aktivi- teterna, tillika med internationella partners. Avseende internatio- nella insatser behövde man även kunna skydda tillgångar utanför EU:s gränser. Fem framtida alternativ identifierades, som inte ute- slöt varandra: fortsatt sammanhållna strategier och policys på EU- nivå, främjande av en ansvarsfull cyberkultur, utvecklat kunnande på området, förstärkning av regelverk och utvecklade standarder, orga- nisationer och förmågor. Dessa bröts ner i de tre lagren politiskt/ strategiskt, operativt och taktiskt/tekniskt.19 
  
 EU:s policy för cyberförsvar 
  
 Ramen för EU:s policy för cyberförsvar uppdaterades i novem- ber 2018. Uppdateringen behövdes för att EU skulle kunna hantera de föränderliga säkerhetsutmaningarna. I uppdateringen identifieras sex prioriteringar, inbegripet utveckling av cyberförsvarskapacitet samt skydd av kommunikations- och informationsnätverken för GSFP. Målet med den uppdaterade ramen var att ytterligare utveckla EU:s politik på området och tydligare definiera den miniminivå av cybersäkerhet och förtroende som ska uppnås utifrån tidigare EU- omfattande erfarenheter.20  
 It-försvar 
  utgör också en del av det per- manenta strukturerade samarbetet (Thomas) och  
 EU-Natosamarbetet. 
  
 19Europaparlamentet, 2017, Cybersecurity in the EU Common Security and Defence Policy (CSDP): Challenges and risks for the EU. 
  
 20Europeiska unionens råd, 2018, Ram för EU:s politik för  
 it-försvar. 
  
 61 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 3.3EU:s aktörer inom cybersäkerhet 
  
 Inledning 
  
 Både civil infrastruktur och militär kapacitet är beroende av säkra digitala system. Det finns emellertid en global kompetensbrist inom cybersäkerhet.21 Inte minst i Europa är expertisen fragmenterad. EU är i stor utsträckning beroende av  
 icke-europeiska 
  leverantörer av cybersäkerhetsprodukter och lösningar.22 EU:s institutioner och organ har identifierat behovet av att utveckla sin cyberkapacitet och sina metoder för riskhantering på ett konsekvent sätt.23 Den Euro- peiska revisionsrätten har gjort bedömningen att utmaningarna med cyberhotsbedömningar förvärras av en ovilja att utbyta information och en underrapportering av incidenter.24 
  
 Också organisationer i den privata sektorn, inbegripet industrin, internetförvaltningsorgan och den akademiska världen är partners inom och bidragsgivare till politisk utveckling och genomförande på cybersäkerhetsområdet. Bl.a. har ett avtalsbaserat  
 offentlig-privat 
  partnerskap om cybersäkerhet (cPPP) etablerats inom EU. Partner- skapet var ett första steg att sammanföra forskarsamhället, närings- livet och den offentliga sektorn för främjande av forskning och innovation inom cybersäkerhet. Samtidigit har det funnits behov av att göra större satsningar för att mer effektivt kunna lösa cybersäker- hetsutmaningarna inom EU. Kommissionen har föreslagit att det in- rättas ett europeiskt kompetenscentrum för cybersäkerhet med ett nätverk av nationella samordningscentrum.25 
  
 Medlemsstaterna kan ha ett stort ansvar för att hantera cyber- säkerhetsincidenter, men den gränsöverskridande karaktären med- 
  
 21Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 52. 
  
 22Jfr Regeringskansliet Faktapromemoria 2018/19:FPM11,  
 2018-10-17, 
  s. 2 och 6. 
  
 23Kommissionen, rådet och Europeiska utrikestjänsten ska 2020 presentera en rapport för den övergripande arbetsgruppen för cyberfrågor om styrning och de framsteg som gjorts när det gäller att klargöra och harmonisera styrningen av cybersäkerhet vid EU:s institutioner och byråer (Europeiska unionens råd, Handlingsplan för genomförandet av rådets slutsatser om det gemensamma meddelandet till Europaparlamentet och rådet: Resiliens, avskräckning och försvar: ett starkt cyberförsvar för EU, 15748/17,  
 2017-12-12, 
  s. 9). 
  
 24Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 35. 
  
 25Kommissionen föreslår att kompetenscentret, som ska utgöra en grund i europeisk säker- hetspolitik och bidra till ökad forskning och utveckling av cybersäkerhet i unionen, inrättas för perioden från den 1 januari 2021 till och med den 31 december 2029. Se kommissionens förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av Europeiska kompetens- centrumet för cybersäkerhet inom näringsliv, teknik och forskning och av nätverket av natio- nella samordningscentrum, COM(2018) 630 final,  
 2018-09-12. 
  
 62 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 för inte sällan att EU också behöver vara involverad i arbetet. Som tidigare berörts delar EU:s cybersäkerhetsstrategi upp i tre delområ- den: nätverks- och informationssäkerhet, brottsbekämpning och försvar, där olika aktörer tilldelas roller och ansvar. Då cybersäker- het berör många områden ligger ansvar, roller och utgifter spridda över flertalet aktörer och kräver samarbeten inom EU, med medlems- staterna och med privata aktörer. 
  
 Styrning av informations- och cybersäkerhet 
  
 Styrning av informationssäkerhet handlar om att upprätta strukturer och politik för att säkerställa konfidentialitet, integritet och tillgäng- lighet för data. Det är mer än en teknisk fråga. Styrning av cyber- säkerhet omfattar alla slags cyberrelaterade hot, inbegripet målinrik- tade, sofistikerade angrepp, överträdelser eller incidenter som är svåra att upptäcka eller åtgärda. 
  
 Modellerna för styrning av cybersäkerhet skiljer sig åt mellan EU:s medlemsstater. I tillgängliga studier dras slutsatsen att styr- ningen av cybersäkerhet kan stärkas för att främja det globala sam- fundets förmåga att hantera cyberangrepp och incidenter. Samtidigt är det omöjligt att förhindra alla angrepp. Viktiga utmaningar som måste tas itu med är därför snabb detektering och hantering, skydd av kritisk infrastruktur och kritiska samhällsfunktioner samt bättre utbyte och samordning avseende information mellan offentlig och privat sektor.26 
  
 Beslutsprocesser 
  
 Man kan dela in  
 EU-samarbetet 
  i överstatliga och mellanstatliga frågor, där flera frågor av straffrättslig och polisiär natur inordnas i den överstatliga strukturen. För utrikes- och (den externa) säker- hetspolitiken gäller dock som regel att beslut fattas mellanstatligt.27 Vilken befogenhet EU har att besluta inom ett visst politikområde framgår av fördraget om unionens funktionssätt,  
 EUF-fördraget. 
  Enligt uppräkningen i nämnda fördrag, benämnd kompetenskatalo- 
  
 26Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 52. 
  
 27Cini, Sampson, Thompson (red), 2016: European Union Politics. 
  
 63 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 gen, har EU tre skilda befogenheter. Inom somliga områden har EU ensamrätt att lagstifta. Inom andra har EU och medlemsländerna delad befogenhet, vilket innebär att medlemsländerna kan lagstifta i dessa frågor så länge EU inte redan gjort det. Det gäller exempelvis området frihet, säkerhet och rättvisa. Inom ytterligare andra områden, som civilskydd, har EU endast rätt att stödja, komplettera eller sam- ordna medlemsländernas åtgärder. EU ska dock ha rätt att fastställa och genomföra en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (GUSP), inklusive en gradvis utformning av en gemensam säkerhets- och för- svarspolitik (GSFP).28 
  
 EU-institutioner 
  
 Europeiska unionens råd, Europeiska rådet, Europaparlamentet och Europeiska kommissionen inriktar EU:s arbete och är därigenom betydelsefulla även för cybersäkerhetsarbetet. 
  
 Europeiska unionens råd (ministerrådet eller rådet) företräder medlemsländernas nationella intressen. Ministerrådet består av minist- rar från medlemsländernas respektive regeringar, beroende på vilken sakfråga som behandlas. Tillsammans med  
 EU-parlamentet 
  beslutar man om de lagförslag som initieras av kommissionen.29 
  
 Medlemsstaterna ansvarar först och främst för den egna cyber- säkerheten och agerar på  
 EU-nivå 
  genom rådet, som har ett antal samordnande och informationsdelande organ. I rådet hanteras cyber- säkerhet av den övergripande arbetsgruppen för cyberfrågor som samordnar strategiska och horisontella cyberfrågor och bidrar till att förbereda övningar och utvärdera resultatet av dem. Den har ett nära samarbete med kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik, som har en central beslutsfattande roll avseende alla cyberrelaterade diplomatiska åtgärder. Eftersom cybersäkerhet är ämnesövergripande är det inte enkelt att samordna alla relevanta intressen; åtminstone 24 arbetsgrupper och förberedande organ har nyligen hanterat cyber- relaterade frågor.30 
  
 Europeiska rådet är stats- och regeringschefernas särskilda forum. Rådet framlägger visioner om  
 EU-samarbetets 
  utveckling, exempel- vis genom att förhandla om nya fördrag eller medlemmar inom unio- 
  
 28EU:s makt varierar således mellan olika politikområden. 
  
 29Kenealy, Townsend (red). 2015. The European Union: How does it work? 
  
 30Europeiska unionens råd, EU cybersecurity roadmap, 8901/17,  
 2017-05-11. 
  
 64 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 nen. Europeiska rådets huvuduppgift är enligt tidigare att bestämma EU:s generella politiska riktning och prioriteringar, dvs. att fastställa EU:s politiska dagordning. Europeiska rådet antar slutsatser, där särskilda frågor av betydelse för EU och huvuddragen i särskilda åt- gärder som ska vidtas eller mål som ska uppnås anges. 
  
 EU-parlamentet 
  företräder medlemsländernas medborgare och består av direktvalda parlamentariker. Europaparlamentet fattar be- slut tillsammans med rådet och ska även kontrollera  
 EU-kommis- 
  sionen. 
  
 Europeiska kommissionen är den största institutionen och före- träder det  
 all-europeiska 
  intresset. Kommissionen tar initiativ till lagstiftning och verkställer den politik som beslutas om inom EU. Sakfrågorna sköts i så kallade generaldirektorat som hanterar olika politikområden.31 Kommissionen strävar efter att stärka resurser och samverkan kring cybersäkerheten, göra EU till en starkare spelare avseende cybersäkerhet och integrera detta i övrig  
 EU-politik. 
  
 Kommissionens olika generaldirektorat ansvarar för olika delar avseende cybersäkerhet. Generaldirektoratet för kommunikations- nät, innehåll och teknik (DG CONNECT) har det huvudsakliga ansvaret för cybersäkerhet som sådant, medan Generaldirektoratet för migration och inrikesfrågor (DG HOME) ansvarar för cyber- brottslighet. När det gäller investeringar (nationella och regionala) för att bidra till att EU når målen om smart och hållbar tillväxt utgör EU:s struktur- och investeringsfonder ett viktigt inslag. Det kan handla om forskning och innovation, stöd till små företag samt digi- tal teknik. Likaså har DG GROW ett ansvar för att främja cyber- säkerhetsindustri och underlätta företagens tillgång till finansierings- mekanismer.32 
  
 31Blomgren, Collins, Meyers (2005), EU och Sverige: Ett sammanlänkat statsskick. 
  
 32Arbetsgruppen för säkerhetsunionen (Security Union Task Force) inrättades för att spela en central roll i samordningen av kommissionens olika generaldirektorat i syfte att stödja säker- hetsunionens agenda. DG CONNECT är ordförande i arbetsgruppens underarbetsgrupp om cybersäkerhet. 
  
 65 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU-organ 
  
 Enisa 
  
 Enisa är ett av de viktigaste organen för EU:s cybersäkerhetspolitik. Byrån inrättades ursprungligen 2004 och dess mandat har förlängts vid ett antal tillfällen fram till 2019 när den genom cybersäkerhets- akten fick ett permanent mandat.33 Enisa har i uppdrag att utföra de uppgifter som den tilldelas genom EU:s cybersäkerhetsakt och andra unionsrättsakter på cybersäkerhetsområdet genom att bl.a. tillhanda- hålla rådgivning och expertis och fungera som unionens informations- och kunskapscentrum. Enisa bör skapa förtroende för den inre marknaden genom sin opartiskhet, högkvalitativa råd och ett kom- petent utförande av sina uppgifter i fullt samarbete med unionens institutioner, organ och byråer samt medlemsstaterna. Genom en uppsättning uppgifter fastställer cybersäkerhetsakten hur Enisa ska uppnå sina mål samtidigt som flexibilitet i verksamheten efter- strävas.34 Uppnående av målen förutsätter att Enisa samarbetar med berörda aktörer i EU.35 
  
 Enisa genomför bl.a. ett omfattande och kontinuerligt arbete för att kartlägga den generella hotbilden mot  
 it-system. 
  Arbetet har pågått under ett antal år och resulterat i flera rapporter. Enisa threat landscape report 2018 tar upp 15 hotområden inom cybersäkerhet. En annan rapport tar upp ett antal risker och rekommendationer kopplat till upphandling och inköp av  
 it-produkter 
  och  
 it-tjänster.36 
  
 För att höja den totala nivån av  
 online-säkerhet 
  i Europa orga- niserar byrån varje oktober en medvetenhetskampanj, ”The Euro- pean Cybersecurity Month”, med stöd av  
 NIS-kontaktpunkter 
  i alla medlemsstater.37 
  
 När det gäller cyberrymden förespråkar EU:s cybersäkerhetsbyrå Enisa en strategi som sammanhängande hanterar olika behovsnivåer som rör cyberrymden (se nedan figur 3.1) Varje  
 EU-strategi 
  bör – enligt byrån – täcka alla aspekter av cyberrymden för att kunna möta morgondagens cyberutmaningar. 
  
 33Aktuell cybersäkerhetsbyrå efterträder den byrå som inrättades genom förordning (EU) nr 526/2013. 
  
 34Skäl 17 och 20. 
  
 35Skäl 44 ff. 
  
 36Några av de risker som lyfts fram, utöver misstag och insiderhot, är missförstånd kring faktisk kravbild runt säkerhetsfunktioner, oklar ansvarsfördelning vid incidenter, bristande styrning av leverantörens underleverantörer samt bristande kompetens hos leverantörens personal. 
  
 37För en närmare beskrivning av Enisas mandat enligt cybersäkerhetsakten, se kapitel 4. 
  
 66 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Figur 3.1 Enisas perspektiv på skyddsbehov i cyberrymden 
  
 DEMOKRATI OCH SKYDD 
  
 FÖR MÄNSKLIGA 
  
 RÄTTIGHETER 
  
 Cyberetik, cyberdemokrati, 
  
 EU:s kärnvärden 
  
 SKYDD FÖR GLOBAL STABILITET 
  
 Cybernormer, Anderson, cyberförsvar, cyberkrigföring 
  
 SKYDD FÖR DEN DIGITALA INRE MARKNADEN 
  
 Cyberattacker, cyberbrottslighet, cyberspionage, 
  
 cybersabotage 
  
 SKYDD FÖR KRITISKA TILLGÅNGAR 
  
 NIS-direktivet 
  om leverantörer av samhällsviktiga tjänster 
  
 och vissa digitala tjänster 
  
 May 
  
 Cyberhygien, säkerhet för internetanvändare 
  
 Källa: Enisa. Se ENISA overview of cybersecurity and related terminology, version 1, september 2017, s. 4. Figurens engelska text är översatt till svenska av utredningen. 
  
 Enisa framhåller att välgrundade och kontinuerliga hot- och risk- bedömningar är viktiga verktyg för både offentliga och privata orga- nisationer. Avsaknaden av standardiserade tillvägagångssätt för att klassificera och kartlägga cyberhot eller utföra riskbedömningar har inneburit en avsevärd variation av innehållet i bedömningarna, något som utgjort en utmaning för en konsekvent  
 EU-omfattande 
  strategi för cybersäkerhet.38 
  
 Förslag till Europeiskt kompetenscentrum för cybersäkerhet39 
  
 2018 föreslog kommissionen att det skulle inrättas ett europeiskt kompetenscentrum för cybersäkerhet inom näringsliv, teknik och forskning samt ett nätverk av nationella samordningscentrum, vilket 
  
 38Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Cybersecurity: Ensuring awareness and resilience of the private sector across Europe in face of mounting cyber risks, mars 2018. 
  
 39En granskning som Europeiska revisionsrätten gjort visar att det på cybersäkerhetsområdet krävs en övergång till en resultatkultur med inbyggda utvärderingsmetoder för att säkerställa meningsfullt ansvarstagande och meningsfull utvärdering. Revisionsrätten konstaterade vidare att det fanns vissa luckor i lagstiftningen och att den befintliga lagstiftningen inte införlivats konsekvent av medlemsstaterna. Det kan göra det svårt att utnyttja lagstiftningen fullt ut. (Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet Briefingdokument, mars 2019, s. 52). 
  
 67 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 utgjorde en del av cybersäkerhetspaketet från 2017.40 Lagstiftnings- förslaget är särskilt utformat för att ta itu med fragmentering och dubbelarbete. En drivande faktor bakom nätverket av kompetens- centrum för cybersäkerhet och ett kompetenscentrum för forskning har varit att åtgärda de brister som  
 NIS-direktivets 
  kooperativa strukturer inte löser eftersom de inte utformades för att stödja ut- vecklingen av spetslösningar. 
  
 Europeiska utrikestjänsten 
  
 Europeiska utrikestjänsten (EEAS) har en ledande roll inom  
 it-för- 
  svar, Anderson och strategisk kommunikation samt driver ett underrättelse- och analyscentrum. EEAS har till uppgift att göra EU:s utrikespolitik mer samstämmig och effektiv. EEAS stödjer genomdrivandet av EU:s utrikes- och säkerhetspolitik, sköter diplo- matiska förbindelser och strategiska partnerskap med länder utanför EU och samarbetar med  
 EU-ländernas 
  utrikesministerier, Förenta nationerna (FN) och andra ledande aktörer. Man strävar efter att upp- rätthålla EU:s kärnvärden och främja en fredlig, öppen och transpa- rent användning av cyberteknik. EEAS och kommissionen upprättar också i nära samarbete med medlemsstaterna strategiska länkar och dialoger om internationell cyberpolitik och säkerhet för informations- och kommunikationsteknik. EEAS ska även garantera säkerheten genom den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken (GSFP). 
  
 För att stärka sin agenda när det gäller styrning av cyberrymden har EU formaliserat sex cyberpartnerskap41 i syfte att upprätta regel- bundna politiska dialoger som strävar efter att bygga tillit och gemen- samma samarbetsområden. 
  
 EU:s gemensamma enhet för hybridhot,42 som är en del av Euro- peiska utrikestjänsten, inrättades för att förbättra situationsmed- vetenheten och stödja EU:s strategiska beslutsfattande genom utbyte av analyser. Enheten har fokus på indikationer och varningar avse- 
  
 40Europeiska kommissionen, Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av Europeiska kompetenscentrumet för cybersäkerhet inom näringsliv, teknik och forskning och av nätverket av nationella samordningscentrum, COM(2018) 630 final,  
 2018-09-12. 
  
 41USA, Kina, Japan, Sydkorea, Indien och Brasilien. 
  
 42EU:s gemensamma enhet för hybridhot inrättades 2016 inom Europeiska utrikestjänstens underrättelse- och lägescentral. Den tar emot och analyserar sekretessbelagd information och information från öppna källor från olika aktörer angående hybridhot. 
  
 68 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 ende hybridhot mellan EEAS, kommissionen (inklusive EU:s myn- digheter) och medlemsstaterna. I arbetet med analys av globala frågor beaktas cyberdomänen.43 Enheten måste dock, enligt Europeiska revisionsrätten, bredda sin expertis inom Wallace 
  
 Europeiska försvarsbyrån 
  
 Europeiska försvarsbyrån (EDA) strävar efter att utveckla  
 it-försvars- 
  kapaciteten. EDA arbetar i enlighet med cybersäkerhetsstrategin med att involvera cyberförsvarsdimensionen i EU:s cybersäkerhetsarbete. Det handlar bl.a. om förmågeutveckling och att främja  
 civil-militär 
  samverkan och synergier med andra policys avseende cyber inom EU. 
  
 EDA driver också en serie cyberövningar för att koordinera han- teringen av cybersäkerhetsincidenter på politisk nivå och möjliga konsekvenser av en offensiv cyberattack. 
  
 Computer Emergency Response Team  
 (CERT-EU)45 
  
 EU:s Computer Emergency Response Team  
 (CERT-EU) 
  inrättades 2012 med målet att effektivt och ändamålsenligt besvara informa- tionssäkerhetsincidenter och cyberhot för EU:s institutioner, organ och byråer. Kommissionen har några av sina  
 it-säkerhetsexperter 
  i  
 CERT-EU:s 
  kärnteam tillsammans med experter från generalsekre- tariatet från rådet, Europaparlamentet, Regionkommittén och Eko- nomiska och sociala kommittén. Också Enisa bistår  
 CERT-EU. 
  Teamet arbetar under strategisk övervakning av en interinstitutionell styrelse. 
  
 CERT-EU 
  förser EU:s institutioner, organ och byråer med rap- porter om och genomgångar av cyberhot mot dem.  
 CERT-EU 
  sam- arbetar också med andra  
 CERT-funktioner 
  i medlemsstaterna samt med specialiserade  
 it-säkerhetsföretag; 
  de utbyter information om hur man hanterar hot. 
  
 43FOI Memo 6150, Initiativ avseende cybersäkerhet i EU,  
 2017-10-20. 
  
 44Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 35. 
  
 45Se allmänt om  
 CERT-nätverk 
  i avsnitt 3.4. 
  
 69 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 Europols europeiska  
 it-brottscentrum 
  (EC3) 
  
 European Cybercrime Center (EC3) inrättades 2013 inom Europol som ett resultat av EU:s interna säkerhetsstrategi. EC3 arbetar, till- sammans med cyberbrottlighetsenheten på DG HOME, med att stärka rättsväsendets svar på gränsöverskridande cyberbrottslig- heten inom EU. EC3 ska särskilt fokusera på tre typer av cyber- brottslighet: den utförd av organiserade kriminella grupper, den som medför allvarlig skada för offren (såsom barnpornografi) och den som påverkar kritisk infrastruktur och kritiska informationssystem inom EU. 
  
 EC3 har inrättat ett antal rådgivande grupper med aktörer från den privata sektorn, EU:s institutioner och byråer samt andra inter- nationella organisationer för att förbättra samarbetet genom nätver- kande och strategiskt underrättelseutbyte. De arbetar enligt planer i linje med målen för EU:s policycykel.46 
  
 3.4Samarbeten och nätverk 
  
 Inledning 
  
 Flera tvärgrupper inom EU och nätverk som inbegriper olika typer av aktörer har etablerats för att öka samsyn och stärka utvecklingen på cybersäkerhetsområdet. 
  
 I detta avsnitt beskrivs några av de samarbetsforum och nätverk som etablerats internt på  
 EU-nivå 
  eller internationellt i syfte att öka cybersäkerheten. 
  
 FoP on Cyber Issues/Horizontal Working Party on Cyber Issues 
  
 Implementeringen och uppföljning av relevanta strategier och frågor som berör EU:s internationella cyberpolitik har hanterats över- gripande i den tillfälliga arbetsgruppen inom rådet, Friends of the Presidency Group on Cyber Issues (Ordförandeskapets vängrupp för cyberfrågor). FoP tillsattes av Coreper (de ständiga representan- ternas kommitté) 2012 i syfte att förbättra det horisontella arbetet, öka medlemsstaternas insyn och stärka samordningen såväl internt 
  
 46Se www.europol.europa.eu/empact  
 (2020-09-14). 
  
 70 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 som externt avseende cyberfrågor i vid mening. Gruppen skulle ut- göra ett strategiskt verktyg för unionens övergripande politiska mål på området. Under hösten 2013 fattades beslut om att utsträcka  
 FoP-gruppens 
  mandat med ytterligare tre år. 
  
 Under 2016 bildades ”Horizontal Working Party on Cyber Issues”. Genom denna vill rådet säkerställa en plattform för att stödja ett sam- manhängande angreppssätt avseende cyberpolitiska frågor, genom att ge en översikt över de tvärgående frågorna, och därigenom und- vika fragmenterad policyutveckling och beslutsfattande. Gruppen ska vidare hjälpa till att identifiera EU:s cyberprioriteringar och stra- tegiska mål som en del av en omfattande politisk ram och stödja sam- arbete och samverkan, både inom rådet, mellan medlemsstater och mellan EU och medlemsstaterna. Gruppen arbetar bl.a. med ram- verket för en  
 EU-gemensam 
  Anderson. 
  
 NIS Cooperation Group 
  
 Genom  
 NIS-direktivet 
  etableras ett samarbete på  
 EU-nivå 
  för att främja strategiskt samarbete och informationsutbyte. Denna ska be- stå av representanter för medlemsstaterna, kommissionen och Enisa. Samarbetsgruppen ska arbeta i tvååriga arbetsprogram inom fyra olika områden: planering, styrning, informationsdelning och rapportering. Verksamheter inom de olika områdena är exempelvis vägledning för det nätverk av CSIRT som också etableras i och med direktivet, stöd till medlemsstater i kapacitetsuppbyggnad, diskussion kring standar- der samt informationsutbyte om risker, incidenter och forskning. 
  
 Computer Security Incident Response Team (CSIRT) 
  
 Vid en genomgång 2011 av medlemsländernas insatser för att skydda kritisk informationsinfrastruktur från  
 it-attacker 
  och avbrott iden- tifierades åtgärder för att upprätta ett nätverk av organisationer för incidenthantering (CERT). Detta då händelser visat att det behövs ett väl fungerande nätverk med statliga/nationella organisationer för incidenthantering och att man behöver se över frågor på statlig nivå rörande säkerheten hos ny teknik som t.ex. datormoln. Även om en majoritet av medlemsländerna hade upprättat nationella organisatio- ner för incidenthantering behövdes det internationella samarbetet ut- 
  
 71 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 vecklas. Kommissionen behövde därför arbeta med medlemsländerna och den privata sektorn, på olika nivåer, för att upprätta CERT i resten av medlemsländerna och för EU:s institutioner och utveckla en europeisk beredskapsplan för  
 it-incidenter. 
  Likaså behövde övnings- verksamheten stärkas upp, både på nationell och europeisk nivå. 
  
 I  
 NIS-direktivet 
  (artikel 12) fastställs att ett nätverk av CSIRT (Computer Security Incident Response Team) behövs för att bidra till förtroende mellan medlemsstaterna och för att främja effektivt operativt samarbete. Nätverket består av representanter från natio- nella CSIRT och företrädaren för EU,  
 CERT-EU. 
  Detta erbjuder ett forum för samarbete, utbyte av information och förtroendeska- pande. Avsikten är att stärka förmågan hos nationella CSIRT att hantera gränsöverskridande incidenter och koordinera insatser för att bekämpa attacker. Enisa utgör sekretariatet och stödjer arbetet, bl.a. med expertis. 
  
 European Judicial Cybercrime Network (EJCN) 
  
 EU avser att underlätta för utredande myndigheter att få tillgång till krypterad information. Sommaren 2016 inrättade EU the European Judicial Cybercrime Network (EJCN) med målet att underlätta ut- byte av sakkunskap och bästa praxis, förbättra samarbetet mellan behöriga rättsliga myndigheter vid hanteringen av cyberrelaterad brottslighet och utredning, samt att främja dialog för att säkerställa rättssäkerhet i cyberrymden. EJCN ska samarbeta med Eurojust och Europol för att stärka internationellt rättsligt stöd och etablera ett bättre samarbete med internetleverantörer. 
  
 EU:s internationella samarbeten 
  
 EU har dialoger med externa parter såsom G7 och FN samt med länder utanför västvärlden. Detta avsnitt beskriver vilken typ av frågor man samarbetar kring i de mer utvecklade internationella sam- arbetena. 
  
 72 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 EU-NATO 
  Technical Arrangement 
  
 EU och Nato har samarbetat kring cybersäkerhetsfrågor sedan 2010, och sedan 2011 har NATO Computer Incident Response Capability (NCIRC) samarbetat med  
 CERT-EU 
  i och med den senares grun- dande. 2016 tecknade EU och Nato en teknisk uppgörelse mellan  
 CERT-EU 
  och nämnda NCIRC för att motverka, upptäcka och svara på cyberincidenter. Uppgörelsen var ett led i implementeringen av EU:s ramverk för cyberförsvar, och utgör i sig ett ramverk för delande av bl.a. teknisk information och utbyte av bästa praxis för incidenthantering och säkra konfigurationer för nätverk. 
  
 Ijuli 2016 kom Europeiska rådet,  
 EU-kommissionen 
  och Nato med ett gemensamt meddelande avseende det strategiska samarbe- tet. Cybersäkerhet och  
 -försvar 
  angavs som ett av sju områden där man behövde utöka koordineringen sinsemellan, inbegripet såväl in- satser som utbildning och övning. EU och Nato ska utbyta koncept om integrering av  
 it-försvarsaspekter 
  i planering och utförande av respektive uppdrag och insatser för att främja interoperabilitet i krav och standarder för  
 it-försvar. 
  Man ska vidare stärka utbildnings- samarbetet genom att harmonisera utbildningskraven, i förekom- mande fall, och öppna respektive utbildningskurser för ömsesidigt deltagande av tjänstemännen. Man ska också främja samarbete inom forskning och teknisk innovationsverksamhet avseende  
 it-försvar 
  genom att utveckla kopplingar mellan EU, Nato och NATO CCD COE (Cooperative Cyber Defence Centre of Excellence), för att utforska innovation på området för  
 it-försvar. 
  Med hänsyn till att it- området omfattar dubbla användningsområden kommer EU och Nato att öka interoperabiliteten i standarderna för  
 it-försvar 
  genom medverkan av industrin, när så är relevant. En åtgärd är att också stärka samarbetet i  
 it-insatser 
  genom ömsesidigt deltagande av tjänstemän 
  
 iövningar, inklusive framför allt Cyber Coalition och Cyber Europe. 
  
 US-EU 
  Cyber Related Work Streams – Cyber Dialogue 
  
 2010 grundande EU och USA en arbetsgrupp för cybersäkerhet och cyberbrottslighet. Gemensamma intressen föranledde att man 2014 fördjupade samarbetet genom en s.k. cyberdialog, som förs av höga representanter från EU och USA. Dialogen erbjuder ett forum för strategiska diskussioner och samarbete gällande exempelvis inter- 
  
 73 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 nationella utvecklingar inom cyberrymden, främjande och skydd av de mänskliga rättigheterna online samt kapacitetsutveckling inom cyber i tredjeländer. 
  
 Samarbeten med näringslivet 
  
 NIS-plattformen 
  
 EU:s cybersäkerhetsstrategi resulterade i bildandet av en offentlig- privat plattform för nätverks- och informationssäkerhet. Syftet var att sammanföra relevanta europeiska parter för att identifiera god cybersäkerhetspraxis över hela värdekedjan och skapa gynnsamma marknadsvillkor för utvecklandet och anammandet av säkra IKT- lösningar.  
 NIS-plattformen 
  kompletterar och bidrar till implemen- teringen av  
 NIS-direktivets 
  åtgärder och harmoniserar dess tillämp- ning i Europa. Plattformen är uppdelad i tre skilda arbetsgrupper: 
  
 –riskhantering, vilket bl.a. innefattar arbete med medvetandehöj- ning, informationssäkring och riskmätning, 
  
 –informationsutbyte och samordning av incidenter, vilket bl.a. inne- fattar incidentrapportering och riskmätningar med avseende på informationsutbyte, och 
  
 –forskning och innovation för säker IKT. 
  
 Contractual Public Private Partnership on cybersecurity 
  
 För att kunna leverera i enlighet med strategierna om cybersäkerhet och den digitala inre marknaden (se avsnitt 3.2) initierades ett offent-  
 ligt-privat 
  partnerskap om cybersäkerhet (cPPP) under 2016, genom en överenskommelse mellan kommissionen och the European Cyber Security Organisation (ECSO) som företräder marknadsaktörer inom cybersäkerhet. EU investerar i initiativet inom ramen för forsknings- och innovationsprogrammet Horisont 2020, men marknadsaktörerna förväntas investera betydligt mer. Samarbetet omfattar också parter från nationella, regionala och lokala myndigheter, forskningscentrum och universitet. Syftet är att på ett tidigt skede i forsknings- och innovationsprocessen främja samarbete och skapa cybersäkerhets- lösningar för olika sektorer, t.ex. energi, hälsa, transport och finans. 
  
 74 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Slutmålet med partnerskapet är att stimulera den europeiska konkur- renskraften och bidra till att överbrygga fragmenteringen av cyber- säkerhetsmarknaden. 
  
 3.5Cybersäkerhet och standardisering 
  
 I detta avsnitt redogörs närmare för begreppen cybersäkerhet och standardisering. 
  
 Begreppet cybersäkerhet 
  
 Det finns ingen standardiserad, allmänt accepterad definition av cyber- säkerhet. I stort handlar det om alla typer av skydd och åtgärder som införs för att försvara informationssystem och deras användare mot obehörig åtkomst, angrepp och skada, för att säkerställa uppgifter- nas konfidentialitet, integritet och tillgänglighet.47 Det finns en något bredare definition av termen cybersäkerhet som omfattar även be- varande av spårbarhet, autenticitet, ansvarsskyldighet, oavvislighet och auktorisation hos information i cyberrymden.48 
  
 Cybersäkerhet inbegriper förebyggande, detektering och hanter- ing av samt återställning efter cyberincidenter. Incidenter kan vara planerade eller oplanerade och t.ex. omfatta oavsiktligt röjande av information, angrepp mot företag och kritisk infrastruktur, stöld av personuppgifter och till och med inblandning i demokratiska pro- cesser. Allt detta kan ha omfattande skadliga effekter på individer, organisationer och samhällen. 
  
 Som en term som används i  
 EU-politiska 
  kretsar är cybersäkerhet inte begränsat till nätverks- och informationssäkerhet. Termen om- fattar all olaglig verksamhet som inbegriper användning av digital teknik i cyberrymden. Cybersäkerhet kan därför innefatta sådan it- brottslighet som att initiera datorvirusangrepp och genomföra kon- tantlösa betalningsbedrägerier, men också brottslighet i gränslandet mellan system och innehåll, t.ex. spridning av material med sexuella 
  
 47I EU:s cybersäkerhetsakt definieras cybersäkerhet som ”all verksamhet som är nödvändig för att skydda nätverks- och informationssystem, användare av dessa system och andra be- rörda personer mot cyberhot” (artikel 2.1). Se Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 7. 
  
 48SIS, Terminologi för informationssäkerhet, teknisk rapport  
 SIS-TR 
  50:2015,  
 2015-10-27. 
  
 75 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 övergrepp mot barn online. Termen kan också omfatta desinforma- tionskampanjer för att påverka onlinedebatten och misstänkt in- blandning i val. Dessutom ser Europol ett samband mellan  
 it-brotts- 
  lighet och terrorism.49 
  
 Olika aktörer – inbegripet stater, kriminella grupper och ”hack- tivister” – anstiftar cyberincidenter med olika motiv som bakgrund. Konsekvenserna av dessa incidenter är kännbara på nationell, euro- peisk och till och med global nivå. Men internets immateriella och i stor utsträckning gränslösa natur samt de verktyg och den taktik som används gör det ofta svårt att identifiera gärningsmannen bakom ett angrepp (det s.k. tillskrivningsproblemet). 
  
 De olika typerna av cybersäkerhetshot kan klassificeras enligt hur uppgifterna påverkas – antingen genom röjande, ändring, förstörelse eller nekad åtkomst – eller enligt de grundläggande informations- säkerhetsprinciper som överträds. I takt med att angreppen mot in- formationssystem blir allt mer sofistikerade blir försvarsmekanis- merna mindre effektiva.50 
  
 Enligt Enisa behöver det inte finnas en definition av cybersäker- het i den konventionella bemärkelsen att vi tenderar att tillämpa definitioner för enkla saker som autentisering av en identitet. Pro- blemet är att cybersäkerhet är en omslutande term, och det är inte möjligt att skapa en definition som täcker omfattningen av de saker som begreppet täcker. Därför bör en kontextuell definition, baserad på en som är relevant, passande och som redan används av en viss standardiseringsorganisation eller annan berörd organisation över- vägas. T.ex. definieras cybersäkerhet vid International Telecommuni- cations Union (ITU) enligt följande. 
  
 Cybersecurity is the collection of tools, policies, security concepts, Flores, guidelines, risk management approaches, actions, training, best practices, assurance and technologies that can be used to protect the cyber environment and organization and user’s assets. Organization and user’s assets include connected computing devices, personnel, infrastructure, applications, services, telecommunications systems, and the totality of transmitted and/or stored information in the cyber environment. Cybersecurity strives to ensure the attainment and maintenance of the security properties of the organization and 
  
 49Europol, Internet Organised Crime Threat Assessment 2017. 
  
 50Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet Briefingdokument, mars 2019, s. 7 f. samt Europeiska cybersäkerhetsorganisationen (Ecso), Euro- Gilmore Industry Proposal for a contractual  
 Public-Private 
  Partnership, juni 2016. 
  
 76 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 user’s assets against relevant security risks in the cyber environment. The general security objectives comprise the following: 
  
 •Availability 
  
 •Integrity, which may include authenticity and  
 non-repudiation 
  
 •Confidentiality.51 
  
 På grund av områdets bredd förekommer olika definitioner hos stan- dardiseringsorganisationer och andra organisationer. 
  
 I fråga om den närmare terminologin har Enisa rekommenderat följande. 
  
 Cybersecurity shall refer to security of cyberspace, where cyberspace itself refers to the set of links and relationships between objects that are accessible through a generalised telecommunications network, and to the set of objects Rodriguez they present interfaces allowing their remote control, remote access to data, or their participation in control actions within that Cyberspace. Cybersecurity shall therefore encompass the CIA paradigm for relationships and objects within cyberspace and extend that same CIA paradigm to address protection of privacy for legal entities (people and corporations), and to address resilience (recovery from attack).52 
  
 Enisa har även förklarat att cybersäkerhet innefattar alla aktiviteter som är nödvändiga för att skydda cyberrymden, dess användare och påverkade personer från cyberhot. Cybersäkerhet täcker alla aspek- ter av förebyggande, prognostisering, tolerans, detektering, begräns- ning, borttagning, analys och utredning av cyberincidenter53. Med tanke på de olika typerna av komponenter av cyberrymden anser Enisa att cybersäkerhet bör täcka följande attribut: tillgänglighet, tillförlitlighet, säkerhet, konfidentialitet, integritet, underhållbarhet (för fysiska system, information och nätverk), konfidentialitet, överlevnadsförmåga, resiliens (för att stödja dynamiken hos cyber- rymden), tillräknelighet, autenticitet och oavvislighet (för att stödja informationssäkerhet).54 
  
 51Definition of cybersecurity, referring to  
 ITU-T 
  Morgan, Overview of cybersecurity. 
  
 52ENISA, Definition of Cybersecurity: Gaps and overlaps in standardization, v1.0, Decem- ber 2015, s. 30. 
  
 53Med cyberincident förstås varje händelse som påverkar någon av komponenterna i cyber- rymden eller dess funktion, oberoende av om det är naturligt eller mänskligt skapat, illvillig eller  
 icke-illvillig 
  avsikt, avsiktlig, oavsiktlig eller på grund av inkompetens eller operationella inter- aktioner. Också varje incident som genereras av någon av cyberrymdkomponenterna, även om skadan/störningen eller dysfunktionen orsakas utanför cyberrymden, kallas cyberincident (ENISA overview of cybersecurity and related terminology, version 1, september 2017, s. 6). 
  
 54ENISA overview of cybersecurity and related terminology, version 1, September 2017, s. 6. 
  
 77 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 Enisa uppmuntrar standardiseringsorganisationer att anamma be- greppet cybersäkerhet som tillhandahållandet av säkerhetsfunktioner att tillämpas på cyberrymden. Skydd mot cyberhot avser mekanis- mer som syftar till att inrätta försvarsåtgärder som gör det möjligt att minska sannolikheten för manifestation av cyberhändelser eller attacker som kan härröra från återstående hot och som kan orsaka någon form av skador eller störningar i system eller deras kompo- nenter. Cyberförsvar är fakulteten för systemen att motstå sådana negativa händelser om och när de inträffar trots förebyggande och skyddsåtgärder. Detta innebär att man känner igen, svarar på och återhämtar sig från cyberhoten. Cyberresiliens innebär i vissa sam- manhang kombinationen av cybersäkerhet och cyberförsvar. 
  
 Cybersäkerhet kräver samarbete mellan offentlig och privat sek- tor, först och främst genom utbyte av information och bästa praxis. Tillit är avgörande på alla nivåer för att skapa rätt miljö för utbyte av känslig information över gränserna. Dålig samordning leder till frag- mentering, dubbelarbete och utspridd expertis. Ändamålsenlig sam- ordning kan leda till påtaglig framgång. Trots de framsteg som har gjorts under de senaste åren är tillitsnivåerna fortfarande otillräckliga på  
 EU-nivå55 
  och i vissa medlemsstater56. 
  
 EU:s institutioner och byråer har saknat gemensamma definitio- ner på cybersäkerhetsområdet. NIS Cooperation Group har emeller- tid utformat en relevant  
 incident-taxonomi57 
  i syfte att underlätta effektivt gränsöverskridande samarbete. 
  
 Vidare har  
 EU-kommissionens 
  gemensamma forskningscentrum (JRC) tagit fram en omarbetad forskningstaxonomi med utgångs- punkt i olika internationella standarder. Tanken är att den ska bli en referenspunkt som kan användas som ett index av forskningsorgani- sationer i hela Europa.58 
  
 55Europeiska kommissionen, Impact assessment, proposal for a regulations of the European parliament and of the Council establishing the European Cybersecurity Industrial, Techno- logy and Research Competence Centre and the Network of National Coordination Centres, SWD(2018) 403 final,  
 2018-09-12. 
  
 56Europeiska unionens råd, Slutrapport om den sjunde omgången av ömsesidiga utvärderingar om det praktiska genomförandet och verkan av europeisk politik för förebyggande och be- kämpning av  
 it-brottslighet, 
  12711/1/17 REV 1,  
 2017-10-09. 
  
 57NIS Cooperation Group, Cybersecurity Incident Taxonomy, CG Publication 04/2018, juli 2018. 
  
 Quinn tekniska rapporter, karta över europeiska cybersäkerhetsexpertcentrum: Definitioner och taxonomi. Impact Assessment on the proposed Research Competence Centre and the Network of National Coordination Centres, SWD(2018) 403 final,  
 2018-09-12. 
  
 78 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Sammanfattning 
  
 Utredningen kan mot bakgrund av det ovan angivna konstatera att det förekommer olika defintioner av begreppet cybersäkerhet bland stratgi- och policydokument och berörda aktörer. Utredningen har uppdraget att analysera behovet av kompletterande nationella be- stämmelser med anledning av EU:s cybersäkerhetsakt och utgår följaktligen från den definition av cybersäkerhet som anges i cyber- säkerhetsakten, dvs. ”all verksamhet som är nödvändig för att skydda nätverks- och informationssystem, användare av dessa system och andra berörda personer mot cyberhot”. Utredningen kan notera att denna definition beaktar den antagonistiska faktorn.59 
  
 Standarder 
  
 Inledning 
  
 Standardisering syftar till att förenkla för verksamheter i samhället. Bl.a. kan en effektiv marknad skapas när lagstiftningen sätter de över- gripande kraven av allmänt intresse och där standardisering skapar lösningar för en mer detaljerad nivå.60 Dessutom syftar en sådan metod till att undvika nationella särkrav. Standarder erbjuder verk- samheter möjligheter att arbeta utifrån beprövade erfarenheter, vilket också skapar förutsättningar för bättre säkerhet. Digitaliseringen och den snabba teknikutvecklingen leder till behov av nya standarder.61 För närvarande finns det begränsade  
 EU-omfattande 
  standarder för certifiering.62 
  
 Standarder förutsätter ett samarbete och samförstånd mellan före- trädare för olika samhällsintressen. Standardisering avser att till- godose behov och önskemål från många olika parter och att så långt möjligt möta olika intressen. Standarder ökar också transparensen mellan organisationer, vilket underlättar kravställning och bedöm- ning av säkerhetsnivåer i produkter, system och hela verksamheter. 
  
 59Begreppet cybersäkerhet kan därmed användas på sådant sätt att det innefattar såväl skydd av nätverk och infrastrukturer som innehåller information, som skyddet av den information dessa innehåller. 
  
 60Standarder är frivilliga verktyg som ger hjälp att följa lagstiftningen. 
  
 61Jfr Europeiska kommissionen, Prioriteringar för informations- och kommunikationsteknisk standardisering på den digitala inre marknaden, COM(2016) 176 final,  
 2016-04-19. 
  
 62Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019. 
  
 79 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 Standarder är relevanta vid kontrollorgans arbete med cybersäker- hetscertifiering, särskilt då berörda organ för bedömning av överens- stämmelse ska uppfylla kraven i vanliga standarder för behövlig ackreditering. 
  
 Standardiseringsarbete med avseende på informationssäkerhet kopplat till ISO (International Organization for Standardization) har utvecklats till att omfatta flera arbetsgrupper med olika inrikt- ningar, däribland säkerhetsevaluering. 
  
 Standarder ska ge en lägsta skyddsnivå när det gäller väsentliga krav som fastställs i direktiv. Det ska också finnas möjlighet att be- strida en produkts överensstämmelse eller att kunna påtala fel eller brister hos de standarder som harmoniserats. 
  
 Nedan redogörs för ett urval av samarbeten inom europeisk cyber- säkerhetsstandardisering. 
  
 Common Criteria Recognition Arrangement (CCRA) 
  
 Den huvudsakliga utvecklingen av standarden Common Criteria (se nedan) som används inom cybersäkerhetscertifiering sker inom den internationella organisationen Arrangement on the Recognition of Common Criteria Certificates in the field of Information Technology Security, vanligen benämnd Common Criteria Recognition Arrange- ment (CCRA). 
  
 CCRA avser både en internationell överenskommelse och en samarbetsorganisation för ömsesidigt erkännande av certifikat. Sam- arbetsorganisationen har formats av de länder som signerat CCRA- överenskommelsen. Ett övergripande mål med samarbetet är att granskning av  
 it-säkerhet 
  i produkter och system ska ske med hög tillförlitlighet och konsistens genom att CC används för kravställ- ning. Därigenom ökar den nationella säkerheten och förtroendet för produkterna. Överenskommelsen förutsätter också att deltagarna har som mål att förbättra tillgängligheten till utvärderade säkerhets- förbättrade  
 it-produkter 
  och skyddsprofiler, undvika duplicering av utvärderingar av dessa samt att kontinuerligt förbättra effektiviteten i evaluerings- och certifieringsprocessen. 
  
 CCRA verkar således för att öka antalet säkra  
 it-produkter 
  och försöker minska kostnaderna som uppstår i samband med certifiering genom att effektivisera metodiken. Överenskommelsen eftersträvar 
  
 80 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 en situation där  
 it-produkter 
  och skyddsprofiler som erhållit ett  
 CC-certifikat 
  kan anskaffas eller användas utan behov av ytterligare evaluering. De utfärdade  
 CC-certifikaten 
  erkänns av alla CCRA:s signatärer. CCRA accepterar enbart statliga certifieringsorgan. 
  
 För närvarande är 31 nationer medlemmar i CCRA. Av dessa är 
  
 17 länder (däribland Sverige) utfärdare av certifikat inom CC. Sveriges Certifieringsorgan för  
 IT-säkerhet 
  (Williams) vid FMV är 
  
 signatär för Sverige i CCRA. Signatärskapet innebär bl.a. att Williams avger Sveriges röst i samband med att nya länder söker medlemskap i CCRA. 
  
 Standarden Common Criteria (CC) 
  
 Common Criteria (CC) är en internationellt erkänd standard med standardbeteckningen ISO/IEC IS 15408 innehållande evaluerings- kriterier för  
 it-säkerhet. 
  Den beskriver hur man kan specificera krav på säkerhetsfunktioner och assurans.63 CC är sammanläggning av tre olika standarder, varav den äldsta  
 it-säkerhetsstandarden 
  kallas the Orange Book.64 Kanada tog fram en liknande men anpassad standard och sedermera tog även Europa fram en europeisk standard (ITSEC).65 
  
 CChar utvecklats i nära samarbete mellan flera länders säkerhets- myndigheter och anses många gånger vara obligatoriskt för  
 it-pro- 
  dukter i kritiska infrastrukturer. 
  
 CC fokuserar på det behov av it- och informationssäkerhet som uppstår på grund av avsiktliga eller oavsiktliga hot utgående från krav på sekretess, riktighet och tillgänglighet. Säkerheten hos  
 it-produk- 
  ter och  
 it-system 
  ska utvärderas av ett oberoende organ och certi- fieras sedan av ett certifieringsorgan som bekräftar giltigheten av utvärderingsresultaten. Standarden erkänns internationellt av flera av världens ledande länder inom  
 it-säkerhet. 
  Forskning har emeller- tid visat att certifieringsregler och tekniska skydd inte är tillräckliga 
  
 63Evalueringskrav finns fördefinierade enligt sju assuransnivåer (EAL 1 till 7). 
  
 64Till en början handlande skapandet av en standard för granskning av  
 it-säkerhet 
  nästan en- bart om operativsystemet. 
  
 65 
 ITSEC-standarden 
  kompletterades dessutom med en överenskommelse kallad Senior Officials Group – Information Security – Mutual Recognition Agreement, SOGIS – MRA, där myndig- heterna i länderna som skapade ITSEC kom överens om att lita på varandras granskningar genomförda enligt standarden. När européerna utvecklade ITSEC blev dock amerikanska leverantörer tvungna att först granska mot Orange book i USA och sedan mot ITSEC i något av de anslutna europeiska länderna och vice versa. 
  
 81 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 för att uppnå fullgod  
 it-säkerhet, 
  bl.a. då certifierade produkter för- hållandevis enkelt kan användas på fel Foster 
  
 CCär således ett ramverk som används vid kravställning och ut- värdering av produkters  
 it-säkerhet. 
  Kraven definieras på ett stan- dardiserat format i en produktsäkerhetsdeklaration, även kallad evalueringsmål (Security Target, ST), eller i en skyddsprofil (Protec- tion Profile, PP). Ett evalueringsmål beskriver säkerhetsbehoven för en specifik produkt, t.ex. en brandvägg från en specifik leverantör. Skyddsprofilen anger säkerhetsbehoven för en viss typ av produkt, t.ex. en viss typ av brandvägg.67 
  
 Kraven på säkerhet ställs utifrån två aspekter:68 
  
 –Säkerhetsegenskaper – vilka säkerhetsegenskaper behövs för att möta de potentiella hoten? 
  
 –Assuranskrav – hur noggrant bör säkerhetsegenskaperna evalueras? 
  
 CC för evaluering av  
 it-säkerhet 
  består av tre delar: 
  
 –en introduktion till metoden och allmän modell (del 1), 
  
 –funktionella säkerhetskomponenter (del 2), och 
  
 –assuranskrav (del 3). 
  
 Säkerheten verifieras i de ovan nämnda skyddsprofilerna, PP, och i ST beskrivs närmare vilka tillgångar som ska skyddas, vilka hot som man ska kunna stå emot och vilken förmåga en tänkbar angripare har att göra ett angrepp.69 
  
 Nästa del i CC är ett stöd i arbetet att välja bra säkerhetsfunk- tioner. Den delen är en katalog av väldefinierade funktioner. Det är små delkrav som leverantören lägger in i sin ST. När listningen är färdig är det dags för produkten att verifieras. Del 3 av CC är ett brett utbud av granskningsåtgärder som man kan genomföra för att verifiera säkerheten. 
  
 66Synpunkt från FOI  
 2020-06-17. 
  
 67Standarden reglerar inte vem som sätter kraven. 
  
 68CC ställer inte några egna krav på  
 it-säkerhet 
  utan är snarare ett slags formulär som hjälper beställaren att själv effektivt formulera kraven. 
  
 69Om det är en avancerad angripare som man vill skydda sig mot ställer CC mycket höga krav på designen. Produkten utsätts då också för fler och mer omfattande penetrationstester. Stan- darden anpassar sig alltså till det anspråk på säkerhetsnivå som leverantörer gör. 
  
 82 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Ett evalueringsföretag (It Security Evaluation Facility, ITSEF) testar och verifierar produkten mot de krav som ställts. Evaluerings- företaget är licensierat av certifieringsorganet och oberoende av leve- rantören.70 Evalueringsföretaget rapporterar till certifieringsorganet som därefter lämnar en certifieringsrapport.71 
  
 Europeisk samverkan –  
 SOG-IS 
  MRA 
  
 Senior Officials Group Information Systems Security  
 (SOG-IS) 
  är en grupp av nationella  
 it-säkerhetsexperter 
  som utsågs av EU:s minister- råd i början av  
 1990-talet. 
  Samtidigt anmodade rådet att de medlems- stater som arbetade aktivt med evaluering och certifiering av  
 it-säker- 
  het skulle skapa ett avtal om ömsesidigt erkännande av certifieringar av  
 it-säkerhetsprodukter 
  inom Europa. Med denna anmodan som grund ingick dessa medlemsstater Smith Technology Security Evalution Certificates. Överenskom- melsen benämns  
 SOG-IS 
  MRA (Senior Officials Group Information Systems Security – Young) och liknar CCRA, men är endast öppet för EU och  
 EEA-länder.72 
  
 Deltagare i  
 SOG-IS 
  MRA är statliga organisationer eller myndig- heter från länder i EU som representerar deras land eller länder. Över- enskommelsen föreskriver att länderna kan delta antingen som certi- fikatutgivare eller certifikatkonsumenter. Överenskommelsen har för närvarande 17 länder som medlemmar (däribland Sverige).73 
  
 Medlemmarna arbetar tillsammans för: 
  
 –att koordinera standardiseringen av  
 CC-skyddsprofiler 
  och certi- fieringspolicyer mellan europeiska certifieringsorgan för att ha en gemensam position i den snabbt växande internationella CCRA- gruppen, och 
  
 –att koordinera utvecklingen av skyddsprofiler när  
 EU-kommis- 
  sionen lanserar ett direktiv som ska genomföras i nationell rätt. 
  
 70I Sverige finns för närvarande två licensierade evalueringsföretag som utför sådana testningar: Combitech och Atsec. 
  
 71Certifieringsprocessen beskrivs även i kapitel 5. 
  
 72 
 SOGIS-överenskommelsen 
  framställdes som svar på  
 EU-rådets 
  beslut den 31 mars 1992 (92/242/EEG) inom informationssystemets säkerhet och efterföljande rådets rekommenda- tion den 7 april (1995/144/ EG) om säkerhet för informationsteknologi utvärderingskriterier. 
  
 73Av dessa är sju (Frankrike, Tyskland, Italien, Nederländerna, Norge, Spanien och Sverige) certifikatutgivare. 
  
 83 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 SOG-IS 
  MRA ger möjlighet att ömsesidigt erkänna  
 it-produkters 
  säkerhet upp till EAL 4. För evalueringsnivåer däröver, s.k. hög- assuransgranskning på nivå EAL  
 5–7, 
  är grundregeln ett ömsesidigt godkännande inom specifika teknikområden (t.ex. smarta kort), vilket regleras genom tilläggsavtal.  
 SOG-IS 
  MRA tillämpar således såväl Common Criteria som ITSEC74 och används som verktyg då CCRA inte bedöms lämpligt. 
  
 Standardiseringsorganisationer 
  
 CEN-CENELEC 
  Focus Group on Cybersecurity (CSCG) analy- serar den tekniska utvecklingen och dess betydelse för den digitala inre marknaden, utvärderar hur standarder kan stödja inriktning och regelverk avseende cybersäkerhet och dataskydd samt utformar re- kommendationer för internationella standarder. Eftersom det är av stor vikt att undvika dubbelt och överlappande standardiseringsarbete står koordinering av standardiseringsarbete i fokus för CSCG. 
  
 I den av CSCG publicerade vitboken Recommendations for a Strategy on European Cybersecurity Standardisation ges rekommen- dationer om digital säkerhet som en väsentlig tillgång för digital suveränitet och ett digitalt samhälle. Rekommendationerna under- stryker vikten av standardisering av cybersäkerhet för att fullborda den europeiska inre marknaden och höja nivån av cybersäkerhet i Europa generellt. Gruppen har för övrigt bl.a. rekommenderat att kommissionen bör etablera en tydlig och gemensam förståelse för omfattningen och innebörden av begreppet cybersäkerhet i EU. 
  
 Därutöver finns ett flertal andra organisationer som är delaktiga i standardiseringsaktiviteter relaterade till cybersäkerhet. Den euro- peiska standardiseringsorganisationen CEN är en oberoende och  
 icke-statlig 
  organisation med 34 europeiska länders standardiserings- organ som medlemmar. Svenska Institutet för Standarder (SIS) är medlem och representerar Sverige i organisationen. 
  
 74Information Technology Security Evaluation Criteria (ITSEC) från 1990 är en uppsättning kriterier för  
 it-säkerhetsevaluering 
  skapade av Storbritannien, Frankrike, Tyskland och Neder- länderna under åren  
 1988–1991. 
  ITSEC har till stor del ersatts av Common Criteria. 
  
 84 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhet 
  
 Standardisering till stöd för cybersäkerhetscertifiering 
  
 För att stödja skapandet av certifieringsordningar inom det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är standardiserings- organens roll viktig.75 Standardiseringsorganisationerna kommer att tillhandahålla nödvändiga standarder till stöd för den ram som ska definieras av Enisa på begäran av kommissionen. 
  
 När det gäller standardiseringsaktiviteter har Enisa, utöver förbätt- ringar av diverse samarbeten, bl.a. rekommenderat att standardiser- ingsorganisationer företrädesvis väljer att använda redan befintliga internationella standarder om sådana finns på det specifika området och att ISO/IEC JTC1/Marquez bör betraktas som den första referen- sen för cybersäkerhetsstandardisering.76 
  
 Standardernas typsika roll i evaluerings- och certifieringsprocessen avseende IKT illustreras i figuren nedan. 
  
 Figur 3.2 Standarders roll i cybersäkerhetscertifieringsprocessen 
  
 Teknisk specifikation 
  
 Bas för  
 produkt-/ 
  
 Tillämpning 
  
 -tjänsteutveckling 
  
 IKT-produkter/ 
  
 Standarder 
  
 för en typ av 
  
 -tjänster 
  
 produkt/tjänst 
  
 Föremål för certifiering 
  
 Grund för anspråk på 
  
 Föremål för certifiering 
  
 och/eller underlag för anspråk 
  
 överensstämmelse 
  
 på överensstämmelse 
  
 Certifiering 
  
 Källa: Enisa. Utredningen har översatt texten i originalfiguren till svenska. 
  
 Enisa har en viktig roll när det gäller skapandet av en harmoniserad ram för att utveckla standarder på lämplig nivå. Enisa rekommenderar bl.a. att EU:s löpande arbetsprogram för standardisering anpassas till unionens löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscerti- fiering så att standardiseringsorganisationerna kan tillhandahålla lämp- liga standarder för certifieringsordningarna. Enisa föreslår vidare att 
  
 75I t.ex. artikel 54.1 c i EU:s cybersäkerhetsakt anges att en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering ska innehålla en hänvisning till standarder som följts vid utvärderingen, om lämpliga sådana finns. 
  
 76ENISA, Standardisation in support of the cybersecurity certification, December 2019, s. 23 f. 
  
 85 
  
 Cybersäkerhet 
  
 SOU 2020:58 
  
 horisontella standarder (multisektoriella) för cybersäkerhet ska privi- legieras i utvärderingen av cybersäkerhet. Man invänder även mot konkurrens mellan standardiseringsorganisationer och förespråkar i stället bättre samarbete mellan inblandade aktörer. När en inter- nationell standard finns inom ett specifikt område och täcker en måldomän – åtminstone delvis – måste den enligt Enisa väljas i första hand. Enisa har även presenterat vissa konkreta förslag på vilka standarder som bör användas vid cybersäkerhetsstandardisering och  
 -evaluering.77 
  
 77ENISA, Standardisation in support of the cybersecurity certification, December 2019. 
  
 86 
  
 4 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 4.1Inledning 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering utgörs av EU:s cybersäkerhetsakt och de europeiska ordningar för cybersäker- hetscertifiering som ska antas (genomförandeakter). 
  
 I detta kapitel lämnas en närmare redogörelse för strukturen och bestämmelserna i EU:s cybersäkerhetsakt och vad som anges om innehållet i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 4.2Bakgrund 
  
 Det internationella samfundets förmåga att hantera och begränsa cyberangrepp har påverkats av att det inte finns något internationellt ramverk för styrning av cybersäkerhet. Försöken att upprätta bindande internationella cyberrymdsstandarder har präglats av spänningar.1 EU har etablerat ett antal strategiska partnerskap2 på cybersäkerhets- området för att kunna föra regelbundna politiska diskussioner i syfte att bygga tillit och gemensamma samarbetsområden. Resultaten har varit blandade då EU inte setts som en stor aktör inom cybersäker- het i det internationella samfundet.3 EU:s förmåga att hantera cyber- angrepp på politisk och operativ nivå vid en storskalig, gränsöver- skridande incident har ansetts som begränsad, bl.a. på grund av att cybersäkerhet inte integrerats i befintliga samordningsmekanismer 
  
 1Vilket sågs bl.a. i bristen på samförstånd i  
 FN-gruppen 
  med myndighetsexperter 2017  
 (2016–2017 
  UN Group of Governmental Experts) om hur internationell lagstiftning bör tillämpas på staters hantering av incidenter. Se även Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ända- målsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 32. 
  
 2Med USA, Kina, Japan, Sydkorea, Indien och Brasilien. 
  
 3Europeiska säkerhets- och försvarsakademin (T. Leonard och Torres), Handbook on cyber security, kap. 3.4 The EU as a partner in cyber diplomacy and defence,  
 2018-11-23. 
  
 87 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 för krishantering på  
 EU-nivå.4 
  
 NIS-direktivet 
  var ett första steg för att främja en gemensam riskhanteringskultur genom införandet av säkerhetskrav bestående av rättsliga skyldigheter för de centrala eko- nomiska aktörerna, särskilt leverantörer av samhällsviktiga tjänster och leverantörer av digitala tjänster. 
  
 Under 2016 presenterade  
 EU-kommissionen 
  ett meddelande om ett stärkt system i Europa för cyberresiliens och främjande av en kon- kurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch.5 I meddelandet föreslog kommissionen att det skulle upprättas en ram för säkerhets- certifiering av  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  (informations- och kommunikationsteknik) i syfte att öka förtroendet och säkerheten på den digitala inre marknaden. Enligt kommissionen framstod IKT- cybersäkerhetscertifiering som särskilt relevant mot bakgrund av den ökade användningen av teknik som krävde en hög nivå av cyber- säkerhet, såsom uppkopplade och automatiserade bilar, elektronisk hälsovård och industriella automatiseringskontrollsystem (IACS).6 
  
 Europeiska unionens råd noterade att det krävdes ett fortsatt och närmare samarbete för att skydda EU mot cyberhoten, särskilt vad gällde att hantera gränsöverskridande storskaliga cybersäkerhetsinci- denter. Vidare noterades att de cyberrelaterade hoten och sårbar- heterna fortsatte att utvecklas och intensifieras. I slutsatserna be- kräftades att  
 Enisa-förordningen7 
  utgjorde en av de centrala delarna av en  
 EU-ram 
  för cyberresiliens, och kommissionen uppmanades att vidta ytterligare åtgärder i frågan om certifiering på  
 EU-nivå.8 
  Inrät- tandet av ett certifieringssystem skulle kräva att det även inrättades ett lämpligt styrningssystem på  
 EU-nivå, 
  inklusive tillhandahållande av djupgående sakkunskap från ett oberoende  
 EU-organ. 
  Kommissio- nen angav i sitt meddelande 2017 om halvtidsöversynen av strategin 
  
 4Samarbetet kring tidiga varningar och ömsesidigt bistånd kräver också ytterligare utveckling, se Rådets slutsatser om EU:s samordnade insatser vid storskaliga cyberincidenter och cyber- kriser, 10085/18,  
 2018-06-26. 
  
 5Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Regionkommittén (KOM(2016) 410 slutlig): Stärka Europas system för cyberresiliens och främja en konkurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch. 
  
 6Det har funnits meningsskiljaktighet mellan stater om hur befintliga regler i internationell rätt ska gälla för staters användning av informations- och kommunikationsteknik (UNIDIR, The United Nations, Cyberspace and International Peace and Security, Responding to Com- plexity in the 21st Century, 2017, s. 2). 
  
 7Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 526/2013 om Europeiska unionens byrå för nät- och informationssäkerhet (Enisa) och om upphävande av förordning. 
  
 8Rådets slutsatser om att stärka Europas system för cyberresiliens och främja en konkurrens- kraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch – den 15 november 2016. 
  
 88 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 för den digitala inre marknaden att den senast i september 2017 skulle se över Enisas mandat för att definiera dess roll i det förändrade cybersäkerhetslandskapet och ta fram förslag på standarder, certi- fiering och märkning på cybersäkerhetsområdet i syfte att öka cyber- säkerheten hos  
 IKT-baserade 
  system.9 
  
 Den 4 oktober 2017 presenterade kommissionen ett förslag till en förordning om Enisa, ”EU:s cybersäkerhetsbyrå”, och om cyber- säkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik (”cybersäkerhetsakten”).10 Syftet med förslaget var att 
  
 –öka medlemsstaternas och företagens kapacitet och beredskap, 
  
 –förbättra samarbetet och samordningen mellan medlemsstaterna och EU:s institutioner, byråer och organ, 
  
 –öka EU:s förmåga att komplettera medlemsstaternas åtgärder, i synnerhet när det gäller gränsöverskridande cyberkriser, 
  
 –öka allmänhetens och företagens medvetenhet om cybersäkerhets- frågor, 
  
 –öka den övergripande transparensen i fråga om assuransnivån för cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  i syfte att stärka förtroendet för den digitala inre marknaden och för digital innovation, och 
  
 –undvika splittring av certifieringssystemen i EU och av de tillhö- rande säkerhetskraven och utvärderingskriterierna i de olika med- lemsstaterna och sektorerna. 
  
 Den föreslagna reformen av Enisa, som förutsågs få en större opera- tiv roll i hantering av storskaliga cybersäkerhetsincidenter, stöddes inte av medlemsstaterna, som hellre såg att byråns roll skulle stödja och komplettera deras egna operativa åtgärder.11 
  
 9Meddelande från Kommissionen om halvtidsöversynen av genomförandet av strategin för den digitala inre marknaden, COM(2017) 228 final. 
  
 10Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå och) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommuni- kationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten). 
  
 11Europaparlamentets utredningstjänst, Briefing EU Legislation in Progress: ENISA and a new cybersecurity act, PE 614.643, september 2018. Det finns redan många CERT/CSIRT- enheter på medlemsstatsnivå, men deras kapaciteter varierar avsevärt. 
  
 89 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 4.3EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 4.3.1Syfte och tillämpningsområde 
  
 Den 17 april 2019 antogs Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommuni- kationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten). EU:s cybersäkerhetsakt började tillämpas direkt med undantag för vissa artiklar som kräver kompletterande bestämmelser på nationell nivå och som därför ska börja tillämpas först den 28 juni 2021. Det huvudsakliga syftet med cybersäkerhets- akten är att säkerställa en väl fungerande inre marknad och samtidigt sträva efter att uppnå en hög nivå i fråga om cybersäkerhet, cyber- resiliens och förtroende inom unionen. 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är avsett att bl.a. ge följande fördelar för företag och enskilda:12 
  
 –cybersäkerhetsakten ska stödja och underlätta utvecklingen av en europeisk cybersäkerhetspolitik genom att harmonisera villkoren och de materiella kraven för cybersäkerhetscertifiering av IKT- produkter och  
 IKT-tjänster 
  i EU, 
  
 –europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering ska hänvisa till gemensamma standarder eller kriterier för utvärderings- och test- metoder, vilket bidrar till användningen av gemensamma säkerhets- lösningar i EU och undanröjer hinder för den inre marknaden, 
  
 –cybersäkerhetsakten ska stödja och komplettera genomförandet av  
 NIS-direktivet 
  genom att förse de företag som omfattas av direktivet med ett verktyg för att visa att nät- och informations- säkerhetskraven uppfylls i hela unionen, 
  
 –de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering ska ha företräde framför de nationella systemen och ersätter befintliga parallella nationella ordningar avseende samma  
 IKT-produkter 
  eller  
 IKT-tjänster 
  på en angiven tillförlitlighetsnivå, 
  
 12Se motiveringen i kommissionens förslag till cybersäkerhetsakten, COM (2017)477 final, s. 13. 
  
 90 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 –företag ska bara behöva certifiera produkten en gång, och certi- fikat som utfärdas enligt de europeiska ordningarna ska gälla i alla medlemsstater, 
  
 –företag ska få en kontaktpunkt för cybersäkerhetscertifiering inom EU, och 
  
 –en produkt eller tjänst ska – beroende på cybersäkerhetsbehov – certifieras enligt en högre eller lägre nivå av säkerhet. 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt finns intagen som bilaga till delbetänkandet. 
  
 Enisas roll och uppgifter 
  
 Artiklarna  
 3–45 
  i EU:s cybersäkerhetsakt anger mål och uppgifter samt reglerar organisatoriska frågor som rör Enisa. Enisa ska främja spridningen av cybersäkerhetscertifiering i unionen, bl.a. genom att bidra till inrättandet och underhållandet av ett ramverk för cybersäker- hetscertifiering på unionsnivå (europeiskt ramverk för cybersäkerhets- certifiering). I en av kommissionen gjord utvärdering av Enisa note- rades att EU:s strategi för cybersäkerhet inte samordnades i tillräcklig utsträckning och att detta ledde till bristande synergieffekter mellan Enisas verksamhet och andra aktörers.13 EU:s cybersäkerhetsakt syftar till att stärka Enisas samordnande roll.14 En mer översiktlig beskrivning av Enisas roll och uppdrag har lämnats i kapitel 3. 
  
 Ett övergripande europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artiklarna  
 46–65 
  i EU:s cybersäkerhetsakt finns bestämmelser om ett övergripande europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering. Genom cybersäkerhetsakten skapas en ram för inrättandet av certi- fieringsordningar för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-proces- 
  ser15 (europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering). 
  
 13Europeiska kommissionen, Study on the Evaluation of the European Union Agency for Network and Information Security, Final Report, 2017. 
  
 14Europeiska revisionsrätten, Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument, mars 2019, s. 41, och skäl 20 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 15Med sådana produkter, tjänster och processer avses delar, eller en grupp av delar, i nätverks- och informationssystem, tjänster som helt eller huvudsakligen består i överföring, lagring, hämtning eller behandling av information via nätverks- och informationssystem och verksam- 
  
 91 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt inför en möjlighet för tillverkare och leverantörer att upprätta en s.k.  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller ansöka om ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som intygar att en särskild  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  uppfyller kraven i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 En  
 EU-försäkran 
  om överenstämmelse eller ett europeiskt cyber- säkerhetscertifikat ska intyga att produkterna, tjänsterna och pro- cesserna uppfyller angivna säkerhetskrav när det gäller att skydda tillgänglighet, autenticitet, integritet och konfidentialitet hos lagrade, överförda eller behandlade data eller de funktioner eller tjänster som tillhandahålls av eller är tillgängliga via dessa produkter, tjänster och processer. 
  
 EU-försäkringar 
  om överenstämmelse och europeiska cybersäker- hetscertifikat syftar även till att hjälpa slutanvändarna att göra infor- merade val och bidra till att harmonisera cybersäkerhetsrutinerna inom unionen.16 
  
 I skäl 71 anges att de europeiska ordningarna för cybersäkerhets- certifiering bör bygga på vad som redan existerar på internationell och nationell nivå och, om så krävs, på tekniska specifikationer från forum och konsortier. I ordningarna ska befintliga standarder användas i för- hållande till de tekniska kraven och utvärderingsförfaranden som pro- dukterna måste uppfylla. Inga egna tekniska standarder bör utvecklas.17 
  
 IEU:s cybersäkerhetsakt anges att certifieringsordningar som drivs av industrin eller andra privata organisationer inte bör ingå i cyber- säkerhetsaktens tillämpningsområde.18 
  
 Cybersäkerhetsakten ska inte påverka tillämpningen av unions- rätt som innehåller särskilda bestämmelser om certifiering av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  t.ex. Europaparlamen- tets och rådets förordning (EU) 2016/679 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (den allmänna dataskyddsförord- ningen, GDPR).19 
  
 heter som utförs för att utforma, utveckla, tillhandahålla eller underhålla en  
 IKT-produkt 
  eller  
 IKT-tjänst 
  (artikel  
 2.12–2.14). 
  
 16Skäl 93 och 95. 
  
 17När det gäller europeiska standarder ombesörjs detta av de europeiska standardiseringsorga- nisationerna, och det godkänns av Europeiska kommissionen genom offentliggörande i Euro- peiska unionens officiella tidning (se förordning (EU) nr 1025/2012). 
  
 18Skäl 73. 
  
 19Skäl 74 och artikel 1 andra stycket. 
  
 92 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Cybersäkerhetsakten ska inte heller påverka medlemsstaternas befogenheter i fråga om verksamhet som berör allmän säkerhet, för- svar, nationell säkerhet och statens verksamhet på straffrättens om- råde (artikel 2). 
  
 Cybersäkerhetscertifiering kan vara en kostsam process, vilket i sin tur kan leda till högre priser för kunder och konsumenter. Be- hovet av certifiering kan också variera beroende på i vilket samman- hanget produkterna och tjänsterna ska användas och den snabba tekniska utvecklingen. Därför bör det – enligt cybersäkerhetsakten 
  
 –även fortsättningsvis vara frivilligt att använda en europeisk cyber- säkerhetscertifiering, om inte annat föreskrivs i unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt som antagits i enlighet med unions- rätten. På vissa områden kan det bli nödvändigt att i framtiden införa särskilda krav på cybersäkerhet och göra cybersäkerhetscertifiering obligatorisk för vissa  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-proces- 
  ser för att förbättra cybersäkerheten i unionen.20 
  
 Kommissionen ska med jämna mellanrum följa upp vilka effekter antagna europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering har på tillgången till säkra  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  på den inre marknaden och bör regelbundet bedöma i hur hög ut- sträckning tillverkare och leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  i unionen använder certifieringsordningarna, effekti- viteten hos de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering och huruvida bestämda ordningar borde göras obligatoriska. Bedöm- ningen bör göras mot bakgrund av unionens lagstiftning med kopp- ling till cybersäkerhet, särskilt direktiv (EU) 2016/1148, med beaktande av säkerheten i nätverks- och informationssystem som används av leverantörer av samhällsviktiga tjänster.21 
  
 I avsaknad av harmoniserad unionsrätt får medlemsstaterna införa nationella tekniska föreskrifter som föreskriver obligatorisk certi- fiering inom ramen för en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 om ett informationsförfarande beträffande tek- niska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssam- hällets tjänster. 
  
 20Skäl 92. 
  
 21Skäl 92. 
  
 93 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Medlemsstaterna får även använda europeisk cybersäkerhetscerti- fiering i samband med offentlig upphandling och inom ramen för Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU om offentlig upphandling.22 
  
 I syfte att säkerställa en harmonisering och undvika fragmenter- ing kommer nationella ordningar eller förfaranden för certifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som omfattas av en euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering upphöra att gälla från och med den dag som fastställs av kommissionen genom en sådan ord- ning (genomförandeakt).23 
  
 Medlemsstaterna får inte heller införa nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -pro- 
  cesser som redan omfattas av en befintlig europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering. Medlemsstaterna är dock inte förhindrade att anta eller behålla nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering för att skydda den nationella säkerheten.24 
  
 4.3.2Artiklar i EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 I detta avsnitt lämnas en översiktlig redogörelse för de artiklar i EU:s cybersäkerhetsakt som berör utredningens uppdrag. 
  
 Europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 46 anges att europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifier- ing ska inrättas för att förbättra förutsättningarna för den inre mark- nadens funktion genom att höja cybersäkerhetsnivån i unionen och möjliggöra en harmoniserad strategi på unionsnivå för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering i syfte att skapa en digital inre marknad för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 22Se motiveringen i förslaget till cybersäkerhetsakten, COM (2017) 477, s. 12. Jfr även skäl 91, artikel 1 andra stycket och artikel 57 i cybersäkerhetsakten. 
  
 23Skäl 94. 
  
 24Skäl 94. 
  
 94 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Unionens löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 47 anges att kommissionen ska offentliggöra unionens löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering (nedan kallat unionens löpande arbetsprogram) i vilket strategiska prioriteringar ska fastställas för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhets- certifiering. I unionens löpande arbetsprogram ska det särskilt ingå en förteckning över  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-proces- 
  ser eller kategorier av sådana som kan gagnas av att omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Begäran om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Enligt artikel 48 får kommissionen begära att Enisa utarbetar ett för- slag till certifieringsordning eller ser över en befintlig europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering på grundval av unionens löpande arbetsprogram. I motiverade fall får kommissionen eller europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering begära att Enisa utarbetar ett förslag till certifieringsordning eller ser över en befintlig europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som inte ingår i unionens löpande arbetsprogram (se avsnitt 13.2.1). 
  
 Utarbetande, antagande och översyn av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 49 anges att efter en begäran från kommissionen i enlighet med artikel 48 ska Enisa utarbeta ett förslag till certifieringsordning som uppfyller de krav som anges i artiklarna 51, 52 och 54. Efter en begäran från europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering i en- lighet med artikel 48.2 får Enisa utarbeta ett förslag till certifierings- ordning som uppfyller de krav som anges i artiklarna 51, 52 och 54. Figuren nedan illustrerar förfarandet för framtagande av de euro- peiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 95 
  
 96 
  
 Figur 4.1 
  
 Europeiska certifieringsordningar 
  
 Group 
  
 Advice 
  
 Working 
  
 ENISA to consult all relevant 
  
 Kelly of formal, 
  
 open, transparent and inclusive 
  
 Ad-hoc 
  
 consultation processes 
  
 Request for a European 
  
 Cybersecurity 
  
 Final Candidate 
  
 Certification Scheme 
  
 Draft 
  
 Carroll 
  
 Candidate 
  
 Candidate 
  
 ENISA 
  
 European 
  
 European 
  
 Cybersecurity 
  
 Cybersecurity 
  
 Certification 
  
 Certification 
  
 Carroll 
  
 Carroll 
  
 Opinion on Draft 
  
 URWP requested 
  
 In duly justified cases, 
  
 Clark 
  
 Commission or ECCG may 
  
 request ENISA to prepare 
  
 a candidate scheme or review 
  
 an existing one beyond URWP 
  
 Advice 
  
 Opinion of ECCG to 
  
 be taken of outmost 
  
 account by ENISA 
  
 Commission 
  
 Draft URWP 
  
 Final URWP 
  
 request for 
  
 Commission requests ENISA to 
  
 Implementing 
  
 Draft 
  
 Based on the URWP, 
  
 Adoption by 
  
 European 
  
 a scheme 
  
 prepare a candidate scheme 
  
 Act. 
  
 Preparation of draft 
  
 or review an existing one 
  
 Final Candidate 
  
 European Cybersecurity 
  
 Union Rolling Work 
  
 Programme (URWP) 
  
 Carroll 
  
 Certification Carroll 
  
 SCCG 
  
 COLOURING SCHEME 
  
 Preparation of a Union Rolling Work Programme 
  
 Request to prepare a candidate cybersecurity certifications scheme 
  
 Advice on Draft 
  
 Preparation of a candidate cybersecurity certification scheme 
  
 Transmission and adoption of a candidate cybersecurity certification scheme 
  
 European Commission 
  
 Källa: Enisa. 
  
 cybersäkerhetsakt EU:s 
  
 2020:58 SOU 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Webbplats om europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 50 anges att Enisa ska underhålla en särskild webbplats med information om och offentliggörande av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-intyg 
  om överensstämmelse, även information med avseende på europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som inte längre är giltiga, på indragna och utgångna europeiska cybersäkerhetscerti- fikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, och på förteck- ningen över länkar till cybersäkerhetsinformation som tillhandahålls i enlighet med artikel 55. I tillämpliga fall ska det på webbplatsen också anges vilka nationella ordningar för cybercertifiering som har ersatts av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Säkerhetsmålsättningarna för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 51 föreskrivs att en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering ska vara utformad för att, i tillämpliga fall, uppnå minst de säkerhetsmålsättningar som anges i bestämmelsen. 
  
 Assuransnivåer för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 52 anges att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifier- ing får innehålla en eller flera av assuransnivåerna ”grundläggande”, ”betydande” och ”hög” för IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer. 
  
 Assuransnivån för en europeisk certifieringsordning utgör förtro- endegrunden för att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  uppfyller säkerhetskraven i en särskild europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering. I syfte att säkerställa konsekvens i den euro- peiska ramen för cybersäkerhetscertifiering ska en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kunna specificera assuransnivån för  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse och europeiska cybersäker- hetscertifikat som utfärdats inom ramen för den ordningen. En EU- försäkran om överensstämmelse kan endast avse assuransnivån grund- läggande medan ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat kan avse någon av assuransnivåerna grundläggande, betydande eller hög. 
  
 97 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Assuransnivåerna avspeglar motsvarande stringens och djup i fråga om utvärdering av  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  och  
 IKT-pro- 
  cessen och fastställs genom hänvisning till tekniska specifikationer, standarder och förfaranden med koppling till detta, inbegripet tek- niska kontroller, som ska mildra eller förhindra incidenter. Varje assuransnivå bör vara konsekvent inom de olika sektoriella områden där certifiering tillämpas. 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ha flera utvärderingsnivåer beroende på hur stringent och djupgående utvär- deringsmetoden är. Utvärderingsnivåer ska motsvara en av assurans- nivåerna och vara kopplad till en lämplig kombination av assurans- komponenter. För samtliga assuransnivåer bör  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  eller  
 -processen 
  omfatta en rad säkra funktioner som fast- ställs i ordningen. 
  
 Självbedömning av överensstämmelse 
  
 I artikel 53 anges att en europeisk ordning för cybersäkerhetscerti- fiering kan ge tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster eller  
 IKT-processer 
  möjlighet att göra en självbedömning av överensstämmelse, dvs. en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse. En självbedömning av överensstämmelse ska dock endast tillåtas i för- hållande till  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  med låg risk som motsvarar assuransnivån grundläggande. Denna typ av bedömning av överensstämmelse bedöms lämplig för  
 IKT-produkter 
  och  
 -tjänster 
  med lägre komplexitet som inte utgör en stor risk för det allmänna samhällsintresset.25 
  
 Komponenter i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Av artikel 54 framgår att en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering ska innehålla bl.a. föremålet och tillämpningsområdet för certifieringsordningen, inbegripet typen eller kategorierna av de IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av certifier- ingsordningen och en tydlig beskrivning av syftet med ordningen och hur de valda standarderna, utvärderingsmetoderna och assurans- 
  
 25Skäl 79. 
  
 98 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 nivåerna överensstämmer med behoven hos ordningens avsedda an- vändare. 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan möjlig- göra både självbedömning av överensstämmelse och certifiering för  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer. 
  I dessa fall bör ordningen föreskriva tydliga möjligheter för konsumenter och andra användare att skilja mellan  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  med avse- ende på vilken tillverkare eller leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som har ansvar för bedömningen, och IKT som har certifierats av en tredje part.26 
  
 En bedömning av överensstämmelse avser det förfarande genom vilket man utvärderar om fastställda krav för en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  har uppfyllts. Detta förfarande utförs av en oberoende tredje part som inte är tillverkaren eller leverantören av de  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som bedöms. Bedömning av över- ensstämmelse och certifiering utgör inte i sig någon garanti för att certifierade  
 IKT-produkter 
  och  
 -tjänster 
  är cybersäkra. De är snarare förfaranden och tekniska metoder för att intyga att  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  har testats och att de uppfyller vissa cyber- säkerhetskrav som fastställs på annan plats, t.ex. i tekniska standarder.27 
  
 Valet av lämplig certifiering och därtill knutna säkerhetskrav av användarna av europeiska cybersäkerhetscertifikat bör grundas på en riskanalys som avser risker med användningen av  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  eller  
 -processen. 
  Assuransnivån bör därför stå i proportion till nivån på den risk som är förenad med den avsedda användningen av en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process.28 
  
 Kompletterande cybersäkerhetsinformation för certifierade 
  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  
 I artikel 55 anges att tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  för vilka en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse har utfärdats eller som är certifierade ska lämna kom- pletterande cybersäkerhetsinformation enligt vad som anges i bestäm- melsen. 
  
 26Skäl 80. 
  
 27Skäl 77. 
  
 28Skäl 78. 
  
 99 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 56 anges att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har certifierats enligt en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering, som antagits enligt artikel 49 ska förutsättas överens- stämma med kraven i en sådan ordning. Vidare anges att cybersäker- hetscertifieringen ska vara frivillig, om inte annat anges i unionsrätten eller i medlemsstaternas nationella rätt. 
  
 I punkten 4 anges att de organ för bedömning av överensstäm- melse som avses i artikel 60 ska utfärda europeiska cybersäkerhets- certifikat i enlighet med artikeln som avser assuransnivå grundläg- gande eller betydande på grundval av de kriterier som ingår i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering, som antagits av kommissionen i enlighet med artikel 49. 
  
 Ipunkten 5 anges att genom undantag från punkten 4, och i moti- verade fall, får en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering föreskriva att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som är ett re- sultat av den ordningen får utfärdas endast av ett offentligt organ. Ett sådant organ ska vara ett av följande: 
  
 a)En nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58.1. 
  
 b)Ett offentligt organ som är ackrediterat som organ för bedöm- ning av överensstämmelse i enlighet med artikel 60.1. 
  
 Av punkten 6 framgår att om en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering som antagits enligt artikel 49 kräver assuransnivån hög ska det europeiska cybersäkerhetscertifikatet enligt den ord- ningen endast utfärdas av en nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering eller, i följande fall, av ett organ för bedömning av överensstämmelse: 
  
 a)Efter förhandsgodkännande av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering för varje enskilt europeiskt cybersäker- hetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av överens- stämmelse. 
  
 b)Efter allmän delegering på förhand av uppgiften att utfärda ett sådant europeiskt cybersäkerhetscertifikat till ett organ för be- dömning av överensstämmelse från den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 100 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 I punkten 9 anges att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat ska ut- färdas för den period som fastställs i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering och får förnyas under förutsättning att de relevanta kraven alltjämt uppfylls. 
  
 Av punkten 10 framgår att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdats i enlighet med denna artikel ska erkännas i alla med- lemsstater. 
  
 Nationella ordningar och certifikat för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 57.1 anges att de nationella ordningarna för cybersäkerhets- certifiering och därtill hörande förfaranden, för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering, ska upphöra att ha verkan från och med den dag som anges i den genomförandeakt som antagits i enlighet med artikel 49.7. Nationella ordningar för cybersäkerhets- certifiering och därtill hörande förfaranden för  
 IKT-produkter, 
  
 -tjäns- 
  ter och  
 -processer 
  som inte omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering får kvarstå. 
  
 Av punkten 2 framgår att medlemsstaterna inte får införa nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering av de  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  som omfattas av en befintlig euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Av punkten 3 framgår att befintliga certifikat som utfärdats enligt nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering och som omfat- tas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska förbli giltiga tills de löper ut. 
  
 Hänvisningar i nationell lagstiftning till nationella standarder som har upphört att ha verkan i och med att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering har trätt i kraft kan orsaka förvirring.29 Medlemsstaterna bör därför se till att antagandet av en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering avspeglas i deras nationella lag- stiftning.30 
  
 29Skäl 98. 
  
 30Skäl 104. 
  
 101 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I artikel 58.1 anges att varje medlemsstat ska utse en eller flera natio- nella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering på sitt territorium eller, efter överenskommelse med en annan medlemsstat, utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering som är etablerade i denna andra medlemsstat som ansvariga för tillsyns- uppgifterna i den utseende medlemsstaten. 
  
 Av punkten 2 följer att medlemsstaten ska underrätta kommissio- nen om vilka nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering som utsetts. Om en medlemsstat utser mer än en myndighet ska den också informera kommissionen om vilka uppgifter som var och en av dessa myndigheter tilldelats. 
  
 Av punkten 7 framgår att nationella myndigheter för cybersäker- hetscertifiering bl.a. ska 
  
 –övervaka och kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i euro- peiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –övervaka att  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  överensstämmelse med kraven i de europeiska cybersäkerhets- certifikat som utfärdats inom deras respektive territorier, i sam- arbete med andra berörda marknadsövervakningsmyndigheter, 
  
 –kontrollera att tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som är etablerade inom deras re- spektive territorier fullgör sina skyldigheter när de genomför själv- bedömning av överensstämmelse enligt artikel 53.2 och 53.3 och motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –aktivt bistå och stödja de nationella ackrediteringsorganen med övervakning och kontroll av verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överensstämmelse i enlighet med denna för- ordning, 
  
 –övervaka och kontrollera den verksamhet som bedrivs av de offent- liga organ som avses i artikel 56.5, 
  
 –i tillämpliga fall utfärda bemyndiganden för organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 60.3 och begränsa, till- fälligt upphäva eller återkalla befintliga bemyndiganden om orga- nen för bedömning av överensstämmelse inte uppfyller kraven i cybersäkerhetsakten, 
  
 102 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 –behandla klagomål från fysiska eller juridiska personer avseende europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller europeiska cyber- säkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av över- ensstämmelse i enlighet med artikel 56.6, eller avseende en EU- försäkran av överensstämmelse som utfärdats enligt artikel 53, 
  
 –lämna en årlig sammanfattande rapport om den verksamhet som bedrivits enligt leden b, c och d i denna punkt eller enligt punkt 8 till Enisa och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –samarbeta med andra nationella myndigheter för cybersäkerhets- certifiering eller andra myndigheter, bl.a. genom att utbyta infor- mation om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i cybersäkerhetsakten eller från kraven i särskilda europeiska ordningar för cybersäkerhetscerti- fiering, och 
  
 –övervaka relevant utveckling på området cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I punkten 8 anges de minimibefogenheter som varje nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering ska ha för att kunna fullgöra till- syn över efterlevnaden av det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Av punkten 9 framgår att nationella myndigheter för cybersäker- hetscertifiering ska samarbeta med varandra och med kommissio- nen, bl.a. genom att utbyta information, erfarenheter och god praxis när det gäller cybersäkerhetscertifiering och tekniska frågor som rör cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer. 
  
 Inbördes granskning 
  
 I artikel 59.1 anges att de nationella myndigheterna för cybersäker- hetscertifiering omfattas av inbördes granskning i syfte att uppnå likvärdiga standarder i hela unionen för  
 EU-försäkringar 
  om över- ensstämmelse och europeiska cybersäkerhetscertifikat. 
  
 Av punkten 4 framgår att den inbördes granskningen ska utföras av minst två nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering från andra medlemsstater och kommissionen och ska utföras minst vart femte år. Enisa får delta i den inbördes granskningen. 
  
 103 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organen för bedömning av överensstämmelse 
  
 Av artikel 60.1 framgår att organen för bedömning av överensstäm- melse ska ackrediteras av det nationella ackrediteringsorgan som ut- setts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008. Sådan ackrediter- ing ska endast utfärdas under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i bilagan till EU:s cybersäker- hetsakt. 
  
 I punkten 2 anges att om ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering en- ligt artikel 56.5 a och 56.6 ska certifieringsorganet hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ackrediteras som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt punkten 1. 
  
 Av punkten 3 framgår att om de europeiska ordningarna för cyber- säkerhetscertifiering innehåller särskilda eller ytterligare krav enligt artikel 54.1 f ska endast organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller dessa krav bemyndigas av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att utföra uppgifter inom ramen för sådana ordningar. 
  
 Av punkten 4 framgår att ackrediteringen som avses i punkten 1 ska utfärdas till organen för bedömning av överensstämmelse för en period på högst fem år och får förnyas på samma villkor under förut- sättning att organet för bedömning av överensstämmelse fortfarande uppfyller kraven i denna artikel. Nationella ackrediteringsorgan ska vidta alla lämpliga åtgärder inom en rimlig tidsram för att begränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla ackrediteringen av ett organ för be- dömning av överensstämmelse som utfärdats i enlighet med punkten 1 om villkoren för ackrediteringen inte har uppfyllts, eller inte längre uppfylls eller om åtgärder som vidtagits av organet för bedömning av överensstämmelse strider mot bestämmelserna i cybersäkerhets- akten. 
  
 Anmälan 
  
 I artikel 61.1 anges att de nationella myndigheterna för cybersäker- hetscertifiering ska anmäla till kommissionen de organ som har ackre- diterats och, i tillämpliga fall, bemyndigade i enlighet med artikel 60.3 att utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat på angivna assurans- nivåer enligt artikel 52. 
  
 104 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Av punkten 2 följer att kommissionen ska, ett år efter ikraftträdan- det av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, offent- liggöra en förteckning över de organ för bedömning av överensstäm- melse som har anmälts. 
  
 Av punkten 4 följer att en nationell myndighet för cybersäkerhets- certifiering får lämna in en begäran till kommissionen om att stryka ett organ för bedömning av överensstämmelse, som anmälts av den myndigheten, från den förteckning som avses i punkten 2. 
  
 Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Av artikel 62 följer att en europeisk grupp för cybersäkerhetscertifier- ing ska bildas. Gruppen ska bestå av företrädare för nationella myn- digheter för cybersäkerhetscertifiering eller företrädare för andra be- rörda nationella myndigheter. Gruppen ska ha i uppgift att bl.a. ge råd till och bistå kommissionen i dess arbete för att säkerställa ett konsekvent genomförande och en konsekvent tillämpning av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, särskilt när det gäller frågor som rör unionens löpande arbetsprogram, cybersäker- hetscertifiering, strategisamordning och utarbetandet av de europe- iska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Rätt att lämna in klagomål 
  
 I artikel 63.1 anges att fysiska och juridiska personer ska ha rätt att lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhets- certifikat eller, när klagomålet rör ett europeiskt cybersäkerhetscerti- fikat som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse som handlar i enlighet med artikel 56.6, till den berörda nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 105 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 SOU 2020:58 
  
 Rätt till ett effektivt rättsmedel 
  
 I artikel 64.1 anges att fysiska och juridiska personer ska ha rätt till effektiva rättsmedel avseende 
  
 a)beslut avseende ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som inne- has av fysiska och juridiska personer och som meddelats av den myndighet eller det organ som avses i artikel 63.1, och 
  
 b)underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål som lämnats in till den myndighet eller det organ som avses i artikel 63.1. 
  
 Sanktioner 
  
 I artikel 65 anges att medlemsstaterna ska fastställa regler om sank- tioner vid överträdelser av det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering och europeiska certifieringsordningar, och ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
  
 106 
  
 5Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 5.1Inledning 
  
 I detta kapitel redogörs för den nationella ordningen för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter som tillämpas av certifierings- organet CSEC vid Försvarets materielverk. Vidare lämnas en över- siktlig redogörelse för några av de övriga myndigheter som hanterar frågor om cybersäkerhet. Avslutningsvis redogörs översiktligt för Samverkansgruppen för informationssäkerhet. Förslaget med att ut- veckla ett nationellt cybersäkerhetscenter har behandlats i avsnitt 2.3.4. 
  
 5.2Bakgrund 
  
 Certifiering innebär godkänd revision. Certifiering är den process som utförs av ett certifieringsorgan som kan leda till utfärdandet av ett certifikat. Organ med uppgift att utfärda certifikat finns på många olika områden och dessa organ är normalt inte myndigheter. Certi- fikatet är ett offentligt dokument utfärdat av certifieringsorganet som bekräftar att en specifik produkt framgångsrikt genomgått ut- värdering. Certifikatet kan t.ex. vara i form av en licens, ett diplom eller en legitimation. För att få ett certifikat ska organisationen ha genomgått en s.k. certifieringsrevision. Certifieringen består av en formell och oberoende utvärdering av produkter, tjänster och pro- cesser utifrån fastställda kriterier. Certifiering kan även avse personer. Oftast innebär certifieringsrevisionen att en extern revisor granskar organisationens processer och rutiner på det område som aktuell standard handlar om. Certifiering informerar och försäkrar köparna och användarna om säkerhetsegenskaperna hos produkterna och 
  
 107 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 tjänsterna. Genom att certifiera sig mot en standard visar man att sin organisation uppfyller kraven i den standarden. 
  
 Certifiering under ackreditering innebär att en organisation, pro- dukt eller person av ett ackrediterat certifieringsorgan bedöms upp- fylla krav som ställs i standarder eller andra styrdokument. Här görs det även regelbundna kontroller av att t.ex. certifierad personal håller sin kompetens uppdaterad eller att en certifierad produkt fortsätter att överensstämma med kraven. 
  
 Certifiering av t.ex.  
 it-säkerhet 
  består av ett formellt fastställande av resultatet från en evaluering,1 och det finns alltså organ med upp- giften att fatta beslut om utfärdande av certifikat rörande  
 it-säkerhet. 
  CCRA och svensk standard EN ISO/IEC 17065:20122 innehåller krav på certifieringsorgans opartiskhet och oberoende. Behovet av certi- fieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  grundar sig på att man med internatio- nellt accepterade standarder kan bidra med tillit och förtroende (s.k. assurans) såväl inom som mellan organisationer, nationellt och inter- nationellt. Inom cybersäkerhetsområdet finns i många länder myndig- heter som utgör nationella certifieringsorgan för  
 it-säkerhet; 
  ofta med nära koppling till myndigheter med ansvar för nationell säker- het eller landets regering.3 
  
 Utöver ett behov av generellt arbete för bättre cybersäkerhet har det funnits en efterfrågan från Försvarsmakten och  
 it-industrin 
  på ett svenskt system för att kunna evaluera och certifiera  
 it-säkerhets- 
  produkter och system. Certifieringsfunktionen är sålunda att betrakta som ett stöd för såväl försvarssektorn som övriga delar av samhället, däribland näringslivet.4 
  
 I Sverige är det för närvarande endast det offentliga organet CSEC (vid FMV) som är erkänt inom CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA och som certifierar enligt Common Criteria på  
 it-säkerhetsområdet. 
  
 1I detta sammanhang ingår granskning att evalueringsarbetet genomförts med erforderlig nog- grannhet och med utnyttjande av godkänd metodik samt att resultatet påvisat att evaluerings- objektet svarar mot någon viss kravnivå enligt givna evalueringskriterier. Certifiering utgör ofta ett väsentligt underlag vid ackreditering av system. 
  
 2Denna standard innehåller krav vid certifiering av produkter, processer och tjänster. 
  
 3SIS, Terminologi för informationssäkerhet, teknisk rapport  
 SIS-TR 
  50:2015,  
 2015-10-27, 
  s. 59. 
  
 4Viss översyn av verksamhet och organisation på informationssäkerhetsområdet, SOU 2010:25, s. 25. 
  
 108 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 5.3Försvarets materielverk (FMV) 
  
 FMV:s organisation och uppgifter 
  
 Försvarets materielverk (FMV) ska i enlighet med Försvarsmaktens investeringsplan och uppdrag ansvara för upphandling av bl.a. varor och tjänster inom den del av materielförsörjningsområdet som inte omfattas av Försvarsmaktens upphandlingsansvar. FMV ska även biträda Försvarsmakten i bl.a. planeringen av materiel- och logistik- försörjningen samt med materielsystemkunskap. FMV ska också biträda Försvarsmakten med kompetens när det gäller upphandling och vidmakthållande. 
  
 FMV får inom sitt verksamhetsområde även tillhandahålla tjänster åt andra än Försvarsmakten.5 
  
 FMV är en s.k. industrisäkerhetsmyndighet enligt säkerhets- skyddslagen och har i betänkandet Kompletteringar till den nya säker- hetsskyddslagen (SOU 2018:82) föreslagits bli tillsynsmyndighet enligt säkerhetsskyddslagen för försvarsföretag. 
  
 Genom stärkt internationell samverkan under 2019 har FMV bi- dragit till att ta fram ett ramverk för stöd till att hantera cyberhot, sårbarheter och motåtgärder – något som kan användas av säkerhets- experter inom både stat och näringsliv. Arbetet är ett resultat av ett samarbete inom Multinational Industrial Security Working Group (MISWG) gällande strategier för nationell cybersäkerhet, policyer för nationell industrisäkerhet och bästa praxis i detta sammanhang. Mot bakgrund av att flera av deltagarländerna i MISWG redan har mot- svarande nationella modeller kan dessutom harmonisering uppnås.6 
  
 FMV/Williams har att, i samverkan med MSB, medverka i europeiska och internationella arbetsgrupper i syfte att utarbeta detaljerade krav på  
 it-säkerhet 
  och evalueringsmetodik för specifika typer av  
 it-produk- 
  ter av intresse för Sverige, t.ex.  
 USB-minnen 
  och databashanterare. 
  
 5FMV bedriver också försvarsunderrättelseverksamhet enligt 2 § förordningen (2000:131) om försvarsunderrättelseverksamhet. 
  
 6Samlad informations- och cybersäkerhetshandlingsplan  
 2019–2022, 
  Redovisning mars 2020, s. 21. 
  
 109 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 FMV och det nationella certifieringsorganet CSEC 
  
 Enligt myndighetens instruktion (5 §) ska det vid FMV finnas ett nationellt certifieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  i produkter och system. FMV/certifieringsorganet ska verka för att uppnå och vidmakthålla internationellt erkännande för utfärdade certifikat. Inom FMV be- drivs arbetet av enheten CSEC (Sveriges Certifieringsorgan för it- säkerhet) som har en oberoende ställning inom myndigheten.7 
  
 Williams verkar som Sveriges nationella certifieringsorgan för it- säkerhet i produkter och system enligt den internationella standarden Common Criteria (CC). Williams ackrediterades som nationellt certi- fieringsorgan 2008. Swedac utövar regelbunden tillsyn över Williams för att säkerställa att certifieringsorganet håller den standard som ligger till grund för ackrediteringen.8 
  
 CSEC:s huvuduppgifter är att utöva tillsyn över evalueringar, granska evalueringsrapporter, skriva certifieringsrapporter, utfärda certifikat och publicera en lista på certifierade produkter. Produkter som certiferats av CSEC används bl.a. av Försvarsmakten. 
  
 Williams ska licensiera9 evalueringsföretag och utöva tillsyn över deras verksamhet samt bidra med stöd och råd vid utnyttjandet av CC för kravspecifikation. Williams deltar vidare i internationellt samarbete för tolkningar av CC och utveckling av standarder samt marknads- för Tran har även haft till uppgift att utveckla en nationell certifieringsordning för  
 it-säkerhet 
  med regler och metoder för obe- roende granskning11 och se till att ordningen följs. CSEC:s verksam- het styrs bl.a. av standarden ISO/IEC 17065 och lagen om ackredi- tering och teknisk kontroll. 
  
 Chefen för Williams ansvarar för att förvalta och vidareutveckla cer- tifieringsordningen inom given budget och leder certifieringsorganets dagliga verksamhet inom ramen för certifieringsorganets uppgift. 
  
 7FMV:s överdirektör har ansvaret för certifieringsorganet i de frågor där oberoende krävs. 
  
 8Närmare bestämt är Williams ackrediterat av Swedac som ett certifieringsorgan för säkerhet i  
 it-produkter. 
  
 9Licensieringen sker efter de principer som tillämpas inom CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA. 
  
 10CSEC ska medverka i svenska och internationella standardiseringsorgan och forum för att utveckla och förbättra standarder för kravställning och evaluering av  
 it-säkerhet 
  och krypto- grafi. 
  
 11I den tidigare lydelsen av FMV:s instruktion (SFS 2007:854) föreskrevs att certifieringsorganet skulle upprätta och driva en certifieringsordning för säkerhet i  
 it-produkter 
  och system. 
  
 110 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 Chefen rapporterar till myndighetens överdirektör i frågor som rör certifieringsorganets verksamhet.12 
  
 Williams representerar Sverige inom CCRA (Common Criteria Recognition Arrangement) i rollerna som nationellt certifieringsorgan och signatär. CSEC:s arbete bedrivs inom ramen för CCRA där sam- verkan för närvarande sker mellan 31 länder och deras berörda myn- digheter (varav 17 är ackrediterade att utfärda certifikat).13 CSEC representerar även Sverige inom den europeiska organisationen SOG- IS MRA.14 Medlemmarna i CCRA- och  
 SOG-IS 
  
 MRA-grupperna 
  utövar tillsyn över Williams och dess certifieringsordning i enlighet med respektive arrangemang. Williams ingår för övrigt i Samverkansgruppen för informationssäkerhet (SAMFI, se avsnitt 5.10). 
  
 Mot bakgrund av Försvarsmaktens ansvar för kryptogodkännande verkar CSEC i nära samarbete med MUST (Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten).15 
  
 Sveriges certifieringsordning för  
 it-säkerhet 
  
 Under CSEC:s överinseende har en nationell certifieringsordning enligt CC inrättats för att säkerställa att utvärderingar av  
 IKT-pro- 
  dukter och skyddsprofiler utförs enligt höga och konsekventa stan- darder.16 Detta bidrar till förtroende för säkerheten i produkterna och profilerna. En certifieringsordning består av regler som gäller i certifieringsarbetet, dvs. inte bara tekniska krav utan samtliga regler om hur certifiering går till och vilka förutsättningarna är. Williams är ägare av Sveriges certifieringsordning för  
 it-säkerhet 
  och har därmed haft ansvar för att utveckla och upprätthålla den. Vid implementeringen av ordningen verkar CSEC i enlighet med CCRA.17 Certifieringsord- 
  
 12Överdirektörens befogenheter innefattar att godkänna  
 CSEC-chefens 
  beslut i ärenden rörande överklaganden. 
  
 13Evalueringsnivå (Evaluation Assurance Level, EAL) är en numerisk bedömning från  
 1–7 
  av hur ingående och rigorös en säkerhetsgranskning enligt Common Criteria är. EAL 1 är den mest grundläggande nivån och den billigaste att såväl implementera som utvärdera, medan EAL 7 därmed är den mest rigorösa och dyraste. I CCRA erkänns upp till EAL 2 generellt och upp till EAL 4 för godkända internationella skyddsprofiler. 
  
 14CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA tillåter endast statliga certifieringsorgan. 
  
 15CSEC har i enlighet med mål i en handlingsplan för informationssäkerhet 2012 tagit fram en särskild kryptopolicy. 
  
 16För ett certifieringsorgan är ISO/IEC 17065, Conformity assessment – Requirements for bodies certifying products, processes and services, tillämplig i enlighet med regleringarna av CCRA,  
 SOG-IS 
  MRA och Swedac, för att säkerställa kvalitet på certifieringarna. 
  
 17Certifieringsordningen drivs också i enlighet med  
 SOG-IS 
  MRA. 
  
 111 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 ningar tillhandahåller ramar för internationellt erkännande av certi- fikat som utfärdats enligt respektive ordning. Den svenska certifier- ingsordningen ger grunder för utvärderingar och certifieringar genom att beskriva och genomföra nödvändiga rättsliga ramar och processer. Därmed upprätthålls principer om lämplighet, opartiskhet, korrekt- het och effektivitet i alla utvärderingsaktiviteter.18 
  
 Williams har tagit fram ett dokument som beskriver processen för klagomålshanteringen  
 (SP-007 
  Cain). Williams dokumenterar och utreder alla formella klagomål som är riktade mot certifierings- aktiviteter där certifieringsorganet är ansvarigt. Williams registrerar ändringsförfrågningar och hanterar identifierade avvikelser genom internrevisioner. Ställning tas till om klagomålet avser certifierings- verksamheten och klaganden informeras om att klagomålet tagits emot och att det kommer att behandlas som ett klagomål. Klago- målet ska sedan undersökas, vid behov med hjälp av oberoende tek- niska experter. Williams ska bestämma om åtgärder vidtagits på felaktiga grunder och upprätta en plan för genomförande av korrigerande åtgärder. Rapportering sker till Change Control Board och chefen för Williams ansvarar för beslutet vid styrelsen om ett klagomål. När klagoärendet avslutats kommer ska kvalitetsansvarig (Quality Man- ager) se till att klaganden informeras om resultatet av klagomålet och informera denne om sin rätt att överklaga. 
  
 En klagande som inte är nöjd med ett beslut eller resultatet av ett klagomål som gäller certifieringsverksamheten kan lämna in ett över- klagande.19 För att bevara opartiskheten behandlas överklaganden av personal som inte är inblandad i det överklagade beslutet. Över- klagandet hanteras av kvalitetsansvarig.20 Beslutet om resultatet av överklagandet fattas av chefen för Williams. Det beslutade utfallet av överklagandet ska godkännas av ledande befattningshavare. 
  
 Ömsesidigt erkännande av certifikat 
  
 Certifikat som utfärdas inom ramen för den svenska certifierings- ordningen kan vara föremål för ömsesidigt erkännande enligt CCRA, EA MLA (The European cooperation for accreditation multilateral 
  
 18CSEC:s dokument  
 SP-001, 
  Certification and Evaluation Carroll – Young, ver- sion 28.0, den 24 september 2019. 
  
 19Överklagandet ska göras inom 30 dagar efter det ursprungliga beslutet. 
  
 20Kvalitetsansvarig ska informera klaganden om förfarandets gång. 
  
 112 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 agreement) och  
 SOG-IS 
  MRA. Ett certifikat utfärdat av Williams kan omfattas av alla dessa avtal. Det är möjligt att delta i en certifiering där endast ett av avtalen refereras till. Vilken överenskommelse om ömsesidigt erkännande som är tillämpligt på en specifik certifiering kommer att dokumenteras i certifieringsavtalet. En kund som ansöker om certifiering kan välja vilka avtal om ömsesidigt erkännande som certifieringen ska omfattas av. 
  
 Numera begränsas giltigheten av  
 CC-certifikat 
  som är ömsesidigt erkända inom CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA över tid. Giltighetstiden är högst fem år från dagen för utfärdandet av certifikatet. 
  
 CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA medför bl.a. inom krypto- och säker- hetsskyddsområdet endast ett begränsat ömsesidigt erkännande av certifikat. De nationella reglerna kring vilka kryptografiska funk- tioner som får användas, hur dessa ska kontrolleras och vem som får utföra kontrollerna kan vara mycket känsligt. De nationella reglerna har företräde framför såväl CCRA som  
 SOG-IS 
  MRA. 
  
 Williams kan utfärda certifikat med krav på överensstämmelse mot 
  
 CCpå samtliga assuransnivåer, mot CCRA avseende  
 CC-assurans- 
  komponenter i antingen en gemensam skyddsprofil (collaborative Protection Profile, cPP) eller lägre assuransnivåer (EAL 1 och 2), samt mot  
 SOG-IS 
  MRA gällande assuransnivåerna  
 1–421. 
  Williams kan också utfärda nationella certifikat som inte omfattas av något av de ovanstående avtalen om ömsesidigt erkännande och med krav på överensstämmelse mot CC på samtliga assuransnivåer. 
  
 Ömsesidigt erkännande enligt CCRA22 av certifikat som utfär- dats inom den nationella certifieringsordningen är föremål för vissa krav på själva ordningen, som att genomgå periodiska utvärderingar av andra deltagare i CCRA och uppfylla särskilda restriktioner för hantering av skyddad information som delas mellan deltagarna. 
  
 21Deltagarna i  
 SOG-IS 
  MRA accepterar Williams som certifieringsorgan upp till assuransnivå 4. 
  
 22Detta gäller även  
 SOG-IS 
  MRA. 
  
 113 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 5.4Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) 
  
 Uppgifter 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) har ansvar för att stödja samhällets beredskap för olyckor, kriser och civilt för- svar, i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Ansvaret avser åtgärder före, under och efter en allvarlig olycka, kris, krig eller krigsfara. 
  
 MSB är också Sveriges kontaktpunkt för skydd av europeisk kri- tisk infrastruktur enligt artikel 10.1 i rådets direktiv 2008/114/EG om identifiering av, och klassificering som, europeisk kritisk infrastruktur och bedömning av behovet att stärka skyddet av denna. 
  
 MSB är även nationell kontaktpunkt avseende  
 NIS-arbetet, 
  tillika nationell Computer Security Response Team (CSIRT) med tillhörande uppgifter enligt  
 NIS-direktivet. 
  
 Vidare har MSB enligt sin instruktion till uppgift att stödja och samordna arbetet med samhällets informationssäkerhet och har före- skriftsrätt inom samma område. MSB ska dessutom på informations- och cybersäkerhetsområdet analysera och bedöma omvärldsutveck- lingen samt rapportera till regeringen om förhållanden som kan resultera i behov av åtgärder på olika nivåer och områden i samhället.23 
  
 MSB:s uppgifter inom området informations- och cybersäkerhet är bl.a. att ansvara för utveckling och förvaltning av säkra kommuni- kationer24, vara råd- och stödgivande i informationssäkerhetsarbetet samt hantera respektive förebygga  
 it-incidenter. 
  MSB har också till uppgift att tillhandahålla kommunikationstjänster för ledning och samverkan inom och mellan samhällsviktiga verksamheter. 
  
 Vid myndigheten finns en avdelning för cybersäkerhet och säkra kommunikationer (CS). Avdelningen, som är indelad i enheter, bl.a. för strategi och samordning, operativ cybersäkerhet, incidenthanter- ing, tekniska resurser och säkerhet i cyberfysiska system. Vidare finns en enhet för systematiskt informationssäkerhet som lämnar råd och stöd om det förebyggande arbetet inom informations- och cyber- 
  
 2311 a § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. 
  
 24Inom området säkra kommunikationer ansvarar MSB för utveckling och förvaltning av Stewart, SGSI och WIS (myndighetens externa kommunikationstjänster). 
  
 114 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 säkerhetsområdet till andra statliga myndigheter, kommuner och re- gioner samt företag. 
  
 Myndigheten bedriver också verksamhet avseende Stewart och led- ningssystem, bl.a. strategisk inriktning, utveckling och förvaltning av kommunikationstjänster som används för ledning och samverkan inom och mellan samhällsviktiga verksamheter. 
  
 MSB har nyligen lämnat förslag till föreskrifter och allmänna råd om informationssäkerhet för statliga myndigheter som skickats på remiss.25 Föreskrifterna innehåller bestämmelser om säkerhetskrav och stipulerar bl.a. att myndigheter ska bedriva ett systematiskt och riskbaserat informationssäkerhetsarbete med stöd av vissa standarder. 
  
 MSB har fått ett uppdrag av regeringen som avser att utforska hur ett utvecklat Stewart skulle kunna etableras för tillhandahållande av tjänster för mobil datakommunikatoin, varvid  
 5G-nät 
  kan ingå som en komponent. MSB har påbörjat arbetet med att utveckla och eta- blera Stewart Generation 2 (Stewart G2). 
  
 Samverkan 
  
 MSB har en uttalad samordningsroll, och när det gäller övriga myn- digheter med uppgifter inom området informationssäkerhet sker dessutom ett formaliserat samarbete. MSB har bl.a. till uppgift att inrikta och samordna civila myndigheters signalskyddsverksamhet och arbete med säkra kryptografiska funktioner26. Detta innebär att MSB beslutar om vilka civila myndigheter och andra samhällsviktiga verksamheter som kan tilldelas signalskyddssystem och säkra kryp- tografiska funktioner för möjlighet till säkrare samverkan.27 MSB kan även ge ut kompletterande föreskrifter inom området, t.ex. om civila myndigheters kryptoberedskap.28 
  
 MSB deltar i internationella samarbeten som rör informations- och cybersäkerhet, t.ex. informationsdelning och samarbete mellan nordiska nationella  
 CERT-funktioner 
  och samarbete inom nätverket 
  
 25Förslag till revidering av föreskrifter (MSB 2016:1) om informationssäkerhet. 
  
 26Säkra kryptografiska funktioner används för att förhindra förlust av riktighet, tillgänglighet och konfidentialitet hos organisationens informationstillgångar. 
  
 27MSB använder inte föreskrifter för att ålägga aktörer krav på signalskydd utan bedömningen är individuell och behovsdriven. Man skriver sedan avtal med berörda om regleringen och fattar beslut om tilldelning av signalskydd (med stöd från FRA). 
  
 28Försvarsmakten leder signalskyddsverksamheten och arbetet med säkra kryptografiska funk- tioner. Försvarsmakten har också till uppgift att granska och att nationellt godkänna krypto- system (se vidare avsnitt 5.7). 
  
 115 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 European Governmental CERTs (EGC), samt internationell samver- kan kring säkerhet i  
 it-produkter, 
  säkerhet i industriella informations- och styrsystem och cybersäkerhet i finansiella tjänster. MSB deltar i  
 EU-kommissionens 
  expertgrupp European forum for member states (EFMS) och den  
 privat-offentliga 
  plattformen för nät- och informa- tionssäkerhet  
 (NIS-plattformen) 
  samt representerar Sverige i Natos planeringsgrupp för industriella resurser och kommunikation (IRCSG). MSB deltar också aktivt i standardiseringsarbetet inom området informationssäkerhet.29 I sitt arbete med Common Criteria ger MSB ut rekommendationer för användning av en skyddsprofil eller certifierad produkt.30 MSB bedriver omvärldsbevakning kring  
 CC-standarden 
  både på nationell och internationell nivå för att i första hand kunna inventera och representera det civila samhällets behov av produktkategorier som är lämpliga att ta fram skyddsprofiler emot. 
  
 MSB har, i samråd med övriga myndigheter som ingår i SAMFI31, tagit fram en nationell handlingsplan för samhällets informations- säkerhet. MSB har rollen som ordförande i arbetsgrupperna som SAMFI bildat och förvaltar en nationella handlingsplan för samhällets informationssäkerhet. Handlingsplanen publicerades 2012 och inne- håller ett  
 30-tal 
  åtgärder för att öka informationssäkerheten i sam- hället. Handlingsplanen har uppdaterats årligen för att kunna delredo- visa och slutföra åtgärderna.32 
  
 MSB har även knutit till sig ett informationssäkerhetsråd med bred representation från både offentlig förvaltning och näringslivet: Cybersäkerhetsrådet. Cybersäkerhetsrådet ska i huvudsak bistå MSB med information om utvecklingstrender inom området informations- säkerhet. 
  
 I dagsläget administrerar MSB fem forum för informationsdelning om informationssäkerhet (FIDI, se nedan):  
 FIDI-SCADA, 
  FIDI- Vård och omsorg,  
 FIDI-Drift, 
  
 FIDI-Telekom 
  och  
 FIDI-Finans. 
  
 Burch medverkan i samarbetsgruppen och nätverket för nationella Computer Security Incident Response Teams (CSIRT) inom ramen 
  
 29Standardiseringen med avseende på informationssäkerhet bedrivs i huvudsak inom ramen för Svenska institutet för standarders (SIS) arbete kopplat till ISO:s (International Organi- zation for Standardization) grupp ISO/IEC JTC 1/SC 27 IT Security Techniques. 
  
 30Förvaltningen av en referenslista över rekommenderade skyddsprofiler kommer att ingå i Burch löpande arbete för vidareutveckling av stöd inom  
 it-säkerhet. 
  
 31Försvarets materielverk (FMV)/Sveriges certifieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  (Williams), Försvarets radioanstalt (FRA), Försvarsmakten, Post- och telestyrelsen (PTS), Säkerhetspolisen och Polis- myndigheten. 
  
 32MSB, Nationell handlingsplan för samhällets informationssäkerhet, Slutrapport, mars 2016. 
  
 116 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 för  
 NIS-direktivet 
  har skapat ett strategiskt samarbete och infor- mationsutbyte mellan medlemsländerna på cybersäkerhetsområdet. Samarbetet skapar även mervärde inom områden såsom bevakning av framväxande teknologier. 
  
 CERT-SE 
  
 CERT-SE 
  är Sveriges nationella Computer Emergency Response Team med uppgift att stödja samhället i arbetet med att hantera och förebygga  
 it-incidenter. 
  Verksamheten bedrivs vid MSB. 
  
 CERT-SE:s 
  tjänster riktar sig till såväl offentlig sektor som närings- livet och till uppgifterna hör bl.a. att vid  
 it-incidenter 
  sprida infor- mation, att samarbeta med andra aktörer på informationssäkerhets- området och att vara Sveriges kontaktpunkt gentemot motsvarande funktioner i andra länder samt utveckla informationsutbytet med dessa.33 
  
 CERT-SE 
  strävar efter att öka  
 it-säkerhetsmedvetandet 
  i Sverige genom att förmedla kunskap och fakta.  
 CERT-SE 
  utfärdar kon- tinuerligt varningar och råd om sårbarheter i  
 it-system. 
  
 CERT-SE 
  är medlem i flera internationella nätverk som TF- CSIRT (Task Force – Collaboration of Security Incident Response Teams), FiRST (Forum of Incident Response and Security Teams), IWWN (International Watch and Warning Network), EGC (Euro- Joyce), CNW (CSIRT’s Network for EU- members) och NCC (Nordic CERT Cooperation). 
  
 Forum för informationsdelning om informationssäkerhet (FIDI) 
  
 FIDI (forum för informationsdelning om informationssäkerhet) är  
 privat-offentliga 
  samverkansfora som syftar till att genom informa- tionsutbyte, omvärldsanalys och produktion av gemensamt informa- tionsmaterial öka informationssäkerheten hos alla deltagande aktörer. Som tidigare anförts finns  
 FIDI-nätverk 
  inom olika sektorer. 
  
 Det övergripande målet med  
 FIDI-nätverken 
  är att skapa förut- sättningar för att förbättra säkerheten i de sektorer där  
 FIDI-nät- 
  verk finns och därigenom bidra till förbättrad nationell säkerhet. 
  
 33 
 CERT-SE 
  stöttar för övrigt polismyndigheten i vissa utredningar avseende  
 it-relaterad 
  brotts- lighet. 
  
 117 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 Den information som delas inom  
 FIDI-nätverken 
  ska avse hot, sårbarheter eller incidenter inom informations- och cybersäkerhets- området. Man eftersträvar lösningar för att hantera identifierade risker, och informationen ska kunna ligga till grund för säkerhets- höjande åtgärder som initieras av enskilda deltagande organisationer eller av flera organisationer tillsammans. 
  
 FIDI-nätverken 
  är sektorsspecifika och består förutom en eller flera representanter, tillika administratörer, från MSB, av utvalda medlemmar verksamma inom sektorn. Medlemmarna ska vara stora aktörer inom den sektor som nätverket täcker. De representanter som företagen skickar ska ha mandat att diskutera informations- och cybersäkerhetsfrågor och kunna se till att erhållen information in- korporeras i det dagliga säkerhetsarbetet. 
  
 Det finns flera exempel där  
 FIDI-nätverk 
  kompletteras av andra nätverk inom samma eller närliggande områden, som PTS samverkans- forum inom telekom, exempelvis Nationella telesamverkansgruppen (NTSG). 
  
 5.5Post- och telestyrelsen (PTS) 
  
 Post- och telestyrelsen (PTS) är tillsynsmyndighet enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Av 1 § förordningen (2007:951) med instruktion för Post- och telestyrelsen framgår att PTS är en förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar inom post- området och området för elektronisk kommunikation. Myndigheten ska verka för att målen inom politiken för informationssamhället upp- nås. Myndigheten ska även, inom ramen för sina uppgifter enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, verka för att de mål som anges i denna lag uppnås. 
  
 Myndigheten ska beskriva och analysera utveckling och resultat inom sitt ansvarsområde och rapportera detta till regeringen. Myn- digheten ska särskilt uppmärksamma och analysera eventuella pro- blem inom området och, när det är påkallat, vidta eller lämna förslag till lämpliga åtgärder. Myndigheten ska vidare regelbundet göra stra- tegiska analyser inom området för elektronisk kommunikation och redovisa den långsiktiga inriktningen av myndighetens tillämpning av regleringen på området. 
  
 118 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 Det anges också i 4 § i förordningen (2007:951) med instruktion för Post- och telestyrelsen att PTS inom området för elektronisk kommunikation bl.a. har till uppgift att 
  
 –främja tillgången till säkra och effektiva elektroniska kommunika- tioner, inbegripet att tillse att samhällsomfattande tjänster finns tillgängliga, 
  
 –följa utvecklingen när det gäller säkerhet vid elektronisk kommu- nikation, 
  
 –pröva frågor om tillstånd och skyldigheter och utöva tillsyn enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, 
  
 –meddela föreskrifter enligt förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation, 
  
 –utöva tillsyn enligt lagen (2016:561) med kompletterande bestäm- melser till EU:s förordning om elektronisk identifiering och ge stöd och information till myndigheter och enskilda när det gäller betrodda tjänster, 
  
 –utöva tillsyn enligt lagen (2006:24) om nationella toppdomäner för Sverige på internet samt meddela föreskrifter enligt för- ordningen (2006:25) om nationella toppdomäner för Sverige på internet, 
  
 –verka för robusta elektroniska kommunikationer och minska risken för störningar, inbegripet att upphandla förstärknings- åtgärder, samt verka för ökad krishanteringsförmåga, 
  
 –verka för ökad nät- och informationssäkerhet i fråga om elektro- nisk kommunikation, genom samverkan med myndigheter som har särskilda uppgifter inom  
 informationssäkerhets-, 
  säkerhets- skydds- och integritetsskyddsområdet samt med andra berörda aktörer, 
  
 –lämna råd och stöd till myndigheter, kommuner och landsting samt företag, organisationer och andra enskilda i frågor om nät- säkerhet, och 
  
 –vara tillsynsmyndighet enligt lagen (2018:1174) om informations- säkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. 
  
 119 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 I7 § samma förordning anges att PTS beträffande  
 EU-arbetet 
  och annat internationellt samarbete bl.a. ska utreda behovet av och med- verka vid tillkomsten av överenskommelser mellan Sverige och andra länder, handlägga frågor som rör Sveriges deltagande i verksamheten inom internationellt samarbete och delta i nationellt och internatio- nellt standardiseringsarbete. 
  
 Tidigare var PTS det behöriga organ som fick begära råd och stöd enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 526/2013 om Europeiska unionens byrå för nät- och informationssäkerhet (Enisa).34 
  
 PTS arbetar med informationssäkerhet i enlighet med sin instruk- tion och lagen om elektronisk kommunikation. PTS har tagit fram en vägledning för användare om hur man kan anskaffa robust kom- munikation. Råd lämnas bl.a. om hur man ställer adekvata krav vid anskaffningen och hur man identifierar kritiska funktioner genom en risk- och sårbarhetsanalys. 
  
 PTS har alltså ansvar för tillsyn eller andra uppgifter inom om- rådena elektronisk kommunikation, post, kontanthantering, betrodda tjänster och digitala tjänster (bl.a. molntjänster och internetbaserade marknadsplatser). När det gäller betrodda tjänster innefattar PTS till- syn verksamheter som granskats och certifierats av oberoende organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 PTS har under 2019 analyserat möjligheter till att öka spårbarheten i betrodda tjänster, exempelvis elektroniska underskrifter och stämp- lar. Analysen har diskuterats med europeiska tillsynsmyndigheter. Frågan kommer att lyftas av flera tillsynsmyndigheter i samband med den pågående översynen av  
 eIDAS-förordningen. 
  Det förväntade resultatet av åtgärden, på lång sikt, är ett ökat skydd i transaktioner baserade på kvalificerade certifikat. 
  
 I syfte att öka säkerheten i nätverk har PTS tillsammans med tele- operatörer tydliggjort vilka egenskaper som ur ett regionalt perspek- tiv bör eftersträvas för att öka motståndskraft och uthållighet i allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationsnät. 
  
 PTS ingår även i SAMFI (se avsnitt 5.10). 
  
 34Se tidigare lydelse av 7 § i SFS 2019:191. Ändringen har påkallats av  
 Enisa-förordningens 
  upphävande genom Cybersäkerhetsakten. 
  
 120 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 5.6Försvarets radioanstalt (FRA) 
  
 Försvarets radioanstalt (FRA) bedriver verksamhet främst inom områdena signalunderrättelsetjänst och informationssäkerhetstjänst. Det förstnämnda är att på uppdrag av regeringen och de myndig- heter som regeringen bestämmer. Syftet är att kartlägga yttre mili- tära hot och andra utländska förhållanden som kan påverka Sveriges säkerhet, t.ex. internationell terrorism och cyberhot mot samhällets infrastruktur. Det andra området avser informationssäkerhet där FRA har ett expertuppdrag sedan 2003. FRA ska enligt sin instruktion ha hög teknisk kompetens inom informationssäkerhetsområdet och får efter begäran stödja sådana statliga myndigheter och statliga bolag som hanterar information som bedöms vara känslig ur sårbarhets- synpunkt eller i ett säkerhets- eller försvarspolitiskt avseende.35 
  
 FRA ska särskilt kunna stödja insatser vid nationella kriser med  
 it-inslag, 
  medverka till identifieringen av inblandade aktörer vid it- relaterade hot mot samhällsviktiga system, genomföra  
 it-säkerhets- 
  analyser och ge annat tekniskt stöd. Bland myndighetens tjänster ingår också forensisk analys, teknisk rådgivning och utbildning i it- säkerhet. Vid informationssäkerhetsanalyser kontrolleras sårbarheter i uppdragsgivarens  
 it-system 
  och en bild ges av vilka brister som be- höver åtgärdas. 
  
 FRA ska vidare samverka med andra organisationer inom infor- mationssäkerhetsområdet såväl inom som utom landet. Myndigheten deltar både i bilaterala och multilaterala internationella samarbeten för informationsdelning inom informations- och cybersäkerhetsområ- det. FRA har även till uppgift att förse civila myndigheter, kommuner och företag med säkra kryptografiska funktioner. 
  
 FRA har, i samverkan med Säkerhetspolisen, tillgängliggjort Tek- niskt detekterings- och varningssystem (TDV) till flera av de mest skyddsvärda verksamheterna. 
  
 35Vid myndigheten finns en forsknings- och utvecklingsenhet med uppgift att metodiskt upp- täcka och analysera sårbarheter i informationsmiljöer. 
  
 121 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 5.7Försvarsmakten 
  
 Försvarsmaktens övergripande ansvar är att upprätthålla och utveckla ett militärt försvar. Myndigheten ska kunna försvara Sverige och främja svensk säkerhet genom insatser nationellt och internationellt.36 Uppgifterna inbegriper cyberförsvar, vilket är ett område där För- svarsmakten intensifierat utvecklingen av sin förmåga under de senaste åren. Vidare ska myndigheten med befintlig förmåga och resurser kunna lämna stöd till civil verksamhet. 
  
 Försvarsmaktens ansvar på informationssäkerhetsområdet om- fattar säkra kryptografiska funktioner, säkerhetsskydd och signal- skydd. Säkerhetsskyddstjänsten förebygger bl.a. att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet inte röjs, och att endast personer som är pålitliga utifrån säkerhetssynpunkt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet. Bland säkerhets- skyddsåtgärder ingår att lämna stöd till andra myndigheter inom området säkra kommunikationer. Signalskyddstjänsten förhindrar att obehöriga får insyn i, eller kan påverka totalförsvarets telekom- munikationer. Signalskydd omfattar även användning av krypton i  
 it-system. 
  
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten (Must) vid Högkvar- teret leder och ansvarar för Försvarsmaktens verksamhetsområde underrättelse- och säkerhetstjänst. Vid Must finns ett säkerhetskon- tor, en säkerhetsunderrättelseavdelningen, en säkerhetsskyddsavdel- ningen och en avdelning för Krypto och  
 it-säkerhet. 
  Sistnämnda av- delning producerar och distribuerar kryptonycklar, aktiva kort och certifikat till totalförsvaret samt utövar rollen som CA (Certification Authority).37 Avdelningen deltar i projekten med kravställning, veri- fiering, bedömning och godkännande av signalskyddssystem och krypto för skyddsvärda uppgifter (KSU). Avdelningen stödjer Utrikes- departementet i rollen som National Security Authority avseende NCSA (National Communications Security Authority) och tecknar med bemyndigande från Regeringskansliet  
 COMSEC-avtal 
  med andra länder och deltar i EU CSC(IA), avseende NDA (National Distri- 
  
 36Försvarsmakten har under 2019, med stöd av FRA, utvecklat sin förmåga att genomföra såväl defensiva som offensiva operationer mot en kvalificerad motståndare i cybermiljön (Samlad informations- och cybersäkerhetshandlingsplan  
 2019–2022, 
  Redovisning mars 2020, s. 19). 
  
 37FMV upphandlar efter beställning från Försvarsmakten system (signalskydd och krypto) av industrin. 
  
 122 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 bution Authority) med ansvar för kryptonyckelproduktion, distri- bution och materieluppföljning samt TA (Tempest Authority) med bedömningar och deltagande i EU ITTF. Avdelningen har vidare funktionen som AQUA (Appropriately Qualified Authority), dvs. godkänd andrapartsevaluerare av krypto inom EU.38 
  
 När det gäller  
 it-säkerhet 
  kravställer, verifierar, bedömer och god- känner avdelningen  
 it-säkerhetsprodukter/mekanismer 
  för Försvars- makten. Avdelningen har hand om inriktningen av Försvarsmaktens utveckling av  
 it-system 
  med avseende på  
 it-säkerhet 
  och signalskydd. Vidare stödjer avdelningen utvecklingen av  
 it-system.39 
  Avdelningen har tagit fram krav på säkra funktioner (KSF), i vilka specificeras de  
 it-säkerhetsegenskaper 
  som  
 it-system 
  i Försvarsmakten ska ha. 
  
 Försvarsmakten arbetar för internationell harmonisering av krav för informationssäkerhet. Detta görs genom samverkan för att dela och utveckla kunskap inom olika områden och för att samordna informationssäkerhetsåtgärder.40 
  
 5.8Säkerhetspolisen 
  
 Säkerhetspolisen är en säkerhetstjänst med ett nationellt uppdrag som polismyndighet. En av myndighetens uppgifter är enligt 3 § polis- lagen (1984:387) att fullgöra uppgifter enligt säkerhetsskyddslagen. 
  
 Säkerhetspolisen har, tillsammans med Försvarsmakten, det över- gripande tillsynsansvaret över säkerhetsskyddet hos de verksamhets- utövare, såväl myndihgeter som enskilda, som bedriver säkerhets- känslig verksamhet. Säkerhetspolisen får meddela föreskrifter inom sitt tillsynsområde. 
  
 Säkerhetspolisen ska på begäran lämna råd om säkerhetsskydd till Regeringskansliet, riksdagen och dess myndigheter och till Justitie- kanslern. Därutöver får myndigheten ge råd om säkerhetsskydd. Inom ramen för sin rådgivningsverksamhet har Säkerhetspolisen tagit fram vägledningar för att stödja de verksamhetsutövare som omfattas av säkerhetsskyddslagen. 
  
 38Det finns i dag fem svenska kryptosystem som godkänts av Europeiska unionens råd. 
  
 39Arbetet inbegriper bedömning och godkännande av säkerhetsfunktioner för Försvarsmaktens  
 it-system. 
  
 40Samlad informations- och cybersäkerhetshandlingsplan  
 2019–2022, 
  Redovisning mars 2020, s. 34. Arbetet bedrivs exempelvis inom ITTF (Implementation Tempest  
 Task-Force), 
  olika grupper inom kryptoområdet och inom till exempel  
 FMN-samarbetet 
  (Federated Mission Networking). 
  
 123 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 SOU 2020:58 
  
 Beträffande informationssäkerhet har Säkerhetspolisen inom ramen för sin föreskriftsrätt föreskrivit om informationssäkerhet i infor- mationssystem.41 
  
 Som samrådsmyndighet verkar Säkerhetspolisen i vissa upphand- lingssituationer och vid förändring och idrifttagande av informations- system. Vidare är det Säkerhetspolisen som tar emot anmälningar vid säkerhetshotande händelser och verksamhet, bl.a.  
 it-incidenter 
  eller om säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter kan ha röjts. 
  
 Säkerhetspolisen ansvarar därutöver för att utföra registerkontroll vid säkerhetsprövning av personer vars anställning har placerats i säker- hetsklass eller som annars ska delta i säkerhetskänslig verksamhet. 
  
 5.9Datainspektionen 
  
 Datainspektionen bedriver bl.a. tillsyn för att säkerställa att männi- skors grundläggande fri- och rättigheter skyddas i samband med be- handling av personuppgifter. Datainspektionen är tillsynsmyndighet enligt GDPR och lagen (2018:218) om kompletterande bestämmel- ser till EU:s dataskyddsförordning. Myndigheten får även i enskilda fall besluta att andra än myndigheter får behandla vissa personupp- gifter. Myndigheten har varit remissinstans bl.a. avseende utveckling av standarder inom it- och informationssäkerhet.42 
  
 5.10Samverkansgruppen för informationssäkerhet 
  
 – SAMFI 
  
 Samverkansgruppen för informationssäkerhet, SAMFI, bildades 2003 i samband med en framtagen strategi för samhällets informations- säkerhet. I samband med att MSB bildades den 1 januari 2009 över- tog myndigheten ansvaret för SAMFI. SAMFI är en samarbetsgrupp som består av svenska myndigheter med av regeringen särskilt ut- pekat ansvar för informationssäkerhetsfrågor i samhället.43 MSB av- 
  
 41Säkerhetspolisens föreskrifter om säkerhetsskydd (PMFS 2019:2). 
  
 42SOU 2010:25, s. 29. 
  
 43Se regeringens skrivelse Samhällets krisberedskap – stärkt samverkan för ökad säkerhet 
  
 (2009/10:124) som betonar betydelsen av gruppens arbete: ”SAMFI […] har en särskilt viktig roll då den syftar till att åstadkomma samverkan mellan de statliga myndigheter som har sär- skilda uppgifter på informationssäkerhetsområdet.” 
  
 124 
  
 SOU 2020:58 
  
 Cybersäkerhetscertifiering i Sverige 
  
 sätter resurser för ett  
 SAMFI-kansli. 
  Övriga  
 SAMFI-myndigheter 
  bidrar med resurser vid behov och efter förmåga. 
  
 Regeringen har 2018 fastställt en nationell strategi för samhällets informations- och cybersäkerhet. För att realisera denna strategi har SAMFI tagit fram en nationell handlingsplan för samhällets infor- mationssäkerhet. Nuvarande handlingsplan gäller åtgärder som ska vidtas under  
 2019–2022. 
  Regeringen anser att en fördjupad samverkan mellan  
 SAMFI-myndigheterna, 
  vilka alltså har centrala uppdrag i arbetet med informations- och cybersäkerhet i samhället, är en förut- sättning för att stärka Sveriges förmåga till skydd mot cyberattacker och andra allvarliga  
 it-incidenter. 
  SAMFI:s verksamhet fokuseras på genomförande av åtgärdsförslagen i den nationella handlingsplanen för samhällets informationssäkerhet.44 
  
 44MSB, Nationell handlingsplan för samhällets informationssäkerhet, Slutrapport, mars 2016, s. 26. 
  
 125 
  
 6Behovet av kompletterande författningsreglering 
  
 Förslag: De nationella bestämmelser som behövs för att komplet- tera EU:s cybersäkerhetsakt och genomförandeakter ska samlas i en ny lag och i en ny förordning. 
  
 Regeringen eller berörda myndigheter ska bemyndigas att kunna utfärda föreskrifter. 
  
 Termer och uttryck i de nya författningarna ska ha samma be- tydelse som i EU:s cybersäkerhetsakt och genomförandeakter. 
  
 Bedömning: Det behövs inte några författningsåtgärder för att EU:s cybersäkerhetsakt ska bli direkt tillämplig i Sverige. 
  
 Flera artiklar i EU:s cybersäkerhetsakten förutsätter dock kompletterande nationell reglering och vissa artiklar i akten be- höver kompletteras med nationella bestämmelser för att dessa ska kunna tillämpas på ett effektivt sätt. 
  
 6.1Inledning 
  
 I utredningsdirektiven anges att utredningen ska föreslå de anpass- ningar och kompletterande författningsbestämmelser som EU:s cybersäkerhetsakt ger anledning till. Syftet är att säkerställa att den kompletterande nationella reglering som behövs finns på plats när hela förordningen börjar tillämpas den 28 juni 2021. 
  
 Bestämmelserna i EU:s cybersäkerhetsakt utgör ett nytt ramverk för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i unionen och som innebär harmoniserad unionslag- stiftning på aktens tillämpningsområde. Cybersäkerhetsakten är en- 
  
 127 
  
 Behovet av kompletterande författningsreglering 
  
 SOU 2020:58 
  
 dast tillämplig i den mån det inte finns några specifika bestämmelser med samma syfte, karaktär eller verkan i annan unionslagstiftning. 
  
 För att kunna bedöma vilka bestämmelser i EU:s cybersäkerhets- akt som behöver kompletteras av bestämmelser i svensk rätt har ut- redningen gjort en analys av den svenska lagstiftning som komplet- terar eller genomför cybersäkerhetsakten. 
  
 I följande kapitel redovisar utredningen, utifrån regleringen i EU:s cybersäkerhetsakt och resultatet av analysen, sina överväganden i fråga om utrymmet för och behovet av kompletterande nationell lag- stiftning. 
  
 6.2Utgångspunkter 
  
 I artikel 46.1 i EU:s cybersäkerhetsakt, som är en  
 EU-förordning, 
  anges att ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering ska inrättas som ska höja cybersäkerhetsnivån i unionen och möjliggöra en harmoniserad strategi på unionsnivå för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Genom ramverket ska en mekanism fast- ställas för inrättandet av europeiska ordningar för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 Med stöd av artikel 49.7 får kommissionen anta genomförande- akter för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Av EU:s cybersäkerhetsakt framgår det förfarande som kommis- sionen ska följa vid utarbetande och antagande av en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering (genomförandeakt). En sådan ord- ning ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. Av artikeln 66.2 framgår att när det hänvisas till denna punkt ska artikel 5.4 b i förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas.1 
  
 I förordning (EU) nr 182/2011 fastställs de allmänna principerna för genom vilka mekanismer  
 EU-länderna 
  styr kommissionens ut- övande av genomförandebefogenheter. I enlighet med förordningen använder kommittéerna två former av förfaranden, dvs. granskning eller rådgivning. Vilket förfarande som en kommitté använder beror på karaktären på de genomförandebefogenheter som fastställs i den grundläggande förordningen, direktivet eller beslutet. 
  
 1Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fast- ställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter. 
  
 128 
  
 SOU 2020:58 
  
 Behovet av kompletterande författningsreglering 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt trädde i kraft den 27 juni 2019, dock ska vissa av artiklarna tillämpas först från den 28 juni 2021. EU:s cyber- säkerhetsakt och de europeiska ordningar för cybersäkerhetscerti- fiering (genomförandeakter) som utfärdas med stöd av akten är unionsrättsliga författningar som är bindande i sin helhet och direkt tillämpliga i varje medlemsstat. Någon europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering (genomförandeakt) har – som tidigare angetts 
  
 –ännu inte fastställts, dock finns det tidigare angivna offentliggjorda utkastet till europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  (se kapitel 4). 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt ger medlemsstaterna rätt, men förskriver även en skyldighet, att vidta vissa åtgärder, bl.a. för att säkerställa att regelverket i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering införs och tillämpas på ändamålsenligt och effektivt sätt. En med- lemsstat får dock inte vidta några särskilda åtgärder för att införliva de materiella bestämmelserna i det europeiska ramverket med natio- nell rätt. Det är endast då nationell rätt kan anses strida mot cyber- säkerhetsakten, då akten ger möjlighet eller föreskriver en skyldig- het att vidta lagstiftningsåtgärder på det nationella planet och då det behövs andra nationella åtgärder till stöd för regelverkets syfte, som ändringar i nationell rätt aktualiseras. 
  
 Som konstateras ovan förutsätter flera av artiklarna i EU:s cyber- säkerhetsakt att nationella kompletterande bestämmelser införs, bl.a. artiklarna 58, 64 och 65. 
  
 Av artikel 58.1 följer att medlemsstaterna ska utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering och som an- svariga för tillsynsuppgifterna i medlemsstaten. 
  
 Av artikel 64 följer att fysiska och juridiska personer ska ha rätt till effektiva rättsmedel i de fall som anges i bestämmelsen. 
  
 Av artikel 65 framgår att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner vid överträdelse av artiklarna  
 49–65 
  i EU:s cybersäker- hetsakt och ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de tillämpas. 
  
 Detta innebär således att den svenska rättsordningen behöver kompletteras med nationell reglering på de områden som behandlas i följande kapitel. Formerna för och utformningen av det komplet- terande nationella regelsystemet behandlas i nästa avsnitt. 
  
 129 
  
 Behovet av kompletterande författningsreglering 
  
 SOU 2020:58 
  
 6.3En ny lag och en ny förordning med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt införs 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt och europeiska ordningar för cybersäker- hetscertifiering (genomförandeakter) behöver som ovan anges kom- pletteras med nationella bestämmelser som bl.a. reglerar nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering, tillsynsverksamhet, sank- tioner och vissa processuella frågor. 
  
 Det finns olika sätt att utforma den nationella kompletterande regleringen som stöd för EU:s cybersäkerhetsakt i svensk rätt. Ett alternativ är genom ett samlat regelverk som specifikt avser det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, dvs. genom en ny lag med en anslutande förordning. 
  
 Fördelarna med ett samlat regelverk för genomförandet är att det blir tydligt för myndigheter, enskilda och tillsynsmyndigheten vilken reglering som finns när det gäller ramverkets tillämpningsområde. Bestämmelser som behöver anpassas till en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan då regleras i myndighetsföreskrifter. Regleringen blir heltäckande och ingen certifieringsordning riskerar att sakna den eventuella kompletterande reglering som kan behövas. Det blir också lättare att komplettera och ändra regelverket om ett sådant behov uppkommer. Vidare kan det underlätta tillämpningen, inte minst mot bakgrund av att myndigheter och enskilda kan komma att omfattas av det europeiska ramverkets tillämpning i flera med- lemsstater. En nackdel som kan uppkomma är att myndigheter och enskilda i vissa fall kan komma att behöva tillämpa olika regelverk för samma nätverk och informationssystem men med olika syften. För myndigheter och enskilda som även omfattas av andra  
 EU-rätts- 
  akter finns också en risk för att det kan bli otydligt vilken reglering som gäller eftersom  
 EU-rättsliga 
  och nationella regler är mer ut- vecklade inom vissa områden inom cybersäkerhet och informations- säkerhet. Vissa bestämmelser i nationell rätt tar inte heller direkt sikte på informationssäkerhet utan syftar till att upprätthålla konti- nuiteten i tjänsten utifrån andra aspekter eller till att analysera eller hantera risker mer allmänt. 
  
 En kompletterande nationell reglering till det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering bör ske genom ett samlat regel- verk. Ramverket innebär skyldigheter för både offentliga aktörer 
  
 130 
  
 SOU 2020:58 
  
 Behovet av kompletterande författningsreglering 
  
 och enskilda och den kompletterande regleringen kan därför i vissa fall behöva ske i form av lag. Det bör därför införas en ny lag med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. I vilken utsträckning det finns behov av bestämmelser i lag, förordning eller myndighetsföreskrifter behandlas löpande i delbetänkandets olika avsnitt. För att betona att den lag som utredningen föreslår endast utgör ett komplement till EU:s cybersäkerhetsakt bör den benämnas lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Vissa av de bestämmelser som behövs för att komplettera EU:s cybersäkerhetsakt kan regeringen besluta om inom ramen för sin restkompetens. Det gäller exempelvis att utse en nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering och bemyndiga en myndighet att meddela verkställighetsföreskrifter. Sådana bestämmelser kan lämpli- gen införas på förordningsnivå. Det bör därför införas en ny förord- ning med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Termer och uttryck i författningar ska ha samma betydelse som i EU:s cybersäkerhetsakt och genomförandeakter. 
  
 131 
  
 7Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 7.1Inledning 
  
 I utredningsdirektiven noteras att det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering kommer att reglera den cybersäkerhetscertifier- ing som följer av EU:s cybersäkerhetsakt och en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som fastställts av kommissionen. 
  
 I direktiven framhålls att i dag bestämmer en producent själv om en produkt, tjänst eller process ska certifieras och i så fall vilket cer- tifieringsorgan som ska utföra certifieringen. Utgångspunkten – en- ligt direktiven – är att certifiering även i framtiden ska vara frivillig, oavsett om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering finns på plats eller inte. Detta är dock upp till varje medlemsstat att be- stämma. Den största skillnaden är att när en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering finns på plats, får inte längre nationella cybersäkerhetscertifieringar utföras inom det område som täcks av den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. När en euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska användas reglerar cybersäkerhetsakten vilka krav som ställs på certifieringen, certifier- ingsorganen och de leverantörer och leverantörer som innehar ett sådant certifikat. I direktiven görs bedömningen att det finns ett behov av att ta fram en nationell reglering som kompletterar EU:s cybersäkerhetsakt. Utredningens uppdrag i denna del är att lämna eventuella förslag som behövs för att komplettera cybersäkerhets- akten. Utredningen ska bl.a. analysera om det mot bakgrund av de krav som ställs i certifieringsordningar finns behov av kompletterande nationella bestämmelser när det gäller självbedömning av överens- stämmelse som utförs av tillverkare och leverantörer av  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  enligt artikel 53 i EU:s cybersäker- hetsakt. 
  
 133 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredningen ska också analysera om det på motsvarande sätt finns behov av kompletterande bestämmelser för organ för bedöm- ning av överensstämmelse som med stöd av bl.a. artikel 56 utfärdar europeiska cybersäkerhetscertifikat avseende  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer. 
  
 Enligt direktiven ska utredningen även analysera och föreslå hur certifiering på assuransnivån ”hög” ska genomföras i Sverige och ut- reda om detta kan och bör regleras genom författning, varvid ut- gångspunkten är att FMV/Williams ska ha en roll då det gäller denna typ av certifiering. 
  
 7.2Utgångspunkter 
  
 Syftet med kompletterande nationella bestämmelser är i första hand att bidra till ett ändamålsenligt och effektivt genomförande av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Utgångspunk- ten för en analys är hur det regelverk som nationella bestämmelser är avsedda att komplettera är utformat. Mer grundläggande frågor om hur det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering kan be- dömas och formerna för kompletterande nationell reglering har tidi- gare behandlats i kapitel 6. 
  
 Med utgångspunkt i de ställningstaganden som redovisas i det kapitlet avgränsas frågan om behovet kompletterande bestämmelser i detta avsnitt till de frågor som kan bedömas uppkomma i verksam- het som avser självbedömning av överensstämmelse, dvs. utfärdande av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse enligt artikel 53, och utfär- dande och innehav av europeiska cybersäkerhetscertifikat enligt bl.a. artikel 56. 
  
 Vad gäller frågan hur cybersäkerhetscertifiering på assuransnivån ”hög” enligt artikel 56.6 ska genomföras i Sverige och om detta kan och bör regleras genom författning kan noteras att frågan rymmer såväl behörighetsfrågor som frågor om handläggningen av ärenden som avser sådana certifikat. Utredningen behandlar frågan om vilken myndighet/organ för bedömning av överensstämmelse som bör an- svara för dessa prövningar i anslutning till frågan om nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering i kapitel 8. Behovet av komplet- terande regler för handläggning och beslut av sådana organ behandlas i kapitel 11. 
  
 134 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 Då EU:s cybersäkerhetsakt och de framtida bestämmelserna i de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering har direkt effekt och ska tillämpas i medlemsstaterna uppkommer frågan i vilken ut- sträckning det finns behov av och möjlighet att införa av komplet- terande reglering på nationell nivå för utfärdande av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse enligt artikel 53 respektive utfärdande och inne- hav av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat enligt artikel 56. Till grund för en sådan bedömning bör ligga en analys av dels hur det befintliga regelverket är utformat på området och dels de eventuella bemyndiganden som redan nu kan iakttas när det gäller möjligheterna till kompletterande regler på området. 
  
 7.3Närmare om cybersäkerhetscertifiering 
  
 I detta avsnitt redogörs för hur det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering är utformat, dvs. regleringen i EU:s cybersäker- hetsakt och vad som i akten anges ska framgå av en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Allmänt 
  
 Av artikel 54 framgår att en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering ska innehålla minst de komponenter och regleringar som anges i artikeln (se kapitel 4). Utredningen bedömer att de olika euro- peiska ordningarna i betydande omfattning kommer att reglera såväl de olika krav som ska gälla vid själva bedömning av överensstämmelse som vid handläggningen av olika ärenden som omfattas av cyber- säkerhetsaktens tillämpningsområde. 
  
 Som tidigare framgått har ett utkast till en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  offentliggjorts för all- män konsultation. Utredningen anser att vad som anges i utkastet kan belysa vissa av de frågeställningar som behandlas i detta kapitel samtidigt som det måste anses föreligga en betydande osäkerhet om i vilken utsträckning som förslagen i utkastet kommer att utgöra formell reglering på området. 
  
 Syftet med europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering är att säkerställa att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som certifierats enligt en sådan ordning uppfyller de angivna kraven 
  
 135 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 i syfte att skydda tillgängligheten, autenticiteten, integriteten och konfidentialiteten hos lagrade eller överförda eller behandlade upp- gifter eller de därmed sammanhängande funktioner eller tjänster som tillhandahålls av eller är tillgängliga via dessa produkter, tjänster och processer under hela livscykeln. Samtidigt är det inte möjligt att i detalj fastställa cybersäkerhetskraven för alla  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  i cybersäkerhetsakten.  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  och cybersäkerhetsbehov relaterade till dessa pro- dukter, tjänster och processer är så olikartade att det bedöms som mycket svårt att ta fram allmänna cybersäkerhetskrav som är giltiga under alla omständigheter. Det bedöms därför nödvändigt att anta ett brett och allmänt cybersäkerhetsbegrepp när det gäller certifier- ingsändamål, som bör kompletteras med en uppsättning specifika cybersäkerhetmål som måste beaktas vid utformningen av euro- peiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Formerna för att uppnå dessa mål i specifika  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  bör sedan fastställas i detalj för den enskilda certifieringsordningen som antas av kommissionen, t.ex. genom hänvisningar till standarder eller tekniska specifikationer om inga lämpliga standarder finns till- gängliga.1 
  
 Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kommer att bidra till att harmonisera cybersäkerhetsrutinerna inom unionen. De ska bidra till att öka cybersäkerheten inom unionen. Utformningen av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör även beakta och möjliggöra utveckling av innovationer på området cybersäkerhet.2 
  
 Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör även be- akta olika befintliga metoder för program- och maskinvaruutveckling och vilken inverkan uppdateringar av programvara och fast program- vara har på enskilda europeiska cybersäkerhetscertifikat. I de euro- peiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering bör det fastställas under vilka förhållanden en uppdatering kan kräva att en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  ska återcertifieras eller att ett specifikt europeiskt cybersäkerhetscertifikats tillämpningsområde ska begränsas. 
  
 1Skäl 75. 
  
 2Skäl 95. 
  
 136 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 Allmänna eller sektorsspecifika cybersäkerhetsriktlinjer 
  
 För att öka medvetenheten och underlätta acceptansen för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering får kommissio- nen utfärda allmänna eller sektorsspecifika cybersäkerhetsriktlinjer, t.ex. vad gäller god praxis för cybersäkerhet eller ansvarsfullt cyber- säkerhetsbeteende som belyser de positiva konsekvenserna av att använda certifierade  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kan möjlig- göra både självbedömning av överensstämmelse och certifiering för  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer. 
  I dessa fall ska ordningen föreskriva tydliga möjligheter för konsumenter och andra användare att skilja mellan  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer, 
  detta med avseende på vilken tillverkare eller leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som har ansvar för bedömningen och IKT som har certifierats av en tredje part.3 
  
 Assuransnivåer 
  
 Assuransnivån för en europeisk certifieringsordning utgör förtro- endegrunden för att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  uppfyller säkerhetskraven i en särskild europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering. I syfte att säkerställa konsekvens i den euro- peiska ramen för cybersäkerhetscertifiering ska en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kunna specificera assuransnivån för europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överens- stämmelse som utfärdats inom ramen för den ordningen. 
  
 Varje europeiskt cybersäkerhetscertifikat kan avse någon av assu- ransnivåerna ”grundläggande”, ”betydande” eller ”hög”, medan EU- försäkran om överensstämmelse endast kan avse assuransnivån ”grund- läggande”. 
  
 Assuransnivåerna avspeglar motsvarande stringens och djup i fråga om utvärdering av  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  och  
 -processen 
  och fast- ställs genom hänvisning till tekniska specifikationer, standarder och förfaranden med koppling till detta, inbegripet tekniska kontroller, som ska mildra eller förhindra incidenter. Varje assuransnivå bör vara konsekvent inom de olika sektoriella områden där certifiering tillämpas. 
  
 3Skäl 80. 
  
 137 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utvärderingskriterier 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ha flera utvärderingsnivåer beroende på hur stringent och djupgående utvär- deringsmetoden är. Utvärderingsnivåer ska motsvara en av assurans- nivåerna och vara kopplad till en lämplig kombination av assurans- komponenter. 
  
 För samtliga assuransnivåer bör  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  omfatta en rad säkra funktioner som fastställs i ord- ningen, exempelvis följande: säker nyskapande konfiguration, signerad kod, säker uppdatering och mekanismer för begränsad exploatering samt fullt stack- eller minnesskydd. Dessa funktioner bör utarbetas och underhållas med säkerhetsinriktade utvecklingsstrategier och tillhörande verktyg för att säkerställa att effektiva mekanismer för maskin- och programvara är inbyggda på ett tillförlitligt sätt. 
  
 För assuransnivån ”grundläggande” bör utvärderingen omfatta minst följande assuranskomponenter: I utvärderingen bör det åtmin- stone ingå en översyn av  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller IKT- processens tekniska dokumentation som utförs av organet för bedöm- ning av överensstämmelse. Om certifieringen omfattar  
 IKT-processer 
  bör den process som använts för att utforma, utveckla och under- hålla en  
 IKT-produkt 
  eller  
 IKT-tjänst 
  även omfattas av den tekniska översynen. Om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ger möjlighet till självbedömning av överensstämmelse bör det vara tillräckligt att tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  har gjort en självbedömning av  
 IKT-produktens, 
  
 -tjänstens 
  eller  
 -processens 
  överensstämmelse med certifieringsord- ningen.4 
  
 För assuransnivån ”betydande” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”grundläggande”, omfatta en kontroll av överens- stämmelsen mellan  
 IKT-produktens, 
  
 -tjänstens 
  eller  
 -processens 
  säkerhetsfunktioner och den tekniska dokumentationen.5 
  
 För assuransnivån ”hög” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”betydande”, omfatta ett effektivitetstest som bedömer resistensen hos  
 IKT-produktens, 
  
 -tjänstens 
  eller  
 -processens 
  säker- hetsfunktioner gentemot genomtänkta cyberangrepp som utförs av personer med betydande kompetens och resurser.6 
  
 4Skäl 88. 
  
 5Skäl 89. 
  
 6Skäl 90. 
  
 138 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 Självbedömning av överensstämmelse 
  
 Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kan ge tillver- karen eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer möjlighet att på eget ansvar göra en bedömning av över- ensstämmelse (självbedömning av överensstämmelse). I sådana fall bör det vara tillräckligt att tillverkaren eller leverantören själv genom- för alla kontroller för att säkerställa att  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  eller  
 -processen 
  överensstämmer med den europeiska ordningen för cyber- säkerhetscertifiering. Denna typ av bedömning av överensstämmelse bedöms lämplig för  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  med lägre kom- plexitet (exempelvis enkel utformning och tillverkningsmetod) som inte utgör en stor risk för det allmänna samhällsintresset. Dessutom bör självbedömning av överensstämmelse endast tillåtas för  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  när de motsvarar assuransnivån ”grundläggande”.7 
  
 En  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse är ett dokument som anger att en särskild  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  uppfyller kraven i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. En tillverkare eller leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -pro- 
  cesser som utför en självbedömning av överensstämmelse ska upp- rätta och underteckna en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse som ett led i förfarandet för bedömning av överensstämmelse. Genom att upprätta och underteckna en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse tar tillverkaren eller leverantören ansvaret för att  
 IKT-produkten, 
  
 -tjäns- 
  ten eller  
 -processen 
  uppfyller de rättsliga kraven i den europeiska ord- ningen för cybersäkerhetscertifiering. En kopia av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse bör lämnas in till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och till Enisa. 
  
 Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  bör under en period som fastställs i den berörda euro- peiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering ge den behöriga nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering tillgång till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, teknisk dokumentation och all annan relevant information avseende  
 IKT-produkternas, 
  
 -tjänsternas 
  eller  
 -processernas 
  överensstämmelse med den relevanta europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. Den tekniska dokumenta- tionen ska specificera de krav som är tillämpliga enligt ordningen 
  
 7Skäl 79. 
  
 139 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 och ska, i den mån det krävs för självbedömningen av överensstäm- melse, även innehålla en beskrivning av  
 IKT-produktens, 
  
 -tjänstens 
  eller  
 -processens 
  konstruktion, tillverkning och funktion. Den tek- niska dokumentationen bör utarbetas på ett sätt som möjliggör be- dömning av en  
 IKT-produkts 
  eller en  
 IKT-tjänsts 
  överensstämmelse med de krav som är tillämpliga enligt ordningen. 
  
 Cybersäkerhetscertifikat efter bedömning av överensstämmelse 
  
 Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat utfärdas efter utvärdering av en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process. 
  Ett certifikat är en bekräftelse på att en utvärdering har genomförts på ett korrekt sätt. En bedömning av överensstämmelse avser det förfarande genom vilket man utvärderar om fastställda krav för en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  har uppfyllts. Detta förfarande utförs av en oberoende tredje part som inte är tillverkaren eller leverantören av de IKT- produkter,  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som bedöms. 
  
 Bedömning av överensstämmelse och certifiering utgör inte i sig någon garanti för att certifierade  
 IKT-produkter 
  och  
 -tjänster 
  är cyber- säkra. De är snarare förfaranden och tekniska metoder för att intyga att  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  har testats och att de upp- fyller vissa cybersäkerhetskrav som fastställs på annan plats, t.ex. i tekniska standarder.8 
  
 Valet av lämplig certifiering och därtill knutna säkerhetskrav av användarna av europeiska cybersäkerhetscertifikat grundas på en risk- analys som avser risker med användningen av  
 IKT-produkten, 
  
 -tjäns- 
  ten eller  
 -processen. 
  Assuransnivån står i proportion till nivån på den risk som är förenad med den avsedda användningen av en  
 IKT-pro- 
  dukt,  
 -tjänst 
  eller  
 -process.9 
  Beroende på assuransnivå ska den euro- peiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering även ange om det europeiska cybersäkerhetscertifikatet ska utfärdas av ett privat eller offentligt organ. 
  
 På vissa områden kan det bli nödvändigt att i framtiden införa särskilda krav på cybersäkerhet och göra cybersäkerhetscertifiering obligatorisk för vissa  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-proces- 
  ser för att förbättra cybersäkerheten i unionen. Kommissionen ska 
  
 8Skäl 77. 
  
 9Skäl 78. 
  
 140 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 med jämna mellanrum följa upp vilka effekter antagna europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering har på tillgången till säkra  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  på den inre marknaden och bör regelbundet bedöma i hur hög utsträckning tillverkare och leve- rantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  i unionen använ- der certifieringsordningarna. Effektiviteten hos de europeiska ordning- arna för cybersäkerhetscertifiering, och huruvida bestämda ordningar borde göras obligatoriska, bör bedömas mot bakgrund av unionens lagstiftning med koppling till cybersäkerhet, särskilt direktiv (EU) 2016/1148, med beaktande av säkerheten i nätverks- och informations- system som används av leverantörer av samhällsviktiga tjänster.10 
  
 Ansökan om certifiering av  
 IKT-produkter 
  eller  
 IKT-tjänster 
  till valfritt organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 När en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering har antagits bör tillverkarna eller leverantörerna av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  kunna lämna in en ansökan om certifiering av sina  
 IKT-produkter 
  eller  
 -tjänster 
  till valfritt organ för bedömning av överensstämmelse var som helst i unionen. 
  
 Organen för bedömning av överensstämmelse bör ackrediteras av ett nationellt ackrediteringsorgan, om de uppfyller vissa krav som fastställs i cybersäkerhetsakten. Ackrediteringen bör utfärdas för en period på högst fem år och bör kunna förnyas på samma villkor under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse fort- farande uppfyller kraven. 
  
 Nationella ackrediteringsorgan bör begränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla ackrediteringen av ett organ för bedömning av över- ensstämmelse om villkoren för ackrediteringen inte, eller inte längre, uppfylls eller om åtgärder som vidtagits av organet för bedömning av överensstämmelse strider mot denna förordning.11 
  
 Slutanvändarens tillgång till information 
  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse och europeiska cybersäker- hetscertifikat ska hjälpa slutanvändarna att göra välinformerade val.  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som certifierats 
  
 10Skäl 92. 
  
 11Skäl 97. 
  
 141 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 eller varit föremål för en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse bör därför åtföljas av information som anpassats till den avsedda slut- användarens förväntade tekniska nivå.12 All sådan information bör finnas tillgänglig online och, om lämpligt, i fysisk form. Slutanvän- daren bör ha tillgång till information om referensnumret för certi- fieringsordningen, assuransnivån, beskrivningen av de risker som är förenade med  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  och  
 -processen, 
  och den utfärdande myndigheten eller det utfärdande organet, eller bör kunna få en kopia av det europeiska cybersäkerhetscertifikatet. Dessutom bör slutanvändaren informeras om supportpolicy för cybersäkerhet, dvs. hur länge slutanvändaren kan förvänta sig att motta cybersäker- hetsuppdateringar eller programkorrigeringar från tillverkarens eller leverantörens  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer. 
  
 I tillämpliga fall kan slutanvändaren få vägledning om åtgärder och inställningar som denne kan genomföra för att underhålla eller öka cybersäkerheten för  
 IKT-produkten 
  eller  
 -tjänsten 
  och kontakt- information avseende den enda kontaktpunkten för rapportering av och support vid cyberattacker (utöver den automatiska rapporte- ringen). Informationen bör uppdateras regelbundet och göras tillgäng- lig på en med information om europeiska ordningar för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Information om  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse och europeiskt cybersäkerhetscertifikat 
  
 Enisa ska upprätthålla en webbplats med information om och offent- liggörande av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som bör omfatta bland annat begäran om utarbetande av ett förslag till certifieringsordning samt den återkoppling som mottagits i den samrådsprocess som genomförs av Enisa i förberedelsefasen. Denna webbplats bör också tillhandahålla information om de europeiska cybersäkerhetscertifikaten och  
 EU-försäkringar 
  om överensstäm- melse som utfärdas enligt denna förordning samt information om återkallande och utgång av sådana europeiska cybersäkerhetscertifi- kat och  
 EU-försäkringar. 
  På webbplatsen bör det också anges vilka nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering som har ersatts av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 12Skäl 93. 
  
 142 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 För att säkerställa enhetliga villkor för tillämpningen av EU:s cybersäkerhetsakt har kommissionen fått genomförandebefogen- heter,13 som ska utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011. 
  
 7.4Behov av kompletterande reglering 
  
 Utredningen kan notera att kommissionen i unionens löpande arbets- program kommer att fastställa strategiska prioriteringar för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Även om något arbetsprogram ännu inte offentliggjorts har Enisa den 2 juli 2020 offentliggjort ett första utkast till en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  som uppfyller kraven för på assuransnivåerna ”betydande” respektive ”hög”. Enligt vad som an- ges i utkastet ger den föreslagna ordningen möjlighet för tillverkare och leverantörer att frivilligt ansöka om cybersäkerhetscertifiering av sådana  
 IKT-produkter 
  som omfattas av den föreslagna certifier- ingsordningen och som tillhandahålls av en tillverkare eller leveran- tör på EU:s inre marknad. 
  
 Utredningen noterar att den föreslagna ordningen utöver att när- mare ange vilka krav som ska uppfyllas för att ett cybersäkerhetscer- tifikat ska kunna utfärdas och villkor för innehav av ett certifikat även innehåller en detaljerad och omfattande reglering av bl.a. olika frågor som kan uppkomma i samband med handläggningen av en ansökan, utfärdande och underhåll av ett certifikat samt vad som gäller ett eventuellt återkallande av certifikatet. Samtidigt kan konstateras att eftersom några europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifier- ing ännu inte formellt antagits eller fastställts och att endast det angivna utkastet till en sådan ordning offentliggjorts föreligger en betydande osäkerhet om behovet av nationell reglering på området. 
  
 Utredningen gör ändå bedömningen att EU:s cybersäkerhetsakt förutsätter och ger utrymme för att för att med en tillräcklig grad av säkerhet lämna förslag om kompletterande reglering när behov av sådan bedöms föreligga. Utredningen gör samtidigt bedömningen att utrymmet för berörda myndigheter att meddela kompletterande före- skrifter på området i dagsläget blir begränsat då eventuella myndig- 
  
 13Skäl 106. 
  
 143 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 hetsföreskrifter måste beakta den framtida unionsrättens reglering på området. 
  
 Utredningen behandlar i avsnittet nedan frågan om behovet av kompletterande nationella bestämmelser för  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse respektive utfärdande och innehav av cybersäkerhets- certifikat enligt EU:s cybersäkerhetsakt. Frågan om behov av komplet- terande bestämmelser för handläggning av dessa ärenden behandlas i kapitel 11. 
  
 7.4.1 
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse 
  
 Bedömning: Den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstäm- melse enligt artikel 53.3 i EU:s cybersäkerhetsakt bör vara skyldig att anmäla en sådan försäkran till myndigheten för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör ha möjlighet att meddela föreskrifter om hur anmälnings- skyldigheten, skyldigheten att ge tillgång till dokumentationen enligt artikel 53.3 och skyldigheten att lämna kompletterande cybersäkerhetsinformation enligt artikel 55.1 ska fullgöras. 
  
 Av artikel 53.1 i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ge utrymme för en till- verkare eller leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller IKT- processer till självbedömning av överensstämmelse med de krav som anges i eller följer av en sådan ordning. En självbedömning av överens- stämmelse får dock endast avse  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -pro- 
  cesser med låg risk som motsvarar assuransnivån ”grundläggande”. 
  
 Iartikel 53.2 anges att tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  får utfärda en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse med angivande av att det har visats att kraven i ord- ningen är uppfyllda. Genom att upprätta en sådan försäkran tar tillverkaren eller leverantören ansvar för att produkten, tjänsten eller processen överensstämmer med de krav som anges i den ordningen. 
  
 Vidare anges i artikel 53.3 att tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  under den period som fast- ställts i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering ska ge den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering som 
  
 144 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 avses i artikel 58 tillgång till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, teknisk dokumentation och all annan relevant information avseende  
 IKT-produkternas 
  eller  
 -tjänsternas 
  överensstämmelse med ordningen. En kopia av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska också lämnas in till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och till Enisa. 
  
 Av artikel 55.1 följer att tillverkaren eller leverantören av IKT- produkter,  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  som för vilka en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse utfärdats även ska lämna kompletterande cyber- säkerhetsinformation enligt vad som anges i den bestämmelsen. Av andra punkten i bestämmelsen följer att informationen ska tillgäng- liggöras i elektroniskt format och finnas tillgänglig och vid behov uppdateras åtminstone fram till dess att  
 EU-försäkran 
  om överens- stämmelse löper ut. 
  
 Utredningen kan notera att den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse är skyldig att lämna en kopia av denna till Enisa. 
  
 Utredningen anser att det på motsvarande sätt finns behov av att även den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering (se kapitel 8), som ansvarar för tillsyn enligt artikel 58, får kännedom om att en EU försäkran enligt en europeisk certifieringsordning har utfärdats. EU:s cybersäkerhetsakt innehåller inga bestämmelser om skyldighet för en tillverkare eller leverantör som utfärdar en  
 EU-för- 
  säkran att anmäla detta till den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering. Om myndigheten inte får kännedom om att en sådan försäkran utfärdats finns risk för att myndigheten inte kan fullgöra tillsynsuppgiften enligt artikel 58.7 b. Av den bestämmelsen följer att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska kontrollera att tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  fullgör sina skyldigheter i samband med att de genomför självbedömning av överensstämmelse i syfte att utfärda en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse. I bestämmelsen framhålls att det gäller särskilt fullgörandet och verkställandet av en tillverkares och leverantörers skyldigheter enligt artiklarna 53.2 och 53.3 och i motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Utredningen bedömer att vikten av att den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering ges rimliga förutsättningar att kunna fullgöra sin tillsynsuppgift väger tyngre än den börda som anmälningsskyldigheten innebär för de tillverkare och leverantörer som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse. Det finns där- 
  
 145 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 för skäl att ålägga tillverkare och leverantörer som utfärdar en EU- försäkran att anmäla detta till den angivna myndigheten. Det finns även ett behov av att närmare reglera formerna för hur detta ska gå till. Regeringen eller de myndigheter som regeringen bestämmer bör där- för kunna meddela föreskrifter om hur denna anmälningsskyldighet ska fullgöras. Det ska samtidigt betonas att en självklar utgångspunkt i detta sammanhang är att myndigheten inte begär in fler uppgifter än vad som krävs för att den ska få kännedom om att en  
 EU-för- 
  säkran har utfärdats. Myndighetens möjligheter att infordra ytterli- gare uppgifter regleras i artikel 53.3. Som ovan framgår följer av denna bestämmelse att den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstäm- melse ska ge den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifier- ing som avses i artikel 58 tillgång till teknisk dokumentation och all annan relevant information avseende produkternas eller tjänsternas överensstämmelse med ordningen under den period som fastställs i den motsvarande europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. Eftersom det inte är frågan om en obligatorisk skyldighet att lämna dokumentationen till myndigheterna utan denna inträder först på begäran begränsas också den administrativa bördan på tillverkare och leverantörer. Utgångspunkten bör även i detta sammanhang vara att myndigheterna endast bör efterfråga relevant och nödvändig doku- mentation som behövs i det enskilda fallet. Det finns även i detta fall behov av att myndigheten ska kunna meddela föreskrifter som när- mare anger formerna och omfattningen för hur denna skyldighet ska fullgöras. Regeringen och den myndighet som regeringen bestäm- mer bör meddela föreskrifter om formerna för hur skyldigheten att lämna dokumentation ska fullgöras. 
  
 Myndigheterna bör även kunna meddela föreskrifter om hur skyl- digheten att lämna kompletterande cybersäkerhetsinformation enligt artikel 55.1 ska fullgöras. 
  
 Utredningen kan i detta sammanhang samtidigt konstatera att avsaknaden av en fastställd europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering som ger utrymme för och, i sådant fall, närmare anger omfattningen för när en självbedömning av överensstämmelse som medför att en  
 EU-försäkran 
  kan utfärdas samt närmare reglerar vad som ska gälla vid ett sådant förfarande medför osäkerhet om behovet av ytterligare kompletterande nationell reglering på området. Det kan därför inte uteslutas att den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering kan komma att ha behov av att meddela ytterligare 
  
 146 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 kompletterande föreskrifter för vad som ska gälla för självbedöm- ning av överensstämmelse och utfärdande av en  
 EU-försäkran. 
  
 En självbedömning av överensstämmelse grundas på – utöver vad som anges i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering – även på olika standarder och tekniska krav, m.m. som förutsätter expertkunskap på området. Den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering bör därför samråda och samverka med andra berörda myndigheter och andra aktörer, bl.a. i näringslivet, vid fram- tagande av föreskrifter som meddelas av myndigheten. 
  
 Utredningen kan också notera att avsaknaden av fastställda euro- peiska ordningar som ger utrymme för självbedömning av överens- stämmelse av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  medför att myn- digheternas resursbehov för att fullgöra sina uppgifter med anledning av en sådan verksamhet i dagsläget är mycket svår att bedöma, bl.a. då det i dag inte går att beräkna eller ens uppskatta i vilken utsträckning som tillverkare och leverantörer kommer att använda sig av möjlig- heten till självbedömning av överensstämmelse när den möjligheten väl ges. Motsvarande osäkerhet gäller även vad avser ansökan om fri- villig respektive obligatorisk cybersäkerhetscertifiering (se nedan). 
  
 Frågan om myndigheternas eventuella resursbehov med anled- ning av införandet av det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering behandlas närmare i kapitel 8 respektive 14. 
  
 Frågan om vilka bestämmelser för handläggning av ärenden som rör självbedömning av överensstämmelse, dvs. utfärdande av  
 EU-för- 
  säkran, behandlas i kapitel 11. 
  
 7.4.2Utfärdande och innehav av europeiska cybersäkerhetscertifikat 
  
 Bedömning: Den som utfärdar ett europeiskt cybersäkerhets- certifikat enligt artikel  
 56.4–6 
  i EU:s cybersäkerhetsakt och mot- svarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering eller innehar ett sådant certifikat bör åläggas att anmäla detta till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör ha möjlighet att meddela föreskrifter om utfärdande av cyber- säkerhetscertifikat enligt artikel  
 56.4–6 
  och om innehav av sådana certifikat samt om skyldigheten att lämna information enligt artikel 55.1 samt artikel 56.7 och 8 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 147 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Av artikel 56.1. framgår att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer som har certifierats enligt en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering, som antagits enligt artikel 49, ska förutsättas överensstämma med kraven i en sådan ordning. En sådan certifiering ska vara frivillig om inte annat framgår av nationell rätt eller unions- rätten. 
  
 Ett cybersäkerhetscertifikat som avser assuransnivå ”grundläg- gande” eller ”betydande” får utfärdas av ett organ för bedömning av överensstämmelse på grundval av de kriterier som anges i en euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I artikel 60.1 föreskrivs att ett sådant organ för bedömning av överensstämmelse ska vara ackrediterat av det nationella ackredite- ringsorgan som utsetts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008, dvs. Swedac, när det gäller ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse som bedriver verksamhet i landet. En ackrediter- ing får dock endast utfärdas under förutsättning att det angivna organet för bedömning av överensstämmelse uppfyller de krav som anges i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt. Om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering innehåller särskilda eller ytterligare krav enligt artikel 54.1 f ska endast sådana organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller dessa krav bemyndigas av den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att utföra uppgifter inom ramen för sådana ordningar. 
  
 Av artikel 56.5 följer att en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering kan föreskriva att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som är ett resultat av den ordningen endast får utfärdas av ett offent- ligt organ som ska vara 
  
 –en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58.1, eller 
  
 –ett offentligt organ som är ackrediterat som organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 60.1. 
  
 Om ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat ska utfärdas av en natio- nell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 a ska certifieringsorganet vid den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering vara ackrediterat som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 60.1. 
  
 148 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 Av artikel 56.6 följer att om en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering kräver assuransnivå ”hög” får det europeiska cyber- säkerhetscertifikatet endast utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller av ett organ för bedömning av över- ensstämmelse efter förhandsgodkännande av den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering för varje enskilt europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdas av det organet för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får även genom en på förhand allmän delegering ge uppgiften att utfärda ett sådant europeiskt cybersäkerhetscertifikat till ett organ för be- dömning av överensstämmelse. Även i detta fall gäller att om ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat ska utfärdas av en nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering ska certifieringsorganet vid den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering vara ackre- diterad som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 60.1. 
  
 I artikel 56.7 anges att en fysisk eller juridisk person som lämnar in sina  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  för certifiering ska göra all information som krävs för att genomföra certifieringen till- gänglig för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifier- ing som avses i artikel 58, om denna myndighet är det organ som utfärdar det europeiska cybersäkerhetscertifikatet, eller till det organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60. 
  
 Vidare följer av artikel 56.8 att innehavaren av ett europeiskt cyber- säkerhetscertifikat ska informera den myndighet eller det organ som avses i punkt 7 om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks senare och som rör säkerheten för den certifierade  
 IKT-produkten, 
  
 -tjänsten 
  eller  
 -processen 
  som kan påverka överensstämmelsen med de krav som sammanhänger med certifieringen. 
  
 Den myndigheten eller det organet ska utan onödigt dröjsmål vidarebefordra denna information till den berörda nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I det offentliggjorda utkastet till europeisk cybersäkerhetsordning för  
 IKT-produkter 
  föreskrivs att denna omfattar endast  
 IKT-pro- 
  dukter på som uppfyller kraven på assuransnivå ”betydande” och ”hög” och att angivna  
 IKT-produkter 
  inte får bli föremål för själv- bedömning av överensstämmelse med stöd av den föreslagna ord- ningen. 
  
 149 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Den föreslagna regleringen omfattar således att endast  
 IKT-pro- 
  dukter som motsvarar kraven för lägst assuransnivån ”betydande” kan bli föremål för bedömning av överensstämmelse av antingen en nationell myndighet med uppgift att bedöma överensstämmelse, dvs. utfärda ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat för  
 IKT-produkter 
  enligt den föreslagna ordningen, eller av ett ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller kraven för bedöm- ning på den angivna assuransnivån. 
  
 När det gäller frågan om det föreligger behov av kompletterande nationell reglering för handläggningen och prövningen i ärenden som avser ansökan, utfärdande, underhåll och återkallande av euro- peiska cybersäkerhetscertifikat som kan komma att utfärdas med stöd att vad som anges i EU:s cybersäkerhetsakt och det nu offent- liggjorda utkastet med förslag till europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  eller en annan europeisk ordning gör utredningen följande överväganden. 
  
 Inledningsvis kan noteras att det offentliggjorda förslaget till euro- peisk certifieringsordning är ett förslag, vilket innebär att vad som där anges kan komma att ändras i den ordning som slutligen kan komma att fastställas. På motsvarande sätt som när det gäller avsaknaden av en fastställd europeisk ordning för självbedömning av överensstäm- melse innebär avsaknaden av en fastställd europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering osäkerhet om behovet av kompletterande nationell reglering på området. 
  
 Av samma skäl och på motsvarande sätt som gäller för den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse bör utfärdande eller innehav av europeiska cybersäkerhetscertifikat anmälas till den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Regeringen eller den eller de myndigheter som regeringen bestämmer bör meddela före- skrifter om utfärdande och innehav av europeiska cybersäkerhets- certifikat. 
  
 När det gäller vad som anges i artikel 56.5, dvs. att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat i vissa fall endast får utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller ett offentligt organ som är ackrediterat som organ för bedömning av överensstämmelse, behövs inte någon kompletterande reglering. Vilken myndighet som enligt utredningens bedömning ska ha till uppgift att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 behand- las i kapitel 8. 
  
 150 
  
 SOU 2020:58 
  
 Reglering av cybersäkerhetscertifiering 
  
 När det gäller regleringen i artikel 56.6 att ett certifikat som kräver högsta assuransnivån endast får utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller av ett organ för bedömning av överensstämmelse efter förhandsgodkännande för varje enskilt euro- peiskt cybersäkerhetscertifikat eller genom en på förhand allmän delegering av uppgiften till ett organ för bedömning av överensstäm- melse, gör utredningen följande överväganden. 
  
 Bestämmelsen ger utrymme för medlemsstaterna att i nationell rätt närmare reglera i vilka fall som ett förhandsgodkännande och en delegering ska vara möjlig. Utgångspunkten är att det är fråga om förhandsgodkännande i varje enskilt fall alternativt en allmän dele- gering av rätten att utfärda ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat på högsta assuransnivån. Det är således fråga om cybersäkerhetscerti- fiering av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  som ska motsvara höga eller mycket högt ställda krav på cybersäkerhet och som kan antas komma att användas i bl.a. industriella, samhällsviktiga och säkerhetskänsliga verksamhet. 
  
 Utredningen anser att det i första hand bör ankomma på den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att besluta om i vilka fall det är möjligt och lämpligt att i det enskilda fallet överlåta rätten att utfärda ett cybersäkerhetscertifikat på högsta assurans- nivån till ett fristående organ för bedömning av överensstämmelse. Det förutsätter emellertid att det aktuella organet är ackrediterat för denna verksamhet, dvs. utöver vad som i allmänhet gäller för själva ackrediteringen även möter de övriga krav som anges i EU:s cyber- säkerhetsakt och motsvarande europeiska ordning för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 Utredningen gör sammantaget bedömningen att det inte före- ligger behov av kompletterande lagreglering för utfärdande och inne- hav av europeiska cybersäkerhetscertifikat. I kapitel 8 lämnas förslag på den myndighet som enligt utredningens bedömning bör ha till uppgift att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering, bl.a. enligt artikel 56.5 och 6. 
  
 151 
  
 8Nationell myndighet 
  
 för cybersäkerhetscertifiering 
  
 8.1Inledning 
  
 Utredningen har enligt kommittédirektivet i uppdrag att föreslå vilken befintlig myndighet som ska få i uppdrag att vara nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering med uppgift att övervaka de skyldig- heter som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscerti- fiering och även ta ställning till hur myndighetens organisation kan komma att påverkas. Enligt direktiven kommer det vid myndigheten 
  
 –som kommer att ha ett särskilt ansvar för utfärdande av certifikat på den högsta assuransnivån – att samlas känslig information om cyber- säkerheten i  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer. 
  Det är därför vik- tigt att myndigheten har personal med erfarenhet av och förmåga att bedöma och hantera uppgifter enligt de krav som ställs i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och säkerhetsskyddslagen (2018:585). Utredningen ska också utarbeta kompletterande författningsförslag, inklusive om de befogenheter som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska tilldelas, i syfte att myndigheten ska kunna utföra de uppgifter som följer av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 8.2Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Av artikel 58.1 i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska fullgöra de uppgifter som framgår av det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering, dvs. cybersäkerhetsakten och de olika europeiska 
  
 153 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 ordningar för cybersäkerhetscertifiering som kommer att antas med stöd av akten (genomförandeakter). 
  
 Eftersom uppgifterna enligt EU:s cybersäkerhetsakt är grund- läggande för vilken eller vilka myndigheter som kan komma ifråga som nationell myndighet för en eller flera av uppgifter finns skäl att närmare redogöra för vad dessa uppgifter innebär eller kan komma att innebära. Redogörelsen följer i tillämpliga delar strukturen i cyber- säkerhetsakten. 
  
 Självbedömning av överensstämmelse enligt artikel 53 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ge tillver- karen eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller IKT- processer möjlighet att göra en självbedömning av överensstämmelse. Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  ska, under en period som fastställs i den motsvarande europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering, ge den natio- nella myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58 tillgång till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, teknisk dokumen- tation och all annan relevant information avseende  
 IKT-produk- 
  ternas eller  
 IKT-tjänsternas 
  överensstämmelse med ordningen. En kopia av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska lämnas in till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och till Enisa. 
  
 Cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 
  
 I artikel 56.4 anges att de organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60 får utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat på assuransnivå ”grundläggande” eller ”betydande”. 
  
 Av artikel 56.5 följer att en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering kan föreskriva att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som är ett resultat av den ordningen endast kan utfärdas av ett offent- ligt organ. Ett sådant organ ska vara antingen en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58.1 eller ett offent- ligt organ som är ackrediterat som organ för bedömning av överens- stämmelse i enlighet med artikel 60.1. Det innebär att det endast är den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller ett annat offentligt ackrediterat organ, dvs. en annan myndighet, som är behörig att utfärda det aktuella certifikatet. 
  
 154 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.6 
  
 I artikel 56.6 föreskrivs att om en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering kräver assuransnivå ”hög” får det europeiska cyber- säkerhetscertifikatet enligt den ordningen endast utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller, i följande fall, av ett organ för bedömning av överensstämmelse: 
  
 a)Efter förhandsgodkännande av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering för varje enskilt europeiskt cybersäker- hetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av över- ensstämmelse. 
  
 b)Efter allmän delegering på förhand av uppgiften att utfärda ett sådant europeiskt cybersäkerhetscertifikat till ett organ för bedöm- ning av överensstämmelse från den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 När artikel 56.6 är tillämplig, dvs. när en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering kräver assuransnivå ”hög” är det en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som får utfärda ett cyber- säkerhetscertifikat på den nivån. Myndigheten har dock möjlighet att på förhand delegera rätten att utfärda certifikatet till ett angivet ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse eller besluta om en allmän delegering av den uppgiften till ett sådant organ för bedömning av överensstämmelse. Det är således den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering som har rätt att besluta om vilken aktör som får utfärda ett cybersäkerhetscertifikat på högsta assuransnivån. 
  
 Kontroll och övervakning enligt artikel 58 (tillsyn) 
  
 I artikel 58 anges vilka uppgifter som nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska ha. En sådan myndighet ska bl.a. 
  
 –övervaka och kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i euro- peiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 54.1 j för övervakning av  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-pro- 
  cessers överensstämmelse med kraven i de europeiska cybersäker- hetscertifikat som utfärdats inom deras respektive territorier, i sam- arbete med andra berörda marknadsövervakningsmyndigheter, 
  
 155 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 –kontrollera att tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som är etablerade inom deras respektive territorier fullgör och verkställer sina skyldigheter och att de genomför självbedömning av överensstämmelse, särskilt fullgörandet och verkställandet av dessa tillverkares och leveran- törers skyldigheter enligt artikel 53.2 och 53.3 och i motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –aktivt bistå och stödja de nationella ackrediteringsorganen med övervakning och kontroll av verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överensstämmelse i enlighet med förordningen, 
  
 –övervaka och kontrollera den verksamhet som bedrivs av de offent- liga organ som avses i artikel 56.5, 
  
 –utfärda bemyndiganden för organ för bedömning av överens- stämmelse i enlighet med artikel 60.3 och begränsa, tillfälligt upp- häva eller återkalla befintliga bemyndiganden om organen för bedömning av överensstämmelse inte uppfyller kraven i förord- ningen, 
  
 –behandla klagomål avseende europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av nationella myndigheter för cybersäkerhetscerti- fiering eller europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med arti- kel 56.6, eller avseende en  
 EU-försäkran 
  av överensstämmelse som utfärdats enligt artikel 53, och ska i lämplig utsträckning under- söka det ärende som klagomålet gäller och inom rimlig tid under- rätta anmälaren om utvecklingen och resultatet av utredningen, 
  
 –lämna en årlig sammanfattande rapport om den verksamhet som bedrivits enligt leden b, c och d eller enligt punkt 8 till Enisa och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –samarbeta med andra nationella myndigheter för cybersäkerhets- certifiering eller andra myndigheter, bland annat genom att utbyta information om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i EU:s cybersäkerhetsakt eller från kraven i särskilda europeiska ordningar för cybersäkerhets- certifiering, och 
  
 –övervaka relevant utveckling på området för cybersäkerhetscerti- fiering. 
  
 156 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 8.3Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Förslag: Försvarets materielverk (FMV) ska utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Myndighetens certifieringsorgan ska vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 a och 56.6 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Myndigheten ska i sin verksamhet beakta nationella säkerhets- intressen vid tillämpningen av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Uppgifterna för en eller flera nationella myndigheter för cyber- säkerhetscertifiering enligt EU:s cybersäkerhetsakt innefattar sam- mantaget omvärldsbevakning av frågor som rör cybersäkerhet och cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -proces- 
  ser, samverkan med nationella och internationella aktörer på området, ansvar för cybersäkerhetscertifieringsverksamhet på högsta assurans- nivån och tillsynsansvar över efterlevnaden av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Frågor som rör cybersäkerhetscertifiering inom ramen för cyber- säkerhetsaktens tillämpningsområde omfattar  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer 
  i vid bemärkelse, dvs. certifiering av pro- dukter, tjänster och processer som finns inom informations- och kommunikationsteknologi inom de flesta verksamhetsområden i sam- hället. Frågor som rör certifieringsverksamheten kommer att beröra informations- och cybersäkerhetsverksamheten i verksamhet som omfattar samhällsviktiga tjänster och många produkter och tjänster på konsumentmarknaden. Certifierade produkter, tjänster och pro- cesser kommer även att finnas i verksamheter inom ramen för säker- hetskänslig verksamhet. 
  
 Utgångspunkter 
  
 Utgångspunkterna för utredningens överväganden i frågan om vilken myndighet som ska anförtros uppgiften att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering är – utöver de krav som anges i cyber- säkerhetsakten – även den nationella utformningen och regleringen av verksamhet inom informations- och kommunikationsteknik i förening med de riktlinjer som anges i utredningsdirektiven. 
  
 157 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Uppgifterna som den nationella myndigheten ska ansvara för ställer höga krav på att myndigheten och berörd personal besitter en bred och teknisk kunskap1 om och erfarenhet av kontroll och certi- fiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  inom flera olika samhällsområden och verksamheter. Även kraven på för- måga till omvärldsbevakning och förmåga till samverkan med natio- nella och internationella aktörer förutsätter motsvarande kunskap och erfarenhet. 
  
 En viktig utgångspunkt för utredningens överväganden i denna del blir att identifiera de uppgifter och ansvarsområden inom om- rådet för informations- och cybersäkerhet som aktuella befintliga myndigheter har i dag och som kan bedömas underlätta för den be- rörda myndigheten att fullgöra de uppgifter som följer av cyber- säkerhetsakten. 
  
 I detta sammanhang ska beaktas den verksamhet som planeras och är under uppbyggnad i det svenska nationella cybersäkerhets- centret, vilket bl.a. har till uppgift att underlätta samverkan mellan berörda myndigheter på informations- och cybersäkerhetsområdet. Myndigheterna FMV, FRA, Försvarsmakten, MSB, Polismyndig- heten, PTS och Säkerhetspolisen förbereder för närvarande etable- randet av det nationella cybersäkerhetscentret. Cybersäkerhets- centret ska stärka Sveriges samlade förmåga att förebygga, upptäcka och hantera antagonistiska cyberhot mot Sverige. Centret ska även ge ett utvecklat och samordnat stöd till olika aktörer i offentlig och privat sektor om hur de kan skydda sig mot cyberattacker. Arbetet sker i form av ett gemensamt etableringsprojekt och verksamheten i centret kommer att utvecklas stegvis de kommande åren. 
  
 I detta sammanhang bör även beaktas förslaget om att ett euro- peiskt kompetenscenter för cybersäkerhet ska inrättas och där med- lemsstaternas behöriga myndigheter kommer att erbjudas att delta. 
  
 En annan utgångspunkt är att uppgifter och ansvar, t.ex. vad gäller tillsyn, inom informations- och cybersäkerhetsområdet i dag är fördelade på flera myndigheter inom olika samhällssektorer, bl.a. gäller det  
 NIS-direktivets 
  tillämpningsområde och verksamhet som omfattas av regleringen om säkerhetsskydd. 
  
 När det gäller frågan om förutsättningarna för att etablera en till- synsfunktion inom ramen för den nationella myndigheten för cyber- 
  
 1Även juridisk kunskap är viktig i sammanhanget, inte minst då myndigheten kommer att delta i framtagandet av genomförandeakter under cybersäkerhetsakten. 
  
 158 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 säkerhetscertifiering bör – förutom de krav som anges i EU:s cyber- säkerhetsakt – även beaktas bl.a. de principiella uttalanden som regeringen gjort i skrivelsen 2009/10:79 En tydlig, rättssäker och effek- tiv tillsyn.2 
  
 Uppdraget i denna del innebär att utredningen ska lämna förslag på ett nationellt system med myndighetsansvar för de uppgifter som följer av cybersäkerhetsakten. Utredningen tolkar direktivens anvis- ning om att förslaget ska utgå från en befintlig myndighet som att de olika uppgifter, roller, och ansvarsområden som enligt cybersäker- hetsakten ska finnas på nationell nivå i och för sig kan fördelas på en eller flera befintliga myndigheter om det är mer ändamålsenligt och effektivt med en sådan lösning. 
  
 Inhämtade synpunkter 
  
 Utredningen har i skriftlig enkät i juni 2020 givit berörda myndig- heter möjlighet att lämna synpunkter på vilken befintlig myndighet som bör vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering och om förutsättningarna att organisera certifieringsorgan och tillsyns- funktion i samma myndighet. Utredningen har efter att skriftliga svar lämnats haft möten med berörda myndighetsledningar för att inhämta ytterligare information och synpunkter i dessa två frågor. 
  
 Försvarsmakten framhåller att det finns många urvalskriterier som är av betydelse för att bedöma vilken myndighet som bör ges upp- giften att vara certifierande myndighet, bl.a. teknisk kompetens, kom- petensförsörjning och förståelse för hotbilden. Myndigheten bedömer att FMV har bäst förutsättningar att bygga och vidmakthålla den för- mågan över tiden. FMV har vidare värdefulla erfarenheter från det arbete som bedrivs i dag. Myndigheten anser vidare att det är främst FMV respektive MSB som bör komma ifråga för uppgiften som till- synsmyndighet. Det är samtidigt tveksamt om man bör samla certi- fieringsfunktion och tillsynsansvar hos samma myndighet. I nuläget överväger dock fördelarna med att samla båda funktionerna i en myndighet. De två funktionerna måste dock vara autonoma och väl separerade i förhållande till varandra. Om en tvåmyndighetslösning 
  
 2Se även Tillsynsutredningens delbetänkande Statlig tillsyn – Granskning på medborgarnas uppdrag (SOU 2002:14). 
  
 159 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 övervägs bedöms MSB vara den myndighet som har bäst förutsätt- ningar att utgöra tillsynsmyndighet. 
  
 Försvarets materielverk (FMV) anger att myndigheten ser flera möjliga myndigheter som kan få ansvar för cybersäkerhetscerti- fiering, även om det finns både för- och nackdelar i samtliga fall. FMV:s huvuduppdrag och kärnverksamhet är att upphandla varor och tjänster för Försvarsmaktens behov. I detta ingår produkter som är, eller kan vara, certifierade. Det finns konstitutionella utmaningar att organisera de uppgifter som följer av EU:s cybersäkerhetsakt, var och en med olika och eventuellt motstridiga verksamhetsmål, inom ramen för samma myndighet. Myndigheten ser en utmaning med att både certifieringsverksamhet och tillsyn skulle hanteras inom ramen för myndighetens organisation. Ifall en sådan konstruktion förordas bör ledning kunna hämtas från hur den militära flyginspektionen i Försvarsmakten är organiserat. Den är en fristående enhet organise- rad i Försvarsmaktens Högkvarter och lyder direkt under regeringen i frågor om tillsyn. I övriga frågor lyder militära flyginspektionen under överbefälhavaren. Verksamheten leds av en flygsäkerhetsinspek- tör.3 Om tillsynsverksamheten organiseras inom myndigheten enligt en sådan modell kan kravet på oberoende mötas. I sammanhanget kan uppmärksammas alternativet med en nämndmyndighet med myn- digheten som värdmyndighet.4 En sådan organisation skulle i större utsträckning möta krav på oberoende. Myndigheten framhåller även att myndigheten i sin roll som nationell industrisäkerhetsmyndighet sedan många år är medlem i internationella forum för industrisäker- het, där det drivs gemensamt arbete med att ta fram ramverk inom cybersäkerhet för skydd av säkerhetsskyddsklassificerad informa- tion till stöd för industrin. FMV är den myndighet i Sverige som tecknar flest säkerhetsskyddsavtal, såväl nationellt som internatio- nellt, där man i dagsläget har cirka 1 500 säkerhetsskyddsavtal med företag, varav cirka 150 är s.k. nivå 1 avtal som omfattar drygt 2 000 registerkontrollerade anställda i företagen. En möjlig myndighet är även MSB, med sin roll som samordnande myndighet i informations- och cybersäkerhetsfrågor samt med föreskriftsrätt för statliga myn- digheter rörande informationssäkerhet. En annan möjlig myndighet 
  
 3I 21 a § förordningen (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten anges att när flyg- säkerhetsinspektören utövar sin tillsynsfunktion över militär luftfart är flygsäkerhetsinspek- tören inte underställd överbefälhavaren. Motsvarande reglering finns i 21 § angående Försvars- inspektören för hälsa och miljös tillsynsansvar. 
  
 418 § myndighetsförordningen (2007:515). 
  
 160 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 är PTS som har erfarenhet av tillsynsfrågor och har även en utpekad roll när det gäller den s.k.  
 eIDAS-förordningen, 
  som berör certifier- ingsområdet. 
  
 Försvarets radioanstalt (FRA) framhåller att vid FMV finns redan det nationella certifieringsorganet för  
 it-säkerhet 
  i system och pro- dukter. Myndigheten anser att det därför är lämpligt att FMV utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt cyber- säkerhetsakten. Tillsynsfunktionen måste ha god kännedom om om- rådet för tillsynen. Samtidigt är det viktigt att det organ som får till uppgift att utöva tillsyn är självständigt i förhållande till den verk- samhet som tillsynen riktas mot. En förutsättning för att en myndig- het får både certifierings- och tillsynsansvaret är därför att funktio- nerna tydligt skiljs åt organisatoriskt inom myndigheten. 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) anser att uppdraget att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering i första hand bör i sin helhet bör ges till myndigheten. Myndigheten kan skapa positiva synergieffekter och säkerställa att resultatet av till- synsarbetet kan få direkt nytta i arbetet med att stärka samhällets in- formations- och cybersäkerhet. Myndigheten arbetar med många verk- tyg och med ett brett perspektiv på området. Arbetet inkluderar bland annat samordning och operativt arbete i enlighet med  
 NIS-regler- 
  ingen avseende informationssäkerhet hos leverantörer av samhälls- viktiga och digitala tjänster, samt arbetet med offentlig sektor och övrig samhällsviktig verksamhet som bedrivs vid myndigheten. Myn- digheten har en god förståelse och inblick i brister och utmaningar på informations- och cybersäkerhetsområdet vilket underlättar ett tillsynsarbete. Myndigheten driver en rad nätverk, har löpande stra- tegisk och operativ omvärldsbevakning, genomför tematiska kart- läggningar och tar emot incidentrapporter. Myndigheten driver ett intensivt arbete med att etablera en regelbunden uppföljning av in- formationssäkerhetsarbetet i offentlig sektor. Allt detta ger myndig- heten tillgång till underlag för vad ett tillsynsarbete behöver omfatta. Myndigheten har erfarenhet av att samordna den informationssäker- hetstillsyn som bedrivs inom ramen för  
 NIS-direktivet. 
  Dessutom har myndigheten eget tillsynsansvar inom andra områden. Myndig- heten har i och med detta byggt upp kompetens inom tillsyn och är väl insatt i hur tillsyn på informationssäkerhetsområdet bedrivs. Myndigheten har ett stort internationellt engagemang vilket under- lättar arbetet som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 161 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 eftersom uppgiften förutsätter god förståelse för internationellt stan- dardiseringsarbete samt innebär krav på att vara kontaktpunkt till både EU och Enisa. Myndigheten deltar inom standardiseringsarbetet på internationell och europeisk nivå. Dessutom är myndigheten natio- nell kontaktpunkt för en rad centrala samarbeten på EU nivå. Upp- giften som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering förut- sätter omfattande samverkan med privata aktörer. Myndigheten har god vana av  
 privat-offentlig 
  samverkan inom området informations- och cybersäkerhet, bl.a. genom forum för informationsdelning om informationssäkerhet. 
  
 Polismyndigheten framhåller bl.a. att FMV alternativt det nya nationella cybersäkerhetscentret är huvudkandidater till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. Centret, eller den myn- dighet som centret inryms i, bör få rollen att vara nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering eftersom det krävs specialistkompe- tenser för att certifiera. Enligt Polismyndigheten kommer centret att ha etablerade kontaktytor mot exempelvis FRA, Säkerhetspolisen och MUST och genom dessa kunna erhålla relevant information om hotbild och sårbarheter i mjukvaruprodukter. Centret kommer också genom ett nära samarbete med den privata sektorn snabbt kunna fånga upp behov, feedback och annat som berör certifieringen. 
  
 Post och telestyrelsen (PTS) framhåller att myndigheten har i dag inte en tydlig roll i fråga om certifieringsorgan och tillsynsfunktion. Myndigheten berörs dock av EU:s cybersäkerhetsakt eftersom aktö- rer som myndigheten utövar tillsyn över kan komma att omfattas av kommande europeiska certifieringsordningar.5 För myndighetens del blir de europeiska certifieringsordningarna på de områden som myn- digheten har ett tillsynsansvar av betydelse inte bara avseende certi- fieringsordningarna utan även de säkerhetsstandarder som kraven baserar sig på. Certifieringsordningarna och säkerhetsstandarderna blir relevanta vid såväl tillsyn som vid utformning av föreskrifter inom myndighetens tillsynsområden. Myndigheten bedömer att Jennings är den myndighet som är mest lämpad att vara certifierings- organ eftersom den myndigheten redan har uppgifter på området och som har en verksamhet som är närmast de uppgifter som ska utföras. FMV/CSEC bör ha bäst förutsättningar och kortast start- 
  
 5PTS har tillsynsansvar avseende lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster,  
 Miller 
  ordningen ((EU) nr 910/2014) och säkerhetsskyddslagen (2018:585). 
  
 162 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 sträcka för uppdraget. FMV är även den myndighet som i dag har bäst kompetens och flest närliggande uppgifter för rollen som till- synsmyndighet. Om det går att skapa en tillsynsfunktion på FMV som är tillräckligt avskild och oberoende från såväl verksamheten som certifieringsorganisation som myndighetens övriga verksamhet som berör användning av certifierade produkter bedöms FMV vara mest lämpad även som tillsynsmyndighet. Om bedömningen är att FMV inte bör ha uppgifterna som både certifieringsorgan och till- synsmyndighet har PTS möjlighet att bygga upp en sådan tillsyns- funktion. Då det inte finns några direkta synergier med befintlig verksamhet på myndigheten skulle tillskott av resurser krävas och en längre startsträcka kan förväntas än om uppgiften läggs på FMV. 
  
 Säkerhetspolisen påpekar att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering får ett brett uppdrag. Den myndighet som pekas ut att bli nationell myndighet behöver ha en mycket bred kompetens och hög förmåga inom ett flertal områden, framför allt inom teknik och certifiering av  
 IKT-produkter, 
  tjänster och processer. Det är i nuläget endast FMV/Williams som, tillsammans med FRA, har den kom- petens och förmåga som krävs för att kunna hantera uppdraget som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. En förutsättning för att ge en och samma myndighet ansvar både för certifiering och tillsyn är att funktionerna är tydligt åtskilda organisatoriskt. I övrigt ser myndigheten inte att det skulle föreligga några hinder mot att organisera certifieringsorgan och tillsynsfunktion i en och samma myndighet. 
  
 Totalförsvarets forskningsinstitut (FOI) påpekar att den framtida omfattningen av den nationella myndighetens arbete är svår att upp- skatta. Däremot bör konsekvenserna av att myndigheter i alla med- lemsstater säkerställer harmoniserade cybersäkerhetskrav för infor- mations- och kommunikationsteknologi (IKT) inte underskattas. Ansvaret för  
 it-säkerhet 
  på angränsande områden bör övervägas vid val av myndigheter och eventuell fördelning av uppgifter. Cyber- säkerhetsaktens tillsynsfunktioner som angränsar tillsyn av säkerhets- skydd bör hanteras av tillsynsansvariga myndigheter. Cybersäkerhets- aktens tillsynsfunktioner som omfattar samhällsviktiga och digitala tjänster bör hanteras av de myndigheter som utövar tillsyn över sådana tjänster eller att möjligheter till samverkande tillsyn mellan dessa tillsynsfunktioner beaktas. För cybersäkerhetsaktens tillsyns- uppgifter bör även övervägas hur angränsningar till andra tillsyns- 
  
 163 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 ansvar kan effektiviseras. Myndigheten föreslår därför att tillsyn som avser certifikat med hög assuransnivå och som inbegriper säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter eller informationssystem som gäller säkerhetskänslig verksamhet bör genomföras av de myndigheter som utövar tillsyn på området. Den nationella myndigheten eller myndig- heterna bör kunna arbeta på ett sådant sätt så att nationella säkerhets- intressen inte påverkas av rapporteringskraven eller andra aspekter av certifieringsordningarna. En myndighet med ansvar för certifier- ingsordningen måste ha god förmåga att hantera de informations- säkerhetsrisker som insamlandet av information om  
 it-system 
  inne- bär samt en förståelse vilka antagonistiska hot som är förknippade med detta. Vidare bör det beaktas i vilken mån tillsynsmyndighetens uppdrag kan omfatta information, informationsdelning, samråd eller angränsa till ärenden om säkra kryptografiska funktioner och infor- mationssäkerhet. 
  
 Genomförandet av EU:s cybersäkerhetsakt i andra länder 
  
 Utredningen har i syfte att få en bild av hur EU:s cybersäkerhetsakt införs i jämförbara medlemsstater sökt information om bl.a. hur nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering organiseras. Med hänsyn till den begränsade utredningstid som stått till förfog- ande och rådande omständigheter i omvärlden har utredningen haft begränsad möjlighet att göra en sedvanlig internationell utblick genom att inhämta uppgifter vid t.ex. myndighetsbesök i utlandet. Även möjligheten till sedvanlig kvalitetssäkring av erhållna uppgifter har påverkats. Utredningen har i första hand eftersökt information på berörda myndigheters officiella webbsidor. I bl.a. Finland6 och 
  
 6Den finska regeringen har lämnat en proposition till riksdagen (RP 98/2020 rd) med förslag till lagändringar med anledning av EU:s cybersäkerhetsakt. I lagförslaget utnämns det natio- nella Cybersäkerhetscentret vid Transport- och kommunikationsverket (Traficom) till natio- nell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt cybersäkerhetsakten, både vad gäller funktionen att bevilja cybersäkerhetscertifikat på högsta assuransnivån och utövandet av till- syn. Cybersäkerhetsaktens krav på strikt åtskillnad mellan den nationella cybersäkerhetscer- tifieringsmyndighetens certifieringsverksamhet och samma myndighets tillsynsverksamhet bedöms leda till ett ökat resursbehov och kräva att Traficom omorganiseras. Den finska reger- ingen anser att de nya uppgifterna kan tilldelas den existerande organisationen, men inte att samma personer ska få bevilja certifikat på assuransnivån hög och samtidigt sköta tillsynsupp- gifter rörande anmälningar om överensstämmelse och kontrollorgan. 
  
 164 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Nederländerna7 har förslag lämnats på kompletterande nationell lag- stiftning med anledning av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 8.3.1Förslag på nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Mot bakgrund av bl.a. ovan angivna utgångspunkter bedömer utred- ningen att det finns följande möjliga alternativ för hur ansvaret att lösa de angivna uppgifterna kan organiseras. 
  
 •En och samma myndighet får i uppdrag att vara nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering och att etablera tillsyns- funktionen. 
  
 •En myndighet får i uppdrag att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering och en annan fristående myndighet får i uppdrag att ansvara för den nationella tillsynsfunktionen. 
  
 •En ansvarig sektorsmyndighet får uppdraget att inom sin sektor vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering och även ansvara för myndighetens tillsynsfunktionen inom sektorn. 
  
 När det gäller frågan om det bör vara en eller flera myndigheter som ska ansvara för angivna uppgifter och verksamhetsområden gör ut- redningen bedömningen att uppgifterna som avser omvärldsbevak- ning, samverkan och ansvar för certifieringsverksamheten bör hållas samman i en myndighet, samtidigt som verksamheten förutsätter en nära samverkan med övriga berörda myndigheter med uppgifter och ansvar som berör informations- och cybersäkerhetsområdet. Frågan om den myndighet som ska vara nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering även bör ha ansvar för tillsynen av efterlevnaden av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering behandlas i avsnitt 8.4. 
  
 7Regeringen i Nederländerna har föreslagit en ny lag för genomförande av EU:s cybersäker- hetsakt. Ministeriet för Ekonomi och Klimatpolitik föreslås utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. Enligt motiven till lagförslaget planerar ministeriet att lägga de uppgifter som följer av cybersäkerhetsakten på landets telestyrelse, Agentschap Telecom (se www.internetconsultatie.nl/uitvoeringswetcyberbeveiligingsverordening,  
 2020-09-11). 
  Effekti- vitetsskäl anförs till grund för införandet av samtliga funktioner i en befintlig organisation med erfarenhet av både verkställande arbete och separerad tillsynsverksamhet inom den digitala domänen. 
  
 165 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Vilken eller vilka befintliga nationella myndigheter som bör till- delas ansvaret att fullgöra en eller flera av uppgifterna bör grundas på de uppgifter och verksamhetsområden som aktuella myndigheter redan i dag ansvarar för eller om en myndighet kan bygga upp en ända- målsenlig och kostnadseffektiv verksamhet för att lösa uppgifterna. 
  
 Utredningen bedömer att med ovan angivna utgångspunkter bör uppgiften att vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering i första hand tilldelas en myndighet som redan arbetar med informa- tions- och cybersäkerhetsfrågor, och om möjligt även bedriver certi- fieringsverksamhet på området. Detta innebär att det främst är någon av de myndigheter som ingår i samverkansgruppen för informations- säkerhet (SAMFI) som kan komma ifråga för att tilldelas de upp- gifter och ansvarsområden som följer av cybersäkerhetsakten. 
  
 I kapitel 2 och 5 finns en närmare redogörelse för SAMFI myn- digheternas olika roller, uppgifter och ansvarsområden inom ramen för arbetet med att utveckla och stärka informations- och cyber- säkerheten i landet. Utöver dessa myndigheter bedriver Totalför- svarets forskningsinstitut (FOI) forsknings- och utvecklingsarbete på området. Det finns även andra myndigheter som i sin verksamhet hanterar informations- och kommunikationssäkerhet, dock bedöms ingen av dessa myndigheter bedriva sådan verksamhet att de bör vara aktuella för sådana uppgifter som ska anförtros den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Flera av de nu aktuella myndigheterna har utöver sina huvud - uppgifter vissa uppgifter med beröring till informations- och kom- munikationssäkerhet. Försvarsmakten, FRA, SÄPO, och Polisen har sina huvudsakliga roller och ansvar inom ramen för Sveriges för- svar och säkerhet och bedriver försvarsverksamhet, underrättelse- och säkerhetstjänst samt brottsbekämpning. Ingen av de sist nämnda myndigheterna, inte heller FOI, bedriver dock i dag sådan verksam- het som medför att det framstår som naturligt eller ändamålsenligt att tilldela en eller flera av dessa myndigheter ansvar för en eller flera av de uppgifter som följer genom cybersäkerhetsaktens införande i Sverige. En eller flera av dessa myndigheter kan dock komma att be- röras av frågor som rör cybersäkerhetscertifiering, t.ex. inom ramen för den egna verksamheten eller i egenskap av tillsynsmyndighet, vilket ställer krav på samverkan på nationell nivå mellan den myn- dighet som får ansvar att vara nationell myndighet för cybersäker- 
  
 166 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 hetscertifiering och andra berörda myndigheter. Frågan om behovet av utökad samverkan mellan myndigheterna behandlas i kapitel 13. 
  
 Utredningen bedömer därför att det i första hand är FMV, MSB och PTS som kan komma i fråga som nationell myndighet för cyber- säkerhetscertifiering. 
  
 Försvarets materielverk (FMV) 
  
 FMV:s huvudsakliga uppdrag är att biträda Försvarsmakten i planer- ingen av materiel- och logistikförsörjningen och med materielsystem- kunskap. Myndigheten biträder också med kompetens när det gäller vidmakthållande och upphandling och ansvarar för upphandling av bl.a. varor och tjänster inom materielförsörjningsområdet som inte omfattas av Försvarsmaktens egna upphandlingsansvar. 
  
 FMV har genom stärkt internationell samverkan bidragit till att ta fram ett ramverk för stöd till att hantera cyberhot, sårbarheter och motåtgärder, vilket kan användas av säkerhetsexperter inom både stat och näringsliv. Arbetet är ett resultat av ett samarbete inom Multi- national Industrial Security Working Group (MISWG) som arbetar med strategier för nationell cybersäkerhet, policyer för nationell industrisäkerhet och bästa praxis i detta sammanhang. Mot bakgrund av att flera av deltagarländerna i MISWG redan har motsvarande nationella modeller uppnås dessutom harmoniering på området. 
  
 FMV bedriver i dag verksamhet som kräver bred och djup kun- skap och teknisk kompetens inom ramen för verksamhet som Sveriges nationella certifieringsorgan för  
 IT-säkerhet 
  i produkter och system (CSEC). FMV ska enligt myndighetens instruktion i sin verksamhet verka för att uppnå och vidmakthålla internationellt erkännande för utfärdade certifikat samt vara Sveriges signatär och representant inom den internationella överenskommelsen för ömsesidigt erkän- nande av certifikat (CCRA) och motsvarande överenskommelse inom Europa  
 (SOG-IS 
  MRA). FMV ska i sin verksamhet även be- akta nationella säkerhetsintressen. FMV/Williams har inom ramen för CCRA och den europeiska motsvarigheten  
 SOG-IS 
  medverkat i det fortsatta arbetet med att utveckla och effektivisera Common Criteria, där arbetet är inriktat på att främja en ökad harmonisering av kraven på  
 it-säkerhet 
  för specifika produktkategorier. 
  
 167 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Williams behandlade cirka 30 certifieringar under 2019.8 Parallellt med detta arbete har certifieringsordningen utvecklats vidare i syfte att bli alltmer tydlig och göra arbetet mer effektivt. Vidare har CSEC genomfört tillsyn av två evalueringsföretag med licens att granska it- säkerhet i produkter inom ramen för certifieringsordningen. Williams gav även stöd till MSB arbetet med att utarbeta säkerhetskrav för bl.a. säkra  
 USB-minnen 
  och krav på säkerhetsfunktioner i databas- hanterare. 
  
 FMV/Williams har även uppdraget att ansvara för certifiering av anordningar för skapande av kvalificerade elektroniska underskrifter och anordningar för kvalificerade elektroniska stämplar enligt arti- kel 30 och 39 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av den 23 juli 2014 om elektronisk identifiering och be- trodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direktiv 1999/93/EG. 
  
 FMV/Williams har således mångårig erfarenhet av certifiering inom informations- och cybersäkerhetsområdet och är i dag organiserat inom myndigheten för att möta de krav på oberoende som gäller för ett ackrediterat organ för bedömning. 
  
 Utredningen bedömer att FMV:s uppgifter och verksamhet med- för att myndigheten har både en omfattande och en djup teknisk kompetens inom olika verksamhetsområden, bl.a. inom området för informations- och cybersäkerhet samt inom området certifiering av  
 it-säkerhet 
  i produkter och system. Myndigheten har mot den bakgrun- den förutsättningar för att – utöver själva certifieringsverksamheten – även kunna ansvara för huvuddelen av de övriga uppgifter som följer av cybersäkerhetsakten och europeiska ordningar för cybersäkerhets- certifiering, bl.a. omvärldsbevakning av cybersäkerhet, samverkan med nationella och internationella aktörer samt den certifieringsverksam- het som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska ansvara för. 
  
 När det gäller frågan om tillsynsverksamhet kan noteras att FMV i dag inte har några formella tillsynsuppgifter. Samtidigt kan noteras att myndigheten är föreslagen att vara tillsynsmyndighet för en betydande del av verksamheter som bedriver säkerhetskänslig verk- samhet på försvarsmaterielområdet och som omfattas av regleringen för säkerhetsskydd. I betänkandet Kompletteringar till den nya säker- 
  
 8Exempel på certifieringsuppdrag är brandväggar, säkra skrivare, datadioder, Linux operativ- system och produkter för intrångsdetektering. 
  
 168 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 hetsskyddslagen (SOU 2018:82) föreslås FMV få ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare inom området försvarsmateriel. Det föreslagna tillsynsområdet bedöms omfatta samtliga företag som levererar varor, tjänster och byggentreprenader samt logistik- tjänster kopplade till det militära försvarets förmåga, vilket bedöms omfatta alla leverantörer som myndigheten har tecknat säkerhets- skyddsavtal med. Inom tillsynsområdet finns också leverantörer som tecknat säkerhetsskyddsavtal med andra myndigheter i liknande syf- ten. Andra aktörer som bedriver säkerhetskänslig verksamhet inom området försvarsmateriel kan vara företag som utvecklar koncept för framtida vapensystem eller teknik som väsentligen ska användas i ett militärt sammanhang, utan att det görs på uppdrag av en myndighet. Enligt vad som anges i betänkandet berörs mellan 1  
 500–2 
  000 till- synsobjekt inom tillsynsområdet. Betänkandet är föremål för bered- ning i Regeringskansliet. 
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) 
  
 MSB bedriver redan i dag verksamhet med att utveckla och stödja informations- och cybersäkerheten i samhället (kapitel 5). MSB del- tar bl.a. aktivt i standardiseringsarbetet inom området informations- säkerhet. I sitt arbete med Common Criteria ger MSB, i samarbete med FMV, ut rekommendationer för användning av en skyddsprofil eller certifierad produkt. Förvaltningen av en referenslista över rekom- menderade skyddsprofiler kommer att ingå i myndighetens löpande arbete för vidareutveckling av stöd inom  
 it-säkerhet. 
  
 MSB deltar också i internationella mötesforum samt bedriver om- världsbevakning kring  
 CC-standarden, 
  både på nationell och interna- tionell nivå, för att i första hand kunna inventera och representera det civila samhällets behov av produktkategorier som är lämpliga att ta fram skyddsprofiler emot. 
  
 Myndigheten har också särskilda samordningsuppgifter för verk- samhet som omfattas av lagen om samhällsviktiga tjänster (NIS- direktivet). Till det kommer det arbete och de föreskrifter som myn- digheten tar fram för statliga myndigheters informationssäkerhets- arbete. 
  
 Myndigheten har också teknisk kompetens inom ramen för det arbete som bl.a. bedrivs vid  
 CERT-SE 
  och  
 RAKEL-verksamheterna 
  
 169 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 samt inom ramen för det stöd man lämnar till ledningsplatser och signalskydd.  
 CERT-SE 
  är Sveriges nationella CSIRT (Computer Security Incident Response Team) med uppgift att stödja samhället i arbetet med att hantera och förebygga  
 IT-incidenter. 
  Till uppgif- terna hör bl.a. att agera skyndsamt vid inträffade  
 IT-incidenter 
  genom att sprida information samt vid behov arbeta med samordning av åtgärder och medverka i arbete som krävs för att avhjälpa eller lindra effekter av det inträffade, samverka med myndigheter med särskilda uppgifter inom informationssäkerhetsområdet och vara Sveriges kontaktpunkt gentemot motsvarande funktioner i andra länder samt utveckla samarbetet och informationsutbytet med dessa. Vid den nationella CSIRT funktionen finns medarbetare med en bred teknisk kompetens inom bland annat  
 it-säkerhet. 
  
 MSB ska vidare enligt den nationella handlingsplanen ta fram och förankra en treårig handlingsplan för ett strategiskt och långsiktigt arbete med standardisering avseende systematiskt och riskbaserat informationssäkerhetsarbete. Åtgärden genomförs tillsammans med FMV/Williams, berörda myndigheter och organisationer. 
  
 MSB har dock ingen djupare teknisk kompetens på området för produktcertifieringar och skulle därför behöva bygga upp, etablera och utveckla en sådan verksamhet. Ett alternativ till en sådan åtgärd skulle vara att överföra CSEC:s certifieringsverksamhet och ansvar som nationellt certifieringsorgan för  
 IT-säkerhet 
  till MSB. Frågan om en sådan överföring har tidigare varit föremål för övervägande i NISU  
 2014-utredningen9. 
  Utredningen fann vid den tidpunkten dock inte skäl att förslå någon organisatorisk förändring av CSEC:s verk- samhet. 
  
 Samtidigt kan noteras att MSB till skillnad från FMV redan i dag bedriver tillsyn inom tilldelade ansvarsområden Myndighetens till- synsverksamhet bedrivs inom tre delområden som är tillsyn, tillsyns- vägledning och marknadskontroll. 
  
 Post- och telestyrelsen (PTS) 
  
 PTS är en myndighet med ansvar för elektronisk kommunikation och som sådan en mycket central aktör för säkerhetsarbete på detta område De europeiska certifieringsscheman som kan komma att 
  
 9Informations- och cybersäkerhet – i Sverige Strategi och åtgärder för säker information i staten (SOU 2015:23). 
  
 170 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 antas inom ramen för cybersäkerhetsakten kan förväntas omfatta all typ av informations- och kommunikationsteknologi (IKT) och som berör all samhällsverksamhet. Samtidigt kan noteras att myndigheten har begränsad erfarenhet av arbete med nu aktuella cybersäkerhets- certifieringar och saknar därmed den tekniska specialistkompetens som krävs på certifieringsområdet. 
  
 Utredningen gör bedömningen att PTS nuvarande roll, ansvar och verksamhet på elektronik- och telekommunikationsområdet, som inte innefattar aktuell certifieringsverksamhet, skulle medföra att myndigheten skulle behöva bygga upp en verksamhet med kom- petens och teknisk expertis som möter kraven i cybersäkerhetsakten på förmåga till omvärldsbevakning inom cybersäkerhet och cyber- säkerhetscertifiering, förmåga till samverkan inom området och för- måga att verka som nationell myndighet för cybersäkerhetscerti- fiering på högsta assuransnivån. 
  
 Försvarets materielverk föreslås utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Utredningen kan till en början konstatera att såväl FMV/Williams, som MSB och PTS har uppgifter och bedriver verksamhet inom området för informations- och kommunikationsteknologi (IKT). Utred- ningen bedömer samtidigt att finns både fördelar och nackdelar när det gäller vilken av dessa myndigheter som bör anförtros uppdraget att vara nationell myndighet med ansvar för de uppgifter som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Till FMV:s fördel talar att myndigheten genom sitt uppdrag att bl.a. vara nationell myndighet för certifiering av system och pro- dukter inom  
 it-säkerhet 
  redan har en bred och djup kunskap om cybersäkerhetscertifiering och även lång erfarenhet av både omvärlds- bevakning av dessa frågor samt internationell och nationell samverkan med andra berörda aktörer på området. Inom myndigheten finns redan organisatoriskt CSEC som ett ackrediterat organ för bedöm- ning enheten av överensstämmelse vid certifiering av system och produkter på området  
 it-säkerhet. 
  
 Även om MSB respektive PTS har redovisade uppgifter och an- svar inom informations- och kommunikationsteknologi bedriver ingen av dessa myndigheter verksamhet som innefattar prövning och teknisk bedömning för cybersäkerhetscertifiering, vilket innebär att 
  
 171 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 CSEC:s verksamhet skulle behöva föras över till en av dessa myndig- heter alternativt att motsvarande verksamhet skulle behöva byggas upp vid myndigheten. Även uppgifterna avseende omvärldsbevak- ning och samverkan på området skulle enligt utredningens bedöm- ning förutsätta att kompetens tillförs och byggs upp för att möta kraven på dessa områden enligt cybersäkerhetsakten. Kraven på orga- nisatoriska förändringar i form av ett överförande av CSEC till en av dessa myndigheter och ett ökat resursbehov för kompetensupp- byggnad bedömer utredningen inte medföra några fördelar i för- hållande till att motsvarande verksamhet utvecklas vid FMV. 
  
 Sammantaget talar det angivna för – enligt utredningens bedöm- ning – för att FMV bör anförtros uppgiften att vara nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering för med ansvar för omvärldsbevak- ning, samverkan och certifieringsverksamhet på högsta assuransnivån. Det medför att myndigheten bör få uppdraget att vara den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering som anges i artikel 56.5 a, och 56.6. FMV får då i uppgift att vara den nationella myndighet som enligt artikel 56.6 får utfärda cybersäkerhetscertifikat när en euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som antagits enligt arti- kel 49 kräver assuransnivå hög. Efter förhandsgodkännande av myn- digheten får ett sådant enskilt europeiskt cybersäkerhetscertifikat även utfärdas av ett organ för bedömning av överensstämmelse. Myn- digheten får även genom allmän delegering på förhand till ett organ för bedömning av överensstämmelse ge detta tillstånd att utfärda europeiskt cybersäkerhetscertifikat. 
  
 Utredningen vill i detta sammanhang framhålla att det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är under införande i med- lemsstaterna och någon europeisk ordning för sådan certifiering har ännu inte antagits, även om ett utkast till sådan ordning offentlig- gjorts under utredningstiden. Det innebär att den framtida omfatt- ningen av certifieringsverksamheten på grundval av en eller flera sådana europeiska ordningar blir svår att bedöma och därför även dess organisatoriska och resursmässiga konsekvenser. Detta innebär enligt utredningen att nu aktuella frågeställningar bör tas upp till ny bedömning när omfattningen och resursbehovet av certifierings- verksamheten närmare kan bedömas. 
  
 Utredningens överväganden och förslag när det gäller frågan om FMV även bör ha ansvar för tillsynsfunktion eller om det är lämp- ligare och mer ändamålsenligt att ansvaret för certifierings- respektive 
  
 172 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 tillsynsverksamheten fördelas på två olika myndigheter behandlas nedan i avsnitt 8.4. 
  
 8.3.2Certifieringsorganet och krav på oberoende ställning 
  
 Förslag: Vid Försvarets materielverk (FMV) ska finnas ett ackre- diterat organ för bedömning av överensstämmelse enligt EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 När chefen för det ackrediterade organet för bedömning av överensstämmelse utövar verksamhet enligt EU:s cybersäkerhets- akt är denne inte underställd myndighetschefen. 
  
 Bedömning: Certifieringsorganets ekonomiska resurser bör be- stämmas i särskild ordning av regeringen. 
  
 Med utredningens förslag att FMV ska vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering uppkommer även frågan om Williams, som i dag är en organisatorisk enhet inom myndigheten FMV, har en sådan organisatorisk ställning och arbetsformer att dessa möter de krav som följer av cybersäkerhetsaktens reglering av ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse för bedömning. 
  
 I artikel 56.4 anges att de organ för bedömning av överensstäm- melse som avses i artikel 60 får utfärda europeiska cybersäkerhets- certifikat som avser assuransnivå ”grundläggande” eller ”betydande” på grundval av de kriterier som anges en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering, som antagits av kommissionen i enlighet med artikel 49. 
  
 Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat får utfärdas av en natio- nell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 a och 56.6 om certifieringsorganet har ackrediterats som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt punkt 1 i artikel 60. 
  
 Av artikel 56.5 a följer att ett sådant organ i vissa fall, dvs. när det anges i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, ska vara en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering under förut- sättning att certifieringsorganet vid myndigheten uppfyller ställda krav på ett ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 I artikel 60.1 anges att organen för bedömning av överensstäm- melse ska ackrediteras av det nationella ackrediteringsorgan som 
  
 173 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 utsetts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008. Sådan ackredi- tering ska dock endast utfärdas under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i bilagan till cyber- säkerhetsakten. I punkten 1 i bilagan föreskrivs att organ för bedöm- ning av överensstämmelse ska vara ett tredjepartsorgan som är obe- roende av den organisation eller de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som det bedömer. Om ett organ för bedömning av överensstämmelse ägs eller drivs av en offentlig myndighet eller institution ska det säkerställas och dokumenteras att organet har en oberoende ställning och att inga intressekonflikter föreligger mellan den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och organet för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Vidare föreskrivs att ett organ för bedömning av överensstäm- melse, dess högsta ledning och den personal som ansvarar för att ut- föra bedömningen av överensstämmelse, inte får utgöras av någon som konstruerar, tillverkar, levererar, installerar, köper, äger, an- vänder eller underhåller den  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller IKT- process som bedöms, eller de som företräder någon av dessa parter (punkten 4).10 
  
 Ett organ för bedömning av överensstämmelse, dess högsta led- ning och den personal som ansvarar för genomförandet av bedöm- ningen av överensstämmelse får inte heller delta direkt i konstruk- tionen, tillverkningen, marknadsföringen, installationen, användningen eller underhållet av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-proces- 
  ser som bedöms, eller företräda de parter som bedriver sådan verk- samhet (punkten 5). 
  
 Ett organ för bedömning av överensstämmelse, dess högsta led- ning och den personal som ansvarar för genomförandet av bedöm- ningen av överensstämmelse får inte heller delta i någon verksamhet som kan påverka deras objektivitet eller integritet i samband med den bedömningen av överensstämmelse, särskilt vad gäller konsult- tjänster (punkten 5). 
  
 En medlemsstat ska även säkerställa att den verksamhet som be- drivs av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering i samband med utfärdande av europeiska cybersäkerhetscertifikat som avses i artikel 56.5 a och 56.6 är strikt avskild från uppgifter och 
  
 10Förbudet ska inte hindra att bedömda  
 IKT-produkter 
  som är nödvändiga för verksamheten inom organet för bedömning av överensstämmelse används eller att  
 IKT-produkterna 
  används för personligt bruk. 
  
 174 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 ansvarsområden i förhållande till tillsynsverksamheten och att dessa verksamheter utförs oberoende av varandra. Vidare ska den natio- nella myndigheten som utövar tillsyn vara oberoende av de enheter som den utövar tillsyn över vad gäller dess organisation, beslut om finansiering, rättsliga struktur och beslutsfattande. 
  
 Utredningen kan notera att organisationsenheten CSEC i egen- skap av nationellt certifieringsorgan av  
 it-säkerhet 
  redan i dag är orga- niserat på ett sätt som möter kraven på oberoende ställning inom myndigheten FMV för att möta de krav som anges i internationella överenskommelser och övriga bestämmelser i syfte att vara ett ackrediterad organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Frågan är då om CSEC:s nuvarande organisation och ställning inom FMV kan anses uppfylla de krav som anges i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt. Enligt punkten 19 i bilagan ska ett organ för be- dömning av överensstämmelse uppfylla de krav som anges i relevant standard som harmoniserats enligt förordning (EG) nr 765/2008 för ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse som ut- för certifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer. 
  Utredningen kan konstatera att Williams är i dag ackrediterad som organ för bedömning av överensstämmelse som utför certifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  och får därför anses uppfylla kraven i denna punkt. 
  
 Vidare anges i punkten 6 i bilagan att när ett organ för bedömning av överensstämmelse ägs eller drivs av en offentlig myndighet eller institution ska det säkerställas och dokumenteras att organet har en oberoende ställning och att inga intressekonflikter föreligger mellan den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och orga- net för bedömning av överensstämmelse. 
  
 FMV har föreslagit att det kan finnas skäl att stärka CSEC:s obe- roende inom myndigheten för att möta kraven på oberoende och att bl.a. organiseringen av den militära flygsäkerhetsinspektionen i För- svarsmakten kan tjäna som förebild i detta avseende. 
  
 Utredningen delar myndighetens bedömning och anser att CSEC:s oberoende inom FMV ska säkerställas genom att det i författning anges att det organ för certifiering som ska finnas i myndigheten, dvs. i nuläget CSEC, i sin certifieringsverksamhet är en oberoende funk- tion inom myndigheten FMV. Fråga uppkommer om även chefen för certifieringsorganet bör utses av regeringen och om budget och ekonomiska resurser bör bestämmas i särskild ordning. 
  
 175 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredningen bedömer att vad som anges i punkten 6 (se ovan) i förening med att certifieringsorganets oberoende regleras i den kompletterande nationella författningsregleringen utgör tillräckliga åtgärder för att säkerställa certifieringsorganets oberoende i den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering (FMV). Det saknas därför för närvarande skäl att föreslå ytterligare åtgärder, t.ex. att chefen för certifieringsorganet ska utses av någon annan än chefen för myndigheten. Utredningen anser dock att certifieringsorganets ekonomiska resurser bör beslutas i särskild ordning av regeringen. Det innebär sammantaget att certifieringsorganet, dvs. CSEC, be- döms möta angivna krav i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt som oberoende organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 I utredningsdirektiven anges att vid Försvarets materielverk finns ett nationellt certifieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  i produkter och system och att myndigheten, certifieringsorganet, ska i sin verksam- het beakta nationella säkerhetsintressen. Ett sådant krav bör införas även i den reglering som föreslås av utredningen. 
  
 Utredningen noterar att den bestämmelse som redan finns anger att myndigheten, certifieringsorganet, i sin verksamhet ska beakta nationella säkerhetsintressen. Bestämmelsen är enligt sin lydelse be- gränsad till viss certifieringsverksamhet och det kan råda osäkerhet om bestämmelsens tillämpningsområde. Det bör därför enligt utred- ningens bedömning införas en motsvarande bestämmelse för myn- digheten FMV och dess certifieringsorgan och som ska tillämpas i myndighetens verksamhet som följer av EU:s cybersäkerhetsakt. Det finns därför skäl att införa en sådan bestämmelse i den komplette- rande författningsreglering som nu föreslås. 
  
 8.4Tillsyn 
  
 8.4.1Inledning 
  
 Utredningen har i kapitel 4 och avsnitt 8.2 redogjort närmare för cybersäkerhetsaktens struktur och olika bestämmelser. Det finns dock skäl att i detta sammanhang inledningsvis översiktligt återge de huvuduppgifter som utredningen bedömer ligger till grund för och därmed blir styrande för hur tillsynsverksamheten lämpligen kan och bör organiseras. 
  
 176 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Genom det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering fastställs en mekanism för inrättandet av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Av artikel 58 framgår att en nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering ska ansvara för tillsynen av efterlevnaden av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscerti- fiering. I artikel 54 anges att en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering ska innehålla minst de komponenter och regleringar som anges i den artikeln. I punkten j anges bl.a. att en sådan ordning ska innehålla regler för övervakning av efterlevnaden av  
 IKT-produk- 
  ter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  när det gäller kraven för EU- försäkran om överensstämmelse eller europeiska cybersäkerhetscer- tifikat, inklusive mekanismer för att visa fortsatt överensstämmelse med de angivna cybersäkerhetskraven. Vidare ska enligt punkten k anges de villkor som ska gälla för utfärdande, bibehållande, fortsätt- ande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt vill- kor för utvidgning eller inskränkning av tillämpningsområdet för certifiering. Av punkten följer att även bestämmelser om följderna för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  för vilka en EU- försäkran om överensstämmelse har utfärdats eller som har certifierats, men som inte överensstämmer med kraven i ordningen, ska anges. 
  
 Kommissionen kommer i unionens löpande arbetsprogram att fast- ställa strategiska prioriteringar för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Även om något arbetsprogram ännu inte offentliggjorts har Enisa den 2 juli 2020 offentliggjort ett första ut- kast till en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering av IKT- produkter som uppfyller kraven för på assuransnivåerna ”betydande” respektive ”hög”. Vidare anges vad som ska gälla vid när vissa be- stämmelser inte efterlevs. 
  
 Utredningen kan notera att den föreslagna ordningen, utöver att närmare ange vilka krav som ska uppfyllas för att ett cybersäkerhets- certifikat ska kunna utfördas, också innehåller en detaljerad och om- fattande reglering av bl.a. olika frågor som kan uppkomma i samband med handläggningen av en ansökan, utfärdande och underhåll av ett certifikat samt vad som gäller ett eventuellt återkallande av certifikatet. Utredningen bedömer att de olika europeiska ordningarna i bety- dande omfattning kommer att reglera de olika krav som ska gälla vid såväl handläggningen av olika ärenden som omfattas av cybersäker- hetsaktens tillämpningsområde, som grunderna för själva bedömning av överensstämmelse men även vad som ska gälla i form av tillsyn. 
  
 177 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Eftersom såväl cybersäkerhetsaktens bestämmelser som bestämmel- serna i de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering har direkt effekt och är tillämpliga i en medlemsstat uppkommer frågan i vilken utsträckning det finns utrymme och behov av och förutsätt- ningar för kompletterande nationell reglering på området. 
  
 Utredningen kan konstatera att eftersom några europeiska ord- ningar för cybersäkerhetscertifiering, utöver det nu aktuella utkastet till en sådan ordning, ännu inte formellt antagits eller fastställts före- ligger en osäkerhet om vilka krav som kan komma att ställas på den nationella tillsynen för att möta framtida behoven av tillsyn med anled- ning av de europeiska ordningar som kan komma att antas på området. 
  
 Utredningen bedömer dock att cybersäkerhetsaktens olika be- stämmelser om tillsyn ger utrymme för att med en tillräcklig grad av säkerhet vid denna tidpunkt kunna lämna förslag om hur den natio- nella tillsynsverksamheten bör organiseras och utformas. Utredningen gör samtidigt bedömningen, på motsvarande sätt som gäller för kom- pletterande nationella föreskrifter för cybersäkerhetscertifiering, att utrymmet för berörda myndigheter att meddela ytterligare föreskrifter på tillsynsområdet för närvarande blir begränsat då eventuella myn- dighetsföreskrifter måste beakta den framtida unionsrättens reglering på området. 
  
 8.4.2Utgångspunkter 
  
 Den närmare innebörden av begreppet tillsyn är inte närmare defi- nierad vare sig i EU:s cybersäkerhetsakt eller i den nationella rätts- ordningen, även om begreppet förekommer på olika verksamhetsom- råden. En tydlig avgränsning till begrepp som rådgivning vägledning, och utbildning saknas. För att tillsynen ska vara ändamålsenlig och effektiv krävs att det inte råder oklarhet om när en myndighet upp- träder i rollen som tillsynsmyndighet, vad som är föremål för tillsyn och hur tillsynen ska gå till. 
  
 I samband med att en myndighet lämnar rådgivning uppkommer ofta en risk för att råd lämnas om vad som ska göras snarare än hur något bör göras. Detta medför att råd som tillsynsmyndigheten lämnar kan utmynna i att tillsynsobjektet vidtar åtgärder som senare blir föremål för tillsyn, vilket kan underminera själva syftet med till- synen som en fristående granskning. Detta väcker också tveksam- 
  
 178 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 heter vad gäller objektivitet eftersom tillsynsmyndighetens förmåga att upptäcka brister vid en efterföljande tillsyn kan ifrågasättas. Det är således viktigt att tillsynsobjektets tydliga ansvar för åtgärder inte påverkas eller förskjuts i riktning mot tillsynsmyndigheten, vilket det finns en risk för om tillsynsmyndigheten ska utöva tillsyn och lämna råd till samma verksamhetsutövare. 
  
 Ett tydliggörande av tillsynsverksamhetens inriktning och syfte skapar också förutsägbarhet och minskar utrymmet för godtycklig- het. Det är därför viktigt att det av regleringen framgår vad tillsynen syftar till och innebörden av denna. Vidare är ramarna för tillsynens omfattning av betydelse för att kunna fastställa hur långt tillsyns- myndigheternas befogenheter sträcker sig. Det finns även behov av att närmare reglera hur tillsynsverksamheten ska bedrivas. 
  
 Idag finns heller ingen formell eller författningsreglerad tillsyns- struktur för den verksamhet som det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering kommer att omfatta. Det kommer därför att finnas ett behov av att upprätthålla en översiktlig och sammanhållen bild över tillsynsverksamheten för att kunna följa upp, utvärdera och utveckla tillsynen på området.11 
  
 Utredningen kan konstatera att omfattningen av tillsynsverksam- heten är svår att bedöma då det är fråga om lagstiftning som inte tidigare tillämpats vilket medför svårigheter att uppskatta antalet till- synsobjekt. Det är en förutsättning att tillsynsmyndigheten har en lägesbild över vilka tillsynsobjekt som man har i uppdrag att kon- trollera för att kunna bedriva ändamålsenlig och effektiv tillsyn. 
  
 Utredningen kan vidare konstatera att eftersom det i dag inte be- drivs någon formell tillsyn av verksamheter på cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde är det svårt att få en tydlig bild över tillgången på sak- och tillsynskompetens för den tillsyn som nu införs. Exper- terna i utredningen har upplyst att det i dag råder brist på kompetent personal för uppgifter, bl.a. tillsyn, som följer av cybersäkerhetsaktens införande. Även om det inom FMV och certifieringsorganet CSEC finns kompetens om certifiering av  
 it-säkerhet 
  i produkter och system medför bristen på kompetens i dagsläget att den blivande tillsyns- funktionen behöver vidta åtgärder för kunna bedriva en ändamåls- enlig och effektiv tillsyn, eftersom rekrytering och utbildning kom- mer att ta tid i anspråk. 
  
 11Se bl.a. Riksrevisionens rapport Informationssäkerheten i den civila statsförvaltningen (RIR 2014:23). 
  
 179 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 Frågan är då hur tillsynsverksamheten kan organiseras och utfor- mas med utgångspunkt i bl.a. de krav på tillsynsverksamheten som föreskrivs i cybersäkerhetsakten och i linje med regeringens skriv- else En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79).12 
  
 Utredningen redogör nedan för några av de mer principiella ut- gångspunkter som bör ligga till grund för fortsatta överväganden om organisering och utformning av den tillsynsverksamhet som cyber- säkerhetsakten anger ska finnas på nationell nivå i en medlemsstat. I det sammanhanget redogörs även för några av de utredningar som tidigare behandlat frågor om tillsyn på informations- och kommu- nikationssäkerhetsområdet. 
  
 Regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79) 
  
 I regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79), lämnas generella bedömningar och görs principiella ställningstaganden av hur en tillsynsreglering bör vara utformad. I skrivelsen framhålls bl.a. betydelsen av enhetlighet i fråga om offent- lig tillsyn. Det lämnas samtidigt utrymme för att göra avsteg från de bedömningar som görs i skrivelsen. Ett viktigt skäl för att precisera tillsynsbegreppet anges vara att en tydlig definition gör det enklare att skilja granskandet från främjande verksamhet. Ett tydligt och avgränsat tillsynsbegrepp behöver samtidigt inte hindra att tillsyns- myndigheter även kan ha till uppgift att arbeta främjande och förebyg- gande för att effektivt uppnå lagstiftningens mål. Det är i allmänhet inte är lämpligt att tillsynsmyndigheten ger råd om hur tillsyns- objekten ska agera i specifika ärenden. Ett skäl till det anges vara att det kan uppstå svårigheter om tillsynsmyndigheten tidigare lämnat råd i ärenden som sedan blir föremål för tillsyn. Samtidigt framhålls att inom vissa tillsynsområden kan skäl tala för att, utöver upplys- ningar om gällande rätt, så kan även rekommendationer och vägled- ning utgöra del av tillsynen. En annan faktor som tas upp är vilka risker regelöverträdelser kan orsaka. Regelöverträdelser som innebär 
  
 12Statskontoret framhåller i sin rapport Tänk till om tillsynen betydelsen av att staten ser till- synen som ett sammanhållet system, där de olika delarna reglering, organisering, styrning, finansiering och ingripandemöjligheter samspelar för att bästa möjliga resultat av verksam- heten ska kunna åstadkommas (s. 93). 
  
 180 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 risker för exempelvis människors liv och hälsa kan påverka såväl be- hovet av en enhetlig tillsyn som utformning av sanktioner. 
  
 I skrivelsen framhålls att det är viktigt att utgå från de förutsätt- ningar som gäller för det specifika tillsynsområdet. Det går inte att bortse från att många tillsynsområden har väsentligt olika förutsätt- ningar som påverkar hur tillsynsregelverket bör utformas för att effek- tivt bidra till att de materiella reglerna efterlevs och intentionerna i regelverken förverkligas. Faktorer som kan behöva vägas in är bland annat vem som bedriver den verksamhet som tillsynen avser, vilket slag av verksamhet som tillsynen riktas mot, vilka risker regelöver- trädelser kan orsaka och hur det materiella regelverk som tillsynen avser är utformat. Vidare påpekas att det måste beaktas att tillsyn är kostnadskrävande och orsakar störningar och påfrestningar för den som kontrolleras. 
  
 I skrivelsen framhålls att begreppet tillsyn främst bör användas för verksamhet som avser självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjektet uppfyller krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter. En grundläggande förutsättning för tillsynen är att tillsynsorganet har författningsreglerade möjligheter att in- gripa. Tillsynsorganen bör ha rätt att av den objektsansvarige få del av de upplysningar eller handlingar som behövs för tillsynen. Till- synsorganet bör även ha tillträdesrätt till utrymmen som används i den tillsynspliktiga verksamheten. Tillsynsorganen bör ha möjlighet att begära biträde från Kronofogdemyndigheten. Vidare bör tillsyns- organen ha möjlighet att ålägga den som är tillsynsobjektet ansvar för att utöva egen kontroll av sin verksamhet. Alla ingripanden bör kunna överklagas. 
  
 Tillsyn enligt förslag av NISU 2014 
  
 Frågan om tillsyn över den statliga sektorns informationssäkerhet behandlades i betänkandet Informations- och cybersäkerhet i Sverige 
  
 –Bentley och åtgärder för säker information i staten (SOU 2015:23). 
  
 Utredningen konstaterade att ett antal myndigheter vid sidan om Försvarsmakten, Säkerhetspolisen och sektorsmyndigheterna har till- synsansvar inom informationssäkerhetsområdet, bl.a. Datainspek- tionen, Finansinspektionen och Strålsäkerhetsmyndigheten. Enligt utredningen är detta en krävande uppgift som ställer höga krav på 
  
 181 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 expertkompetens då tillsynsansvaret omfattar alla aspekter av infor- mationssäkerhet, allt från administrativ säkerhet till  
 it-säkerhet 
  och krypto. Enligt utredningen är det inte rimligt att kräva eller förut- sätta att den bredd och djup i kompetens som krävs ska finnas inom varje tillsynsmyndighet. Betydligt effektivare och mer rationellt vore om tillsynen genomförs i samverkan med en utpekad myndighet som har den djupa kompetens som krävs. Då skulle tillsynsmyndig- heten ha ansvaret och kunskapen om föremålet för tillsyn, och sam- tidigt dra fördel av expertmyndighetens djupa fackkunskaper. Detta bidrar till kvalitet och stabilitet i tillsynen och en jämn tillämpning av informationssäkerhetskraven på tillsynsobjekten. En samordning av stöd till tillsynsverksamheten vore också effektivt sett till både eko- nomi och säkerhet. 
  
 I betänkandet angavs bl.a. att tillsynen över den statliga sektorns informationssäkerhet borde samordnas och förstärkas. MSB borde enligt förslaget utöva tillsyn över myndigheternas informationssäker- hetsarbete. I betänkandet konstateras att ett en sådan tillsynsuppgift föranleder ökad samverkan med myndigheter i det myndighetsråd som föreslogs. Vidare framhölls nödvändigheten av samordning i förhåll- ande till den tillsyn som utövas under säkerhetsskyddslagen för att undvika överlappande tillsynsansvar. Även samordning med den till- syn inom staten avseende informationssäkerhet som sker genom sek- torsansvariga myndigheters försorg borde öka. 
  
 Utredningen ansåg angeläget att noga följa utvecklingen och inom en inte alltför avlägsen framtid följa upp frågan, bl.a. med hänsyn till  
 NIS-direktivet. 
  
 Utredningen om genomförande av  
 NIS-direktivet 
  
 I betänkandet Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster (SOU 2017:36) analyserade utredningen behovet och utform- ningen av tillsyn med anledning av  
 NIS-direktivets 
  genomförande i den svenska rättsordningen. I kommittédirektiven till utredningen angavs att befintliga myndigheter borde behålla eller komplettera nu- varande roller. MSB borde mot bakgrund av sitt ansvar att samordna arbetet med samhällets informationssäkerhet få en samordnande roll mellan tillsynsmyndigheterna i syfte att få en samlad bild över EU- direktivets genomförande och tillämpning i Sverige. Detta skulle 
  
 182 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 dock inte medföra något övertagande av sektorsmyndigheternas an- svar för tillsyn över aktörer eller något mandat att styra hur dessa myndigheter ska använda sina resurser. 
  
 Enligt direktiven borde utgångspunkten därför vara att tillsyns- myndigheterna inom de sektorer som omfattas av  
 NIS-direktivet 
  även fortsättningsvis har kvar ansvaret för att kontrollera att aktörerna följer respektive sektors regler om informationssäkerhet. För de sek- torer där det i dag saknas tillsyn över informationssäkerhet behövde det övervägas vilken myndighet som kan anförtros den uppgiften. Inriktningen borde enligt kommittédirektiven vara att Post- och tele- styrelsen (PTS) gav fortsatt och vid behov kompletterande ansvar för tillsyn av de digitala infrastrukturer som nämnas i bilaga 2 till  
 NIS-direktivet. 
  
 I betänkandet redogjordes för myndigheternas olika tillsynsfunk- tioner inom berörda samhällssektorer. Utredningen föreslog att varje sektor och för de digitala tjänster som omfattas av lagstiftningen ska en tillsynsmyndighet ansvara för att övervaka att regelverket följs. Utredningen föreslog att MSB ska inom ramen för sitt uppdrag ha en samlad bild av  
 NIS-direktivets 
  genomförande och tillämpning i Sverige genom att leda ett samarbetsforum där samtliga tillsynsmyn- digheter ska ingå samt ta emot tillsynsmyndighetens bedömning av brister i nätverk och informationssystem. I bedömningen bör ingå brister som upptäcks vid tillsyn men även svårigheter vid tillämpning och tolkning av regelverket. 
  
 Utredningen föreslog vidare att MSB ska tillhandahålla tillsyns- myndigheterna det metodstöd för tillsyn som behövs för en effektiv tillsyn enligt det föreslagna regelverket. 
  
 Regeringens proposition 2017/18:205 Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster 
  
 I propositionen 2017/18:205 Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster framhålls att nätverk och informationssystem spelar en allt viktigare roll i samhället. Deras tillförlitlighet och säker- het är grundläggande för ekonomisk och samhällelig verksamhet och den inre marknadens funktion. I syfte att genomföra  
 NIS-direktivet 
  i svensk rätt föreslog regeringen en ny lag om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. Den nya lagen innebär bl.a. att vissa leverantörer av samhällsviktiga och digitala tjänster ska vidta 
  
 183 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 säkerhetsåtgärder till skydd för säkerheten i nätverk och informa- tionssystem och att leverantörerna ska rapportera incidenter som påverkar kontinuiteten i tjänsterna. Vidare anges att den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över att lagen och före- skrifter som har meddelats i anslutning till den följs, och att myndig- heten ska kunna besluta om vitesföreläggande och sanktionsavgift mot den som inte följer lagens bestämmelser. Den nya lagen trädde i kraft den 1 augusti 2018. 
  
 Betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25) 
  
 I betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25) behandlades frågan om tillsyn av säkerhetsskyddet. Utredningen konstaterade i betänkandet att formerna för tillsynen av säkerhetsskyddet i väsent- liga avseenden avviker från hur offentlig tillsyn normalt är ordnad. Utredningen framhöll att tillsynen har ett stort inslag av råd och stöd till verksamhetsutövarna. Samtidigt underströk utredningen att det finns svårigheter med att förena en rådgivande roll med en kon- trollerande roll och att det vore olyckligt med en utveckling mot att myndigheter som utövar tillsyn är så restriktiva i sin rådgivning att det innebär ett försämrat säkerhetsskydd. Utredningen stannade för bedömningen att det vid tidpunkten inte fanns tillräckliga skäl för att förändra tillsynens inriktning och genomförande. Utredningen lade däremot fram vissa förslag om ändringar i fråga om placeringen av tillsynsansvaret, bl.a. att MSB skulle ta över tillsynsansvaret för kommuner och landsting från Säkerhetspolisen och även länsstyrel- sernas ansvar för enskilda verksamheter som inte ligger under någon annan myndighets tillsynsområde. Förslaget beträffande MSB fick ett blandat mottagande i samband med remitteringen av betänkandet. 
  
 Regeringens proposition 2017/18:89 Ett modernt och stärkt skydd för Sveriges säkerhet – ny säkerhetsskyddslag 
  
 I propositionen 2017/18:89 Ett modernt och stärkt skydd för Sveriges säkerhet – ny säkerhetsskyddslag noterades att ansvaret för tillsyn en- ligt säkerhetsskyddslagen är uppdelat mellan flera myndigheter. 
  
 I propositionen framhölls att behovet är stort av ett förbättrat säkerhetsskydd hos såväl offentliga som enskilda verksamhetsutövare. 
  
 184 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Den nya säkerhetsskyddslagen utvidgar i viss mån kraven på offent- liga aktörer och kommer också på ett tydligare sätt att omfatta en- skilda verksamheter. Det är svårt att förutsäga hur många enskilda verksamhetsutövare som kommer att vara skyldiga att tillämpa lag- stiftningen. Det kan dock konstateras att antalet verksamheter som har betydelse för Sveriges säkerhet, och som drivs i enskild regi, har ökat i takt med privatiseringen av offentlig verksamhet. Det innebär sammantaget med den snabba digitaliseringen av samhället att det kan antas att verksamheter med central betydelse för Sveriges säkerhet även i framtiden kommer att drivas av enskilda aktörer. Att tillsynen över såväl offentliga som enskilda verksamhetsutövare även fram- över fungerar på ett tillfredsställande sätt är därför mycket angeläget. 
  
 I propositionen framhölls att en ny säkerhetsskyddslag bör kom- pletteras med en möjlighet att utfärda sanktioner mot aktörer som brister i sitt säkerhetsskyddsarbete. När det gäller frågan om tillsyn finns anledning att på nytt utreda vilka myndigheter som bör ha upp- gifter att utöva tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen. Även ett infö- rande av sanktionsmöjligheter medför ett behov av att se över till- synsstrukturen eftersom det också innebär att tillsynens karaktär behöver förändras från dagens inriktning mot rådgivning och stöd till tillsyn i en mer traditionell mening. 
  
 Kompletteringar till den nya säkerhetsskyddslagen (SOU 2018:82) 
  
 I betänkandet Kompletteringar till den nya säkerhetsskyddslagen (SOU 2018:82) lämnar utredningen förslag på en utökad tillsyn över säkerhetskänslig verksamhet. Utredningen fann att det finns brister när det gäller tillsynsverksamheten och regleringen av tillsynen på säkerhetsskyddsområdet. Utredningen menade att det inte är defini- erat och avgränsat vad tillsynen syftar till och avser. Ingen myndig- het har en samlad bild över tillsynen. Vidare saknas det reglering om hur tillsynsmyndigheterna ska utbyta hotinformation med Säker- hetspolisen och Försvarsmakten. Utredningen bedömde att själva till- synen hittills har bedrivits i alltför begränsad omfattning. Vidare an- såg utredningen att tillsynsmyndigheterna saknar de befogenheter som krävs för att de ska kunna genomföra en effektiv tillsyn och åstadkomma rättelse. Tillsynskompetensen behöver också öka hos många tillsynsmyndigheter och det behöver skapas en överblick över 
  
 185 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 vilka tillsynsobjekt som finns inom respektive tillsynsområde. Betän- kandet har remissbehandlats och är föremål för beredning i Regerings- kansliet. Det ingår utredningens uppdrag att beakta den fortsatta beredningen av betänkandet. 
  
 8.4.3Nationell myndighet med ansvar för tillsyn 
  
 Förslag: Försvarets materielverk (FMV) ska vara nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 58 i EU:s cyber- säkerhetsakt. Myndigheten ska fullgöra de tillsynsuppgifter som följer av artikel 58.7. 
  
 Bedömning: Regeringen kan meddela de verkställighetsföreskrif- ter som behövs för genomförandet av tillsynsverksamheten enligt artikel 58.7. 
  
 FMV bör organisera tillsynsfunktionen i myndigheten så att kraven på oberoende enligt EU:s cybersäkerhetsakt uppnås. 
  
 Utgångspunkter 
  
 I artikel 58 i EU:s cybersäkerhetsakt anges att medlemsstaterna bör kunna utse mer än en nationell myndighet med ansvar för att utföra uppgifter som rör kontroll och övervakning av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering. Medlemsstaterna får vid behov använda eller anpassa organisationsstrukturer vid genomförandet av cybersäkerhetsakten. 
  
 Cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -pro- 
  cesser med stöd av EU:s cybersäkerhetsakt tar sikte på att förebygga eller minska allvarliga konsekvenser till följd av hot och angrepp mot system för informations- och cybersäkerhet som finns inom alla sam- hällets områden, bl.a. inom samhällsviktiga verksamheter och säker- hetskänslig verksamhet. 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt är utformad på ett sätt som ger den verk- samhetsansvarige ett stort ansvar och bedömningsutrymme i fråga om såväl regelverkets tillämplighet som att bestämma hur verksam- heten ska bedrivas för att möta kraven i regleringen. Det kan med- föra utmaningar i fråga om möjligheter att ingripa, som förutsätter 
  
 186 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 tydlighet om vilka brister som behöver åtgärdas. Ett annat förhål- lande som är viktigt att beakta är att lagstiftningens karaktär medför att det kan finnas ett stort behov av vägledning och stöd till de verk- samheter som har att tillämpa cybersäkerhetsakten och europeiska cybersäkerhetsordningar. Särskilt i förhållande till företag, bl.a. till- verkare och leverantörer, men även organ för bedömning av över- ensstämmelse, kan finnas ett större behov av råd och stöd vid regel- verkets tillämpning. Det behovet kan dessutom komma att öka i de fall europeiska ordningar som föreskriver tvingande cybersäkerhets- certifiering kommer att införas. 
  
 Mot den bakgrunden kan det antas att cybersäkerhetsaktens genom- slag kan komma att vara beroende av om de myndigheter som har ett särskilt ansvar för certifiering och tillsyn på olika sätt kan i en till- räcklig omfattning vägleda och stödja berörda aktörer i deras verk- samhet. 
  
 Utredningen anser att till en början bör en förebyggande inrikt- ning i tillsynsarbetet ske. Flera av experterna i utredningen har också framhållit att det är viktigt att tillsynen utgår från samverkan och ger utrymme för en dialog mellan myndighet och den verksamhet som berörs av tillsynen. Det är utredningens bedömning det inom det nu aktuella tillsynsområdet är viktigt att det finns goda förutsättningar för samverkan mellan myndigheter och enskilda verksamheter. Om brister i verksamheten kan medföra åtgärder som till exempel var- ningar och vitessanktionerade åtgärdsförelägganden, kan det minska benägenheten att på eget initiativ ta upp brister med den myndighet som kontrollerar att kraven på området för cybersäkerhetscertifier- ing efterlevs. Det kan medföra en risk att sådana inslag skulle kunna medföra att värdefullt erfarenhetsutbyte, till exempel i fråga om säker- hetshot mellan de verksamheter som kontrolleras och den myndig- het som utövar tillsynen motverkas. 
  
 Även vilken form av verksamhet som tillsynen riktas mot bör beaktas i sammanhanget. De tillsynsobjekt och verksamheter som kan komma att beröras av tillsynen är främst de som utfärdar EU- försäkran om överensstämmelse eller europeiska cybersäkerhetscer- tifikat, dvs. tillverkare och leverantörer samt organ för bedömning av överensstämmelse av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer. 
  De aktörer som berörs finns inom många olika branscher och verksam- hetsområden. Aktörerna utgörs av stora, medelstora och små före- tag, som i egenskap av tillverkare eller leverantör tillhandahåller an- 
  
 187 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 givna produkter, tjänster och processer på marknaden. Organ för bedömning kan utgöras av en nationell myndighet eller företag på marknaden. Det rör sig således om aktörer i verksamheter med olika inriktning och karaktär inom en rad olika områden för informations- och cybersäkerhet. Detta talar också för att ha en enhetlig tillsyn i syfte att uppnå stabilitet och samsyn inom tillsynsverksamheten på området. 
  
 Inte bara bred och djup kunskap om cybersäkerhetscertifiering och informations- och cybersäkerhetsäkerhet är viktiga komponen- ter för en tillsynsmyndighet utan även djup och bred erfarenhet av informationssäkerhet inom olika samhällsområden bör tillmätas stor betydelse. Härtill kommer att myndigheten också ska ha tillräcklig kunskap och förståelse för verksamhet som faller inom det euro- peiska ramverkets tillämpningsområde. 
  
 En annan faktor som ska beaktas när man bedömer hur ett tillsyns- system ska utformas är vilka risker som eventuella regelöverträdelser kan komma att medföra. Syftet med det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är att höja nivån på säkerhet och tillit i  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som används bl.a. i nätverk och informationssystem för samhällsviktiga tjänster och digi- tala tjänster. Möjligheten att kunna utfärda en  
 EU-försäkran 
  eller ett cybersäkerhetscertifikat syftar till att hantera, förebygga och mini- mera hot och risker i produkter, tjänster och processer. 
  
 Eftersom dessa även handlas mellan medlemsstaterna kan eventu- ella brister och sårbarheter i dessa även få en gränsöverskridande ver- kan. Det angivna talar för att ett system för tillsynen utöver enhet- lighet också bör innefatta en förebyggande inriktning. 
  
 Idag finns nationellt flera system för tillsyn av informations- och cybersäkerhet i de verksamheter som kan komma att beröras av cyber- säkerhetsaktens tillämpningsområde och verksamheterna har i många fall flera olika tillsynsmyndigheter. Vissa tillsynsmyndigheter utövar redan i dag tillsyn över säkerhet i nätverk och informationssystem medan andra har en annan inriktning på tillsynen. Till följd av bl.a.  
 NIS-direktivet 
  och säkerhetsskyddslagsregleringen finns skillnader 
  
 isåväl omfattning som utformning av tillsyn av informationssäker- heten i många olika samhällsverksamheter. Även om det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering och det nationella tillsyns- systemet utformas på ett enhetligt sätt kommer kraven på åtgärder 
  
 188 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 för olika  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  att vara olika inom olika verksamhetsområden och samhällsverksamheter. 
  
 Utgångspunkten bör vara att om möjligt eftersträva en enhetlig tillsyn på cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde. Detta påverkar också utformningen av själva systemet och hur tillsynen bör bedrivas. 
  
 Utredningen kan konstatera att ett system med en tillsynsmyn- dighet som ansvarar för hela tillsynsverksamheten på området har både för- och nackdelar. Det som talar för ett system med en till- synsmyndighet är att kunskap cybersäkerhetscertifiering i förening med kunskap om hot, sårbarheter och risker i informations- och cybersäkerhet kan samlas i en myndighet med djup och bred kun- skap på området. Detta framstår som särskilt viktigt på de områden för informations- och cybersäkerhet som redan regleras av nationell lagstiftning eller  
 EU-rättsakter 
  och där en bedömning kan behöva göras om tillämpligheten av det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering på området. 
  
 Det är vidare i detta fall en fördel om normgivning och tillsyn kan hållas samman, vilket även förekommer inom många andra samhälls- sektorer där aktörerna omfattas av såväl nationella regleringar som  
 EU-rättsakter. 
  Eftersom cybersäkerhetscertifiering utgör den större delen av tillsynsverksamheten är det särskilt viktigt att erfarenheter från sådan verksamhet kan tas tillvara i tillsynsarbetet på ett sätt som även bidrar till att förbättra den inre marknadens funktion. 
  
 Det som ytterligare kan anföras mot att utse två eller flera myn- digheter att fullgöra tillsynsfunktionen är att uppgifterna och arbetet med tillsyn på cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde, särskilt när det gäller säkerhet i  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  samt säkerhet i nätverk och informationssystem, kräver bred och djup expertkunskap och erfarenhet från området. Det är redan i dag en besvärande brist på experter med bred och djup kompetens inom det nu aktuella området och att det skulle medföra stora svårigheter att bemanna en tillsynsverksamhet som är uppdelad på två eller flera myndigheter. 
  
 Enligt utredningens mening talar det nu angivna för att utgångs- punkten för tillsynens utformning ska vara att det ska finnas en till- synsmyndighet för hela det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Eftersom tillsynsfunktionen ska organiseras vid en befintlig myn- dighet är det en fördel om den myndigheten redan har kunskap och 
  
 189 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 erfarenhet av cybersäkerhetscertifiering vilket medför att förbere- delsetiden för att påbörja tillsynsverksamheten kan reduceras. En effektiv tillsyn kräver även förtroende mellan tillsynsmyndighet och tillsynsobjekten, vilket bygger på långsiktiga relationer samt kun- skap och förståelse för verksamheten. 
  
 Förslag på myndighet med ansvar för tillsyn 
  
 Nästa fråga blir då vilken befintlig myndighet som har förutsättningar och är lämplig att utöva tillsyn när det gäller efterlevnaden av det europeiska ramverket och den kompletterande nationella lagstift- ningen på området. 
  
 Utredningen har vid kartläggningen och bedömningen av lämplig myndighet för tillsynsfunktionen beaktat om myndigheten i dag har 
  
 –kunskap och erfarenhet av certifiering på området för informa- tions- och cybersäkerhet, 
  
 –kunskap om sårbarheter, hot och risker inom informations- och cybersäkerhet, 
  
 –erfarenhet och ansvar för tillsyn av informations- och cybersäker- hetkunskap, och 
  
 –ansvar för att utfärda föreskrifter. 
  
 Utredningen kan konstatera att det i dag inte finns någon enhetlig struktur för tillsyn inom de områden som angränsar till cybersäker- hetsaktens tillämpningsområde. På vissa områden finns flera tillsyns- myndigheter med olika ansvar, i andra är ansvaret utpekat och i vissa fall saknas tillsynsmyndighet. 
  
 Mot bakgrund av de krav som anges i cybersäkerhetsakten, vad som anges i regeringens skrivelse (skr. 2009/10:79) och vad som fram- kommit om nu aktuella befintliga myndigheter gör utredningen bedömningen att främst en myndighet som ingår i  
 SAMFI-myndig- 
  heternas samverkansgrupp som kan komma ifråga som tillsynsmyn- dighet. 
  
 Fråga uppkommer då om någon de andra s.k.  
 SAMFI-myndig- 
  heterna skulle kunna ges rollen som tillsynsmyndighet. Bl.a. utövar SÄPO och MUST/Försvarsmakten utövar i dag tillsyn över infor- mations- och cybersäkerhetsverksamhet inom respektive ansvarsom- 
  
 190 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 råden. Utredningen kan samtidigt konstatera att tillsynsuppgifterna som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifier- ing är av en annan karaktär än de tillsynsuppgifter som dessa myndig- heter i dag har, bl.a. vad gäller tillsyn över certifieringsverksamhet, och som förutsätter en djupare kunskap om certifiering av  
 IKT-produk- 
  ter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  inom ett brett område. Ingen av dessa myndigheter har i dag någon sådan uppgift eller verksamhet och ingen av myndigheterna har heller under utredningen angett att de skulle vara lämpliga i den nu aktuella rollen som tillsynsmyndighet enligt cybersäkerhetsakten. Inte heller Polismyndigheten har några sådana uppgifter. 
  
 Utöver FMV är det endast MSB, och i viss mån även PTS, som har uppgifter som knyter an till de uppgifter som följer av det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 PTS bevakar områdena elektronisk kommunikation och post. Begreppet elektronisk kommunikation omfattar telekommunikatio- ner, it och radio. PTS har tillsynsansvar och får meddela föreskrifter på flera olika områden. PTS har tillsyn enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. PTS är även tillsynsmyndighet för digi- tal infrastruktur och digitala tjänster enligt lagen (2018:1174) om in- formationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. PTS är vidare tillsynsmyndighet för betrodda tjänster enligt lagen (2016:561) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om elek- tronisk identifiering. Även enligt säkerhetsskyddslagen (2018:585) har PTS ett tillsynsansvar och får meddela föreskrifter. PTS har även ansvar och uppgifter inom bl.a. området kontanthantering. Även om myndigheten har uppgifter och erfarenhet av informations- och cyber- säkerhetsarbete samt har till uppgift att vara tillsynsmyndighet ver- kar myndigheten främst inom området för elektronisk kommuni- kation. Om PTS fick uppgiften att vara tillsynsmyndighet skulle myndigheten behöva bygga upp och utveckla en bred och djup tek- nisk kompetens för tillsyn på cybersäkerhetsaktens tillämpnings- område, vilket även skulle innebära att myndigheten fick ett betyd- ligt bredare uppdrag än vad som är fallet i dag. 
  
 MSB:s uppgifter och verksamhet har tidigare beskrivits i kapitel 5. Som tidigare framgår har myndigheten i dag uppgifter och ansvar på informations- och cybersäkerhetsområdet, bl.a. har den ansvar för att utveckla och stödja informations- och cybersäkerheten i sam- hället Myndigheten har också särskilda uppgifter inom ramen för 
  
 191 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 den verksamhet som omfattas av lagen om samhällsviktiga tjänster  
 (NIS-direktivet). 
  
 Utredningen kan samtidigt konstatera att även om MSB har en bred kompetens inom olika delområden avseende informations- och cybersäkerhet har myndigheten i jämförelse med FMV och certi- fieringsorganet CSEC inte den breda och djupa tekniska kompetens och erfarenhet på området för cybersäkerhetscertifiering som kan förutsättas behövas för att myndigheten ska kunna utöva en ända- målsenlig och effektiv tillsyn på området för det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 FMV har genom certifieringsorganet CSEC en djup och bred kompetens och erfarenhet på området för cybersäkerhetscertifiering samt lång erfarenhet av samverkan med nationella och internatio- nella aktörer inom såväl cybersäkerhet som annan kvalificerad tek- nisk verksamhet på försvars- och säkerhetsområdet. Myndigheten är nu även föreslagen som tillsynsmyndighet för verksamhet som om- fattas av säkerhetsskyddslagstiftningen. Sammantaget gör utredningen bedömningen att FMV är den av aktuella myndigheter som i dag framstår som den myndighet som har förutsättningar att på det mest ändamålsenliga och effektiva sättet kunna fullgöra tillsynsuppgifterna. 
  
 Samtidigt uppkommer frågan om uppgifterna som nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering med de uppgifter som följer i den rollen går att förena med rollen som ansvarig för tillsyn över det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I artikel 58.3 i EU:s cybersäkerhetsakt framhålls att den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska vara oberoende av de enheter som den utövar tillsyn över, särskilt vad gäller tillsyns- objektet organisation, beslut om finansiering, rättsliga struktur och beslutsfattande. 
  
 Av punkten 4 följer att medlemsstaten även ska säkerställa att den verksamhet som bedrivs av den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering i samband med utfärdande av europeiska cybersäker- hetscertifikat som avses i artikel 56.5 a och 56.6 är strikt avskilda från deras uppgifter och ansvarsområden i förhållande till tillsynsverk- samheten och att dessa verksamheter utförs oberoende av varandra. 
  
 Utredningen kan konstatera att angivna reglering ställer krav på att såväl certifieringsorganet som myndighetens tillsynsfunktion är organiserade på ett sätt som innebär att de är strikt åtskilda och obe- roende av varandra. När det gäller certifieringsorganet i FMV lämnar 
  
 192 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 utredningen i avsnitt 8.3.2 förslag på åtgärder som syftar till att säker- ställa certifieringsorganets oberoende i verksamhet som utförs enligt EU:s cybersäkerhetsakt. EU:s cybersäkerhetsakt ställer utöver det angivna inte några ytterligare krav på tillsynsfunktionens organiser- ing, vilket enligt utredningens bedömning medför att certifierings- organet och tillsynsfunktionen kan organiseras i myndigheten FMV under förutsättning att verksamheterna är strikt åtskilda och obero- ende av varandra. 
  
 Av artikel 58 framgår att myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering har tillsynsuppgifter varför det i denna del inte krävs någon kompletterande nationell reglering. Enligt den nationella förvaltnings- modellen är det myndigheten som organiserar verksamheten i myn- digheten om inte annat särskilt anges i författning eller reglerings- brev. Utredningen anser att frågan om hur tillsynsfunktionen inom FMV ska organiseras och formerna för arbetets bedrivande för att möta kraven i EU:s cybersäkerhetsakt bör beslutas av den myndig- heten, t.ex. i myndighetens arbetsordning. Det finns därför inte heller i denna del behov av kompletterande nationell reglering. 
  
 Myndigheten bör därför utses att ansvara för tillsynsuppgifterna som följer av artikel 58 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Utredningen kan samtidigt konstatera att tillsynsmyndigheter inom olika samhällssektorer fortsatt ska ha ansvaret för att kontrol- lera att myndigheter och andra aktörer följer respektive sektors regler om informations- och cybersäkersäkerhet, också när en fråga uppkommer som berör cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde. Det ställer krav på utökad samverkan mellan den nationella myndig- heten med ansvar för cybersäkerhetscertifiering och tillsyn och övriga berörda myndigheter på informations- och cybersäkerhets- området. Utredningen återkommer till denna fråga i kapitel 13. 
  
 193 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 SOU 2020:58 
  
 8.5Avgifter 
  
 Förslag: I lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cyber- säkerhetsakt ska anges att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering får ta ut avgifter för de verksamheter som myndigheten bedriver enligt EU:s cybersäkerhetsakt och den nya lagen. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela närmare bestämmelser om avgiftssyste- mets utformning. 
  
 Bedömning: Det behövs inga kompletterande författningsbestäm- melser om FMV:s möjlighet att meddela närmare föreskrifter om avgiftsfinansieringen av dess verksamhet. 
  
 Enligt EU:s cybersäkerhetsakt omfattar de nationella cybersäker- hetscertifieringsmyndigheternas uppdrag såväl utfärdande av cyber- säkerhetscertifikat enligt artikel 56 som tillsyn enligt artikel 58 över  
 IKT-produkters, 
  
 -tjänsters 
  och  
 -processers 
  överensstämmelse med kraven i de certifikat som utfärdats inom deras länder. 
  
 FMV/CSEC:s verksamhet är i dag både anslags- och avgifts- finansierad. Motsvarande system bör införas när det gäller finansier- ingen av den certifieringsverksamhet som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bedriver enligt EU:s cybersäkerhets- akt. Bemyndigandet att ta ut avgifter bör beslutas genom lag (se SOU 2007:96 s. 143). 
  
 Utredningen anser vidare att berörda aktörer bör ersätta kostna- den för tillsynsverksamheten. Detta kan lämpligen ske genom att en tillsynsavgift betalas av enskilda. Tillsynsavgiften bör tas ut av de aktörer vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd. Möjligheten för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscer- tifiering att ta ut avgifter bör således omfatta alla berörda organ för bedömning av överensstämmelse och innehavare av europeiska cyber- säkerhetscertifikat eller utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överens- stämmelse. Dessutom bör den gälla den nationella cybersäkerhets- certifieringsmyndighetens tillsynsverksamhet enligt den nya lagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen samt enligt cyber- säkerhetsakten och rättsakter som har meddelats med stöd av den förordningen. 
  
 194 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör bemyndigas att meddela närmare bestämmelser om avgiftssystemets utformning. 
  
 Utredningen noterar att FMV, som utredningen föreslår ska utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering, får i dag ta ut avgifter för sin verksamhet med stöd av 14 § förordningen (2007:854) med instruktion för Försvarets materielverk. Myndigheten har även rätt att meddela föreskrifter om avgifternas storlek. Det behövs därför inga kompletterande författningsbestämmelser i denna del. 
  
 Utredningen bedömer att det inte bör införas någon författnings- reglerad avgiftsfinansiering av de privata organen för bedömning av överensstämmelse. Dessa organ bedriver verksamhet på en marknad och avgiften för utfärdande av ett cybersäkerhetscertifikat bör be- stämmas i konkurrens mellan berörda aktörer. 
  
 195 
  
 9Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 9.1Inledning 
  
 I det föregående kapitlet har utredningen tagit ställning till vilken myndighet som bör utses till nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering samt redogjort för dess tillsynsuppgifter. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska enligt EU:s cybersäkerhetsakt övervaka och kontrollera efterlevna- den av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. För att kunna utföra sin tillsyn på ett effektivt sätt behöver myndigheten ett antal befogenheter. 
  
 Även om det finns ett samförstånd mellan den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering och tillsynsobjektet bygger ett legitimt och ändamålsenligt system för tillsyn på att tillsynsmyndig- heten har författningsreglerade befogenheter för att kunna genom- föra de åtgärder som kan behövas i det enskilda fallet. I artikel 58.8 föreskriver EU:s cybersäkerhetsakt olika minimibefogenheter. Att tillsynsverksamheten är författningsreglerad har även den fördelen att ramarna för tillsynsverksamheten tydliggörs, vilket är ytterligare en fördel när det som i detta fall är fråga om en ny lagstiftning som om- fattar många företag, dvs. såväl tillverkare och leverantörer av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Regelverket om tillsyn på tillämpningsområdet för EU:s cyber- säkerhetsakt angränsar till motsvarande bestämmelser i  
 NIS-direk- 
  tivet och den till direktivet anslutande lagen på området. Det finns i den lagen bestämmelser som ger tillsynsmyndigheterna flera viktiga undersökningsbefogenheter, däribland en rätt att kräva upplysningar av tillsynsobjektet och en tillträdesrätt till lokaler. Det handlar om ny lagstiftning och ett närliggande område. Bestämmelserna är ägnade 
  
 197 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 att möjliggöra en effektiv tillsyn. En utgångspunkt bör därför vara att de kompletterande nationella bestämmelser som behövs för att befog- enheterna som anges i EU:s cybersäkerhetsakt ska kunna tillämpas effektivt är att dessa utformas på motsvarande sätt om inte några särskilda skäl talar emot det. I den mån det finns ett behov av att an- passa reglerna till de särskilda förhållanden som kan finnas på cyber- säkerhetsaktens tillämpningsområde ska en sådan anpassning dock ske. Vidare ska vad som anges i regeringens skrivelse En tydlig, rätts- säker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79) beaktas vid övervägande om hur tillsynssystemet bör utformas. 
  
 I detta kapitel behandlar utredningen de tillsynsbefogenheter som EU:s cybersäkerhetsakt ger den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering samt behovet av kompletterande nationell lag- stiftning om myndighetens befogenheter. Därefter redogör utred- ningen för sina överväganden i fråga om ett lämpligt sanktionssystem. 
  
 Frågor om sekretess för uppgifter som lämnas i samband med till- syn till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering behandlas i kapitel 12. 
  
 9.2Undersökningsbefogenheter 
  
 Förslag: Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifier- ing får besluta de förelägganden som behövs för att EU:s cyber- säkerhetsakt, de genomförandeakter som har meddelats med stöd av den förordningen, den nya lagen och föreskrifter som har med- delats i anslutning till lagen ska följas. 
  
 Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har rätt att få biträde av Kronofogdemyndigheten för tillsyn i enlighet med artikel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Bedömning: Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscer- tifiering bör ha möjlighet att meddela närmare föreskrifter om 
  
 1.formerna för lämnandet av information enligt artikel 58.8 a i EU:s cybersäkerhetsakt, 
  
 2.kontrollförfarandet vid undersökningar enligt artikel 58.8 b i EU:s cybersäkerhetsakt, och 
  
 3.utredningsförfarandet vid tillträde till lokaler artikel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 198 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 9.2.1Rätten att begära uppgifter 
  
 I artikel 58.8 a i EU:s cybersäkerhetsakt anges att en nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering kan begära att utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och organ för bedömning av överensstäm- melse ska lägga fram alla uppgifter som myndigheten behöver för att kunna fullgöra sin uppgift. 
  
 Bestämmelsen innebär att den som står under tillsyn ska på begä- ran tillhandahålla den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering den information som behövs för tillsynen. Uppgiftsskyl- digheten gäller för ovan angivna aktörer. Bestämmelsen har direkt effekt och kräver inte kompletterande nationell lagstiftning i fråga om själva rätten att begära nödvändiga uppgifter. När den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering begär uppgifter eller information förutsätts den uppge syftet med begäran och precisera vilka uppgifter eller vilken information som ska lämnas. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bör bemyndigas att meddela de föreskrifter som behövs för att uppgifts- skyldigheten enligt artikel 58.8 a ska kunna fullgöras på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. En sådan rätt kan lämpligen införas i den nya förordningen med kompletterande bestämmelser till EU:s cyber- säkerhetsakt. 
  
 9.2.2Rätten att genomföra undersökningar i form av kontroller 
  
 Av artikel 58.8 b i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får genomföra under- sökningar, i form av kontroller, av utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscerti- fikat och organ för bedömning av överensstämmelse för att kunna verifiera överensstämmelse med bestämmelserna i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Myndigheten har således möjlighet att genomföra en undersökning och kontrollera att IKT- tillverkare och  
 -leverantörer 
  som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse eller innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat efterlever det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Motsvarande gäller även organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 199 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bestämmelsen har direkt tillämplighet och påkallar ingen nationell lagstiftning för att genomföras. Det finns emellertid behov, på mot- svarande sätt som gäller vid uppgiftsskyldigheten (se avsnitt 9.2.1), av att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering kan meddela förskrifter om kontrollförfarandet vid undersökningarna. 
  
 9.2.3Rätten att få tillträde till lokaler och biträde av Kronofogdemyndigheten 
  
 I artikel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt anges att den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering ska ha rätt att få tillgång till alla lokaler hos organ för bedömning av överensstämmelse eller inne- havare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat i syfte att genom- föra utredningar i enlighet med unionsrätten eller medlemsstaternas processrätt. Bestämmelsen är en förutsättning för att det ska kunna bedrivas en effektiv tillsyn enligt cybersäkerhetsakten. Tillträdes- rätten, som omfattar alla lokaler där det bedrivs verksamhet som om- fattas av aktens tillämpningsområde, ska dock av integritetsskäl inte gälla bostäder som finns i anslutning till verksamheten.1 Tillsyns- objekten är tillverkare och leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjäns- 
  ter och  
 IKT-processer 
  som är innehavare av cybersäkerhetscertifikat samt organ för bedömning av överensstämmelse. Utredningen note- rar att utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  utelämnats från bestämmelsens tillämpningsområde. 
  
 För att tillsyn ska kunna bedrivas på ett effektivt sätt är det nöd- vändigt att den myndigheten som utövar tillsyn får vidta vissa under- sökningar av de lokaler som de får tillträde till och till det som på- träffas där. Alla sådana undersökningar måste dock begränsas till det som är nödvändigt för att tillsynen ska kunna genomföras och måste vara inriktade enbart på sådant som har relevans för tillsynen av efter- levnaden av bestämmelserna i EU:s cybersäkerhetsakt. Proportiona- litetsprincipen ska beaktas innan myndigheten begär tillträde och gör undersökningar. 
  
 Genomförandet av artikel 58.8 d kräver inte kompletterande natio- nell reglering. Om verksamhetsutövaren däremot vägrar att ge den 
  
 1I regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79, s. 50 f.) anges att tillsynsorgan bör ha tillträdesrätt till alla utrymmen som används i den tillsynspliktiga verksamheten men att av integritetsskäl bör bostäder inkluderas endast om det är nödvändigt för att tillsynsorganet ska kunna bedriva en effektiv tillsyn. För övrigt kan noteras att bestäm- melsen i EU:s cybersäkerhetsakt anger just ”lokaler” och inte andra utrymmen. 
  
 200 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering tillträde till en lokal eller liknande för undersökning kan tvångsåtgärder behöva an- vändas. Att vidta sådana åtgärder ligger inte inom myndighetens be- fogenheter. Det finns inte anledning att anta att det kommer finnas risk för hot eller handgripligheter i samband med tillsynen enligt de aktuella bestämmelserna. De eventuella hinder som kan uppstå får i stället antas vara av fysiskt art. Den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering bör därför kunna begära biträde av Kronofogde- myndigheten för att få tillgång till en lokal för att kunna kontrollera handlingar, utrustning och verksamheten på plats. Då gäller bestäm- melserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande. 
  
 I likhet med vad som konstaterats ovan bör den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering även ha möjlighet att med- dela närmare föreskrifter om utredningsförfarandet vid tillträde till lokaler. 
  
 9.2.4Rätten att vidta lämpliga åtgärder 
  
 Av artikel 58.8 c framgår att varje nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering ges rätt att vidta lämpliga åtgärder, i enlighet med nationell rätt, för att säkerställa att den som utfärdar en  
 EU-försäk- 
  ran om överensstämmelse eller utfärdar eller innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat uppfyller kraven i EU:s cybersäkerhetsakt eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Utredningen konstaterar att artikel 58.8 c i EU:s cybersäkerhets- akt enligt sin lydelse förutsätter komplettering i nationell rätt för att genomföras av medlemsstaterna. Utredningen anser att en möjlighet för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att besluta nödvändiga förelägganden, förenade med vite, utgör lämp- liga nationella åtgärder för att säkerställa efterlevnad av regelverket. Utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat och organ för bedömning av över- ensstämmelse kan således åläggas att åtgärda brister och uppfylla kraven i EU:s cybersäkerhetsakt eller en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering. Motsvarande bör gälla för de krav som följer av den nya lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cyber- säkerhetsakt och föreskrifter som meddelas i anslutning till lagen. 
  
 201 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 Nedan motiverar utredningen sitt förslag till lagstiftningsåtgärd i denna del. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bör kunna meddela åtgärdsförelägganden 
  
 I linje med vad regeringen i skrivelsen En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn uttalat om behovet av att i vissa fall ge en tillsynsmyndighet möj- lighet att besluta om förelägganden i enskilda fall (skr. 2009/10:79 s. 44) bör övervägas om det även på tillämpningsområdet för EU:s cybersäkerhetsakt bör finnas en sådan möjlighet för att kunna styra beteendet hos tillsynsobjektet. 
  
 När den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering konstaterar att det förekommer mindre allvarliga brister i efterlev- naden av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering hos tillsynsobjekten kan det i många fall vara tillräckligt att myndig- heten påpekar bristerna och att verksamhetsutövaren frivilligt åtar sig att åtgärda dem. Vid mer allvarliga brister kan det dock behövas en möjlighet att meddela formella åtgärdsförelägganden som kan för- enas med vite.2 Sådana förelägganden kan t.ex. behövas när det visar sig att en innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller att den som utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse allvar- ligt brustit i de skyldigheter som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering eller nationell lagstiftning på området. Möjligheten att meddela åtgärdsförelägganden bör dock inte begrän- sas till dessa situationer. I stället bör det finnas en sådan möjlighet vid alla slags åsidosättanden av reglerna i ramverket för cybersäker- hetscertifiering och den nya lagen respektive föreskrifter som utfär- das i anslutning till denna lag. Föreläggandets utformning skapar även möjligheter för den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering att anpassa ett ingripande efter vad som är behövligt be- roende på vilket område det handlar om. Det bör därför finnas en möjlighet att utforma föreläggandet vitt och i princip ansluta till till- 
  
 2Regeringen har i skrivelsen En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn uttalat att ett tillsyns- organ bör ha en möjlighet att besluta om förelägganden i enskilda fall (skr. 2009/10:79 s. 44). Möjligheten att utforma föreläggandet för att kunna styra beteendet hos den objektsansvarige bör enligt dessa uttalanden vara vitt och i princip ansluta till tillsynens omfattning. Förelägg- andets utformning skapar enligt regeringen möjligheter för tillsynsorganet att anpassa ett in- gripande efter vad som är behövligt beroende på vilket område det handlar om. Det anges i skrivelsen att ett åtgärdsföreläggande bör kunna förenas med vite. 
  
 202 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 synens omfattning. Befogenheten att besluta förelägganden innefat- tar även förbudsföreläggande. 
  
 Möjligheten att förena åläggande med vite 
  
 Vite som föreläggs med stöd av 3 § lagen (1985:206) om viten (vites- lagen) ska fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om mottagarens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt kan antas förmå den som det riktas mot att följa det föreläg- gande som är förenat med vitet. Med omständigheterna i övrigt avses bl.a. kostnaderna för föreläggandets fullgörande och omfattningen av de åtgärder som krävs. Beloppet bör vidare bestämmas med hän- syn till hur angeläget det är att föreläggandet följs. Om föreläggandet avser att tillgodose ett betydelsefullt samhällsintresse kan ett högre belopp vara motiverat. Myndigheterna kan emellertid inom ramen för 3 § viteslagen bestämma hur högt eller lågt belopp som helst. 
  
 Ett vite bör som huvudregel fastställas till ett bestämt belopp. Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna får vite dock enligt 4 § viteslagen föreläggas som löpande vite. Vitet bestäms då till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken före- läggandet inte har följts eller, om föreläggandet avser en återkom- mande förpliktelse, för varje gång adressaten underlåter att fullgöra denna. Om ett föreläggande inte följs kan myndigheten behöva upp- repa föreläggandet. Det kan i dessa fall vara lämpligt att höja vites- beloppet. 
  
 I28 §  
 NIS-lagen 
  finns det regler om vitessanktionerade åtgärds- förelägganden för vissa underlåtenheter att leva upp till de krav som ställs i lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. 
  
 Utredningen bedömer att det finns skäl att den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering på motsvarande sätt bör ges möjlighet att förena ett åtgärdsföreläggande med vite i det fall till- synsobjektet underlåtenheter att leva upp till de krav som ställs i EU:s cybersäkerhetsakt, lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Som framhållits ovan bör det finnas en möjlighet för myndigheten att vid olika slags åsidosättanden av reglerna i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering och lagen samt föreskrifter som utfärdas med stöd av denna lag meddela ett åtgärds- föreläggande. Utredningen anser att den nationella myndigheten för 
  
 203 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 cybersäkerhetscertifiering bör ges möjlighet att förena ett föreläggande med vite i de fall ett sådant förfarande är påkallat och med tillämpning av de grundläggande principer som anges i viteslagen. 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är på mot- svarande sätt som  
 NIS-direktivet 
  och  
 NIS-lagen 
  tillämplig på såväl offentliga aktörer, såsom statliga myndigheter, och på enskilda aktö- rer. När det gäller vitesförelägganden har det i  
 NIS-lagen 
  inte gjorts något undantag för staten eller andra offentliga aktörer. Bedömningen är att det på det området är godtagbart med vite i förhållande till stat- liga myndigheter och kommuner. Utredningen ser inga skäl till att en annan ordning bör gälla på cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde. 
  
 Möjligheten för den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering att vitesförelägga den som ska lämna uppgifter eller till- träde till lokal bör dock i första hand ske när det kan befaras att den det gäller inte kommer att följa beslutet att lämna uppgifter eller fri- villigt medverka till en kontroll på platsen. 
  
 9.2.5Omedelbar verkställighet och inhibition 
  
 Bedömning: Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscer- tifiering får bestämma att ett beslut om föreläggande ska gälla omedelbart. Bestämmelser om omedelbar verkställighet finns emel- lertid i förvaltningslagen (2017:900) och behöver inte tas in i den nya lagen. 
  
 Bestämmelser om inhibition finns i förvaltningsprocesslagen (1971:291) och behöver inte tas in i den nya lagen. 
  
 Om den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering kon- staterat att det finns skäl för att ingripa genom beslut om förelägg- ande finns det ofta ett behov av att beslutet blir gällande genast. T.ex. då myndigheten ser sig nödgad att besluta om att ett förfarande eller verksamhet inte får fortsätta kan det finnas skäl för omedelbar verk- ställighet för att förhindra eller minska sårbarheter och risken för skador. Skäl för myndigheten att verkställa ett beslut omedelbart gör sig också gällande beträffande dess beslut att förelägga tillsynsobjek- tet att lämna tillträde till lokaler och att lämna upplysningar, hand- lingar och liknande för att tillsynen ska kunna genomföras. I sådana fall kan det vara angeläget att beslutet inte förhalas genom ett över- 
  
 204 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 klagande. En kompletterande bestämmelse om rätten att bestämma att sådana beslut ska gälla omedelbart behöver emellertid inte införas i den nya lagen. Förvaltningslagen (2017:900) (FL) innehåller nämli- gen bestämmelser om när myndighetsbeslut får verkställas. Enligt 35 § får ett beslut alltid verkställas omedelbart bl.a. om det gäller endast tillfälligt eller om ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse kräver det. Myndigheten ska dock först noga överväga om det finns skäl att avvakta med att verkställa beslutet på grund av att beslutet medför mycket ingripande verkningar för någon enskild, att verk- ställigheten inte kan återgå om ett överklagande av beslutet leder till att det upphävs, eller någon annan omständighet. Denna befintliga nationella reglering får i sammanhanget anses fullgod och välavvägd. 
  
 En domstol som ska pröva ett överklagande av ett förvaltnings- beslut som gäller omedelbart kan förordna att det överklagade be- slutet tills vidare inte ska gälla (s.k. inhibition). Möjligheten till in- hibition innebär att risken för att en aktör drabbas av skada på grund av ett felaktigt beslut av en tillsynsmyndighet minimeras. Bestäm- melser om inhibition finns i 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) och behöver inte tas in i den nya lagen. 
  
 9.3Tillsynsbefogenheter med stöd av den nya lagen 
  
 Förslag: Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifier- ing ska ha de befogenheter som anges i artikel 58.8 i EU:s cyber- säkerhetsakt även vid tillsynen över efterlevnaden av den nya lagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. 
  
 I kapitel 8 har utredningen redogjort för tillsynsuppgifterna för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Tillsynen om- fattar alltså såväl EU:s cybersäkerhetsakt med anslutande certifier- ingsordningar som den nationella regleringen. 
  
 Utredningen finner följaktligen att de befogenheter som den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har enligt arti- kel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt även bör gälla vid tillsyn över att bestämmelserna i den nya lagen och andra föreskrifter som kom- pletterar lagen följs. 
  
 En utgångspunkt bör vara att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska kunna få det underlag som behövs för 
  
 205 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 tillsynen genom kontakter med t.ex. tillverkare och leverantörer på marknaden som har utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat samt organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 9.4Rätten att återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat 
  
 Förslag: Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifi- ering ska få återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av den myndigheten eller som utfärdats av organ för be- dömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 56.6 i EU:s cybersäkerhetsakt, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i akten eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Enligt artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt får en nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering, i enlighet med nationell rätt, återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av den myndigheten respektive organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 56.6, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i akten eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering.  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har certifierats enligt en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, som an- tagits enligt artikel 49, ska förutsättas överensstämma med kraven i en sådan ordning. 
  
 Av artikel 56 framgår att de organ för bedömning av överens- stämmelse som avses i artikel 60 får utfärda europeiska cybersäker- hetscertifikat i enlighet med vad som anges i denna och som avser assuransnivå ”grundläggande” eller ”betydande” Genom undantag från punkten 4, och när en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering föreskriver det, får ett europeiskt cybersäkerhetscertifi- kat som är ett resultat av den ordningen utfärdas endast av ett offent- ligt organ. Ett sådant organ ska antingen vara en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58.1 eller ett offent- ligt organ som är ackrediterat som organ för bedömning av överens- stämmelse i enlighet med artikel 60.1. 
  
 Om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som antagits enligt artikel 49 kräver assuransnivå ”hög” ska det europeiska 
  
 206 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 cybersäkerhetscertifikatet endast utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller, efter bemyndigande av den myn- digheten, av ett organ för bedömning av överensstämmelse. Detta får ske först efter antingen ett förhandsgodkännande av myndig- heten för varje enskilt europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller efter en allmän delegering på förhand av uppgiften att utfärda ett sådant europeiskt cybersäkerhetscertifikat till organet för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Genomförandet av artikel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt förut- sätter kompletterande reglering i nationell rätt. Den av utredningen föreslagna bestämmelsen ger den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering motsvarande rätt att återkalla sådana europe- iska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av den myndigheten eller ett organ för bedömning av överensstämmelse som ackrediterats enligt artikel 60.1 och som inte längre uppfyller kraven i cybersäker- hetsakten eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 9.5Sanktioner 
  
 9.5.1Inledning 
  
 I artikel 58.8 f i EU:s cybersäkerhetsakt anges att varje nationell myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska utdöma sanktioner i enlighet med nationell rätt och kräva att överträdelser av skyldig- heterna i förordningen omedelbart upphör. 
  
 I artikel 65 föreskrivs att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner för överträdelse av bestämmelserna i det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering och vidta alla nödvändiga åt- gärder för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Medlemsstaterna ska anmäla dessa regler och åtgärder samt ändringar av dessa utan dröjsmål till kom- missionen. I EU:s cybersäkerhetsakt saknas dock närmare riktlinjer för vilken typ av sanktioner som bör finnas eller i vilka fall en sank- tionsavgift bör tas ut av den som inte efterlever bestämmelserna i ramverket 
  
 Enligt utredningsdirektiven ska utredningen analysera behovet av att införa bestämmelser om sanktioner och hur ett sådant regel- system kan utformas. 
  
 207 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 9.5.2Allmänna utgångspunkter 
  
 Utredningen ska således överväga vilka former av sanktioner som är nödvändiga och lämpliga för att bidra till ett effektivt genomförande av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 De sanktionsverktyg som normalt står till buds för staten är straff och sanktionsavgifter samt vite, förbud och återkallelse av tillstånd. Varken direktiven eller EU:s cybersäkerhetsakt innehåller några be- gränsningar i fråga om vilken sorts sanktioner som får eller bör över- vägas. 
  
 Till en början kan noteras att EU:s cybersäkerhetsakt ger den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering rätt att be- gränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla bemyndiganden för organ för bedömning av överensstämmelse om dessa inte uppfyller kraven i förordningen. 
  
 Vidare får myndigheten återkalla europeiska cybersäkerhetscerti- fikat om sådana certifikat inte uppfyller kraven i förordningen eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Frågorna om bemyndigande och när en återkallelse bör komma i fråga har behandlats tidigare. 
  
 När det gäller behovet av att härutöver införa bestämmelser om straff eller sanktionsavgifter gör utredningen följande överväganden. 
  
 9.5.3Finns behov av straffrättsliga sanktioner? 
  
 Utgångspunkten är att kriminalisering som metod för att försöka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Kriminalisering bör inte komma i fråga om det finns någon alternativ metod som är tillräckligt effektiv för att komma till rätta med det oönskade beteendet. 
  
 Genom förslagen om att utse en nationell myndighet med ansvar för tillsyn och föreslagna befogenheter införs ett system för tillsyn på cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde; bl.a. får myndigheten användbara verktyg för att få till stånd rättelse av brister i arbetet med cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Det kan mot den bakgrunden, och med hänsyn till möjligheten att införa ytterligare administrativa sanktioner, ifrågasättas om det är nödvändigt med en kriminalisering av överträdelser av det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 208 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 Det är vidare, enligt utredningens bedömning, tveksamt om straff skulle vara den mest effektiva sanktionen när det gäller åsidosättande av EU:s cybersäkerhetsakt och författning som meddelats med stöd av den akten. Aktörer som ska tillämpa regleringen utgörs främst av statliga myndigheter och företag. Straffansvar kan enligt svensk rätt endast träffa fysiska personer. Om straff införs skulle det i många fall vara svårt att identifiera en fysisk person som ansvarig för över- trädelsen och att leda i bevis att denna haft uppsåt eller varit oaktsam på det sätt som krävs för straffbarhet. 
  
 Härtill kommer att utredningen om genomförandet av  
 NIS-direk- 
  tivet (SOU 2017:36) övervägde om straff kunde utgöra en lämplig sanktion för överträdelser av det lagförslag om informationssäkerhet i vissa samhällsviktiga tjänster och digitala tjänster som utredningen lämnade. Utredningen fann dock inte tillräckliga skäl för att föreslå en sådan ordning. Utredningen föreslog i stället att den som gör sig skyldig till mer allvarliga överträdelse av lagens bestämmelser ska på- föras en sanktionsavgift, som ska bestämmas till ett belopp som grun- das på bl.a. hur allvarlig överträdelsen bedöms vara. 
  
 Utredningen gör sammantaget bedömningen att det för närva- rande inte finns tillräckliga skäl för att föreslå en kriminalisering för överträdelser av bestämmelserna i det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering. Någon särskild straffbestämmelse bör alltså inte införas i detta läge. I första hand bör man försöka korrigera brister och överträdelser av regelsystemet genom administrativa åtgärder och sanktioner. 
  
 9.5.4Behovet av sanktionsavgift 
  
 Utredningen har föreslagit att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ges möjlighet till administrativa ingripanden i form av åtgärdsföreläggande, meddela förbud och möjlighet att åter- kalla ett europeiskt certifikat. Sanktionsavgift är en annan admini- strativ sanktion som riktar sig mot en konstaterad överträdelse av en författningsbestämmelse men ingår inte i det straffrättsliga systemet. En sådan avgift kan också påföras oberoende av om reglerna över- trätts uppsåtligen eller av oaktsamhet. 
  
 209 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 Vid utformningen av sanktionssystemet bör utgångspunkterna vara desamma som när man i andra sammanhang infört sanktions- avgifter i den nationella rättsordningen (jfr t.ex. prop. 2017/18:232 s. 319). Det innebär att bestämmelserna om sanktionsavgift bör ut- formas i linje med hur sådana avgifter utformats inom andra områden. 
  
 Det innebär vidare att regeringens riktlinjer och Sveriges interna- tionella åtaganden, däribland åtagandena enligt Europakonventionen, samt att de rättssäkerhetskrav som ställs på sanktionsavgift ska få genomslag. 
  
 En annan utgångspunkt är att systemet bör vara ändamålsenligt och effektivt för att på ett verkningsfullt sätt motverka de brister som det är tänkt att åtgärda. 
  
 Ett syfte med sanktionsavgift är att skapa en kännbar ekonomisk sanktion mot juridiska personer och incitament att undvika över- trädelser av regelverk. Om sanktionsbeloppet är för lågt kan tillsyns- objektet/den objektsansvarige se avgiften som enbart en kostnad som det går att kalkylera med. När sanktionsavgift tas ut av en myn- dighet har den ekonomiska aspekten dock inte lika stor betydelse. Det kan vid ny lagstiftning även förekomma viss osäkerhet om hur sanktionssystemet ska tillämpas. Systemet måste därför utformas så att det är förutsebart och samtidigt möta kraven på en rättssäker pro- cess, rimlig handläggningstid och möjlighet till domstolsprövning. Frågor om sanktionsavgift bör därför regleras i lag och av lagen ska framgå när, hur och av vem sanktionsavgift får tas ut. 
  
 Vidare ska beaktas att ett system med sanktionsavgifter kan kräva ökade resurser hos den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 Eftersom utredningen föreslår att det införs en möjlighet att ut- färda vitessanktionerade åtgärdsförelägganden skulle införandet av sanktionsavgifter leda till att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering i vissa situationer kan välja mellan att genom- driva en åtgärd vid vite eller att i efterhand påföra sanktionsavgift. En fördel med detta är att ingripandemöjligheterna kan anpassas till behovet i det enskilda fallet. 
  
 Det ska noteras att det rör det sig om ett nytt, komplext och av- gränsat rättsområde. En nackdel är då att sanktionssystemet inte blir 
  
 210 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 så förutsägbart som är önskvärt.3 Samtidigt är en sanktionsavgift en skyndsam och tydlig sanktion som kan riktas både offentliga och privata aktörer vid mer allvarliga överträdelser av regelsystemet. 
  
 Det kan inte bortses från att risken att drabbas av en ekonomiskt kännbar sanktion bör vara avskräckande och kan bidra till att minska antalet överträdelser av regelsystemet. Bl.a. tvingas mindre seriösa aktörer som ger sig in på marknaden beakta risken att drabbas av sank- tioner om reglerna inte följs. En konsekvens av sådana sanktioner bör också bli att konsumenternas förtroende för branschen på sikt kan öka, vilket ligger i det allmännas intresse. Genom att införa en möj- lighet för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att i vissa fall besluta om sanktionsavgift skulle nämligen drivkrafterna för aktörerna att i förebyggande syfte anpassa sin verksamhet efter gällande krav öka. Detta gäller inte minst vid underlåtenhet att åt- gärda brister och sårbarheter som borde ha kunnat upptäckas och hanteras innan de orsakat en säkerhetsincident eller på annat sätt upp- märksammats, t.ex. inom ramen för ett tillsynsärende. Utan möjlig- heten till sanktionsavgift riskerar företagen i princip inte några sär- skilda konsekvenser för sådan underlåtenhet eftersom tillsynen endast är framåtsyftande. Det finns följaktligen anledning att anta att ett system med sanktionsavgifter är förhållandevis effektivt och även kan ha betydelse för andra staters förtroende för hur det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering tillämpas i Sverige. Mer direkta sanktioner än förelägganden vid vite bör även kunna vara mer effektiva i fall där det är systematiska brister som ligger bakom incidenterna. 
  
 Utredningen bedömer att enbart möjligheten att återkalla bemyn- diganden att utfärda cybersäkerhetscertifikat eller meddela åtgärds- föreläggande eller att återkalla ett certifikat inte är tillräckligt, särskilt med hänsyn till att cybersäkerhetscertifierade produkter, tjänster och processer kan förekomma i verksamheter som utgör samhällsviktig verksamhet och/eller i verksamheter som berör nationell säkerhet. 
  
 3Systemet med sanktionsavgifter medför högre krav på precision i de regler som kan ligga till grund för uttagande av avgiften. Dvs. det måste vara tydligt och förutsebart hur man ska leva upp till ett krav. Uttryckt med andra ord ska formuleringarna i lagen vara tillräckligt tydliga för att den aktuella sanktionsavgiften ska ha kunnat förutses (jfr Kammarrätten i Jönköpings dom den 22 november 2017 i mål nr  
 1847-16). 
  
 211 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 Även om EU:s cybersäkerhetsakt och det utkast till europeisk cybersäkerhetsordning som nu offentliggjorts endast reglerar möjlig- heten till frivillig certifiering av angivna  
 IKT-produkter 
  på assurans- nivå betydande och hög ska beaktas att cybersäkerhetsakten ger möjlighet till att i en europeisk ordning föreskriva om obligatorisk certifiering av produkter, tjänster och processer inom aktens tillämp- ningsområde. Det ska noteras att Enisa för närvarande arbetar med att ta fram europeiska certifieringsordningar, förutom avseende den angivna för  
 IKT-produkter 
  (se kapitel 4) även för molntjänster (cloud services).4 
  
 Det kan i detta sammanhang noteras att i propositionen med förslag till kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om elektronisk identifiering (prop. 2015/16:72, s. 48 f.) gör regeringen bedömningen att överträdelser av förordningens bestämmelser är svårbedömda och därmed mindre lämpliga för sanktionsavgifter. Regeringen framhöll också att grunden för tillhandahållandet av be- trodda tjänster är att inblandade parter hyser tillit till den som till- handahåller den aktuella tjänsten. Denne kan dessutom förlora sin status som tillhandahållare av kvalificerade tjänster om man inte följer tillsynsmyndighetens föreläggande att vidta rättelse. 
  
 Utredningen finner inte skäl att göra någon bedömning av frågan om sanktionsavgift när det gäller överträdelser av den angivna för- ordningen. Samtidigt ska framhållas att det enligt utredningens be- dömning finns betydande skillnader mellan dessa två regelsystem vad gäller syftet och omfattningen av regelsystemens tillämpnings- områden. Till skillnad från regleringen av elektronisk signatur och betrodda tjänster, som i och för sig är viktiga tjänster inom olika verksamheter och samhällsområden, är syftet med det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering att öka cybersäkerheten elek- troniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster som har en avgörande betydelse för samhället. Informations- och kommuni- kationsteknik (IKT) är grunden för komplexa system som stöder viktiga samhällsverksamheter inom sektorer som hälso- och sjuk- vård, energi, finans och transporter samt bidrar till den inre markna- dens funktion. För att minska riskerna i och öka cybersäkerheten måste därför alla nödvändiga åtgärder vidtas i unionen så att nätverks- 
  
 4Det finns ännu inga formella beslut om att ta fram certifieringsordningar för internet of things (IoT), 5G,  
 e-hälsa, 
  och kontrollsystem för automatisering inom industrin, men detta är områden som kan komma att beröras i framtiden. 
  
 212 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 och informationssystem, kommunikationsnät, digitala produkter, tjänster och enheter som används av myndigheter, organisationer, företag och privatpersoner skyddas bättre mot cyberhot. 
  
 Utredningen anser att förtroendet för och tilliten till att certifie- rade  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  uppfyller ställda krav på cybersäkerhet är grundläggande för legitimiteten och effektivite- ten i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Över- trädelser av regelsystemet, som medför att certifierade produkter, tjänster och processer inte uppfyller förväntad funktionalitet i fråga om cybersäkerhet, innebär risk för att dessa kan komma att finnas i samhällsviktiga informations- och kommunikationssystem och åsamka betydande skador, såväl ekonomiska som allvarliga skador av annan karaktär. Vikten av ett sanktionssystem som har en avskräckande verkan för att inte följa regelsystemet är därför betydande. 
  
 Utredningen gör sammantaget bedömningen att även om en pröv- ning av en överträdelse i vissa fall kan innefatta komplexa och svår- bedömda frågor, av bl.a. teknisk natur, överväger vikten av att alla aktörer efterlever bestämmelserna i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, inte minst mot bakgrund av vikten av säkra och fungerande  
 ITK-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  i samhälls- viktiga verksamheter men även då många konsumenter kan komma att utsättas för risker med bristfällig cybersäkerhet i produkter och tjänster. Det bör därför i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt införas en bestämmelse om sanktions- avgift som ett komplement till möjligheten för den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering att meddela åtgärdsföreläggande, förbud eller besluta om återkallelse av ett europeiskt cybersäkerhets- certifikat. 
  
 213 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 9.5.5Överträdelser som ska leda till sanktionsavgift 
  
 Förslag: Sanktionsavgift ska tas ut av den som 
  
 1.utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse enligt arti- kel 53.2 i EU:s cybersäkerhetsakt utan att fastställda krav på cybersäkerhet i EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande euro- peisk ordning för cybersäkerhetscertifiering är uppfyllda, 
  
 2.lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter vid ansökan om cybersäkerhetscertifieringen enligt artikel 56.7 i EU:s cyber- säkerhetsakt och motsvarande europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering, 
  
 3.innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och underlåter att informera den myndighet eller det organ som avses arti- kel 56.8 punkt 7 i EU:s cybersäkerhetsakt om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks och som kan påverka överens- stämmelsen med de säkerhetskrav som gäller för den certifie- rade  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen, 
  
 4.utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller som innehar ett cybersäkerhetscertifikat och som underlåter att lämna kompletterande säkerhetsinformation enligt artikel 55 i EU:s cybersäkerhetsakt, 
  
 5.den som bryter mot villkor för utfärdande, bibehållande, fort- sättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt villkor för inskränkning eller utvidgning av tillämpnings- området för certifiering enligt EU:s cybersäkerhetsakt eller mot- svarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 6.överträder ett beslut om förbud fattat av den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering, eller 
  
 7.använder ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som blivit återkallat enligt artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Frånvaron av fastställda europeiska ordningar för cybersäkerhetscer- tifiering innebär en utmaning att mer uttömmande ange vilka kon- kreta överträdelser av regelverket som bör komma ifråga för sank- tioner. Om det införs krav på obligatorisk cybersäkerhetscertifiering på området ökar dock behovet av ett effektivt sanktionssystem. 
  
 214 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 Flertalet aktörer som kommer att vara verksamma på marknaden för cybersäkerhetscertifiering är vinstdrivande företag som verkar i konkurrens med varandra. Fråga uppkommer då om behovet av att utforma regleringen så att den ger aktörerna tillräckliga drivkrafter att följa de krav som uppställs. Utgångspunkterna vid övervägande om vilka överträdelser av det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering som bör omfattas av sanktionsavgift bör i första hand vara syftet med regleringen, vikten av att bestämmelserna efterlevs och de skador som kan bedömas uppkomma vid överträdelser. 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering utgörs av bestämmelser som återfinns i EU:s cybersäkerhetsakt och i de europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som kommer att utfärdas med stöd av akten. Certifieringsverksamheten grundas för- utom på dessa bestämmelser även på internationella standarder, bl.a. vad som anges i Common Criteria (CC), samt tekniska standarder och andra kravspecifikationer. Det är således ett omfattade och kom- plext regelsystem, varför endast mer allvarliga och tydliga och avgrän- sade överträdelser bör omfattas av sanktionsavgift. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har i uppgift att kontrollera och övervaka efterlevnaden av bestämmelserna i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, bl.a. att till- verkare och leverantörer uppfyller sina skyldigheter enligt regelver- ket. För att myndigheten ska kunna fullgöra sitt uppdrag förutsätts att den får kunskap om att en  
 EU-försäkran 
  eller ett europeiskt cyber- säkerhetscertifikat utfärdas (se kapitel 7). En  
 IKT-tillverkare 
  eller  
 -leverantör 
  ska enligt artikel 53.3 ge den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering tillgång till bl.a.  
 EU-försäkran 
  om överens- stämmelse. Cybersäkerhetsakten ålägger också enskilda som ansöker om cybersäkerhetscertifiering och certifikatinnehavare en informa- tionsskyldighet i förhållande till berörda myndigheter och organ (se artikel 56.7 och 8). Till detta kommer att den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering har rätt att enligt artikel 58.8 a begära alla uppgifter som är nödvändiga från utfärdare av  
 EU-för- 
  säkringar av överensstämmelse, certifikatinnehavare och organ för bedömning av överensstämmelse. Därför finner utredningen inte skäl att föreslå någon anmälningsskyldighet i den nya lagen som kan grunda sanktionsavgift. Om närmare föreskrifter om en anmälnings- skyldighet meddelas bör den nationella myndigheten för cybersäker- 
  
 215 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 hetscertifiering främst förelägga  
 IKT-tillverkaren 
  eller  
 -leverantören 
  att fullgöra skyldigheten, eventuellt vid äventyr av vite. 
  
 Av EU:s cybersäkerhetsakt och den aktuella europeiska ord- ningen för cybersäkerhetscertifiering framgår vidare de skyldigheter som gäller för den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  eller innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat. 
  
 Utredningen anser att en tillverkare eller leverantör som gör sig skyldig till en överträdelse av EU:s cybersäkerhetsakt och de skyl- digheter som följer av en europeisk ordning för cybersäkerhetscerti- fiering ska – oavsett om det är fråga om en frivillig eller obligatorisk certifiering – kunna påföras en sanktionsavgift, bl.a. om en tillverkare eller leverantör tillhandhåller en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  i strid mot vad som gäller enligt cybersäkerhetsakten och europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering eller vid bristande full- görelse av skyldigheten att lämna uppgifter och information enligt artiklarna 54 m och 55 eller någon annan skyldighet som följer av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering eller lagen med kom- pletterande bestämmelser till cybersäkerhetsakten eller föreskrifter som utfärdats med stöd av den lagen. Den som lämnar oriktiga upp- gifter till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering i samband med tillsyn bör också kunna påföras sanktionsavgift. 
  
 En sanktionsavgift bör dock bara komma i fråga för mer allvarliga överträdelser. Det bör för övrigt sakna betydelse om en skada fak- tiskt har inträffat eller inte. 
  
 9.5.6Vem ska påföras sanktionsavgiften? 
  
 I EU:s cybersäkerhetsakt saknas närmare bestämmelser om vilka som ska kunna drabbas av sanktioner. Sanktionsavgifter kan användas både mot juridiska och fysiska personer. Sanktionsavgift ska tas ut av den som gör sig skyldig till någon av de överträdelser som anges i lagen. En avgift kan därför tas ut av den som utfärdar en  
 EU-försäk- 
  ran eller den som utfärdar eller innehar ett europeiskt cybersäker- hetscertifikat och gör sig skyldig till en överträdelse på sätt som anges i bestämmelsen. Även statliga myndigheter kan påföras sank- tionsavgift. 
  
 216 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 9.5.7Sanktionsavgift ska alltid tas ut 
  
 Förslag: Regleringen av sanktionsavgifter ska bygga på strikt ansvar. Det ska vara obligatoriskt att ta ut sanktionsavgift när en bestämmelse i cybersäkerhetsakten och den nya lagen som kan föranleda avgift har överträtts. 
  
 Huvudregeln vid användande av sanktionsavgift är att avgiftsskyl- digheten ska bygga på strikt ansvar. Det behöver då inte bevisas att handlandet varit avsiktligt eller oaktsamt, vilket medför att system med sanktionsavgifter anses vara effektiva (se t.ex. prop. 2017/18:232 s. 324). För att inte den fördelen ska gå förlorad bör berörd aktör ha ett strikt ansvar för sådana överträdelser som kan föranleda att sank- tionsavgift tas ut. Det är också svårt att se att överträdelser i normal- fallet kan bero på annat än uppsåt eller oaktsamhet (jfr regeringens riktlinjer för att använda sanktionsavgift, prop. 1981/82:142 s. 24 och 25). Utredningen anser att det inte finns skäl att avvika från denna grundprincip när det gäller överträdelser av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering. Den ordning som föreslås byg- ger således på strikt ansvar, utan krav på uppsåt eller oaktsamhet. Det är tillräckligt för att kunna ta ut en sanktionsavgift att en över- trädelse har ägt rum. 
  
 Bestämmelser om sanktionsavgifter är vanligen obligatoriska, men den motsatta lösningen förekommer. Å ena sidan bör tillsynsmyndig- hetens möjligheter till mer skönsmässiga bedömningar som utgångs- punkt vara begränsade med hänsyn till behovet av likabehandling, objektivitet och proportionalitet (prop. 2017/18:205 s. 69 och 70). 
  
 Åandra sidan kan reglerna om cybersäkerhetscertifiering vara kom- plexa, och obligatoriskt beslutande om sanktionsavgifter kan lägga en stor börda på myndigheten med ansvar för tillsyn.5 
  
 Utredningen anser att övervägande skäl ändå talar för att det på det nu aktuella området bör vara obligatoriskt att besluta om sank- tionsavgift när förutsättningarna för det är uppfyllda. Detta minskar utrymmet för skönsmässiga bedömningar av den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering och är dessutom bäst förenligt med förslaget om sanktionsavgift för mer allvarliga överträdelser av regelverket. 
  
 5Liknande resonemang har förts i betänkandet om Kompletteringar till den nya säkerhets- skyddslagen (SOU 2018:82). 
  
 217 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 En sådan utformning innebär också att det inte bör införas ett krav på att ett beslut om sanktion alltid ska föregås av ett åtgärds- föreläggande. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering bör dock ha möjlighet att under vissa förutsättningar sätta ned eller avstå från att ta ut en sanktionsavgift (se avsnitt 9.5.10). 
  
 9.5.8Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska besluta om sanktionsavgift 
  
 Beslut om sanktionsavgift fattas som huvudregel av en tillsynsmyn- dighet eller av domstol efter ansökan från tillsynsmyndigheten. 
  
 Generellt sett anses en tillsynsmyndighet lämpad att besluta om sanktionsavgift när reglerna är relativt enkla att tillämpa, beslutsfatt- andet är förhållandevis schabloniserat och sanktionsbestämmelserna bygger på strikt ansvar. En domstol brukar anses mer lämpad att besluta om sanktionsavgift om det är aktuellt att pröva subjektiva rekvisit eller andra svårbedömda rekvisit (se t.ex. prop. 2017/18:205 s. 68). 
  
 En tillsynsmyndighet har genom tillsynsansvaret en god inblick i verksamheten och torde bli väl förtrogen med det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering bör ha, eller genom t.ex. kom- petensutveckling kunna skaffa sig, goda förutsättningar att upptäcka och bedöma överträdelser av bestämmelserna (jfr resonemangen i SOU 2013:38 s. 546). 
  
 En fördel med en ordning där myndigheten med ansvar för tillsyn fattar beslutet om sanktionsavgift är även att handläggningen blir snabbare eftersom en domstol inte måste involveras i hanteringen. Erfarenheter av sanktionsavgifter från andra områden talar för att systemet används betydligt mer när myndigheterna själva kan fatta beslutet jämfört med situationer där myndigheterna måste ansöka hos domstol. Erfarenheten visar dessutom att det är ovanligt att sank- tionsavgiftsbeslut som meddelas av en myndighet överklagas och att ändringsfrekvensen är låg i de fall som överklagas (se SOU 2014:83 s. 105). 
  
 Med hänsyn till det anförda bör det, enligt utredningens mening, vara den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering som bestämmer om sanktionsavgift ska tas ut i det enskilda fallet och hur hög avgiften i så fall ska vara. 
  
 218 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 9.5.9Sanktionsavgiftens storlek 
  
 Förslag: En sanktionsavgift ska bestämmas till lägst 10 000 kronor och högst 15 miljoner kronor. 
  
 Sanktionsavgifter kan vara utformade som på förhand bestämda be- lopp eller beloppsintervall, som gäller oavsett vem som begått över- trädelsen, eller vara kopplade till årsomsättning i näringsverksamhet. Det viktiga är att sanktionsavgifterna är effektiva, proportionerliga och avskräckande. 
  
 Överträdelser av det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering bedöms som tidigare angetts kunna påverka samhällsvik- tig verksamhet och även leda till allvarlig skada för Sveriges säkerhet. Därför bör maximibeloppet sättas så högt att det får en avskräckande effekt.6 Systemet får inte heller bli verkningslöst för de som väljer att använda sig av det. 
  
 Bestämmelserna i det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering kommer att omfatta såväl myndigheter som företag. Aktörerna kommer dock att skilja sig mycket från varandra vad gäller t.ex. storlek och ekonomiska förutsättningar. Detta innebär att vad som upplevs som en avhållande avgift av en aktör med mått- liga ekonomiska resurser kan framstå som i det närmaste obetydlig för en aktör med stora resurser. Skillnaderna kommer att finnas mellan olika aktörer, när det gäller företag, i olika branscher och mellan företag inom samma bransch. 
  
 Med hänsyn till att de aktörer som omfattas av bestämmelserna är både myndigheter och företag är det inte lämpligt att koppla sanktionsavgiften till omsättning, utan att ett system med bestämda beloppsintervall är att föredra (jfr bedömningarna i prop. 2017/18:205 s. 70 och 71 samt SOU 2018:82 s. 442 f.). 
  
 För att sanktionsavgifterna ska vara effektiva, proportionerliga och avskräckande bör intervallet för sanktionsavgiften vara förhåll- andevis stort. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- 
  
 6Dessutom bör beaktas att bristande efterlevnad av regelverket för europeisk cybersäkerhets- certifiering, i tillämpliga fall, kan föranleda ingripanden mot själva certifikatet, såsom åter- kallelse. Vidare kan överträdelser straffas av marknaden i sig då en grund för en affärsverk- samhet att tillhandahålla cybersäkerhetscertifierad IKT torde bygga på att inblandade parter hyser tillit till att tillverkaren och leverantören uppfyller uppställda krav (jfr resonemanget i prop. 2015/16:72 s. 48 f.). 
  
 219 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 fiering får då möjlighet att göra en nyanserad bedömning när av- giftens storlek ska bestämmas. 
  
 När det gäller bestämmandet av ett lämpligt beloppsintervall kan en jämförelse göras med de belopp som kan komma ifråga vid all- varliga överträdelser av bl.a.  
 NIS-lagen 
  eller vad som föreslagits i betänkandet Komplettering till säkerhetsskyddslagen (SOU 2018:82) vid överträdelser av säkerhetsskyddslagstiftningen, dvs. högst tio 
  
 (10)miljoner kronor. En sådan avgift har av regeringen bedömts utgöra en effektiv, proportionell och avskräckande sanktion mot allvarliga överträdelser (jfr prop. 2017/18:205 s. 71). En jämförelse kan även göras med betänkandet Organisation och samordning av marknadskontroll (SOU 2020:49) där det föreslagits att en mark- nadskontrollmyndighet ska kunna ta ut en sanktionsavgift på mellan 15 000 kronor och 15 miljoner kronor. Det högre spannet motiveras av att brister i överensstämmelse med produktrelaterade krav i värsta fall kan innebära stora risker för människors liv och hälsa, och även för miljön. Utredningen noterar att marknadskontrollen har flera likheter med området för europeisk cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Mot bakgrund av det ovan angivna, och med beaktande av före- komsten av stora globala aktörer på  
 IKT-marknaden, 
  gör utred- ningen bedömningen att det högsta sanktionsbeloppet bör bestäm- mas till 15 miljoner kronor. Den nedersta gränsen kan lämpligen bestämmas till 10 000 kronor då bl.a. fysiska personer kan vara inne- havare av europeiska cybersäkerhetscertifikat. Det breda intervallet motiveras också av det kan röra sig om vitt skilda typer av över- trädelser. T.ex. om en enskild lämnar bristfälliga eller ofullständiga uppgifter vid ansökan om cybersäkerhetscertifiering bör detta i många fall kunna bedömas som mindre allvarligt medan allvarliga brister i cybersäkerhetskrav i IKT som kan skada samhällsviktig verksamhet bör bedömas strängare. 
  
 220 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 9.5.10Sanktionsavgiftens storlek i det enskilda fallet 
  
 Förslag: När sanktionsavgiftens storlek ska bestämmas ska hän- syn tas till den skada eller risk för skada som uppstått till följd av överträdelsen, om den avgiftsskyldige tidigare begått en överträ- delse och de kostnader som den avgiftsskyldige undvikit till följd av överträdelsen. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta att sätta ned eller avstå från att ta ut en sanktionsavgift om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om det annars med hän- syn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. 
  
 När storleken på sanktionsavgiften ska bestämmas i det enskilda fallet bör hänsyn tas till alla relevanta omständigheter. Det är inte möjligt att i den nya lagen ange samtliga relevanta omständigheter som kan behöva beaktas i enskilda fall. Vi bedömer dock att lagen bör innehålla en bestämmelse som anger omständigheter som sär- skilt bör beaktas. 
  
 De omständigheter som är särskilt viktiga att beakta och som alltså bör tas in i lagen är den skada eller risk för skada som uppstått till följd av överträdelsen, om den avgiftsskyldige tidigare begått en överträdelse och de kostnader som den avgiftsskyldige undvikit till följd av överträdelsen. En försvårande omständighet vid bedömningen av skadan eller risken för skada är om överträdelsen medför sårbar- het eller risk för skada på bl.a. samhällsviktig verksamhet och/eller säkerhetskänslig verksamhet. Värt att beakta särskilt är också om större konsumentskaror drabbats av överträdelsen. Exempel på om- ständigheter som kan komma att påverka beloppets storlek men inte behöver tas in i lagen är även hur länge överträdelsen pågått. Om den avgiftsskyldige tidigare gjort sig skyldig till överträdelse av lagen kan det bli aktuellt att beakta om överträdelserna är likartade samt den tid som har gått mellan de olika överträdelserna. 
  
 Vissa omständigheter kan det finnas anledning att beakta i mild- rande riktning. Att en verksamhet aktivt samarbetat med tillsyns- myndigheten för att komma till rätta med överträdelser kan vara en sådan omständighet samt om verksamheten snabbt har vidtagit rät- telse (jfr t.ex. 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse och prop. 2016/17:22 s. 220 och 221). 
  
 221 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 Att avgiftsskyldigheten bygger på strikt ansvar innebär att det behöver finnas en möjlighet för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att underlåta att besluta om sanktions- avgift. Det bör därför införas en bestämmelse som ger myndigheten utrymme att jämka eller avstå från att ta ut avgiften i fall där det inte framstår som rimligt och proportionerligt att ta ut avgift, t.ex. när överträdelsen skulle kunna anses ursäktlig. Det kan exempelvis vara oskäligt att ta ut en avgift om den avgiftsskyldige redan har drabbats av en sanktionsavgift enligt något annat regelverk för i princip samma brist. Att regelverket har överträtts på ett sådant sätt att det varit närmast omöjligt för den avgiftsskyldige att upptäcka överträ- delsen eller överträdelsen på annat sätt varit utom den avgiftsskyl- diges kontroll, kan i undantagsfall göra överträdelsen ursäktlig och därför utgöra grund för jämkning. Det kan också finnas grund för jämkning när det rör sig om en bedömningsfråga, t.ex. vilka certifier- ingsåtgärder som är nödvändiga i ett visst sammanhang och berörd aktör trots en gedigen granskning gjort en felaktig bedömning. Det är däremot inte oskäligt att ta ut en sanktionsavgift när överträdelsen exempelvis berott på att en aktör inte känt till reglerna eller över- trädelsen berott på dålig ekonomi, tidsbrist eller bristande rutiner. 
  
 9.5.11Hinder mot sanktionsavgift 
  
 Förslag: En sanktionsavgift får inte beslutas om överträdelsen omfattas av ett föreläggande om vite och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. 
  
 Enligt Europakonventionen och EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna finns en rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning), det s.k. dubbelbestraffningsförbudet. Som regeringen har konstaterat i flera lagstiftningsärenden får be- greppet straff i den mening som avses i Europakonventionen anses omfatta vite (se prop. 2007/08:107 s. 24 och prop. 2012/13:143 s. 69). 
  
 Om ett vite har dömts ut bör det därför inte vara möjligt att besluta om en sanktion – administrativ eller straffrättslig – för samma sak. Den avgörande tidpunkten för när sådant hinder upp- kommer bör anses vara när det inleds en domstolsprocess angående frågan om utdömande av vite (jfr prop. 2016/17:22 s. 228). 
  
 222 
  
 SOU 2020:58 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 Ett föreläggande om vite bör därför inte hindra ett senare ingri- pande med sanktionsavgift så länge som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering inte har ansökt om utdömande av vitet. När den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har ansökt om utdömande av vitet bör myndigheten dock vara förhind- rad att besluta om sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av vitesföreläggandet. En bestämmelse om detta bör tas in i den nya lagen. Dock ska obligatoriskt uttagande av sanktionsavgift inte möj- liggöra att ett åtgärdsföreläggande beslutas därefter och vite utdöms om den ansvarige trots sanktionsavgift och föreläggande ändå inte vidtar rättelse. 
  
 9.5.12Förfarandet vid beslut om sanktionsavgift 
  
 Förslag: En sanktionsavgift får endast beslutas om den som av- giften ska tas ut av har fått tillfälle att yttra sig inom två år från det att överträdelsen ägde rum. 
  
 Ett beslut om sanktionsavgift ska delges. 
  
 En sanktionsavgift ska betalas till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering inom 30 dagar från det att beslutet om att ta ut avgiften har fått laga kraft eller inom den längre tid som anges i beslutet. 
  
 Om sanktionsavgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, ska myndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verk- ställighet ske enligt utsökningsbalken. 
  
 En sanktionsavgift tillfaller staten. 
  
 En beslutad sanktionsavgift faller bort till den del beslutet om avgiften inte har verkställts inom fem år från det att beslutet fick laga kraft. 
  
 Beslut om administrativa sanktionsavgifter är en särskilt ingripande åtgärd. I likhet med vad som gäller enligt bl.a.  
 NIS-lagen 
  bör sådana beslut därför delges den betalningsskyldige enligt delgivningslagen (2010:1932). En bestämmelse om detta bör tas in i den nya lagen. 
  
 Enligt  
 NIS-lagen 
  gäller att sanktionsavgift inte får beslutas om den som anspråket riktas mot inte har getts tillfälle att yttra sig inom 
  
 223 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 SOU 2020:58 
  
 två år från överträdelsen. I propositionen angav regeringen att en sådan gräns bör finnas på grund av sanktionsavgiftens ingripande natur (prop. 2017/18:205 s. 74). Man har även anslutit sig till detta resonemang i betänkandet Kompletteringar till den nya säkerhets- skyddslagen (SOU 2018:82). Samma skäl gör sig gällande i fråga om sanktionsavgift för överträdelser av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 En bortre tidsgräns för när en sanktionsavgift får beslutas bör finnas och att två år är en rimlig sådan gräns. En bestämmelse med motsvarande innebörd som i den nyss nämnda lagen bör alltså införas i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhets- akt. Liksom i andra liknande fall bör bevisbördan för att kommuni- kation har skett ligga på tillsynsmyndigheten (jfr prop. 2017/18:205 s. 74). 
  
 För att regleringen om sanktionsavgifter ska bli tillräckligt hand- lingsdirigerande och effektiv bör den avgift som den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering beslutat kunna drivas in utan att det krävs något domstolsavgörande. Det bör därför föreskrivas att betalning av sanktionsavgift ska ske till den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering inom 30 dagar från det att be- slutet om sanktionsavgift vann laga kraft eller annars inom den längre tid som anges i beslutet. Det bör vidare föreskrivas att myn- digheten ska lämna den obetalda avgiften för indrivning om avgiften inte betalas inom denna tid. 
  
 I allmänhet gäller för den här typen av avgifter att de preskriberas i den utsträckning verkställighet inte har skett inom fem år. Det sak- nas anledning att införa annan preskriptionstid än den som i allmän- het används. Preskriptionstiden bör därför vara fem år. 
  
 Sanktionsavgiften bör tillfalla staten. 
  
 224 
  
 10Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 10.1Inledning 
  
 I detta kapitel behandlas frågan om behovet av kompletterande nationella bestämmelser när det gäller ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse enligt EU:s cybersäkerhetsakt och förutsättningar för att överlämna uppgiften att utfärda cybersäker- hetscertifikat till sådana organ enligt artiklarna 56.4, 56.5 b, 56.6 eller 
  
 60.3i cybersäkerhetsakten. Vidare behandlas anmälningsförfarandet för ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse till kommissionen enligt artikel 61. 
  
 10.2Bakgrund 
  
 Ackreditering är en term som ibland används som synonym för cer- tifiering eller registrering.1 I rättslig mening innebär ackreditering att ett företag, en organisation eller en person får ett opartiskt och inter- nationellt accepterat godkännande av att ha kompetens, system och rutiner för att utföra vissa bestämda uppgifter inom provning, kon- troll eller certifiering. Ackrediteringen meddelas av ett särskilt ackrediteringsorgan (en myndighet) efter genomförd utvärdering av en aktör. Närmare bestämt är alltså ackrediteringsorganet ett tredje- partsorgan som bedömer och kompetensprövar certifieringsorgan, besiktningsorgan, kontrollorgan och laboratorier. Ackreditering syftar till att bedöma och säkerställa att tillämpliga krav2 på aktö- 
  
 1Att ackreditera betyder att ”ge fullmakt åt” någon, Svenska Akademins ordlista (2015). 
  
 2Kraven avser teknisk kompetens, kapacitet och oberoende. 
  
 225 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 rerna uppfylls. Som huvudregel ska också ackreditering ligga till grund för utnämning av s.k. anmälda organ.3 
  
 Gemensamma bestämmelser för ackreditering inom EU finns i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av den 9 juli 2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i sam- band med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93. Regleringen innebär att ett nationellt ackrediter- ingsorgan förklarar att ett organ för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i harmoniserade standarder och, i förekommande fall, ytterligare krav. 
  
 Begreppet ackreditering definieras i artikel 2 i förordningen som en förklaring från ett nationellt ackrediteringsorgan om att ett organ för bedömning av överensstämmelse4 uppfyller kraven i harmonise- rade standarder och, i förekommande fall, eventuella ytterligare krav. Sådana krav kan vara bl.a. de som fastställs i sektorsspecifika pro- gram för att utföra specifika bedömningar av överensstämmelse.5 
  
 För att säkerställa att ackrediteringsorganet som utför ackrediter- ing också är oberoende och kompetent att utföra ackreditering har ett antal internationella procedurer och standarder fastställts i med- verkan av ackrediteringsorgan i olika stater. Kraven på de organ som ackrediterats har också fastställts i standarder. 
  
 Det krävs vidare att varje medlemsstat måste ha ett nationellt ackrediteringsorgan, som ska handha ackreditering avseende såväl obligatorisk som frivillig provning och kontroll. Den nationella ackrediteringen ska vara fri från kommersiell konkurrens och be- drivas som en  
 icke-vinstdrivande 
  aktivitet. Detta gäller oberoende av om ackrediteringen sker på harmoniserade eller  
 icke-harmoniserade 
  områden. Ackrediteringsorganen får inte bedriva verksamhet som konkurrerar med de organ som ackrediteras. Inte heller ska olika län- ders nationella ackrediteringsorgan aktivt konkurrera med varandra. 
  
 3För vissa produkter krävs att en bedömning görs av en tredje part; ett till Europeiska kom- missionen anmält organ som bedömts kompetent. Kommissionen administrerar en databas med uppgifter om anmälda organ kallad Nando (New Approach Notified and Designated Organisations). Genom Nando går det att ta reda på vilket organ som har tilldelats ett visst nummer och vilka uppgifter organet har befogenhet att utföra. 
  
 4Överensstämmelse innebär uppfyllande av ett krav. 
  
 5I cybersäkerhetsaktens allmänna bestämmelser hänvisas till relevanta definitioner i förord- ning (EG) nr 765/2008 i fråga om ackreditering och bedömning av överensstämmelse. 
  
 226 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 10.3Bestämmelser i EU:s cybersäkerhetsakt om ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering syftar till en harmonisering av regler för cybersäkerhetscertifiering. Regel- verket avser vidare att öka cybersäkerheten och den inre marknadens funktion, t.ex. vad avser fri rörlighet på den inre marknaden. För att kunna uppnå detta måste de krav som ställs på ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse och de regler som ska gälla för dessas verksamhet vara så enhetliga som möjligt inom unionen. 
  
 Av artikel 56.4 i EU:s cybersäkerhetsakt följer att de organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60 ska utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat som avser assuransnivå ”grund- läggande” eller ”betydande” på grundval av de kriterier som ingår i en europeisk ordningen för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I artikel 60.1 föreskrivs att organen för bedömning av överens- stämmelse ska ackrediteras av det nationella ackrediteringsorgan som utsetts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008. En sådan ackreditering ska endast utfärdas under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 I artikel 60.2 föreskrivs att om ett europeiskt cybersäkerhets- certifikat utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscerti- fiering enligt artiklarna 56.5 a och 56.6 ska certifieringsorganet hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ackrediteras som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt punkten 1. 
  
 Av artikel 60.3 framgår att om de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering innehåller särskilda eller ytterligare krav enligt artikel 54.1 f ska endast organ för bedömning av överensstäm- melse som uppfyller dessa krav bemyndigas av den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering att utföra uppgifter inom ramen för sådana ordningar. 
  
 Ackrediteringen som avses i artikel 60.1 ska utfärdas till organen för bedömning av överensstämmelse för en period på högst fem år och får förnyas på samma villkor under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse fortfarande uppfyller kraven som anges i artikel 60. 
  
 227 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 I bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt framgår att de organ för bedömning av överensstämmelse som önskar bli ackrediterade ska uppfylla bl.a. följande krav: 
  
 –Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska inrättas i en- lighet med nationell rätt och vara en juridisk person. 
  
 –Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska vara ett tredje- partsorgan som är oberoende av den organisation eller de IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som det bedömer. 
  
 –Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta led- ning och den personal som ansvarar för att utföra bedömningen av överensstämmelse får inte utgöras av den som konstruerar, till- verkar, levererar, installerar, köper, äger, använder eller underhål- ler den  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  som bedöms, eller de som företräder någon av dessa parter. 
  
 –Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta led- ning och den personal som ansvarar för genomförandet av be- dömningen av överensstämmelse får varken delta direkt i kon- struktionen, tillverkningen, marknadsföringen, installationen, användningen eller underhållet av dessa  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster eller  
 IKT-processer 
  som bedöms, eller företräda de parter som bedriver denna verksamhet. 
  
 –Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta led- ning och den personal som ansvarar för genomförandet av be- dömningen av överensstämmelse får inte delta i någon verksam- het som kan påverka deras objektivitet eller integritet i samband med den bedömningen av överensstämmelse. Det förbudet ska framför allt gälla konsulttjänster. 
  
 –Organen för bedömning av överensstämmelse ska också uppfylla de krav som anges i relevant standard som harmoniserats enligt förordning (EG) nr 765/2008 för ackreditering av organ för be- dömning av överensstämmelse som utför certifiering av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer. 
  
 Förutom det ovan angivna ställs även krav på bl.a. kompetens och teknisk expertis hos organen för bedömning av överensstämmelse (se bilaga 3). De organ för bedömning av överensstämmelse som an- 
  
 228 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 ges i artikel 60.1 ska således utöver de krav som gäller för ackredi- teringen enligt regelverket för ackreditering även uppfylla de krav som följer av EU:s cybersäkerhetsakt och de krav som kan till- komma i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 10.4Gällande reglering om ackreditering och bedömning av överensstämmelse 
  
 Lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll innebär att svensk rätt anpassas till förordning (EG) nr 765/2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter när det gäller ackreditering och  
 CE-märkning. 
  Lagen och tillhörande förordning om ackreditering och teknisk kontroll upp- ställer krav för bl.a. ackreditering av organ för bedömning av över- ensstämmelse och hur bedömningar av överensstämmelse och rap- portering av sådana ska göras. Den innehåller även bestämmelser om certifiering av anordningar, tillsyn och avgifter. I lagen finns också regler om att organ ska ge Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) tillträde för tillsyn. Av 7 § i den lagen framgår att bedömning av organ som begär att få bli utsett och anmält för upp- gifter i samband med bedömning av överensstämmelse enligt harmo- niserad unionslagstiftning (anmält organ) ska ske genom ackrediter- ing, om inget annat är föreskrivet. 
  
 Ett organ som vill bli ackrediterat måste lämna en ansökan till Swedac som prövar och bedömer om organet uppfyller de krav som ställs i förordning (EG) nr 765/2008, lagen och förordningen om ackreditering och teknisk kontroll och de föreskrifter som Swedac har utfärdat för det aktuella området. Organet måste även uppfylla de sektorsspecifika myndighetsföreskrifter eller andra krav som orga- net ska arbeta i enlighet med. 
  
 Efter att en verksamhet ackrediterats genomför Swedac regel- bundet granskningar av att kraven som ställs på kompetens och arbetsrutiner uppfylls. 
  
 Swedac har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ackredi- tering som tillämpas på organ som beviljats eller ansöker om ackre- ditering hos Swedac.6 Ett organ som omfattas av föreskrifterna ska på Swedacs begäran ge tillträde till lokaler, upplysningar och hand- 
  
 6STAFS 2015:8. 
  
 229 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 lingar i den utsträckning som behövs för tillsyn enligt 19 § lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll. 
  
 Swedac har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ackredi- tering av organ som certifierar produkter: STAFS 2013:5. Dessa föreskrifter tillämpas på organ som är eller ansöker om att bli ackre- diterade av Swedac för certifiering av produkter. En förutsättning för ackreditering för certifiering är att den ansökande kan visa att kraven i den internationella standarden ISO/IEC 17065:2012 upp- fylls. Föreskrifterna kompletterar Swedacs föreskrifter och allmänna råd (STAFS 2015:8) om ackreditering. 
  
 I Sverige är det Swedac som efter kompetensbedömning anmäler svenska organ till kommissionen. Swedac ansvarar även för att föra in information om svenska anmälda organ i kommissionens infor- mationssystem Nando. 
  
 Förhållandet till standarder 
  
 Swedacs koppling till standardiseringsfrågorna sammanhänger med dess roll som organ för den nationella ackrediteringen, som bygger på standarder. Swedac måste som ackrediteringsorgan följa standar- den ISO/IEC 17011 för sin egen verksamhet (och i sitt ackrediter- ingsarbete tillämpas andra  
 ISO-, 
  ISO/IEC- eller  
 SS-EN-standarder). 
  
 Att Swedac och ackrediteringsorgan i olika länder arbetar enligt samma standarder underlättar ömsesidiga godkännanden av kom- petensen hos ackrediterade organ. Detta i sin tur underlättar inter- nationell handel eftersom certifikat som utfärdats av ett ackrediterat organ i ett land erkänns i ett annat land och ingen ytterligare kontroll behöver ske. Det är särskilt viktigt för små och medelstora företag eftersom dessa normalt har större svårigheter än större företag att hantera olika länders krav på teknisk kontroll. 
  
 Påverkan på gällande reglering 
  
 Swedac utfärdar inte några egna föreskrifter med krav som organ för bedömning för överensstämmelse ska leva upp till, utan andra myndigheter tar fram regler som Swedac sedan applicerar när man granskar sina kunder och deras efterlevnad av föreskrifterna. Här är det alltså inte själva produkterna som granskas. Det sker ett sam- 
  
 230 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 arbete med utfärdande myndighet och Swedac gör i sin verksamhet närmast en tolkning av föreskrifterna i respektive fall. Möjligheten att påverka utformningen av kraven ligger främst i att Swedac vid remittering får yttra sig över samtliga tekniska föreskrifter. 
  
 Swedac anger att myndigheten fortsättningsvis kommer att ackre- ditera evalueringsorganisationer och certifieringsorgan mot redan befintliga kontrollordningar. Swedac noterar att Gray fått i uppgift att evaluera ackrediteringsbara certifieringsordningar som aktörer därefter kommer att kunna certifiera sig mot. Swedac kommer, när certifieringsordningarna är klara, att ackreditera certifieringsorgan mot certifieringsordningarna. 
  
 Swedac har tidigare utfärdat flera föreskrifter för ackreditering inom området  
 it-säkerhet, 
  vilka kompletterat de allmänna reglerna om ackreditering. Mot bakgrund av cybersäkerhetsaktens ikraftträ- dande utfärdade Swedac föreskriften STAFS 2019:3 om upphävande av Styrelsens för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) före- skrifter och allmänna råd (STAFS 2007:20) om evalueringsorganisa- tioner som utvärderar  
 IT-säkerhet 
  samt föreskrifter och allmänna råd (STAFS 2007:21) om ackreditering av organ som certifierar  
 IT-säker- 
  het. Nämnda föreskrifter upphörde att gälla efter december 2019. 
  
 Att Swedac upphävt sina tidigare föreskrifter om certifierings- organ och evalueringsorganisationer på  
 it-säkerhetsområdet, 
  vilka bl.a. byggt på CCRA, beror på att ackrediteringsorganet i och med cybersäkerhetsakten inte längre anser sig ha mandat att reglera om- rådet. Man vill således undvika dubbelreglering. Swedac får för övrigt inte ta fram egna certifieringsordningar. Nationella certifierings- ordningar kan likväl tas fram, om än den dominerande uppfattningen bland experter är att merparten av ordningarna för cybersäkerhets- certifiering kommer att antas på  
 EU-nivå. 
  Tillkommer en certifier- ingsordning på aktuellt område evaluerar Swedac huruvida ordningen är ackrediterbar eller inte. Det finns ingen nationell rätt som reglerar krav avseende ackreditering och certifiering på  
 IKT-området, 
  utan kundkrav på informationssäkerhet är vanligast förekommande. Swedac har även gett ut dokument om vägledning för ackrediterade verksamheters informationssäkerhetsarbete. Dokumenten ger också vägledning till de krav som ställs vid bedömning av informations- säkerhet. 
  
 231 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 10.5Behovet av kompletterande bestämmelser 
  
 Förslag: I lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cyber- säkerhetsakt ska det upplysningsvis anges att bestämmelser om ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse finns i förordning (EG) nr 765/2008 och i lagen (2011:791) om ackre- ditering och teknisk kontroll. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om krav för ackreditering av sådana organ. 
  
 I och med att EU:s cybersäkerhetsakt anger att organen för bedöm- ning av överensstämmelse ska vara ackrediterade enligt förordning (EG) nr 765/2008 finns det inget behov av att i den nya lagen ange att ackreditering ska ske på det sättet. Däremot bör det i lagen in- föras en upplysningsbestämmelse om var det finns bestämmelser om ackreditering. 
  
 Ibilagan till EU:s cybersäkerhetsakt finns emellertid bestämmel- ser om vilka krav som organ för bedömning av överensstämmelse som önskar bli ackrediterade ska uppfylla (se ovan). Som framgår finns det i lagen om ackreditering och teknisk kontroll bestämmelser inom det område som cybersäkerhetsakten omfattar. Den lagen har dock införts för att genomföra förordningen om ackreditering och lagen täcker inte hela aktens tillämpningsområde. Det kan finnas behov av kompletterande reglering avseende ackreditering och dessa bestämmelser bör till följd av cybersäkerhetsaktens införande samlas 
  
 iden nya lagen med kompletterande bestämmelser till den akten. Regeringen eller den myndighet regeringen utser ska bemyndigas 
  
 att meddela de ytterligare föreskrifter om ackreditering som kan be- hövas. 
  
 Gränsdragningen mellan myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och Swedac vid tillsyn över ackrediterade organ för överensstämmelse 
  
 I utredningsdirektiven anges att utredningen bör – för att undvika att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering till- delas uppgifter som redan utförs av Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) – kartlägga hur förhållandet mellan den myndigheten och Swedac ska se ut, i vilka fall de två myndigheterna 
  
 232 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 ska samarbeta och vilket behov av kompletterande nationella be- stämmelser som behövs. Det är viktigt att i detta arbete beakta de kostnader, den tid och andra aspekter som en dubbel granskning av såväl Swedac som den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering kommer att innebära för den som blir granskad. 
  
 Utredningen bedömer att när det gäller Swedacs uppgifter och ansvar för såväl ackreditering som tillsyn av organ för bedömning av överensstämmelse framgår detta av gällande reglering om ackrediter- ing i förening med de ytterligare krav som anges i EU:s cybersäker- hetsakt och framtida genomförandeakter. Motsvarande gäller för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering när det gäller tillsyn enligt EU:s cybersäkerhetsakt. Myndigheterna ska där- för samverka och samråda vid tillsyn över ett tillsynsobjekt för att undvika att oklarhet uppstår om vad tillsynen av respektive myndig- het omfattar och för att reducera kostnaderna för tillsynsobjektet. 
  
 10.6Överlämnande av förvaltningsuppgifter till organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 Bedömning: I artiklarna 56.4, 56.6, 58.7 e och 60.3 i EU:s cyber- säkerhetsakt överlämnas certifieringsuppgifter, dvs. förvaltnings- uppgifter, till privaträttsliga organ för bedömning av överens- stämmelse. Denna reglering är att likställa med lag och innebär att det inte behövs kompletterande nationella bestämmelser till stöd för att överlämna dessa förvaltningsuppgifter till privaträtts- liga organ. 
  
 Överlämnande av förvaltningsuppgift 
  
 När det gäller frågan om det föreligger behov av nationella komplet- terande bestämmelser för att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ska kunna överlämna, men även kunna återta, uppgiften att utfärda cybersäkerhetscertifikat till privaträttsliga sub- jekt i form av organ för bedömning av överensstämmelse gör utred- ningen följande överväganden. 
  
 Enligt 12 kap. 4 § andra stycket regeringsformen får överlämnande av en förvaltningsuppgift ske endast med stöd av lag. Av artikel 56.4 
  
 233 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 i EU:s cybersäkerhetsakt följer att ett privat organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60 får utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat på assuransnivå grundläggande och bety- dande. Utfärdande av cybersäkerhetscertifikat enligt EU:s cyber- säkerhetsakt bör ses som en förvaltningsuppgift som även kan inne- fatta myndighetsutövning, eftersom certifikatet, särskilt när det är fråga om obligatorisk cybersäkerhetscertifiering, utgör en förutsätt- ning för att en enskild tillverkare eller leverantör ska kunna tillhand- hålla  
 IKT-produkten 
  eller  
 IKT-tjänsten 
  på den inre marknaden. Be- stämmelsen rör således rättigheter och skyldigheter för enskild som är att jämställa med lag. Därför behövs ingen kompletterande natio- nell reglering i detta fall. 
  
 Krav på bemyndigande 
  
 När artikel 56.6 är tillämplig, dvs. när en europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering kräver assuransnivå hög, är det en nationell myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering som får utfärda ett cybersäker- hetscertifikat på den nivån. Myndigheten har dock möjlighet att på förhand delegera rätten att utfärda certifikatet till ett angivet ackre- diterat organ för bedömning av överensstämmelse eller besluta om en allmän delegering av den uppgiften till ett sådant organ för be- dömning av överensstämmelse. Av denna bestämmelse framgår så- ledes att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får överlämna till ett privat organ för bedömning av överensstäm- melse att utfärda angivna certifikat. Det behövs i detta fall därför ingen kompletterande nationell reglering. 
  
 Enligt artikel 58.7 e får en nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering i tillämpliga fall utfärda bemyndiganden enligt arti- kel 60.3 för kontrollorgan att utföra certifieringsuppgifter och be- gränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla befintliga bemyndiganden om organet inte uppfyller kraven enligt EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 I artikel 60.3 anges att om en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering innehåller särskilda eller ytterligare krav enligt arti- kel 54.1 f ska endast organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller dessa krav bemyndigas av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att utföra uppgifter inom ramen för så- dana ordningar. 
  
 234 
  
 SOU 2020:58 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 Som framgår ovan får således enligt artikel 60.3 i EU:s cyber- säkerhetsakt endast de organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller de krav som anges i de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering eller ytterligare krav enligt artikel 54.1 f bemyndigas av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering att utföra uppgifter inom ramen för sådana ordningar. 
  
 Ett beslut om överlämnande av uppgifterna kan också återkallas om certifikat utfärdas i strid mot gällande föreskrifter eller om den fysiska eller juridiska person som anförtrotts uppgiften på annat sätt visar sig olämplig att fullgöra denna. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering som genom ett bemyndigande beslutar att överlämna en uppgift till ett organ för bedömning av överens- stämmelse bör vara den myndighet som även återkallar sitt bemyn- digande, t.ex. när ett organ för bedömning av överensstämmelse inte längre uppfyller de villkor som anges i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering eller ytterligare krav enligt artikel 54.1 f. 
  
 Av de ovan angivna bestämmelserna framgår att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får både utfärda bemyn- diganden och återkalla sådana bemyndiganden när angivna förutsätt- ningar föreligger. Bestämmelserna, som är direkt tillämpliga, behöver ingen kompletterande nationell reglering. 
  
 10.7Anmälan av organ för bedömning 
  
 av överensstämmelse som har ackrediterats 
  
 För varje europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering enligt arti- kel 61 i EU:s cybersäkerhetsakt anmäla till kommissionen de organ för bedömning av överensstämmelse som har ackrediterats och, i tillämpliga fall, bemyndigats i enlighet med artikel 60.3 att utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat på angivna assuransnivåer enligt artikel 52. Myndigheten ska även, utan onödigt dröjsmål, anmäla till kommissionen eventuella ändringar. Kommissionen ska senast ett år efter ikraftträdandet av en europeisk ordning för cybersäkerhets- certifiering offentliggöra en förteckning över de organ för bedöm- ning av överensstämmelse som har anmälts enligt den ordningen i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 235 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 SOU 2020:58 
  
 Myndigheten får lämna in en begäran till kommissionen om att stryka ett organ för bedömning av överensstämmelse, som anmälts av den myndigheten, från förteckningen. Kommissionen ska då offentliggöra motsvarande ändringar av förteckningen i Europeiska unionens officiella tidning inom en månad från och med dagen för mottagandet av begäran från den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering. 
  
 Kommissionen får anta genomförandeakter för att fastställa för- utsättningar, format och förfaranden för anmälningar. Dessa genom- förandeakter ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. 
  
 Utredningen bedömer att det i denna del inte behövs någon kom- pletterande nationell reglering, utan det följer av EU:s cybersäker- hetsakt hur och av vem en anmälan till kommissionen ska göras. 
  
 236 
  
 11 Handläggning och rättsmedel 
  
 11.1Inledning 
  
 I detta kapitel redogör utredningen till en början för grundläggande förvaltningsrättsliga bestämmelser och principer som kan bli aktuella vid svenska myndigheters handläggning av ärenden. Utredningen behandlar sedan vilka handläggningsregler som blir tillämpliga för berörda myndigheter i samband med ansökan om respektive utfär- dande av cybersäkerhetscertifikat, i den nationella cybersäkerhets- certifieringsmyndighetens tillsynsverksamhet samt vid klagomål och när beslut fattats. Därefter utreds vad som gäller för ärendehandlägg- ningen hos privata organ för bedömning. Utredningen drar fortlöpande slutsatser om behovet av kompletterande nationella förfaranderegler. Slutligen hanterar utredningen frågan om överklagande som ett effek- tivt rättsmedel. 
  
 Enligt utredningsdirektiven ska utredningen lämna förslag till för- fattningsbestämmelser som kompletterar EU:s cybersäkerhetsakt och bl.a. analysera om det bör införas nationella bestämmelser om självbedömning av överensstämmelse och om organ för bedömning av överensstämmelse. Direktiven anger vidare att utredningen ska ta ställning till i vilken utsträckning det behövs kompletterande be- stämmelser om de rättsmedel för enskilda som regleras i EU:s cyber- säkerhetsakt. Cybersäkerhetsakten innehåller nämligen regler om rätt för enskilda att ge in klagomål och skyldigheter för certifikat- utfärdare och den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering att handlägga inkomna klagomål (artikel 63). Vidare ger cyber- säkerhetsakten enskilda rätt till ett effektivt rättsmedel mot organet eller myndigheten som fattat ett beslut eller underlåtit att vidta åt- gärder med anledning av ett klagomål (artikel 64). 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering innebär att  
 IKT-tillverkare 
  och  
 -leverantörer 
  får utfärda  
 EU-försäkran 
  om 
  
 237 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 överensstämmelse eller ansöka om cybersäkerhetscertifiering. Själv- bedömning av överensstämmelse görs hos tillverkaren eller leveran- tören medan ansökan om certifiering riktas till antingen en myndighet eller ett privaträttsligt organ för bedömning av överensstämmelse. I det sammanhanget uppkommer fråga om vilka bestämmelser som gäller vid hantering av en ansökan, framför allt om denna avser certi- fiering. Vidare kommer den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering att hantera ärenden inom ramen för sin tillsynsverk- samhet, vilket också aktualiserar frågan om tillämpliga handlägg- ningsregler. 
  
 11.2Myndigheters ärendehandläggning 
  
 11.2.1Regler i förvaltningslagen 
  
 Förvaltningslagens (2017:900) (FL) generella tillämpningsområde omfattar i princip all ärendehandling hos förvaltningsmyndigheterna. Vissa av lagens bestämmelser gäller också faktiskt handlande hos myndigheterna. Eftersom en ansökan om cybersäkerhetscertifikat hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller myndighetens tillsynsåtgärd i normalfallet innebär handläggnings- åtgärd hos myndighet redogörs för tillämpliga bestämmelser i lagen. 
  
 Av 1 § FL framgår att den lagen gäller för handläggning av ären- den hos förvaltningsmyndigheter och därför blir lagen tillämplig i samband med den ärendehandläggning som följer av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering eller den kompletterande nationella lagstiftningen. 
  
 Förvaltningsmyndighet avser de myndigheter vars uppgift är att sköta offentliga förvaltningsuppgifter. Utanför FL:s tillämpnings- område faller normalt sådana organ som formellt är organiserade i privaträttsliga former, t.ex. bolag. 
  
 Förfarandereglerna i FL gäller som huvudregel i alla ärenden, inte bara i ärenden som avser myndighetsutövning1 mot enskild. Om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som av- viker från FL ska emellertid den bestämmelsen tillämpas (4 §). Det 
  
 1Myndighetsutövning avser situationer då myndigheter ensidigt fattar beslut eller vidtar andra åtgärder som ytterst utgör ett uttryck för samhällets makt över medborgarna och som får bestämda positiva eller negativa rättsverkningar för enskilda (jfr prop. 2016/17:180 s. 47 ff.). Begreppet har emellertid utmönstrats ur FL. 
  
 238 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 kan här noteras att regler om handläggning vid t.ex. ansökan om cybersäkerhetscertifikat finns i EU:s cybersäkerhetsakt och kan antas finnas i framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Till skillnad från annan förvaltningsverksamhet, dvs. det som vanligen brukar betecknas som faktiskt handlande, avslutas ärende- handläggningen med ett beslut av något slag. Ett beslut innefattar regelmässigt ett uttalande från en myndighet som är avsett att ha vissa verkningar för den som beslutet är riktat mot.2 Faktiskt hand- lande karaktäriseras i stället av att myndigheten i praktiken vidtar en viss faktisk åtgärd. Uttrycket handläggning innefattar alla åtgärder som en myndighet vidtar från det att ett ärende inleds till dess att det avslutas. Såväl utomstående som myndigheten själv kan ta initia- tiv till att ett sådant förfarande inleds.3 När ett ärende väl inletts är myndigheten skyldig att göra någon form av prövning av den fråga som aktualiseras (se prop. 2016/17:180 s. 23 f.). 
  
 Svensk förvaltningsrätt kräver en effektiv handläggning i förhåll- ande till enskilda som innebär att förvaltningsärenden ska avgöras utan oskälig fördröjning. Myndigheterna är skyldiga att handlägga ärendena så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Det ska vidare finnas tillräcklig möjlig- het för enskilda att vidta effektiva rättsliga åtgärder mot långsam handläggning (se prop. 2016/17:180 s. 105 ff. och 9 § FL). 
  
 Det finns också en allmän serviceskyldighet för myndigheter som kommer till uttryck i 6 § FL. Enligt bestämmelsen ska en myndighet se till att kontakterna med enskilda blir smidiga och enkla. Kraven på smidighet och enkelhet avser den enskildes rätt till ett positivt bemötande från myndighetens sida. Kravet på enkelhet innebär också att den enskilde inte behöver ha någon särskild sakkunskap innan denne kontaktar en myndighet i en viss fråga. Myndigheten ska även lämna den enskilde sådan hjälp att han eller hon kan ta till vara sina intressen. Hjälpen ska ges i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myn- dighetens verksamhet. Den ska vidare ges utan onödigt dröjsmål. 
  
 2När en myndighet lämnar upplysningar och råd med stöd av den allmänna bestämmelsen som serviceskyldighet i 6 § FL ger myndighetens besked dock inte uttryck för beslut i förvalt- ningsrättslig mening, även om informationen kan påverka mottagarens handlande. 
  
 3En enskild kan inleda ett ärende hos en myndighet genom en ansökan, anmälan eller annan framställning (19 §). Myndigheters möjligheter att på eget initiativ ta upp ärenden till behand- ling eller att inleda ett ärende hos en annan myndighet är inte reglerade i FL. 
  
 239 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 Av allmänna förvaltningsrättsliga principer som intagits i svensk lag följer att i princip vem som helst kan göra en framställning till en myndighet, som då är skyldig att behandla den. En myndighet är enligt FL och inom ramen för sin allmänna serviceskyldighet skyldig att lämna enskilda råd och bl.a. hjälpa den enskilde till rätta med en ofullständig framställning och hur man gör en ansökan och vidare- befordra felsända handlingar till rätt myndighet.4 Myndigheten anses vidare vara skyldig att informera om handläggningen och resultatet av en framställning som gjorts och vid behov samverka med andra myndigheter. En myndighet som får in en framställning från en enskild anses också vara skyldig att lämna någon form av svar som inte får dröja längre än nödvändigt (prop. 1985/86:80 s. 59 och prop. 2016/17:180 s. 66 f.). 
  
 Enligt 8 § FL ska en myndighet inom sitt verksamhetsområde samverka med andra myndigheter. Syftet är att samverkan mellan myndigheter ska leda till att förvaltningen generellt ska bli så enhet- lig och effektiv som möjligt, men bestämmelsen utgör också ett led i regleringen av myndigheternas serviceskyldighet gentemot allmän- heten och underlättar enskildas kontakter med myndigheterna. 
  
 Krav på handläggningen av ärenden enligt FL inbegriper bl.a. rätt till partsinsyn (10 §), en huvudregel om kommunikationsskyldighet (25 §), dokumentation (27 och 31 §§), motiveringsskyldighet (32 §) samt underrättelse om beslut och överklagandemöjlighet (33 och 34 §§). En myndighet har vidare ett ansvar att se till att ärendet blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver (23 §). 
  
 Myndigheter har för övrigt befogenhet och skyldighet att enligt  
 37–39 
  §§ FL ändra egna beslut, t.ex. på grund av att uppenbar fel- aktighet uppkommit till följd av förbiseende (rättelse) eller då det framkommit nya relevanta omständigheter i ärendet.5 Genom denna möjlighet kan ett onödigt överklagande i vissa fall undvikas. En myndighet får även ändra ett beslut som överklagats om vissa förut- sättningar är uppfyllda. 
  
 4För övrigt rymmer den allmänna serviceskyldigheten inom svensk förvaltningsrätt att en myndighet ska tillhandahålla de formulär och blanketter som behövs för verksamheten, t.ex. för att underlätta inlämningen av klagomål. 
  
 5Det förfarande som beskrivs som ändring av beslut beskrevs i den förra förvaltningslagen som omprövning. 
  
 240 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 11.2.2Ärendehandläggning hos nationella myndigheter 
  
 Bedömning: I den mån det europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering inte innehåller avvikande bestämmelser är förvalt- ningslagen (2017:900) tillämplig på berörda myndighets hand- läggning av ärenden. Det behövs inga kompletterande nationella regler om ärendehandläggningen hos myndigheterna. 
  
 Utredningen behandlar i denna del behovet av kompletterande natio- nella bestämmelser vid handläggningen av ärenden enligt det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Förhållandet mellan det europeiska ramverket 
  
 för cybersäkerhetscertifiering och förvaltningslagen 
  
 Ett ärende om ansökan av cybersäkerhetscertifikat kan ha stor be- tydelse för den sökande och röra rättigheter och skyldigheter för en- skild. Utredningen bedömer att ärenden vid en myndighet som avser ansökan om utfärdande av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat med stöd av EU:s cybersäkerhetsakt och antagna europeiska ord- ningar för cybersäkerhetscertifiering i första hand ska handläggas och prövas enligt de bestämmelser som följer av dessa författningar. FL är subsidiär i förhållande till denna unionsrätt (se 4 §). I de fall det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering inte reglerar en viss fråga bör emellertid nationella handläggningsbestämmelser tillämpas. 
  
 Utredningen kan notera att EU:s cybersäkerhetsakt inte inne- håller några uttryckliga regler om handläggning av t.ex. ansökan om certifikat. Mot denna bakgrund och i avsaknad av annan reglering, eftersom någon europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ännu inte fastställts, föreligger osäkerhet i vilken mån någon kom- pletterande nationell reglering behövs på området. Som ovan anges gäller emellertid FL subsidiärt och bör därför tillämpas när annan reglering inte finns i fråga om berörda myndigheters hantering av ansökningar om cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Det innebär således att FL kompletterar de handläggningsregler som kan återfinnas i det euroepiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering, bl.a. vid handläggning hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och dess certifieringsorgan. FL gäller 
  
 241 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 på motsvarande sätt även för andra offentliga organ för bedömning av överensstämmelse som bemyndigats enligt EU:s cybersäkerhets- akt att utfärda certifikat (jfr artikel 56.5 b och 56.6). Det kan noteras att organen för bedömning av överensstämmelse visserligen har att tillämpa standarder som innehåller vissa handläggningsförfaranden, men FL är inte subsidiär i förhållande till dessa (se 4 § FL) så länge detta inte särskilt anges i författning. Inte heller bedöms dessa organs interna förfarandedokument äga företräde framför FL. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och offentliga organ för bedömning av överensstämmelse ska alltså följa FL:s regler i sam- band med att de tar emot en ansökan om cybersäkerhetscertifiering så länge inga avvikande förfaranderegler införts genom det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Utredningen bedömer att det inte föreligger behov av komplet- terande nationella bestämmelser om handläggningen av ärenden hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller ett offentligt organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 För det fall en nationell myndighet har till uppgift att tillverka eller leverera en  
 IKT-produkt, 
  
 -tjänst 
  eller  
 -process 
  som omfattas av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, och fråga uppkommer om självbedömning av överensstämmelse, blir FL:s subsidiärt gällande handläggningsregler tillämpliga i myndigheten verksamhet. Utredningen bedömer att det inte heller i dessa fall finns behov av kompletterande nationell reglering. 
  
 Vad som anförts ovan i fråga om handläggningsregler gäller också vid den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndighetens tillsyn. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bör dock vid behov kunna meddela kompletterande verkställighetsföre- skrifter om t.ex. vad en ansökan ska omfatta och vad som i övrigt ska gälla för handläggningen och prövningen av ett sådant ärende. Myn- digheten bör även bemyndigas att meddela de föreskrifter som be- hövs för motsvarande handläggning av ansökan hos ett offentligt organ för bedömning av överensstämmelse som utfärdar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat enligt artiklarna 56.4, 56.5 b, 56.6 eller 60.3 (se nedan). 
  
 Frågan om vilka regler för handläggning som bör gälla i samband med klagomål enligt artiklarna 58.7 f och 63 behandlas i avsnitt 11.5. 
  
 242 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 11.3Ärendehandläggning hos privata organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 Förslag: Finner ett privaträttsligt organ för bedömning av över- ensstämmelse att ett beslut som det meddelat är uppenbart orik- tigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anled- ning ska organet ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild. 
  
 Bedömning: Det finns för närvarande inte skäl att införa en be- stämmelse om att förvaltningslagen (2017:900) ska vara tillämplig på privata ackrediterade organ för bedömningen av överensstäm- melse när ett sådant organ handlägger ett ärende enligt EU:s cyber- säkerhetsakt eller den nya kompletterande lagen. 
  
 Handläggning av ärenden 
  
 Utredningens analys och överväganden om behov av komplette- rande föreskrifter för överlämnande av uppgiften att utfärda certifi- kat till ett organ för bedömning av överensstämmelse redogörs för i avsnitt 10.6. 
  
 I frågan om vilka regler som bör gälla för handläggningen av en ansökan om utfärdande av certifikat hos ett privat organ för bedöm- ning av överensstämmelse, samt behovet av omprövning av sådana beslut, gör utredningen följande överväganden. 
  
 När de privata organen utför bedömning av överensstämmelse enligt det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering fattar de beslut som rör enskildas rättigheter och skyldigheter. T.ex. inne- fattar organens beviljande av eller avslag på ansökan om cybersäker- hetscertifiering myndighetsutövning. 
  
 Utgångspunkten är att det är fråga om privaträttsliga subjekt, huvudsakligen i form av juridiska personer som t.ex. ett aktiebolag. I likhet med vad som konstaterats i föregående avsnitt bör i första hand unionsrättsliga författningar6 som reglerar frågor om organens ärendehandläggning, dvs. de regler som anges i det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering och som är tillämpliga på organen 
  
 6Såsom EU:s cybersäkerhetsakt (t.ex. skyldigheten i artikel 63.2 att underrätta klaganden om förfarandets fortskridande) och europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 243 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 (se avsnitt 11.5 för en närmare redogörelse av klagomålshanteringen). Då de privata organen för bedömning av överensstämmelse inte utgör myndigheter i förvaltningslagens mening – även om de anförtrotts offentliga förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning 
  
 –är den lagen dock inte tillämplig på organens handläggning av ären- den. Däremot är lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av en- skilda organ med offentliga förvaltningsuppgifter tillämplig. I denna lag – som gäller subsidiärt – regleras främst hur beslut överklagas, överklagandetiden, rättidsprövning och avvisning av för sent inkomna överklaganden. Därutöver bör det finnas förfaranden för ärende- hantering på grundval av tillämplig standard för ackrediteringen och övriga standarder som tillämpas. 
  
 Det kan noteras att privata organ för bedömning av överensstäm- melse inte har någon formell allmän serviceskyldighet som följer av förvaltningslagen. Samtidigt bör utgångspunkten för dessa organs verksamhet vara att iaktta motsvarande serviceskyldighet i sin verk- samhet, även om det inte finns någon formell skyldighet i detta av- seende. Detta särskilt mot bakgrund av att det är fråga om nya för- fattningsbestämmelser på ett i vissa avseenden mycket komplext sakområde och att det är frågan om en överlämnad förvaltnings- uppgift som i vissa fall även innefattar myndighetsutövning. 
  
 När offentliga förvaltningsuppgifter som innefattar myndighets- utövning överlämnas åt privaträttsliga organ brukar det i allmänhet anges i en särskild författning att vissa av FL:s bestämmelser ska tillämpas vid handläggningen av ärenden. De allmänna förvaltnings- rättsliga principer som gäller för myndigheternas handläggning är bara i begränsad utsträckning direkt tillämpliga i de privaträttsliga organens verksamhet. Några exempel är dock principerna om lega- litet, objektivet och saklighet som har sin grund i regeringsformen (1 kap. 1 och 9 §§ RF). Många av de specialförfattningar som avser privaträttsliga organs ärendehandläggning innehåller regleringar som avviker från vad som gäller enligt FL. Avvikande reglering finns t.ex. när det gäller handläggningstiden och verkställighet av beslut (se prop. 2017/18:235 s. 124 ff.). 
  
 Det kan i och för sig framstå som naturligt och konsekvent att samma krav på rättssäkerhet vid handläggningen av förvaltnings- ärenden upprätthålls oberoende av om uppgiften utförs av en myn- dighet eller överlämnats för att fullgöras av ett privaträttsligt organ. Tidigare utredningar har emellertid bedömt att det inte finns tillräck- 
  
 244 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 liga belägg för en ordning helt grundad på FL med samma förfarande- regler för privaträttsliga organ (se bl.a. prop. 2016/17:180 s. 27). FL:s bestämmelser är utformade på ett sätt som inte alltid lämpar sig att tillämpas av privaträttsliga organ. Om det för handläggningen av en viss förvaltningsuppgift finns ett särskilt framträdande behov av att säkerställa att lagens förfaranderegler följs, bör detta kunna ske genom särskilda föreskrifter som meddelas för den verksamheten (se prop. 2016/17:180 s. 27). 
  
 I propositionen Följdändringar till ny förvaltningslag (2017/18:235) bedömde regeringen att hänvisningar till andra bestämmelser i FL än bestämmelserna om utredningsansvaret i 23 § och om dokumenta- tion av beslut i 31 § inte borde göras i uppräkningar som avser privat- rättsliga organs ärendehandläggning. När det gäller bestämmelsen om utredningsansvaret konstaterade regeringen att det fick förut- sättas att privaträttsliga organ redan vid sin ärendehandläggning ut- redde ärenden som rörde enskilda i den utsträckning som krävdes. Därför ansågs det både lämpligt och rimligt att de privaträttsliga organen skulle vara skyldiga att följa FL:s bestämmelser om utred- ningsansvaret. Med hänsyn till rättssäkerhetens krav framstod det enligt regeringen också som angeläget att skyldigheten att doku- mentera skriftliga beslut skulle gälla för de privaträttsliga organen på samma sätt som för myndigheterna.7 
  
 I lagrådsremissen En anpassning av bestämmelser om kontroll i livs- medelskedjan till EU:s nya kontrollförordning8 anges att vissa bestäm- melser i FL bör tillämpas när ett organ med delegerade uppgifter, eller en fysisk person som har delegerats uppgifter, utför offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet. För att en överprövande instans ska kunna ta ställning till om ett överklagat beslut är korrekt och för att enskilda ska kunna ta till vara sin möjlighet att överklaga ett beslut bör vissa bestämmelser i FL tillämpas. Det gäller att ett beslut ska vara motiverat (32 §), att den enskilde ska underrättas om beslutet (33 §) och hur ett överklagande går till (34 §). Vidare anges att bestämmelserna om legalitet, objektivitet och proportionalitet (5 §), partsinsyn (10 §), jäv  
 (16–18 
  §§), utredningsansvar (23 §), när 
  
 7I t.ex. växtskyddslagen (1972:318) föreskrivs att enskilda kontrollorgan ska tillämpa flera av förvaltningslagens bestämmelser (11 a §). Jfr även 7 kap. 10 § lagen om offentliga uppköps- erbjudanden på aktiemarknaden där ett organ med representativa företrädare för näringslivet som utför förvaltningsuppgifter ska tillämpa ett tiotal bestämmelser i förvaltningslagen. 
  
 8Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/625 om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlagstiftningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskyddsmedel. 
  
 245 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 man får lämna uppgifter muntligt (24 §), kommunikation (25 §), dokumentation av uppgifter (27 §), dokumentation av beslut (31 §), rättelse av skrivfel och liknande (36 §), samt vem som får överklaga ett beslut (42 §) bör tillämpas. 
  
 Utredningen har övervägt om det finns behov av att införa dessa bestämmelser i FL i den nya lagen för de privata kontrollorganens ärendehandläggning. Den lagrådsremiss som hänvisas till ovan avser livsmedelskontroll genom privaträttsliga kontrollorgan på uppdrag av bl.a. Livsmedelsverket. Även om det finns likheter med detta och det nu aktuella området föreligger också skillnader, bl.a. ska det ackre- diterade organet för bedömning av överensstämmelse som verkar i enlighet med EU:s cybersäkerhetsakt följa regler om handläggning enligt vad som anges i internationella standarder. Vidare är cyber- säkerhetscertifieringen frivillig eller obligatorisk och kontrollorganen verkar på en konkurrensutsatt marknad 
  
 Med hänsyn till att det redan finns en viss ordning för ärende- handläggning genom det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering och standarder som ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse ska tillämpa,9 samt då en författningsreglering av privaträttsliga organs ärendehandläggning utifrån FL ska vara motiverad av ett särskilt framträdande behov, bedömer utredningen att det för närvarande inte föreligger tillräckligt starka skäl att, ut- över en omprövningsskyldighet (se nedan), föreslå en ordning med formaliserade regler för handläggningen hos de privata kontroll- organen. Till detta kommer att det finns möjlighet att vända sig till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering för till- synsåtgärder avseende certifieringen och klaga på fattade beslut (se nedan). Samtidigt vill utredningen framhålla att frågan om ytterligare reglering av ärendehandläggningen hos de privata kontrollorganen bör övervägas när ytterligare erfarenheter erhållits av cybersäkerhets- aktens tillämpning. 
  
 9För övrigt gäller förvaltningslagen för Williams och andra offentliga organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 246 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 Omprövning 
  
 Ett privat organ för bedömning av överensstämmelse bör ha en mot- svarande ärendehantering och ett klagomålsförfarande som gäller för ett offentligt organ för bedömning av överensstämmelse och som grundas på bl.a. tillämplig standard för ackreditering av sådana organ.10 I detta sammanhang kan noteras att när det gäller möjlighet till omprövning har FMV/Williams inrättat ett sådant internt förfarande.11 Det kan noteras att den verksamheten i stor utsträckning grundas på de internationella arrangemangen CCRA respektive  
 SOG-IS 
  MRA samt att denna handläggningsordning kan komma att behöva anpas- sas efter de europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som 
  
 införs. 
  
 Det kan i detta sammanhang noteras att det i t.ex. fordonslagen (2002:574) finns en regel om att ackrediterade besiktningsorgan ska vidta omprövning i vissa fall. Besiktningsorganen är även skyldiga att rapportera betydelsefulla iakttagelser till föreskrivande myndigheter. Utöver detta föreskriver lagen inget om besiktningsorganens ärende- handläggning. Lagrådet yttrade i prop. 2001/02:130 (s. 189) att det särskilt kunde övervägas huruvida den ordning för omprövning efter klagomål som AB Svensk Bilprovning iakttog borde regleras i för- fattning. Bolaget använde nämligen som kvalitetssystem standarden ISO 17020 (tidigare EN45004) som angav möjligheten till ompröv- ning av resultatet av t.ex. en kontrollbesiktning. Regeringen hänvisade till detta kvalitetssystem och framhöll att behovet av andra regler om ärendehandläggning än sådana som angav vad som skulle kontrolleras var relativt litet. I den efterföljande propositionen 2009/10:32 be- farade regeringen emellertid att det inte var möjligt att under den då gällande ordningen ha uppsikt över att besiktningsorganen verkligen tillämpade godtagbara omprövningsmöjligheter, bl.a. då systemet skulle fungera för många olika aktörer och  
 ISO-standardens 
  regler- 
  
 10Skyldigheten för organ för bedömning av överensstämmelse (inbegripet testlaboratorier) att inrätta ett klagomålsförfarande är ett vanligt inslag i standarder som används för ackreditering (t.ex.  
 EN-ISO/IEC 
  17065,  
 EN-ISO/IEC 
  
 17021-1 
  och  
 EN-ISO/IEC 
  7025). Jfr även p. 19 i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt. Se även den nederländska regeringens utkast till förklaring av lagen om genomförande av cybersäkerhetsakten (MvT Uitvoeringswet Cyberbeveiligings- verordening), s. 10,  
 2020-05-01. 
  Motsvarande notering har gjorts av det nederländska Mini- steriet för Ekonomi och Klimatpolitik i sina överväganden till förslaget till ny nationell lag om genomförandet av EU:s cybersäkerhetsakt, samtidigt som man finner att civilrätt gäller för bedömningsorganens hantering av klagomål. Någon författningsreglering av klagomålsförfaran- det vid organen för bedömning av överensstämmelse föreslogs därför inte. 
  
 11Till en början dokumenterar och utreder certifieringsorganet alla klagomål mot dess certifi- eringsaktiviteter. 
  
 247 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 ing av omprövningsmöjligheten var ganska vag och övergripande till sin karaktär (s. 73). Man ansåg därför att det fanns ett starkt behov av att författningsreglera en omprövningsskyldighet, utformad med ledning av förvaltningslagen. 
  
 Mot den bakgrunden, och då ärenden avseende cybersäkerhets- certifiering är av mycket teknisk karaktär, får behovet, som ovan framgår, av formella regler om ärendehandläggningen i dessa fall minska (jfr prop. 2001/02:130 s. 93). Det finns dock skäl att i för- fattning reglera de ackrediterade bedömningsorganens skyldighet att ompröva ett tidigare beslut i ett certifieringsärende. En enskild bör därför ges möjlighet att i första hand få organen för bedömning av överensstämmelse att ompröva beslutet. Den regel om omprövnings- skyldighet som behövs kan lämpligen utformas med ledning av den generella regeln om omprövningsskyldighet som finns i förvalt- ningslagen. Enligt 38 § i den lagen ska en myndighet ändra ett beslut som den har meddelat som första instans om den anser att beslutet är uppenbart felaktigt i något väsentligt hänseende på grund av att det har tillkommit nya omständigheter eller av någon annan anled- ning, och beslutet kan ändras snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part.12 
  
 11.4Effektiva rättsmedel 
  
 11.4.1Inledning 
  
 Enligt artikel 63.1 i EU:s cybersäkerhetsakt ska fysiska och juridiska personer ha rätt att lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller till den berörda nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering. Myndigheten eller organet till vilket klagomålet lämnats in ska underrätta den klagande om hur förfarandet fortskrider och beslut som fattas (se artiklarna 58.7 f och 63.2). Vidare ska klaganden informeras om sin rätt till effektiva rätts- medel enligt artikel 64. 
  
 12Skyldigheten för en myndighet att ändra ett beslut gäller inte om det föreligger särskilda skäl mot det, t.ex. då en myndighet kommer fram till att ett överklagat beslut är oriktigt bara på en av flera punkter och att den punkten är mindre betydelsefull i sammanhanget. Det förhållandet att bara väsentliga oriktigheter behöver beaktas innebär att myndigheterna ges stöd för att avstå från att besluta om ändring i dessa fall (se prop. 1985/86:80 s. 79 och prop. 2016/17:180 s. 236). 
  
 248 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 Enskilda ska enligt artikel 64 ha rätt till ett effektivt rättsmedel inför behörig nationell domstol mot den myndighet eller det organ som nämnts ovan och som fattat ett beslut, samt när det gäller underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål som lämnats in till myndigheten eller organet. 
  
 Enligt utredningsdirektiven torde rätten till effektiva rättsmedel beträffande den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndighetens befogenheter i artikel 58.8 för svensk del bäst tillgodoses genom en rätt för enskilda att överklaga myndighetens tillsynsbeslut till allmän förvaltningsdomstol. 
  
 I direktiven anges att bestämmelserna i de ovanstående frågorna behöver bli föremål för närmare analys, bl.a. i vilken utsträckning det behövs kompletterande bestämmelser till rättsmedel för enskilda som regleras i EU:s cybersäkerhetsakt och vad avser utövandet av den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndighetens tillsynsbefogen- heter. 
  
 Utredningen behandlar dessa frågor dels i ett avsnitt som rör frågan om klagomål, dels i ett avsnitt som behandlar frågan om över- klagande av beslut. 
  
 11.4.2Klagomål 
  
 Bedömning: Det behövs ingen särskild författningsreglering av certifieringsorganens handläggning av klagomål. 
  
 Enskildas rätt att enligt artikel 63.1 i EU:s cybersäkerhetsakt lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäker- hetscertifikat eller den berörda nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering kräver inga lagstiftningsåtgärder. 
  
 Det behövs inga särskilda författningsbestämmelser om hur den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska behandla klagomål. 
  
 Utredningen behandlar till en början frågan om det finns behov av kompletterande nationella bestämmelser till regleringen i EU:s cyber- säkerhetsakt om rätten att lämna klagomål till berörda myndigheter och organ för bedömning av överensstämmelse. Därefter tar utred- ningen ställning till om det behövs särskild författningsreglering för handläggningen av inkomna klagomål. 
  
 249 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 Av artiklarna 58.7 f och 63.1 i EU:s cybersäkerhetsakt följer att klagomål som rör  
 EU-försäkringar 
  av överensstämmelse, europeiska cybersäkerhetscertifikat utfärdade av nationella myndigheter för cyber- säkerhetscertifiering och sådana certifikat som utfärdats av organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 56.6 (dvs. certifikat som avser högsta assuransnivån) ska ges in till den berörda nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering för behandling. Myndigheten ska då i lämplig utsträckning undersöka det ärende som klagomålet gäller och inom rimlig tid underrätta anmälaren om utvecklingen och resultatet av utredningen. Klagomål ska i övriga fall lämnas till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat. Även dessa organ för bedömning av överensstämmelse är skyldiga att handlägga inkomna klagomål (se artikel 63.2). 
  
 Utgångspunkter 
  
 Med klagomål avses vanligen missnöje som uttrycks av enskilda och som inte avser överklagande eller någon annan formellt reglerad åt- gärd. Syftet med en klagomålsfunktion är dels att skapa tilltro, dels att säkerställa att det finns en fristående instans som den som anser sig vara utsatt för felaktig behandling kan vända sig till med klago- mål. Klagomål lämnas vanligen till en tillsynsmyndighet. Att en- skilda kan framföra klagomål till en tillsynsmyndighet är ägnat att öka förtroendet för och därmed legitimiteten i den verksamhet som tillsynen avser. 
  
 Utredningen anser att begreppet anmälan i och för sig i stället för klagomål i vissa fall tydligare skulle särskilja förfarandet från över- klagande. I den fortsatta framställningen används emellertid begrep- pet klagomål då detta används i EU:s cybersäkerhetsakt, även om den som ger in klagomål beskrivs inte bara som ”den klagande” utan även som ”anmälaren”. Någon nyansskillnad mellan begreppen klago- mål och anmälan är – såvitt kan förstås – dock inte avsedd. Med en- skild förstås för övrigt fysisk eller juridisk person. 
  
 Rätten att ge in klagomål kan även ses som ett rättsmedel. Vad den enskilde kan uppnå genom att ge in ett klagomål skiljer sig från vad denne kan uppnå genom en domstolsprövning och kan inte jäm- ställas med rätten att överklaga ett beslut fattat av berörd myndighet eller organ för bedömning av överensstämmelse. Artiklarna 58.7 f 
  
 250 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 och 63 i EU:s cybersäkerhetsakt bör därför inte ges någon annan innebörd än att en fysisk eller juridisk person ska tillförsäkras en rätt att framföra klagomål till, i tillämpliga fall, den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering eller utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat. 
  
 Uppgiften för behöriga nationella myndigheter för cybersäker- hetscertifiering att enligt artikel 58.7 f ”behandla” relevanta klagomål inbegriper, som berörts ovan, viss handläggning. Denna handlägg- ningsskyldighet beskrivs alltså något mer preciserat än klagomåls- hanteringen enligt artikel 63.2. I avsnitt 14.2.2 nedan redogör utred- ningen för relevanta nationella bestämmelser om handläggning av klagomål. 
  
 Det kan noteras att de europeiska ordningarna för cybersäker- hetscertifiering också kan antas behandla frågor om hantering av klagomål. T.ex. förskriver den föreslagna  
 EUCC-ordningen 
  att övervakning av överensstämmelse mellan en  
 IKT-tillverkares 
  eller leverantörs ansökan och kraven i aktuellt cybersäkerhetscertifikat ska ske bl.a. genom möjligheten att hantera klagomål. Vidare anger ordningen att underlåtenhet att fullgöra skyldigheterna enligt EU:s cybersäkerhetsakt att hantera av klagomål kan medföra en avvikelse från gällande reglering (se s. 39 i utkastet till EUCC). Dessutom ska noteras att mekanismen för inbördes granskning bl.a. ska utbyta bästa praxis om hanteringen av klagomål (se kapitel 13). 
  
 Närmare om gällande reglering 
  
 Som framgår ovan gäller FL för myndigheternas handläggning av ärenden, inbegripet klagomålsärenden, i den mån det europeiska ram- verket inte reglerar frågan. När det gäller klagomålshantering kan konstateras att EU:s cybersäkerhetsakt innehåller handläggnings- regler som ska följas av såväl den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering som offentliga och privata organ för bedömning av överensstämmelse. Dessutom torde ytterligare sådana förfarande- regler kunna tillkomma inom det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering. Vidare kan noteras att handläggningsförfaran- det enligt cybersäkerhetsakten uppvisar flera likheter med FL i fråga om utredningsansvar, skyndsamhetskrav och underrättelseskyldig- het (jfr artiklarna 58.7 f och 63.2). 
  
 251 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har alltså inte någon skyldighet grundat på klagomålet att vidta tillsyns- åtgärder eller att alltid närmare undersöka sakförhållandena. Tvärt- om har tillsynsmyndigheten enligt cybersäkerhetsakten, precis som enligt svensk tillsynstradition, ett tydligt utrymme att själv avgöra vilka tillsynsärenden som ska drivas och på vilket sätt det ska ske. Det framgår inte heller uttryckligen av cybersäkerhetsakten att till- synsmyndigheten måste fatta ett formellt beslut i varje klagomåls- eller tillsynsärende. 
  
 Följaktligen finner utredningen ingen anledning att föreslå kom- pletterande bestämmelser om myndigheternas klagomålshantering. 
  
 En skillnad är emellertid att en tillsynsmyndighets beslut att inte vidta någon åtgärd med anledning av ett klagomål inte är överklagbart enligt svensk rättspraxis (RÅ 2010:29), medan cybersäkerhetsakten ger enskilda rätt till effektiva rättsmedel även avseende underlåten- het att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål (artikel 64.1 b). Frågan om överklagande behandlas närmare i nästa avsnitt. 
  
 Även om FL inte är tillämplig på de privata kontrollorganens hand- läggning av ansökningar om utfärdande av cybersäkerhetscertifikat och andra ärenden skiljer sig dessa organs praktiska hantering av klagomål dock inte i någon större utsträckning från vad som bör gälla för en myndighet. EU:s cybersäkerhetsakt nämner emellertid inte rätten till omprövning uttryckligen. 
  
 Det ska samtidigt noteras att ett klagomål för rättelse av ett organs beslut i fråga om certifikat kan röra enskildas rättigheter och skyldigheter och därför myndighetsutövning. Lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offentliga förvaltnings- uppgifter blir därför tillämplig (se avsnitt 11.4.3). 
  
 Vidare ger rätten till klagomål enligt artikel 63 i EU:s cyber- säkerhetsakt möjligheten att genom en anmälan uppmärksamma den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering på upplevda felaktigheter i handläggningen av en ansökan eller annat förfarande vid ett sådant organ, vilket ger en klagande möjlighet att få sitt klago- mål prövat även som ett tillsynsärende vid den myndigheten. Dessa möjligheter får, sammantaget med den ovan föreslagna omprövnings- skyldigheten,13 anses utgöra tillräcklig reglering för att en klagande ska kunna tillvarata sin rätt. 
  
 13Det kan noteras att omprövning t.ex. kan komma i fråga efter klagomål. 
  
 252 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 Av artikel 64 i EU:s cybersäkerhetsakt ska enskilda ges rätt till effektiva rättsmedel inför domstol som kan inbegripa överklagande av beslut fattade av såväl en nationell myndighet som organ för be- dömning av överensstämmelse, även i fråga om underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål. I viss utsträckning kan dock även en formell rätt till omprövning anses utgöra ett effektivt rättsmedel. Sammantaget bedömer utredningen att ytterligare för- slag om reglering av klagomålshanteringen inte är motiverade. 
  
 11.4.3Överklagande 
  
 Förslag: Beslut enligt EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, den nya lagen eller föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen ska kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Detta gäller även för beslut som fattas av privata organ för bedömning av överens- stämmelse. 
  
 Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammar- rätten. 
  
 Rätt till överklagande enligt artikel 64.1 
  
 I artikel 64.1 i EU: cybersäkerhetsakt anges att enskilda ska ha rätt till effektiva rättsmedel avseende beslut som har fattats av en myn- dighet för cybersäkerhetscertifiering eller det organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 63.1 eller om myndigheten eller organet underlåter att vidta en åtgärd med anledning av ett klagomål enligt artikel 63.1. Som exempel på beslut anges beslut som innebär felaktigt utfärdande eller  
 icke-utfärdande 
  av europeiska cybersäkerhetscertifikat eller erkännande av ett sådant certifikat som innehas av fysiska eller juridiska personer. 
  
 Av artikel 64.2 framgår, i den svenska versionen av EU:s cyber- säkerhetsakt, att förfaranden enligt artikeln ska inledas vid domsto- larna i den medlemsstat där myndigheten eller organet som det rätts- medlen avser är beläget. I den engelska versionen uttrycks samma bestämmelse enligt följande: “Proceedings pursuant to this Article shall be brought before the courts of the Member State in which the 
  
 253 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 authority or body against which the judicial remedy is sought is located.” 
  
 Utredningen kan notera att innebörden av vad som anges skiljer sig åt på så sätt att enligt den svenska översättningen ska ett förfa- rande inledas vid domstolarna medan tolkningen av den engelska översättningen snarare ger vid handen att ett förfarande ska väckas vid en domstol. Den svenska översättningen ger såldes intryck av att ett överklagande måste inledas medan den engelska lydelsen kan tolkas som att en talan ska ske vid en domstol, dvs. ger utrymme för att ett beslut först kan överklagas till en myndighet och att den klagande sedan får överklaga den myndighetens beslut till en dom- stol i medlemsstaten. Utredningen anser att tolkningen av den engelska lydelsen är mer förenlig med vad som rimligen bör avses med innebörden av begreppet ”rätt till effektiva rättsmedel” och lägger därför denna tolkning till grund för fortsatta överväganden om hur kravet på rätt till effektiva rättsmedel kan tillgodoses. 
  
 De beslut av en myndighet och organ för bedömning av överens- stämmelse som – enligt utredningens bedömning – främst kan komma ifråga är beslut efter ansökan om att utfärda ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat enligt artikel  
 56.4–6 
  eller att avslå en sådan ansökan, t.ex. på grund av att  
 IKT-produkten 
  inte bedöms möta kraven i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Ett sådant beslut kan meddelas av antingen den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller ett offentligt eller privat organ för bedömning av överensstämmelse. Även beslut om vidmakthåll- ande av ett sådant certifikat eller att återkalla certifikatet kan bli aktuellt. Även beslut av tillsynsmyndigheten om t.ex. föreläggande vid vite att vidta åtgärder eller om återkallelse av certifikat kan bli aktuella. 
  
 Frågan uppkommer om alla beslut som fattas av en myndighet eller av ett organ för bedömning av överensstämmelse bör kunna överklagas av den det berör och, i sådana fall, hur instansordningen bör utformas för att möta kraven i artikel 64 på effektiva rättsmedel. 
  
 I denna fråga gör utredningen följande övervägande. 
  
 I artikel 64.1 a EU:s cybersäkerhetsakt föreskrivs att fysiska och juridiska personer, utan att det påverkar administrativa rättsmedel eller andra prövningsförfaranden utanför domstol, ska ha rätt till effektiva rättsmedel avseende beslut som fattas av den myndighet eller det organ som avses i artikel 63.1, t.ex. när besluten avser ett 
  
 254 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 felaktigt utfärdande,  
 icke-utfärdande 
  eller erkännande av ett euro- peiskt cybersäkerhetscertifikat.14 Motsvarande rätt gäller avseende underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål som lämnats in till myndigheten eller organet (punkten b). 
  
 Utredningen konstaterar att artikel 64.1 b, till skillnad från punk- ten a, inte förutsätter att klagomålet rör beslut om europeiska cyber- säkerhetscertifikat. Bestämmelsen kan sålunda tänkas omfatta klago- mål rörande t.ex.  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse. 
  
 Rätten till ett effektivt rättsmedel mot myndighetsbeslut tillgodo- ses i svensk rätt normalt genom möjligheten att överklaga beslutet till allmän förvaltningsdomstol, dvs. till en förvaltningsrätt som första instans. När det gäller beslut som fattas enligt en  
 EU-förordning 
  är utgångspunkten att rätten att överklaga följer av förvaltningslagen. Enligt FL tillkommer talerätt den som beslutet angår, om beslutet gått denne emot (se 41 och 42 §§). I praktiken innebär detta i normal- fallet att det är den som beslutet riktas mot, t.ex. certifikatinnehavare eller den som ansöker om certifikat.15 
  
 Mot bakgrund av det angivna anser utredningen att myndighets- beslut som rör utfärdande av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse och europeiska cybersäkerhetscertifikat eller innehav av ett sådant certifikat ska kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. FL är alltså tillämplig på överklagandeförfarandet. Ett överklagande av ett beslut ska därmed göras skriftligen till den högre instans som ska pröva överklagandet (överinstansen). Överklagandet ska dock ges in till den myndighet eller det organ som meddelat beslutet. 
  
 När det gäller frågan om i vilken utsträckning som beslut av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bör kunna överklagas gör utredningen följande övervägande. 
  
 I enlighet med artikel 58.8 i cybersäkerhetsakten ska de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering kunna ålägga utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, utfärdare och innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt organ för bedömning av överensstämmelse att lägga fram nödvändiga uppgifter, vidta under- sökningsåtgärder för att kontrollera överensstämmelse med kraven i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering samt kräva att överträdelser av regelverket omedelbart upphör. Med anledning 
  
 14Också beslut om t.ex. avvisning av eller avslag på klagomål bör omfattas. 
  
 15Det kan dock inte uteslutas att ett beslut skulle kunna ha rättsligt bindande följder även för andra än den som beslutet riktas mot. Dessa skulle i så fall också ha rätt att överklaga beslutet, enligt förvaltningslagens generella bestämmelse om talerätt. 
  
 255 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 av detta föreslås i kapitel 8 att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ska kunna besluta om förelägganden och för- bud, i förekommande fall i förening med vite, samt sanktionsavgift. En tillsynsmyndighets beslut om förelägganden, inbegripet beslut för att kunna fullgöra tillsynen, och sanktioner måste kunna överklagas. Sådana överklaganden ska ställas till allmän förvaltningsdomstol var- vid tillsynsmyndigheten är motpart i domstolen.16 
  
 Även i övrigt följer av EU:s cybersäkerhetsakt att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska fatta vissa beslut som måste kunna överklagas. Det rör t.ex. beslut enligt artikel 58.7 e att återkalla bemyndiganden för organ för bedömning av överensstäm- melse och beslut enligt 58.8 e att återkalla vissa europeiska cyber- säkerhetscertifikat.17 För övrigt kan Swedacs beslut om ackreditering också överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 
  
 Som tidigare berörts är enligt svensk rättspraxis en tillsyns- myndighets beslut att inte vidta någon åtgärd med anledning av ett klagomål normalt inte överklagbart. Dock ska enskilda enligt EU:s cybersäkerhetsakt ha rätt till effektiva rättsmedel även avseende underlåtenhet att vidta åtgärd med anledning av ett klagomål.18 Detta talar för att akten ger den enskilde en generell rätt att klaga på berörd myndighets underlåtelse med anledning av ett klagomål, även om en sådan underlåtelse normalt inte medför några rättsligt bindande följder för den som har lämnat in klagomålet.19 
  
 Utredningen har övervägt att i den nya lagen ange beslut som inte ska vara överklagbara. En sådan kartläggning utifrån det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, och med beaktande av att ytterligare relevanta beslutsbefogenheter kan tillkomma genom de europeiska certifieringsordningarna, låter sig emellertid svårligen göras. Vad gäller frågan om hur underlåtenhet att handlägga klago- mål enligt artikel 64 bör – enligt utredningens mening – denna över- lämnas till rättstillämpningen att avgöra. 
  
 16Med hänsyn till erfarenheterna från andra områden där tillsynsmyndigheter får besluta om sanktionsavgift kan det förväntas att överklagande bara kommer att ske i begränsad omfattning. 
  
 17Vidare kan det nationella ackrediteringsorganet besluta att återkalla ackrediteringen av ett organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 18Artikel 64 kan alltså möjliggöra för enskilda att klaga på mottagarens underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ingivet klagomål 
  
 19Något uttryckligt krav i cybersäkerhetsakten på att rätten enligt artikel 64.1 b till effektivt rättsmedel ska avse den som ett beslut rör framgår inte. 
  
 256 
  
 SOU 2020:58 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 Inledningsvis kan det antas att överklagande sker i begränsad om- fattning.20 Även om det finns ett visst behov av specialisering för den som ska hantera dessa mål, framstår det som lämpligt att samma ord- ning som gäller för överklagande enligt lagen (2016:561) med kom- pletterande bestämmelser till EU:s förordning om elektronisk iden- tifiering ska gälla även enligt den nya lagen. De beslut som berörda myndigheter meddelar bör därför få överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol. 
  
 Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten (se 40 § förvaltningslagen [2017:900]). Kammarrättens avgörande ska inte kunna överklagas. 
  
 Formerna för överklagande av den nationella cybersäkerhets- certifieringsmyndighetens tillsynsbeslut, vilken överklagandefrist som ska gälla, vem som har talerätt m.m., bör i övrigt inte avvika från förvaltningslagens bestämmelser. Det finns därför inte skäl att före- slå några särskilda bestämmelser om detta. Av tydlighetsskäl kan dock framhållas att den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering har ställning som motpart i ett mål hos domstolen som gäller överklagande av tillsynsbeslut. 
  
 Det som ovan anförts om rätten till effektiva rättsmedel gäller även för beslut av privata organ för bedömning av överensstämmelse, dock med följande undantag. I stället för förvaltningslagen ska lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offent- liga förvaltningsuppgifter tillämpas på överklagade beslut av de privata organen för bedömning av överensstämmelse (överklagandelagen). I lagen – som gäller subsidiärt och tillämpas på överklagade beslut av bolag och andra enskilda organ, som enligt särskilda bestämmelser får överklagas till bl.a. förvaltningsmyndighet – regleras hur beslut överklagas, överklagandetiden, rättidsprövning och avvisning av för- sent inkomna överklaganden. Av 2 § samma lag följer att ett över- klagande ska ges in till det organ som ska pröva överklagandet.21 
  
 Det krävs emellertid uttryckligt författningsstöd för att ett beslut av ett privaträttsligt organ ska kunna överklagas. För att överklagan- delagen ska bli tillämplig förutsätts därför att det finns särskilda be- stämmelser som medger att det enskilda organets beslut överklagas 
  
 20Bl.a. med hänsyn till att användningen av europeisk cybersäkerhetscertifiering inom den närmsta tiden är frivillig. 
  
 21Denna myndighet ska pröva om överklagandet har kommit in i rätt tid. Överklagandetiden är tre veckor från den dag då klaganden fick del av beslutet. 
  
 257 
  
 Handläggning och rättsmedel 
  
 SOU 2020:58 
  
 till regeringen, till en förvaltningsdomstol eller till en förvaltnings- myndighet. 
  
 De uppgifter som kontrollorganen utför kan, som ovan berörts, utmynna i beslut som får verkningar för en enskild och därmed på- verka dennes situation på ett inte obetydligt sätt. Sådana beslut är överklagningsbara enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer (jfr 41 § förvaltningslagen och prop. 2016/17:180, s. 248 och 251 f.). 
  
 Mot denna bakgrund, och då samma argument som anförts ovan gör sig gällande även här, finner utredningen att det i den nya lagen bör införas en bestämmelse som anger att även beslut som fattas av privata organ för bedömning av överensstämmelse får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 
  
 Utredningen har övervägt behovet av en ordning med en s.k. överklagandemyndighet22 som första instans. Också i det fallet gör sig behovet av kompetens och specialisering gällande. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering hade därmed kunnat komma i fråga som överklagandemyndighet. Utredningen anser att de föreslagna åtgärderna innebär tämligen generösa möjligheter till både omprövning och överklagande. Vidare ska en klagande, i tillämpliga fall, kunna vända sig till den nationella cybersäkerhetscertifierings- myndigheten i fråga om tillsynsåtgärder. Sammantaget med målet att undvika onödig tidsutdräkt finner utredningen inte anledning att inrätta en instansordning med även en överklagandemyndighet. 
  
 22En myndighet – inte domstol – som ska pröva överklagandet. 
  
 258 
  
 12 Sekretess 
  
 Förslag: Det ska införas en bestämmelse om tystnadsplikt i den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt med innebörden att den som deltar i verksam- het som utförs av ett privat organ för bedömning av överensstäm- melse i enlighet med EU:s cybersäkerhetsakt inte obehörigen får röja eller utnyttja det som han eller hon fått kännedom om under det att uppgifterna utfördes. 
  
 I det allmännas verksamhet ska i stället offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) tillämpas. 
  
 Det ska införas en bestämmelse som upplyser om att den som bryter mot tystnadsplikten kan dömas för brott mot tystnads- plikten enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Det ska även införas en bestämmelse i bilagan till offentlig- hets- och sekretessförordningen som medför att sekretess enligt 
  
 9§ offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) gäller upp- gift om enskilds affärs- eller driftförhållanden i verksamhet vid FMV som består i utredning och tillsyn enligt EU:s cybersäker- hetsakt och lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 12.1Inledning 
  
 Utredningen ska enligt utredningsdirektiven analysera om nuvarande sekretessbestämmelser för offentliga organ och bestämmelser om tystnadsplikt för privata aktörer behöver anpassas, eller ny lagstift- ning föreslås, med anledning av regleringen i EU:s cybersäkerhetsakt om tystnadsplikt och konfidentialitet hos organen för bedömning av överensstämmelse. 
  
 259 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 I detta kapitel analyseras om bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL) innebär ett tillräckligt skydd för de uppgifter som kan komma att lämnas till myndigheter samt offent- liga eller privata organ för bedömning av överensstämmelse med an- ledning av det europeiska regelverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 12.2Utgångspunkter 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering ger möjlig- het för tillverkare och leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  att antingen utfärda en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse eller ansöka om ett europeiskt cybersäkerhetscertifi- kat hos ett ackrediterat organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 När det gäller frågan om behov av reglering av sekretess och säker- het i verksamhet som avser cybersäkerhetscertifiering kan noteras att moderna  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-system 
  inbegriper ofta, och förlitar sig på, en eller flera komponenter liksom teknik från tredje part, som är nödvändiga för produkten eller tjänsten, t.ex. program- moduler, bibliotek eller programmeringsgränssnitt. Detta beroende kan innebära extra cybersäkerhetsrisker eftersom sårbarheter i så- dana tredjepartskomponenter även kan påverka  
 IKT-produkternas, 
  
 IKT-tjänsternas 
  och  
 IKT-processernas 
  säkerhet. 
  
 Om sådana beroendeförhållanden identifieras, dokumenteras och offentliggörs kan det medföra ökade risker och skador för tillverkare och användare av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  och negativt påverka riskhantering av cybersäkerhet, bl.a. genom att ge möjlighet till att påverka förfaranden för att hantera och avhjälpa sårbarheter. 
  
 Både en  
 EU-försäkran 
  och ett utfärdat europeiskt cybersäker- hetscertifikat grundas på bl.a. känslig information och uppgifter om den aktuella produktens, tjänstens eller processens konstruktion och funktionalitet Ofta finns därför ett berättigat behov av att infor- mationen och uppgifterna skyddas av sekretess, bl.a. av konkurrens- och säkerhetsskäl. Tillverkare och leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  bör därför ges möjlighet att få ett fullgott sekretesskydd för känslig information kring produkterna, tjänsterna eller processerna som lämnas till den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering eller ett ackrediterat organ för 
  
 260 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 bedömning av överensstämmelse. Det är viktigt för att kunna säker- ställa att dessa produkter, tjänster och processer skyddas i högsta möjliga grad, bl.a. för att motverka möjligheten till och förekomsten av cyberattacker. Möjligheten till sekretess bör finnas under IKT- produktens,  
 IKT-tjänstens 
  och  
 IKT-processens 
  hela livstid. 
  
 12.3Allmänt om sekretess 
  
 I offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL) regleras i stort sett all sekretess i det allmännas verksamhet. Sekretess innebär ett förbud att röja en uppgift, vare sig det sker genom utlämnande av en handling eller genom att röja uppgiften muntligen eller på annat sätt (3 kap. 1 § OSL). 
  
 Sekretessen innebär dels handlingssekretess, dels tystnadsplikt. Till den del sekretessen avser handlingssekretess innebär den en begräns- ning av enskilds rätt att få del av allmänna handlingar enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen. Till den del sekretessen avser tystnads- plikt innebär sekretessen en begränsning av yttrandefriheten i vissa angivna fall enligt regeringsformen och Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Förbudet mot att röja eller utnyttja en uppgift gäller för myndig- heter och personer som fått kännedom om uppgiften genom att för det allmännas räkning delta i en myndighets verksamhet på grund av anställning, uppdrag, tjänsteplikt eller liknande grund (2 kap. 1 §). 
  
 Sekretess gäller som huvudregel inte bara i förhållande till en- skilda utan också mellan myndigheter och inom en myndighet, om det där finns olika verksamhetsgrenar som är att betrakta som själv- ständiga i förhållande till varandra. Sekretess gäller också i förhål- lande till utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer (8 kap.  
 1–3 
  §§ OSL). I vissa fall måste dock myndigheter kunna ut- byta uppgifter för att kunna utföra sina uppgifter.1 Sekretessregler- ingen innehåller därför särskilda sekretessbrytande bestämmelser. 
  
 En grundläggande princip i OSL är att sekretesskydd inte auto- matiskt följer med en uppgift som omfattas av sekretess när den 
  
 1Med myndighet avses ett organ inom den statliga och kommunala förvaltningen. Med myn- dighet jämställs i OSL också andra organ där det kan förekomma allmänna handlingar. Statliga aktiebolag, ekonomiska föreningar, stiftelser och andra privaträttsliga organ är dock bara skyl- diga att tillämpa OSL om organet i fråga finns angivet i bilagan till den lagen och i sådana fall bara i den verksamhet som anges i bilagan (2 kap. 4 § OSL). 
  
 261 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 lämnas till en annan myndighet. Sekretess gäller för uppgiften hos den mottagande myndigheten endast om det följer av en s.k. primär sekretessbestämmelse som är tillämplig hos den mottagande myn- digheten eller av en bestämmelse om överföring av sekretess (7 kap. 2 § OSL). Då den senare typen av bestämmelse bara kan tillämpas på uppgifter som en myndighet fått från en annan myndighet finns det inte någon sekretess enligt OSL som härvid kan överföras från en- skilda.2 
  
 12.4Uppgifter som lämnas till myndigheter 
  
 12.4.1Uppgifter som kan behöva sekretesskydd 
  
 De fysiska och juridiska personer som ansöker om certifiering av sina  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  eller  
 -processer 
  har en skyldighet att göra alla uppgifter som är nödvändiga för cybersäkerhetscertifier- ingen tillgängliga för berört organ för bedömning av överensstäm- melse (artiklarna 54.1 h och 56.7 i EU:s cybersäkerhetsakt). En inte obetydlig del av de uppgifter som därmed kommer att utbytas med stöd av EU:s cybersäkerhetsakt utgörs av uppgifter om ägarförhål- landen och liknande. En tillverkare eller leverantör ska även enligt artikel 55 lämna kompletterande cybersäkerhetsinformation för sin certifierade IKT. 
  
 Vidare är innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat enligt artikel 56.8 i EU:s cybersäkerhetsakt skyldiga att rapportera nyupp- täckta sårbarheter eller oriktigheter vilka rör säkerheten för cyber- säkerhetscertifierad IKT till en nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering eller ett organ för bedömning av överensstämmelse. Myndigheten eller organet – som även kan vara ett privat organ för bedömning av överensstämmelse – ska i sin tur överlämna mottagen information till den berörda nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Dessutom kommer enskilda, som utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, certifikatinnehavare och privata organ för be- dömning av överensstämmelse, att behöva lämna uppgifter som är 
  
 2För övrigt kan det vara möjligt att överföra sekretess i flera led. 
  
 262 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 nödvändiga för den tillsyn som utförs av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 58.7 och 8.3 
  
 Följaktligen kommer både nationella myndigheter för cyber- säkerhetscertifiering och organ för bedömning av överensstämmelse att erhålla uppgifter om certifikatsökande, certifikatinnehavare och utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse  
 (IKT-tillverkare 
  och  
 -leverantörer). 
  Också det nationella ackrediteringsorganet kom- mer att få uppgifter från organ som ansöker om ackreditering enligt cybersäkerhetsakten. 
  
 Till följd av skyldigheten att lämna uppgifter som rör utfärdande av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse och europeiska cybersäker- hetscertifikat till den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering kommer skyddsvärda uppgifter från såväl tillverkare och leverantörer som organ för bedömning av överensstämmelse att fin- nas hos berörda myndigheter och kontrollorgan. Det kan t.ex. vara fråga om nyupptäckta cybersäkerhetssårbarheter i certifierad IKT som används i samhällsviktig verksamhet. Organen kommer även att förfoga över ytterligare information från enskilda vid utförandet av sin kontrollverksamhet, t.ex. avseende tester och underlag för prov- ning samt certifieringsorganets bedömning av dessa underlag (se vidare avsnitt 12.4.2). När det gäller kompletterande cybersäkerhets- information som tillverkare och leverantörer ska lämna enligt arti- kel 55 (främst till slutanvändare) ska visserligen informationen till- gängliggöras elektroniskt. Samtidigt kan för sådana uppgifter finnas behov av sekretess. Det föreskrivna tillgängliggörandet torde inte innebära att all kompletterande cybersäkerhetsinformation måste offentliggöras. 
  
 I de fall  
 IKT-produkter 
  genomgår en s.k. sammansatt produkt- evaluering kan känslig information även komma att delas mellan involverade evalueringsföretag (jfr den föreslagna  
 EUCC-ordningen 
  som föreskriver ett strukturerat förfarande för hur en sådan infor- mationsdelning ska ske).4 Det är fråga om uppgifter som typiskt sett även kan vara av intresse för aktörens konkurrenter och som skulle 
  
 3Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska i sin tillsynsverksamhet kunna ta emot uppgifter direkt från enskilda. I avsnitt  
 12.6–7 
  behandlas sekretesskydd för uppgifter som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering fått från andra myndigheter, såväl svenska som utländska. Också informationsutbyte med mellanfolkliga organisationer kommer att förekomma. 
  
 4Enisa ska tillhandahålla en mall för en teknisk rapport för sammansättning. 
  
 263 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 kunna skada dess verksamhet om de röjs. Fråga uppstår därmed om intresset av att uppgifterna omfattas av sekretess. 
  
 I följande avsnitt redogör utredningen för relevanta sekretess- bestämmelser i unionsrätten och nationell rätt. Därefter tar utred- ningen ställning till om det finns behov av kompletterande nationell sekretessreglering. 
  
 12.4.2Gällande sekretessreglering 
  
 Uppgifter som offentliga organ för bedömning 
  
 av överensstämmelse får i sin certifieringsverksamhet 
  
 Krav på konfidentialitet och tystnadsplikt hos organ för bedömning av överensstämmelse i EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 I punkten 16 i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt finns närmare be- stämmelser om vad som ska gälla avseende sekretess hos organ för bedömning av överensstämmelse. I denna punkt anges att ett sådant organ som önskar bli ackrediterat ska bevara konfidentialitet och iaktta tystnadsplikt avseende all den information som organen5 er- håller vid utförandet av bedömning av överensstämmelse i enlighet med det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering eller kompletterande nationella bestämmelser, utom i de fall då uppgifter måste lämnas enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt.6 Det ställs även krav på att organ för bedömning av överens- stämmelse ska ha dokumenterade förfaranden som möter kraven på konfidentialitet och tystnadsplikt.7 Vidare anges att immateriella rättigheter ska skyddas. 
  
 Utredningen konstaterar att även offentliga organ för bedömning av överensstämmelse ska ackrediteras enligt EU:s cybersäkerhetsakt (se artiklarna 56.5 b och  
 60.1–2) 
  och att kraven i nämnda bilaga där- med även gäller för det nationella certifieringsorganet (CSEC). 
  
 5Inbegripet organens personal, kommittéer, dotterbolag, underleverantörer och eventuella anslutna organ eller personal vid externa organ som ett organ för bedömning av överensstämmelse anlitar. 
  
 6Utredningen noterar att den engelska översättningen av sekretessbestämmelsen anger att organen ”shall maintain confidentiality” medan organen enligt den svenska översättningen ska ”underhålla” konfidentialitet. 
  
 7Förutom kraven i punkten 16 hindrar inget i bilagan utbyte av teknisk information och väg- ledning om gällande regler mellan organ för bedömning av överensstämmelse och en person som önskar certifieras. För övrigt anges i punkten 9 att om underleverantörer eller utom- stående konsulter anlitas ska det finnas ett skriftligt avtal som reglerar sekretess och intresse- konflikter. 
  
 264 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 Närmare om europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan innehålla föreskrifter om skydd för känslig information (jfr den föreslagna  
 EUCC-ordningen). 
  I artikel 54.1 n i EU:s cybersäkerhetsakt anges också att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska innehålla bestämmelser om hur organ för bedömning av överens- stämmelse i tillämpliga fall ska bevara sina uppgifter. I den föreslagna  
 EUCC-ordningen 
  föreskrivs att alla parter som är involverade i tillämp- ningen av ordningen ska respektera konfidentialiteten hos uppgifter som erhållits vid utförandet av aktuella uppgifter i syfte att skydda bl.a. enskildas affärshemligheter och immateriella rättigheter under  
 IKT-produktens 
  livscykel. Dessutom anges att personuppgifter ska skyddas i enlighet med GDPR8. 
  
 Enligt den föreslagna  
 EUCC-ordningen 
  är vidare utgångspunkten att all information som mottagits från organen för bedömning av överensstämmelse (inbegripet både certifieringsorgan och tillhörande evalueringsföretag), tillverkarna eller leverantörerna ska användas endast för certifieringens syfte och anses vara konfidentiella av de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering. Undantag från detta aktualiseras om annat avtal träffas eller om ett informations- flöde krävs på grund av en särskild reglering i den angivna europeiska ordningen.9 
  
 Sekretess i uppdragsverksamhet för enskilds räkning 
  
 Sekretess gäller för uppgift som avser provning, bestämning av egen- skaper eller myckenhet, värdering, vetenskaplig, teknisk, ekonomisk eller statistisk undersökning eller annat sådant uppdrag som myndig- heten utför för en enskilds räkning, om det måste antas att uppdra- get har lämnats under förutsättning att uppgiften inte röjs (31 kap. 12 § OSL). Sekretessen gäller dock inte om intresset av allmän känne- dom om förhållande som rör människors hälsa har sådan vikt att uppgiften bör lämnas ut. 
  
 8Denna skyldighet gäller till slutet av den angivna lagringstiden för all certifieringsinformation, såvida röjande inte är nödvändigt med hänsyn till det allmännas intresse eller följer av dom- stolsbeslut. 
  
 9Enisa kan ge vägledning om hur man kan säkerställa säkerheten för information baserad på arbetsflöden i samband med de aktiviteter som beskrivs i  
 EUCC-ordningen. 
  
 265 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 Denna bestämmelse är tillämplig på information som ett offentligt certifieringsorgan får tillgång till under licensierings- och certifierings- uppdrag som utförs för enskilds räkning och där uppdraget lämnas till certifieringsorganet under förutsättning att informationen hålls hemlig. 
  
 Sekretessen gäller endast just uppgift som avser själva provningen, i praktiken uppgifter som ingår i de underlag (evidence) som ingår i evalueringen och som lämnas till certifieringsorganet, samt certifier- ingsorganets bedömning av dessa underlag. Sekretessen gäller alltså inte generellt för enskilds affärs- eller driftförhållanden10. 
  
 Begäran om att uppgift ska hållas hemlig bör göras av den som lämnar uppgiften men en bedömning ska också göras internt inom certifieringsorganet. Skriftlig dokumentation och andra handlingar som tas fram inom certifieringsorganet ska bedömas utifrån denna aspekt och vid behov hanteras som sekretesskyddade handlingar. 
  
 Övrigt 
  
 Uppgifter om enskildas ekonomiska förhållanden kan i vissa fall behöva sekretesskydd (se nedan). Begreppet ekonomiska förhållan- den innefattar bl.a. affärs- och driftförhållanden. Affärs- eller drift- förhållanden inbegriper i sin tur uppgifter om förvärv, överlåtelser, upplåtelser eller användning av egendom, tjänster eller annat. Vidare omfattas bl.a. affärshemligheter av mera allmänt slag, marknads- undersökningar, marknadsplaneringar, prissättningskalkyler och planer rörande reklamkampanjer. Även förhandlingar och andra affärshän- delser omfattas av begreppet.11 Också uppgift om namnet på den som det begärs uppgifter om kan omfattas. 
  
 Begreppet har en vidsträckt betydelse och täcker i praktiken det som ligger inom ramen för en affärsverksamhet. Det handlar i första hand om uppgifter som typiskt sett kan vara av intresse för konkur- renter och som skulle kunna skada verksamheten om de blev kända. 
  
 Sekretess enligt 31 kap. 16 § OSL gäller för uppgift om en en- skilds affärs- eller driftförhållanden när denne i annat fall än som av- 
  
 10Sekretess för sådana uppgifter finns i 30 kap. 23 och 27 §§ när det gäller skydd i verksamhet som avser tillsyn m.m. i fråga om näringslivet. 31 kap. OSL reglerar sekretess till skydd för enskild i annan verksamhet med anknytning till näringslivet, och 16 § avser affärsförbindelser med myndigheter (se nedan). 
  
 11Jfr prop. 2018/19:150 s. 70, prop. 1979/80:2 del A s. 145, HFD 2015 ref. 11 med där angivna hänvisningar. 
  
 266 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 ses i 31 kap. 1 § första stycket,  
 2–4 
  och 12 §§, har trätt i affärsförbin- delse12 med en myndighet, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. 
  
 Denna bestämmelse är tillämplig för uppgifter som ett offentligt certifieringsorgan får tillgång till genom en affärsförbindelse. För certifieringsorganet gäller detta främst information som evaluerings- företag, sponsorer och utvecklare begär att certifieringsorganet ska hålla hemlig. 
  
 Certifieringsorganet ska bedöma om en inkommen eller en upp- rättad handling innehåller uppgifter som ska skyddas enligt denna bestämmelse och därmed hanteras som sekretessbelagd. På motsvar- ande sätt ska handlingar som tas fram inom certifieringsorganet be- dömas utifrån denna aspekt och hanteras som sekretessreglerade om de anses innehålla uppgifter som skyddas av sekretess. 
  
 Skydd för uppgifter som lämnas vid upptäckt av sårbarheter och tillsyn 
  
 En myndighets verksamhet för inspektion, kontroll eller annan tillsyn13 
  
 Sekretess gäller för uppgift om planläggning eller andra förberedelser för sådan inspektion, revision eller annan granskning som en myndig- het ska göra, om det kan antas att syftet med granskningsverksam- heten motverkas om uppgiften röjs (17 kap. 1 § OSL). Bestämmelsen är tillämplig på all information där validiteten av en granskning skulle påverkas om informationen var känd på förhand. 
  
 Sekretess gäller också för uppgift som ingår i eller utgör underlag för kunskapsprov eller psykologiskt prov under en myndighets över- inseende, om det kan antas att syftet med provet motverkas om upp- giften röjs (17 kap. 4 § OSL). Denna bestämmelse är tillämplig för sådan information som tas fram inom certifieringsorganet och som avser tester och prov för att bedöma kunskapsnivå och tilldela status som evaluerare eller certifierare. Bestämmelsen är tillämplig på all in- formation där validiteten av ett prov skulle påverkas om informatio- 
  
 12Uttrycket affärsförbindelser avser sådana transaktioner av ekonomisk natur som avses i 
  
 19kap. 1 § och 3 § OSL. 
  
 13Det bör noteras att tillsynsbegreppet i OSL är vitt. Det omfattar i stort sett alla de fall där en myndighet har en övervakande eller styrande funktion i förhållande till näringslivet. Den typ av uppgifter som det i första hand handlar om att sekretessbelägga med stöd av bestäm- melsen är uppgifter som typiskt sett kan vara av intresse för konkurrenter och som skulle skada verksamheten om de blev kända. 
  
 267 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 nen var känd på förhand. Inom ramen för sin rapporteringsskyldig- het enligt artikel 56.7 i EU:s cybersäkerhetsakt och den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndighetens tillsyn enligt artikel 58.8 kan bl.a.  
 IKT-tillverkare 
  och  
 -leverantörer 
  även behöva lämna uppgifter som rör deras ekonomiska verksamhet. Enligt 30 kap. 23 § första stycket 1 OSL gäller sekretess, i den utsträckning regeringen med- delar föreskrifter om det, i en statlig myndighets verksamhet som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksamhet med avseende på produktion, handel, transport- verksamhet eller näringslivet i övrigt för uppgift om en enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Bestämmelsen hade alltså kunnat vara tillämplig på tillsynsverksamheten vid den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering i förhållande till enskilda, om regeringen före- skriver det. 
  
 Regeringen har i 9 § offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) och i bilagan till förordningen meddelat föreskrifter om i vilken utsträckning sekretess enligt 30 kap. 23 § första stycket OSL gäller. I bilagan listas bl.a. planering och tillsyn hos FMV vid uppbygg- nad och kontroll av företags säkerhetsskydd, utredning hos FMV för bedömning av företag inför framtida materielleveranser samt utred- ning, planering och stödverksamhet hos Försvarets materielverk med avseende på exportstödjande verksamhet (punkterna 91, 95, 132). 
  
 Försvarssekretess 
  
 Förutom ovan nämnda bestämmelser kan bl.a. bestämmelsen om för- svarssekretess i 15 kap. 2 § OSL vara tillämplig i vissa situationer. För- svarssekretess kan exempelvis aktualiseras hos organen för bedöm- ning av överensstämmelse och hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Försvarssekretess gäller för uppgift som rör verksamhet för att försvara landet eller planläggning eller annan förberedelse av sådan verksamhet eller som i övrigt rör totalförsvaret, om det kan antas att det skadar landets försvar eller på annat sätt vållar fara för rikets säkerhet om uppgiften röjs. Berörd myndighet kan t.ex. komma att hantera uppgifter om sårbarheter som sammantaget ger en sådan bild av samhällets infrastruktur att det kan antas utgöra en sådan fara för Sveriges säkerhet om de röjs att försvarssekretess gäller. 
  
 268 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 12.4.3Slutsatser 
  
 Utredningen konstaterar att det finns sekretessbestämmelser i OSL som kan aktualiseras i offentliga certifieringsorgans verksamhet. Ovan nämnda nationella bestämmelser är, i likhet med flertalet sek- retessbestämmelser i OSL, försedda med s.k. raka skaderekvisit. Det innebär att utgångspunkten är att uppgifterna är offentliga och att sekretess bara gäller om det kan antas att en viss skada uppkommer om uppgiften röjs. Om uppgiften typiskt sett måste betraktas som känslig omfattas den dock normalt av sekretess (och får då inte utan särskilt lagstöd lämnas ut eller röjas muntligen). 
  
 Enligt utredningen tillgodoser konstruktionen med ett rakt skade- rekvisit i de relevanta sekretessbestämmelserna allmänhetens berät- tigade intresse av insyn i kontrollorganens och den nationella cyber- säkerhetscertifieringsmyndighetens verksamhet, eftersom harmlösa uppgifter får lämnas ut. Samtidigt tillgodoser bestämmelserna till- verkares och leverantörers berättigade intresse av diskretion, efter- som uppgifter inte får röjas om det kan antas leda till skada. 
  
 Utredningen finner att punkten 16 i bilagan till EU:s cybersäker- hetsakt, i förening med 31 kap. 12 § OSL, är tillämplig på uppgifter som enskilda lämnar till offentliga certifieringsorgan i dess certifier- ingsverksamhet. Utredningen anser att bestämmelsen i 32 kap. 12 § OSL, med sitt raka skaderekvisit, ger ett väl avvägt skydd. Befintlig nationell sekretessreglering bedöms, sammantaget med kraven på kon- fidentialitet och tystnadsplikt i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt – som avser all information som erhållits vid utförandet av certifierings- uppgifterna, och enligt vilken absolut sekretess råder – säkerställa att uppgifter som organen får vid bedömningen av överensstämmelse enligt EU:s cybersäkerhetsakt inte obehörigen röjs. Eftersom det så- ledes får anses finnas ett fullgott sekretesskydd för uppgifter som samlas hos organen behövs i denna del ingen förändring av bestäm- melserna i OSL. Samtidigt kan noteras att bilagan till cybersäker- hetsakten lämnar utrymme för nödvändigt informationsutbyte som är författningsreglerat. Privata kontrollorgan är alltså inte förhind- rade att t.ex. lämna erforderliga uppgifter till tillsynsverksamheten vid den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Som framgår ovan finns flera sekretessbestämmelser i OSL som kan aktualiseras i den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndig- hetens verksamhet för att skydda känsliga uppgifter från enskilda 
  
 269 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 som erhålls vid tillämpningen av EU:s cybersäkerhetsakt. För att sekretess ska gälla enligt 30 kap. 23 § OSL krävs dock att regeringen meddelar föreskrifter som närmare anger vilka uppgifter som om- fattas av sekretessen. Utredningen noterar att regleringen i bilagan till offentlighets- och sekretessförordningen är begränsad beträffande FMV. Denna bestämmelse är varken tillämplig i certifierings- eller tillsynsverksamheten vid FMV som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering kommer att bedriva. När det gäller sekre- tesskyddet för uppgifter som den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering kan komma att behandla i sin verksamhet inom ramen för cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde bedömer utred- ningen att detta behöver kompletteras när det gäller uppgifter om enskilds affärs- eller driftförhållanden. För att tillförsäkra ett fullgott sekretesskydd föreslår utredningen därmed att offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) ska kompletteras så att sekretess gäller för uppgift om enskilds affärs- eller driftförhållanden i verk- samhet som består i utredning och tillsyn enligt EU:s cybersäkerhets- akt och lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cyber- säkerhetsakt. 
  
 Det är vidare oklart i vilken utsträckning Enisa kommer att be- handla sekretesskyddade uppgifter från bl.a. enskilda. Det kan dock noteras att det finns ett förbud för Enisa att för tredje part röja upp- gifter som byrån behandlar eller mottar, om det begärts att uppgif- terna ska behandlas konfidentiellt. Vidare omfattas Enisas anställda och experter av tystnadsplikt. Enisa ska i sina interna verksamhets- regler fastställa hur reglerna om konfidentialitet ska tillämpas prak- tiskt (se artikel 27). 
  
 12.5Uppgifter som lämnas till privata organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 Vad som redogjorts för ovan under avsnitt 12.4.1 om vilka uppgifter som kan komma att samlas hos offentliga organ för bedömning av överensstämmelse gäller också för privata kontrollorgan. Uppgifter som enskilda lämnar enligt det europeiska regelverket för cyber- säkerhetscertifiering kan alltså vara av sådan karaktär som motiverar sekretesskydd. 
  
 270 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 Den som i privat verksamhet disponerar över uppgifter och infor- mation bestämmer själv om utlämnande av den till andra, med de begränsningar som följer av lagstiftning och åtaganden som vilar på civilrättslig grund. 
  
 Enligt nuvarande bestämmelser i OSL kommer privata organ för bedömning av överensstämmelse som utför uppgifter enligt EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeisk ordning för cybersäker- het – inbegripet förvaltningsuppgifter – inte att omfattas av OSL, eftersom den lagen, med vissa undantag, inte är tillämplig utanför den offentliga sektorn. 
  
 Inom flera olika verksamhetsområden gäller dock tystnadsplikt enligt lag för privata aktörer, och som ofta är reglerad som ett förbud mot att obehörigen röja vissa uppgifter. Det finns också tystnads- plikter i privat verksamhet som inte har någon motsvarighet i det allmännas verksamhet, utan skyddar information som lämnas till personer i olika slag av förtroendeställning. I dessa fall har obehörig- hetsrekvisitet sammanfattningsvis tolkats som att ett utlämnande av uppgifter får ske bl.a. om den som uppgiften rör har lämnat sitt sam- tycke, om uppgifter lämnas vidare till personer inom den berörda verksamheten som behöver dem för verksamheten eller om uppgif- terna enligt lag eller annan författning ska lämnas ut, exempelvis till en tillsynsmyndighet (se t.ex. prop. 2002/03:139 s. 479).14 
  
 Författningsreglerad tystnadsplikt, oavsett om den följer av OSL eller av bestämmelser om tystnadsplikt för den privata sektorn, ut- gör en inskränkning av yttrandefriheten enligt regeringsformen och är som regel förenad med straffansvar. Den som bryter mot tyst- nadsplikten kan därmed dömas för brott mot tystnadsplikten enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Fråga uppkommer om det finns behov av kompletterande natio- nell reglering om tystnadsplikt för de privata organen för bedömning av överensstämmelse. 
  
 De i bilagan till cybersäkerhetsakten uppställda kraven på kon- fidentialitet och tystnadsplikt för organ för bedömning om överens- stämmelse, som utredningen behandlat i avsnitt 12.4.2, är också direkt 
  
 14Det finns i svensk rätt flera bestämmelser om tystnadsplikt där obehörighetsrekvisitet an- vänds. Den praxis som finns rörande dessa bestämmelser bör i fråga om rekvisitets innebörd kunna tjäna som ledning även vid tolkningen och tillämpningen av den nu föreslagna bestäm- melsen. 
  
 271 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 tillämpliga för privata kontrollorgan.15 Dessa krav för ackreditering måste uppfyllas för att ett organ för bedömning av överensstämmelse ska kunna verka enligt EU:s cybersäkerhetsakt. Sekretesskraven får anses vara förhållandevis långtgående, såväl när det gäller sekretes- sens föremål och räckvidd som dess styrka.16 Det kan dock inte ute- slutas att uppgifter som kommer fram vid certifieringsverksamhet i enlighet med EU:s cybersäkerhetsakt kan komma att hanteras av en vidare krets av personer än de som omfattas av nämnda bilaga och 2 kap. 1 § OSL. 
  
 Som ovan berörts är brott mot tystnadsplikt normalt förenat med straffansvar. Straffansvaret gäller var och en som har skyldighet att hemlighålla en uppgift enligt lag eller annan författning, förutsatt att straffansvaret inte har reglerats särskilt. Straffansvaret enligt brotts- balken förutsätter dock att tystnadsplikten har sin grund i just svensk författning (se Ulväng m.fl., Brotten mot allmänheten och staten, 2 uppl. 2014, s. 276).17 EU:s cybersäkerhetsakt kan alltså inte grunda straffansvar för brott mot tystnadsplikten. 
  
 Mot bakgrund av det anförda bedömer utredningen att det finns behov av att införa en nationell bestämmelse om tystnadsplikt för de privata organen för bedömning av överensstämmelse. Tystnadsplikten gäller uppgifter som lämnas till organen. Tystnadsplikt ska även gälla för sådana uppgifter som framkommer i verksamhet som organen bedriver och som rör certifieringsverksamheten. Närmare bestämt innebär utredningens förslag att en enskild i ett privat organ för be- dömning av överensstämmelse inte obehörigen får röja eller utnyttja uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Den förslagna formuleringen omfattar t.ex. ett företags drifts- och affärs- förhållanden. Förslaget innebär därmed att fler uppgifter kommer att omfattas av straffsanktionerade regler. Därför bör det i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt även in- föras en upplysning om att den som bryter mot tystnadsplikten kan dömas för brott. 
  
 En möjlighet för de privata organen för bedömning av överens- stämmelse att bryta sekretessen i förhållande till behöriga nationella 
  
 15Vidare kan, som tidigare berörts, europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering inne- hålla bestämmelser om hur organen för bedömning av överensstämmelse ska bevara sina upp- gifter. 
  
 16Också provningslaboratorier omfattas. 
  
 17Därmed omfattas inte åsidosättanden av tystnadsplikter som avtalats mellan exempelvis arbets- givare och arbetstagare (vilka däremot kan sanktioneras på annat sätt än genom straffansvar, t.ex. genom skadeståndsskyldighet). 
  
 272 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 myndigheter, och då författning kräver att uppgifter lämnas, har intagits i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt. Detta undantag ligger i linje med svensk rätt på området (se ovan) och möjliggör nödvän- digt informationsutbyte (se vidare avsnitt 12.6). Att den föreslagna tystnadsplikten avgränsas med ett obehörighetsrekvisit innebär bl.a. att uppgifter kan lämnas ut med samtycke, till den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering eller annars som en följd av en skyldighet i lag eller författning. 
  
 12.6Informationsutbyte mellan medlemsstaternas myndigheter 
  
 12.6.1Uppgifter som delas 
  
 Av artikel  
 58.7–9 
  i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska 
  
 –övervaka relevant utveckling på området cybersäkerhetscertifiering, 
  
 –samarbeta med varandra och med kommissionen genom att utbyta information, erfarenheter och god praxis när det gäller cyber- säkerhetscertifiering och tekniska frågor som rör cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  
 –samarbeta med andra nationella myndigheter för cybersäkerhets- certifiering eller andra myndigheter, bl.a. genom att utbyta infor- mation om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som avviker från kraven i cybersäkerhetsakten eller från kraven i sär- skilda europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, och 
  
 –lämna en årlig sammanfattande rapport om den verksamhet som bedrivits enligt punkten 7 b, c och d eller enligt punkten 8 till Enisa och den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 12.6.2Gällande sekretessreglering 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 I EU:s cybersäkerhetsakt finns inte några bestämmelser som när- mare reglerar frågan om sekretess för uppgifter och information som lämnas mellan medlemsstaternas myndigheter eller mellan en sådan 
  
 273 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 myndighet och kommissionen eller Enisa.18 I artikel 27 finns dock en sekretessbestämmelse för uppgifter som lämnas till Enisa. Av be- stämmelsen framgår att Enisa inte ska röja uppgifter som den be- handlar eller mottar för tredje part, om det i en motiverad ansökan har begärts att uppgifterna helt eller delvis ska behandlas konfiden- tiellt. Enisa ska i sina interna verksamhetsregler fastställa hur reglerna om konfidentialitet ska tillämpas praktiskt. Av artikel 28 framgår att förordning (EG) nr 1049/2001 ska tillämpas på de handlingar som finns hos Enisa. 
  
 Utrikessekretess 
  
 Enligt 15 kap. 1 § OSL gäller sekretess för uppgifter som angår Sveriges förbindelser med en annan stat eller i övrigt rör en annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet, medborgare eller juridisk person i annan stat eller statslös, om det kan antas att det skulle störa Sveriges mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skada landet om uppgifterna röjs. Skadebegreppet ska inte ges en alltför vid inne- börd, utan det måste röra sig om någon olägenhet för landet.19 
  
 När det gäller uppgifter som fås från en annan stat eller en mellan- folklig organisation kan avsändarens uppfattning i sekretessfrågan inte avgöra om uppgiften ska hållas hemlig, men avsändarens intresse av sekretess kan ha betydelse för sekretessprövningen i det enskilda fallet. Generellt är utrymmet för öppenhet enligt bestämmelsen mer begränsat när det gäller uppgifter som fås från en  
 EU-institution 
  eller annan medlemsstat än uppgifter i handlingar som upprättats i Sverige (jfr prop. 1994/95:112 s. 29). 
  
 Utrikessekretessen är en s.k. primär sekretessbestämmelse som en myndighet ska tillämpa på grund av att bestämmelsen omfattar vissa uppgifter som finns hos myndigheten till följd av att dess räck- vidd inte har begränsats och därför gäller inom hela den offentliga 
  
 18I den föreslagna  
 EUCC-ordningen 
  anges emellertid att utbyte av information får ske om det är nödvändigt för ett effektivt genomförande av certifieringsordningen, särskilt för inbördes granskning. Informationsutbyte får också ske för att åstadkomma effektivt samarbete mellan de involverade myndigheterna och organen för bedömning av överensstämmelse, för hanter- ing av nyupptäckta sårbarheter samt för handläggning av klagomål. Information som utbyts konfidentiellt mellan behöriga myndigheter respektive mellan berörda myndigheter och kom- missionen får dock inte lämnas ut till allmänheten utan föregående godkännande av ursprungs- myndigheten. 
  
 19Att mindre och tillfälliga störningar eller irritationer inom ett annat lands ledning inte kan uteslutas om uppgifter lämnas ut bör alltså inte alltid leda till sekretess (se prop. 1979/80:2 Del A s. 131). 
  
 274 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 sektorn. Det kan tilläggas att det är få uppgifter som är så känsliga att de behöver omfattas av sekretess oavsett hos vilken myndighet de befinner sig (se prop. 2008/2009:15 s. 285). 
  
 Sekretess i det internationella samarbetet på grund av en bindande  
 EU-rättsakt 
  
 Enligt 15 kap. 1 a § första stycket OSL gäller sekretess för uppgift som en myndighet har fått från ett utländskt organ på grund av en bindande  
 EU-rättsakt, 
  om det kan antas att Sveriges möjlighet att delta i det internationella samarbete som avses i rättsakten försämras om uppgiften röjs. Motsvarande sekretess gäller enligt bestämmel- sens andra stycke för uppgift som en myndighet har inhämtat i syfte att överlämna den till ett utländskt organ i enlighet med en sådan rättsakt eller ett sådant avtal som avses i första stycket. 
  
 Uppgiftens innehåll, art eller karaktär saknar betydelse för be- stämmelsens tillämplighet. Bestämmelsen är t.ex. tillämplig i fråga om uppgifter om enskilda, om de finns hos myndigheten på grund av ett reglerat internationellt samarbete. Ett sådant exempel är en uppgift som kommit in från en utländsk myndighet och som härrör från en utredning eller ett annat ärende där. Detsamma gäller om uppgiften på annat sätt samlats in av den svenska myndigheten i syfte att vidarebefordras till en annan stat eller en mellanfolklig organisa- tion, i enlighet med t.ex. en biståndsskyldighet. 
  
 En förutsättning för att sekretess ska gälla är att ett röjande av uppgiften kan antas försämra Sveriges möjlighet att delta i det inter- nationella samarbete som avses i rättsakten.20 Uttrycket ”möjlighet att delta i” syftar främst på möjligheten att få del av information i enlighet med  
 EU-rättsakten 
  eller avtalet, dvs. dra nytta av samarbetet. Bestämmelsen gäller normalt bara om det finns en tydlig sekretess- bestämmelse i den aktuella rättsakten (se prop. 2012/13:192 s. 35).21 
  
 20Myndigheten är i det enskilda fallet skyldig att göra en självständig bedömning av vilka kon- sekvenser ett röjande kan antas få för det fortsatta samarbetet. 
  
 21Om det inte gör det, så kommer en tillämpning av sekretessbestämmelserna normalt inte att aktualiseras, även om det inte utesluts av bestämmelsernas ordalydelse. I sådana fall torde det främst vara uppgiftens art och anknytning till det internationella samarbetet som medför att skaderekvisitet är uppfyllt vilket enligt förarbetena innebär att det ligger närmare till hands att tillämpa bestämmelsen om utrikessekretess i 15 kap. 1 § OSL (se ovan). 
  
 275 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt är en sådan bindande  
 EU-rättsakt 
  som avses i 15 kap. 1 a § OSL. Akten innehåller förutom sekretessbestäm- melsen i punkten 16 i bilagan sekretessbestämmelsen i artikel 27 som reglerar sekretessen för uppgifter som lämnas till Enisa.22 Av artikel 27 framgår som sagt att Enisa inte får röja uppgifter som den behandlar eller mottar för tredje part, om det i en motiverad ansökan har be- Christensen att uppgifterna helt eller delvis ska behandlas konfidentiellt.23 
  
 Utredningen noterar att det i EU:s cybersäkerhetsakt inte finns någon bestämmelse som anger – förutom vad som gäller enligt punk- ten 16 i bilagan – att medlemsstaterna ska säkerställa skyddet av kon- fidentiella uppgifter som erhålls vid tillämpningen av cybersäkerhets- akten. 
  
 Av vad som anges i artikel 58 kan förutses att det kommer att före- komma informationsutbyte mellan såväl medlemsstaternas myndig- heter som mellan dessa och kommissionen och Enisa. 
  
 Fråga uppkommer då om det är möjligt att i avsaknad av en ut- trycklig sekretessbestämmelse att tillämpa 15 kap. 1 a § OSL. Efter- som det finns en sekretessbestämmelse för uppgifter hos Enisa finns 
  
 –enligt utredningens bedömning – förutsättningar att tillämpa 15 kap. 
  
 1 a § på uppgifter som inhämtas och lämnas till Enisa. Vad gäller uppgifter som inhämtas med stöd av cybersäkerhetsakten och en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering och som lämnas eller inhämtas från en myndighet i en medlemsstat eller kommissio- nen bör – enligt utredningens mening – även sådana uppgifter omfat- tas av samma paragraf om det i en europeisk ordning finns en reglering av sekretessen. Även i avsaknad av en sådan reglering torde paragra- fen kunna tillämpas enligt sin ordalydelse, i annat fall bör 15 kap. 1 § kunna tillämpas på uppgifterna (se ovan). 
  
 En bedömning av om sekretesskydd föreligger ska, som framgår ovan, göras i varje enskilt fall. Enligt utredningen utgör nu nämnda sekretessbestämmelser i EU:s cybersäkerhetsakt en sådan sekretess- reglering som kan medföra att skaderekvisitet enligt 15 kap. 1 a § OSL uppfylls om uppgifter som mottagits eller inhämtats lämnas ut. 
  
 Sekretessen enligt 15 kap. 1 a § OSL gäller alltså för den myndighet som fått uppgift från ett utländskt organ, dvs. den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering. Om en myndighet mottagit 
  
 22EU:s cybersäkerhetsakt väcker frågan om aktuella samarbeten kommer att förutsätta sekre- tesskydd hos andra myndigheter. 
  
 23Jfr även kravet i artikel 59.2 på beaktande av konfidentialitet vid nationella cybersäkerhets- certifieringsmyndigheters inbördes granskning. 
  
 276 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 uppgiften från annat håll gäller emellertid inte bestämmelsen hos den mottagande myndigheten. Där kan t.ex. utrikessekretessen i 15 kap. 
  
 1§ OSL aktualiseras i stället.24 Utrikes- och försvarssekretess (se av- snitt 12.4.2 och 12.7.4) gäller hos alla myndigheter. 
  
 De sekretessbrytande bestämmelserna i 10 kap.  
 15–27 
  §§ och 28 § första stycket OSL får inte tillämpas när det gäller en uppgift som omfattas av sekretess enligt 15 kap. 1 a § OSL. Det kan noteras att bestämmelsen om s.k. nödvändigt utlämnande i 10 kap. 2 § OSL inte omfattas av undantaget i 15 kap. 1 a § (se mer on nödvändigt utläm- nande under avsnitt 12.7.3). 
  
 Sekretess för uppgift om en enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden på grund av avtal med mellanfolklig organisation 
  
 Som berörts ovan kommer uppgifter som nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering erhåller om certifikatsökande och IKT- tillverkare och  
 -leverantörer 
  att delas med andra medlemsstaters myndigheter och kommissionen.25 Det kan bl.a. vara fråga om eko- nomiska förhållanden. 
  
 Enligt 30 kap. 24 § OSL gäller, i den mån riksdagen godkänt avtal om det med främmande stat eller mellanfolklig organisation, sek- retess hos statlig myndighet i verksamhet som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksam- het med avseende på produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt, för sådan uppgift om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten förfogar över på grund av avtalet. 
  
 Eftersom bestämmelsen saknar skaderekvisit är det fråga om s.k. absolut sekretess. Det innebär att det inte behöver göras någon skade- bedömning. 
  
 Ibestämmelsen anges vidare att de sekretessbrytande bestämmel- serna i 10 kap.  
 15–27 
  §§ och 28 § första stycket OSL inte får tilläm- pas i strid med vad som avtalats. 
  
 Bestämmelsen omfattar både uppgifter som myndigheten har fått från utlandet och uppgifter som myndigheten har inhämtat i Sverige 
  
 24Det kan påpekas att berörd myndighet, vid behov av konsultation med andra myndigheter, bör beakta vilket sekretesskydd som kan aktualiseras för uppgifterna hos den mottagande myndigheten. 
  
 25Jfr artiklarna 56.7, 56.8 och  
 58.7–9. 
  
 277 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 med stöd av avtalet. I begreppet avtal anses ingå bl.a. rättsakter som gäller till följd av Sveriges medlemskap i EU, dvs. förordningar och direktiv m.m. som utfärdats av EU:s institutioner. 
  
 För att bestämmelsen ska bli tillämplig krävs att den aktuella rättsakten innehåller en klausul om att uppgifterna inte får lämnas vidare i det aktuella fallet. Regleringen måste således vara tillräckligt specifik för att anses som en sådan sekretessklausul. De sekretess- bestämmelser i EU:s cybersäkerhetsakt som angetts ovan gör sig gällande även här. 
  
 Frågan är om den svenska verksamheten i dessa fall utgör sådan utredning eller annan verksamhet som faller inom tillämpnings- området för 30 kap. 24 § OSL. I förarbetena till regleringen uttalas att information om företagskriser, planerade företagsöverlåtelser och liknande förhållanden kan sägas utgöra planering eller utredning med avseende på näringslivet och alltså täcks av begreppen i paragrafen. 
  
 Det kan vidare konstateras att de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering kommer att behöva utföra utredning i form av att samla in och ställa samman information för att kunna uppfylla sin rapporteringsskyldighet till Enisa (artikel 58.7 g). EU:s cyber- säkerhetsakt binder medlemsstaternas nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering till ett samarbete och informationsutbyte kring cybersäkerhetscertifieringen av  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  där varje medlemsstat utför en del i den utredning som utförs inom ramen för samarbetet. Utredningen anser att den verk- samhet i form av insamlande och vidarebefordran av uppgifter om certifikatsökande och certifikatinnehavare omfattas av tillämpnings- området för 30 kap. 24 § OSL. En förordning är en sådan bindande  
 EU-rättsakt 
  som avses i paragrafen. I likhet med vad som anförts ovan bedömer utredningen att artikel 27 och punkten 16 i bilagan till EU:s cybersäkerhetsakt26 utgör sådan sekretessreglering som gör det möjligt att tillämpa bestämmelsen. De uppgifter om enskilds affärs- eller driftförhållanden som nämnda aktörer kommer att förfoga över till följd av cybersäkerhetsakten omfattas därmed. 
  
 26Jfr även artikel 59.2. 
  
 278 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 12.6.3Slutsatser 
  
 Mot bakgrund av vad som anförts ovan gör utredningen bedömningen att de uppgifter som berörda myndigheter kan komma att erhålla vid tillämpningen av artikel  
 58.7–9 
  i EU:s cybersäkerhetsakt27 som ut- gångspunkt omfattas av sekretess enligt 15 kap. 1 a § OSL. Vidare kan genom bestämmelsen i 30 kap. 24 § OSL uppgifter om enskildas ekonomiska förhållanden skyddas – och båda bestämmelser ger ett starkt sekretesskydd i form av absolut sekretess – men behövligt sekretesskydd uppnås alltså redan genom 15 kap. 1 a § OSL.28 
  
 I sammanhanget förtjänar även att nämnas att en uppgift för vilken sekretess gäller får röjas för en utländsk myndighet eller en mellan- folklig organisation, om utlämnande sker i enlighet med särskild före- skrift i lag eller förordning (8 kap. 3 § OSL). Då  
 EU-förordningar 
  jämställs med lag vid tillämpningen av OSL utgör sekretess således inget hinder för det informationsutbyte som enligt artikel  
 58.7–9 
  i cybersäkerhetsakten ska ske mellan de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 12.7Informationsutbyte mellan svenska myndigheter 
  
 12.7.1Inledning 
  
 I många fall måste myndigheter kunna utbyta information för att kunna utföra sina uppgifter. I Sverige kommer bl.a. den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering, offentliga organ för bedömning av överensstämmelse och det nationella ackrediterings- organet att dela uppgifter med varandra med anledning av EU:s cyber- säkerhetsakt. Fråga kan vara om sekretessbelagda uppgifter som myndigheterna behöver i sin  
 certifierings-, 
  tillsyns- eller ackrediter- ingsverksamhet. Det kan noteras att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering vid sin tillsyn över efterlevnaden av kraven i certifikat som utfärdats i Sverige även ska samarbeta med andra be- rörda marknadsövervakningsmyndigheter (artikel 58.7 a). Uppgifter kommer vidare att utbytas mellan myndigheter som framför allt in- 
  
 27Jfr även artikel 56.8 sista meningen. 
  
 28OSL:s uppbyggnad innebär att en myndighet kan få beakta flera olika sekretessbestämmelser i ett och samma ärende. Av förarbetena till lagen framgår att vid konkurrens mellan flera olika tillämpliga sekretessbestämmelser är det den bestämmelse som ger det starkaste skyddet för uppgiften som får fälla utslaget (se prop. 2008/09:150, s. 286, jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 70). 
  
 279 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 går i SAMFI, men även med andra berörda myndigheter. T.ex. kan tänkas att information lämnas till FOI som underlag för testning och liknande. 
  
 För att tillgodose myndigheters behov av information och infor- mationsutbyte i sin verksamhet finns flera undantag från huvud- regeln om sekretess mellan myndigheter. Sådana sekretessbrytande bestämmelser och bestämmelser om undantag från sekretess finns huvudsakligen i 10 kap. OSL. Sekretessbrytande bestämmelser finns även i andra författningar som OSL hänvisar till, eller som en upp- giftsskyldighet varvid 10 kap. 28 § OSL blir tillämplig. Det finns också bestämmelser om överföring av sekretess till myndigheter.29 
  
 12.7.2Sekretessgräns inom den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Vad som föreskrivs om sekretess mot andra myndigheter och om uppgiftslämnande och överföring av sekretess gäller, som nämns i avsnitt 12.3.1, också mellan olika verksamhetsgrenar inom en myn- dighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till var- andra (8 kap. 2 § OSL). 
  
 Utredningen kan konstatera att tillsyns- och certifieringsverk- samheterna vid den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering kommer att tillämpa delvis olika sekretessbestämmelser. T.ex. är 31 kap. 12 § bara tillämplig på certifieringsverksamheten, medan sekretessen enligt 30 kap. 24 § OSL är tillämplig på tillsynsverksam- heten (avsnitt 12.6.2).30 Uppgifter som enskilda lämnar till certifier- ingsorganet vid den nationella myndigheten i certifieringsärenden kommer emellertid inte att samlas in och bearbetas av organet inom ramen för myndighetens tillsynsverksamhet. Dessa uppgifter kom- mer därför inte att omfattas av tillsynssekretess. Vidare ska enligt EU:s cybersäkerhetsakt det nationella certifieringsorganet organise- ras på ett sådant sätt att det förhåller sig självständigt i förhållande till den nationella myndighetens tillsynsverksamhet. Detta medför att det uppstår en sekretessgräns mellan de olika verksamhetsgrenarna inom den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Där- 
  
 29Det finns emellertid ingen sekretess enligt OSL som kan överföras från enskilda, utländska myndigheter eller mellanfolkliga organisationer. Den myndighet som mottar uppgifter direkt från sådana aktörer kan alltså inte tillämpa en sekundär sekretessbestämmelse. 
  
 30Däremot kan t.ex. sekretessen enligt 17 kap. 1 § OSL för myndigheters förberedelser för granskning gälla för både FMV och Williams. 
  
 280 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 med ska bestämmelserna i OSL om uppgiftsutlämnande och över- föring av sekretess tillämpas på samma sätt som mellan myndigheter. 
  
 Utredningen har tidigare i avsnitt 8.3.2 framhållit vikten av att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering organi- serar sin verksamhet på ett sätt som säkerställer oberoendet för det nationella certifieringsorganet och därigenom även säkerställer att det finns en tydlig sekretessgräns mellan de olika verksamhetsgrenarna. 
  
 I avsnitt 12.7.5 behandlas det nationella certifieringsorganets möj- ligheter att i vissa fall kunna lämna information till den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndigheten. 
  
 12.7.3Sekretessbrytande bestämmelser 
  
 Nedan följer en redogörelse för de sekretessbrytande bestämmelser i OSL som är av intresse när det gäller förutsättningar att lämna ut uppgifter om rapporterade cybersäkerhetssårbarheter och om affärs- och driftförhållanden. Även överföring av sekretess berörs. 
  
 Nödvändigt utlämnande 
  
 Sekretess enligt 10 kap. 2 § OSL hindrar inte att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verk- samhet (ett visst åliggande). Bestämmelsen kan vara tillämplig i fall där någon av de övriga sekretessbrytande reglerna inte gäller, men ska tillämpas restriktivt. Bara bedömningen att effektiviteten i myn- dighetens handlande sätts ned genom en föreskriven sekretess får inte leda till att sekretessen åsidosätts. 
  
 Tillsyn eller revision 
  
 Enligt 10 kap. 17 § OSL hindrar inte sekretess att en uppgift lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för tillsyn över eller revi- sion hos den myndighet där uppgiften förekommer. Får en myndig- het i verksamhet som avser tillsyn eller revision en sekretessreglerad uppgift överförs sekretessen till den mottagande myndigheten om uppgiften inte ingår i ett beslut hos den mottagande myndigheten 
  
 281 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 (11 kap. 1 § OSL). Det är inte bara uppgifter hos den kontrollerade myndigheten som skyddas. Om tillsyns- eller kontrollmyndigheten inhämtar sekretessbelagda uppgifter från någon annan myndighet än den som är föremål för tillsyn eller revision blir också dessa uppgifter sekretesskyddade. 
  
 Det kan även förekomma informella kontakter mellan myndig- heter i samband med en tillsyns- eller revisionsverksamhet. Ett van- ligt förekommande fall torde vara att en myndighet tar kontakt med sin tillsynsmyndighet. Även sådana kontakter faller in under begrep- pet tillsyn eller revision. En förutsättning är dock att kontakten tas just därför att den ena myndigheten utövar tillsyn över eller revision hos den andra (prop. 1979/80:2 Del A s. 317). 
  
 T.ex. offentliga organ för bedömning av överensstämmelse ska lämna de nödvändiga uppgifter som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering begär för fullgörandet av sin tillsyn. Efter- som uppgiftsskyldigheten följer av författning likställd med lag är det möjligt för myndigheter att i detta fall lämna ut sekretesskyddade uppgifter med stöd av 10 kap. 28 § första stycket OSL (se nedan). 
  
 Det är möjligt att lämna uppgifter även om det inte begärs av den granskande myndigheten. Så kan exempelvis ske i samband med att information om nyupptäckta cybersäkerhetssårbarheter lämnas. 
  
 Generalklausulen 
  
 Enligt den s.k. generalklausulen (10 kap. 27 § OSL) får en sekretess- belagd uppgift lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att lämna uppgiften har företräde framför det intresse som sekretessen har att skydda. Generalklausulen tillkom mot bak- grund av att sekretess inte bör hindra myndigheter från att utväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgifterna lämnas ut bör ha företräde framför intresset av att uppgifterna inte lämnas ut. Generalklausulen kan inte tillämpas om utlämnandet strider mot lag eller förordning eller föreskrift som har meddelats med stöd av GDPR. Bestämmelsen är subsidiär i förhållande till andra sekretess- brytande bestämmelser och ska alltså inte tillämpas om någon annan sekretessbrytande bestämmelse kan tillämpas. 
  
 Vid prövningen av en utlämnandefråga enligt generalklausulen ska en avvägning göras mellan den mottagande myndighetens behov 
  
 282 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 av uppgifterna och det intresse som sekretesskyddet typiskt sett till- godoser. Ytterligare omständigheter som är av betydelse är uppgif- ternas art och i vilket syfte de ska användas. 
  
 Sekretess vid uppgiftsskyldighet 
  
 Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Sekretessbrytande bestämmelser finns också i anslutning till berörda sekretessbestäm- melser (10 kap. 28 § OSL).31 
  
 Som tidigare nämnts medför EU:s cybersäkerhetsakt skyldighet för bl.a. offentliga organ för bedömning av överensstämmelse att lämna uppgifter till den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 12.7.4Reglerna om partsinsyn och kommunikation 
  
 I förvaltningslagen (2017:900) (FL) finns ett antal handläggnings- regler som är av betydelse för bl.a. utredningens förslag om före- lägganden. En sådan regel är rätten till partsinsyn som kommer till uttryck i 10 §. Bestämmelsen innebär att den som är part i ett ärende har rätt att ta del av allt material som har tillförts ärendet med de be- gränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. Bestämmelserna i 10 kap. 3 § första stycket reglerar vad som ska gälla vid konflikt mellan partsinsyn och sekretess (prop. 2016/17:180 s. 54). Enligt bestäm- melserna hindrar inte sekretess att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet, och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträckning det av hänsyn till allmänt eller enskilt in- tresse är av synnerlig vikt att en sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det be- hövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. 
  
 31Med föreskrift i lag likställs  
 EU-förordningar 
  (se t.ex. prop. 2006/07:6 s. 32). 
  
 283 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 Det är enligt utredningens bedömning rimligt att anta att ärenden om föreläggande kan komma att innehålla sekretessbelagda uppgif- ter. Man kan dock tänka sig att många ärenden kommer att inrymma uppgifter av mer teknisk karaktär. Även om en inte obetydlig del av uppgifterna i ärendena kan antas vara mindre känsliga kan det i vissa ärenden finnas uppgifter som är så känsliga att de inte under några förhållanden bör komma parten till del. Sådana uppgifter kan omfat- tas av t.ex. försvarssekretess enligt 15 kap. 2 § OSL om de rör natio- nell säkerhet. Det kan vara fråga om uppgifter vars röjande medför att kritiska samhällsfunktioner äventyras och att verksamheter av betydelse för Sveriges säkerhet hotas. 
  
 Bestämmelsen i 10 kap. 3 § första stycket OSL om kravet på syn- nerlig vikt balanserar partsinsynen och skyddsintresset i den typ av ärenden som kan bli aktuella enligt EU:s cybersäkerhetsakt och an- slutna författningar. 
  
 Sammantaget anser utredningen att det inte framkommit tillräck- liga skäl för att med stöd av 10 kap. 3 § OSL tredje stycket göra undantag från bestämmelsens första stycke. 
  
 Partsinsynen i ärenden om föreläggande bör därför gälla så som den kommer till uttryck i 10 § FL. På motsvarande sätt gäller under- rättelseskyldigheten i 25 § FL, om krav på handläggande myndighet att underrätta part och ge denne tillfälle att yttra sig över aktuellt material innan myndighetens beslutsfattande, med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. Förhållandet till sekretess motiverar av samma skäl som anförts ovan inte undantag från den förvaltnings- rättsliga bestämmelsen om kommunikation. 
  
 12.7.5Slutsatser 
  
 Utredningen konstaterar att det finns flera sekretessbrytande be- stämmelser som kan tillämpas för att uppgifter som omfattas av sekretess ska kunna delas mellan myndigheter i samband med till- syn32 och rapportering av sårbarheter. Detta gäller alltså även inom den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering, mellan dess certifieringsverksamhet och tillsynsverksamhet. Undantagsreglerna kan tillämpas även på det nationella ackrediteringsorganets tillsyns- 
  
 32Motsvarande gäller i förhållande till kontrollverksamheten vid det nationella certifierings- organet. Uppgifter vid certifieringsorgan rör emellertid även andra sekretessbestämmelser än de här nämnda (se avsnitt  
 16.3.5–7, 
  16.4.5 och 16.4.6). 
  
 284 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 verksamhet över offentliga organ för bedömning av överensstäm- melse respektive när myndigheten får uppgifter i samband med an- sökan om ackreditering. 
  
 Det bör noteras att de sekretessbrytande bestämmelserna i 10 kap.  
 15–27 
  §§ och 28 § första stycket OSL inte kan tillämpas om sekre- tess gäller enligt 15 kap. 1 a § (se 15 kap. 1 a § tredje stycket och av- snitt 12.6.2.). Motsvarande begränsning aktualiseras i fråga om 30 kap. 24 § OSL. För sådana uppgifter, som bl.a. nationella myndigheter kommit att förfoga över till följd av gränsöverskridande samarbete, kvarstår då den möjlighet till vidare informationsutbyte som be- stämmelsen i 10 kap. 2 § OSL om nödvändigt utlämnande ger. Även om denna bestämmelse ska tillämpas restriktivt torde den vara till- räcklig i sammanhanget. 
  
 Utredningen kan notera att det finns behov av informationsutbyte såväl mellan nationella myndigheter som mellan dessa myndigheter och deras självständiga verksamheter. Offentliga organ för bedöm- ning av överensstämmelse, vilka fått uppgifter från certifikatinne- havare om nyupptäckta sårbarheter, ska enligt EU:s cybersäkerhets- akt vidarebefordra potentiellt känslig information till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Vidare behöver sådana organ lämna information till den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering och det nationella ackrediteringsorganet i sam- band med ansökan om certifiering respektive ackreditering. Av EU:s cybersäkerhetsakt följer att det hos certifieringsorganen råder sekre- tess för erhållna uppgifter, dvs. krav på konfidentialitet och tystnads- plikt (jfr avsnitt 12.4.2). Cybersäkerhetsakten medger dock undantag från dessa krav i de fall då uppgifter måste lämnas enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt. Vidare kan noteras att 10 kap. 17 § OSL medger att t.ex. det nationella certifieringsorganet lämnar uppgift till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering om uppgiften behövs där för tillsyn över organet. Det finns således redan tillräckligt författningsstöd för att sekretess inte ska hindra offentliga certifieringsorgan att vid behov lämna uppgifter till be- rörda nationella myndigheter. 
  
 285 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 12.8Behandling av personuppgifter 
  
 Bedömning: I EU:s dataskyddsförordning finns rättslig grund för den nationella myndighetens för cybersäkerhetscertifiering och offentliga kontrollorgans personuppgiftsbehandling inom ramen för deras granskande verksamhet. Utredningen förutsätter att myndigheterna ser över sina respektive regleringar avseende be- handling av personuppgifter för att säkerställa att de täcker in så- dan personuppgiftsbehandling som kan komma att aktualiseras med anledning av EU:s cybersäkerhetsakt och den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 12.8.1EU:s dataskyddsförordning 
  
 För att myndigheter ska kunna utbyta information med varandra krävs alltså både att informationen inte är sekretessbelagd eller att sekretessen kan brytas, och att bestämmelser om behandling av personuppgifter hos myndigheterna ger stöd för att uppgifterna får behandlas. Dataskyddsregleringen innebär vissa begränsningar av informationsutbyte i de fall personuppgifter berörs. Enligt skäl (74) till EU:s cybersäkerhetsakt ska akten inte påverka tillämpningen av förordning (EU) 2016/679 (EU:s dataskyddsförordning). EU:s data- skyddsförordning utgör grunden för generell personuppgiftsbehand- ling inom EU. I svensk rätt kompletteras förordningen av lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskydds- förordning samt i sektorspecifika registerförfattningar som i stor ut- sträckning reglerar svenska myndigheters personuppgiftsbehandling 
  
 EU:s dataskyddsförordning gäller i princip för all automatiserad behandling, samt i vissa fall manuell behandling, av personuppgifter. Personuppgifter är varje upplysning som avser en identifierad eller identifierbar fysisk person. Typiska personuppgifter är personnum- mer, namn och adress. Ett bolagsnummer är ofta inte en personuppgift men kan vara det om det handlar om ett enmansföretag. Person - uppgiftsbehandling innefattar alla former av åtgärder med person- uppgifter, exempelvis insamling, användning, utlämnande, spridning eller förstöring. Förordningen hindrar dock inte myndigheter att lämna ut allmänna handlingar enligt offentlighetsprincipen. En myndighet 
  
 286 
  
 SOU 2020:58 
  
 Sekretess 
  
 är inte skyldig att lämna ut allmänna handlingar på elektronisk väg men om det sker gäller dataskyddsförordningen för sådant utlämnande. 
  
 Den som behandlar personuppgifter är antingen personuppgifts- ansvarig eller personuppgiftsbiträde. Personuppgiftsansvarig är den som bestämmer för vilka ändamål uppgifterna ska behandlas och hur behandlingen ska gå till. Personuppgiftsbiträde är den som behandlar personuppgifter för den personuppgiftsansvariges räkning. När upp- gifter behandlas av ett personuppgiftsbiträde ska hanteringen regle- ras genom avtal (artikel 28.3 i EU:s dataskyddsförordning). 
  
 För att en myndighets behandling av personuppgifter ska vara laglig måste det finnas en rättslig grund för behandlingen. Person- uppgifter får endast behandlas om minst ett av det villkor som anges i artikel 6.1  
 a–f 
  i EU:s dataskyddsförordning är uppfyllt. Dessa vill- kor utgör den rättsliga grunden för personuppgiftbehandlingen. Upp- räkningen av vad som kan utgöra rättslig grund för behandling av personuppgifter i artikel 6.1 är uttömmande. Av intresse för myn- digheters verksamhet är artikel 6.1 e) som gäller när behandlingen är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning. I förarbetena till dataskyddslagen uttalar regeringen att alla uppgifter som riksdag eller regering gett i uppdrag åt statliga myndigheter att utföra är av allmänt intresse (prop. 2017/18:105, s. 56 f.). 
  
 12.8.2Personuppgifter vid europeisk cybersäkerhetscertifiering 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering, organ för bedömning av överensstämmelse och det nationella ackrediter- ingsorganet kan komma att behandla personuppgifter, t.ex. organi- sationsnummer för enskild näringsverksamhet eller namn på fysiska företrädare, inom ramen för sin  
 tillsyns-, 
  certifierings- respektive ackrediteringsverksamhet.33 EU:s dataskyddsförordning ställer då krav på att myndigheten har rättslig grund för behandling av uppgif- terna.34 Genom utpekandet som nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering i den föreslagna förordningen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt ges myndigheten i upp- 
  
 33Informationsutbyte mellan nationella ackrediteringsorgan behandlas primärt i förordning (EG) 765/2008. Inom ramen för den förordningen är EU:s dataskyddsförordning tillämplig i fråga om behandling av personuppgifter (jfr skäl 31). 
  
 34Observera att detta inte gäller för de privata organen för bedömning av överensstämmelse. 
  
 287 
  
 Sekretess 
  
 SOU 2020:58 
  
 drag att utföra uppgifter som är av allmänt intresse. Detsamma gäller för offentliga organ för bedömning av överensstämmelse. Det inne- bär att den rättsliga grunden i artikel 6.1 e i EU:s dataskyddsförord- ning för behandling av personuppgifter kommer att vara tillämplig. 
  
 Om det ingår behandling av personuppgifter i hanteringen är be- stämmelserna om personuppgiftsbiträden tillämpliga och person- uppgiftsbiträdesavtal ska upprättas. 
  
 Myndigheternas hantering av personuppgifter sker med stöd av EU:s dataskyddsförordning. Utredningen bedömer att det finns stöd för den behandling av personuppgifter som utredningens förslag kan medföra i det generella dataskyddsregelverket. Utredningens förslag med mer långtgående befogenheter kan dock leda till att person- uppgifter kommer att hanteras i större utsträckning. Utredningen förutsätter därför att berörda myndigheter ser över sin hantering av personuppgifter för att säkerställa att den täcker in den personuppgifts- behandling som kan aktualiseras med anledning av EU:s cybersäker- hetsakt och den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 288 
  
 13 Övriga frågor 
  
 13.1Inledning 
  
 I detta kapitel behandlas behovet av ökad samverkan mellan berörda aktörer, Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering, natio- nella ordningar för cybersäkerhetscertifiering, inbördes granskning och marknadsfrågor. 
  
 13.2Behovet av samverkan 
  
 Det europeiska ramverk för cybersäkerhetscertifiering som nu in- förs ställer krav på nära samarbete och samverkan mellan såväl be- rörda nationella myndigheter som mellan nationella myndigheter och berörda organ inom Europeiska unionen, främst kommissionen och Enisa. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifier- ing bör även t.ex. delta aktivt i den europeiska gruppen för cyber- säkerhetscertifiering i syfte att uppnå en effektiv tillämpning av för- ordning (artikel 58.6). 
  
 Myndigheten ska vidare samarbeta med andra nationella myndig- heter för cybersäkerhetscertifiering samt med andra berörda myn- digheter och aktörer i näringslivet, bl.a. för att utbyta information om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i förordning eller från kraven i särskilda europe- iska ordningar för cybersäkerhetscertifiering samt övervaka relevant utveckling på området cybersäkerhetscertifiering (artikel 58.7 h och i). 
  
 Berörda myndigheter och aktörer samverkar redan i dag inom ramen för  
 SAMFI-myndigheternas 
  verksamhet och de forumgrup- per som drivs av Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Myndigheterna samverkar också inom ramen för det cybersäkerhets- center som ska etableras under 2020 (kapitel 5). 
  
 289 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredningen bedömer att det finns ett behov av ökat informa- tionsutbyte och övrig samverkan mellan berörda nationella myndig- heter och mellan dessa myndigheter och andra berörda aktörer inom främst näringslivet. Behovet av ökad samverkan uppkommer också när det gäller hur den svenska representationen i den Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering kan säkerställas för att kunna tillvarata nationella intressen i detta sammanhang. 
  
 13.2.1Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering (ECCG) 
  
 I artikel 62.1 i EU:s cybersäkerhetsakt anges att en europeisk grupp för cybersäkerhetscertifiering (nedan kallad gruppen) ska inrättas. Gruppen ska bestå av företrädare för nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller företrädare för andra berörda natio- nella myndigheter. Intressenter och berörda tredje parter får bjudas in att delta i gruppens möten och delta i dess arbete. 
  
 Gruppen ska ha i uppgift att bl.a. ge råd till och bistå kommissio- nen i arbetet med att säkerställa ett konsekvent genomförande och tillämpning av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifier- ing. Det gäller bl.a. frågor som rör unionens löpande arbetsprogram, strategisamordning, utarbetandet av de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering och frågor om cybersäkerhetscertifiering. Gruppen ska även uppmana Enisa att utarbeta förslag till certifier- ingsordning enligt artikel 48.2, och ska också ge råd till, bistå och samarbeta med Enisa när det gäller utarbetande av förslag till certi- fieringsordning enligt artikel 49. Gruppen ska också lämna yttrande över förslag till certifieringsordning som utarbetats av Enisa enligt artikel 49 samt lämna förslag till kommissionen avseende översyn och underhåll av befintliga europeiska ordningar för cybersäkerhets- certifiering. 
  
 Gruppen ska vidare undersöka utvecklingen på området för cyber- säkerhetscertifiering och utbyta information och god praxis om ord- ningar för cybersäkerhetscertifiering. Den ska vidare underlätta an- passningen av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering med internationellt erkända standarder, bl.a. genom att se över be- fintliga europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering och lämna rekommendationer till Enisa om att samarbeta med relevanta inter- 
  
 290 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 nationella standardiseringsorganisationer för att åtgärda brister eller luckor i de befintliga internationellt erkända standarderna. 
  
 Gruppen ska även verka för att underlätta samarbetet mellan natio- nella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering, bl.a. i form av ut- byte av information och kapacitetsuppbyggnad, vilket bör ske genom att fastställa metoder för ett effektivt informationsutbyte i frågor som rör cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Till gruppens uppgifter hör även att ge stöd för genomförandet av mekanismerna för inbördes bedömning i enlighet med de regler som fastställts i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 54.1 u. 
  
 Kommissionen vara ordförande i gruppen med stöd av Enisa och kommissionen ska även tillhandahålla ett sekretariat för gruppen arbete. 
  
 13.2.2Behovet av nationell strategi och medverkan i Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering (ECCG) 
  
 Förslag: En strategi för att tillvarata nationella intressen när det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering utvecklas bör tas fram. 
  
 Bedömning: Det finns behov av ökad samverkan mellan berörda myndigheter, offentliga aktörer, näringslivsorganisationer och företag för att säkerställa att svenska intressen kan representeras och tillvaratas när det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering utvecklas. 
  
 I artikel 58.6 i EU:s cybersäkerhetsakt framhålls att det är lämpligt att de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering deltar i den Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. De natio- nella myndigheterna ska även samarbeta med andra myndigheter, bl.a. genom att utbyta information om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i denna för- ordning eller från kraven i särskilda europeiska ordningar för cyber- säkerhetscertifiering samt övervaka relevant utveckling på området cybersäkerhetscertifiering. 
  
 291 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredningen kan konstatera att det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering som nu införs genom cybersäkerhetsakten och anknutna europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering ställer ökade krav på informationsutbyte och samverkan mellan såväl berörda nationella myndigheter som mellan nationella myndigheter och unionens olika ansvariga organ, bl.a. kommissionen och Enisa. Den Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering är i detta sammanhang ett viktigt instrument för att säkerställa att det euro- peiska ramverk för cybersäkerhetscertifiering som nu införs får en ändamålsenlig och effektiv tillämpning. 
  
 Uppgiften att vara nationell representant i den Europeiska grup- pen för cybersäkerhetscertifiering bör ges till den föreslagna natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering.1 
  
 Utredningen vill betona vikten av att det nationella informations- utbytet och samverkan utvecklas för att möta ökade krav och behov av samverkan och för att säkerställa att svenska intressen kan repre- senteras och tillvaratas ramen för det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. Det är viktigt att det finns en adekvat nationell representation i gruppen för att tillvarata svenska nationella intressen i det fortsatta arbetet med att utforma europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Det ställer även krav på en utbyggd och väl fungerande samverkan mellan berörda myndigheter, bl.a. FMV, MSB och Swedac men även med övriga  
 SAMFI-myndigheter, 
  berörda näringslivsorganisationer och företag. Det finns redan etable- rade samverkansformer på cybersäkerhetsområdet i form av bl.a.  
 SAMFI-myndigheternas 
  samverkan. Det kan emellertid föreligga behov av ökad samverkan när det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering införs och får genomslag. Uppgiften att ta fram organisation och arbetsformer för hur en sådan utvecklad samverkan kan ske bör i första hand lämnas till berörda myndigheter med an- svarsområden inom cybersäkerhetsaktens tillämpningsområde. 
  
 Utredningen bedömer samtidigt att det finns behov av en samlad nationell strategi för arbetet med att tillvarata nationella intressen när det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering utvecklas. Utredningen föreslår att regeringen överväger att initiera ett arbete med att ta fram en sådan strategi. I det arbetet bör berörda myndig- heter, andra offentliga aktörer och näringslivet ges möjlighet att delta. 
  
 1FMV representerar redan i dag nationella intressen i ECCG. 
  
 292 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 13.3Nationell ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 Av artikel 57.1 framgår att de nationella ordningarna för cybersäker- hetscertifiering, och därtill hörande förfaranden, för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering ska upphöra att ha verkan från och med den dag som anges i den genomförandeakt som antagits i enlighet med artikel 49.7. Befintliga certifikat som utfärdats enligt nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering och som omfat- tas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska dock förbli giltiga tills de löper ut (punkten 3). 
  
 Medlemsstaterna får inte heller införa nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering av de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av en befintlig europeisk ordning. för cybersäkerhetscertifiering. De nationella ordningar som inte om- fattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering får dock kvarstå. 
  
 I syfte att undvika en fragmentering av den inre marknaden ska medlemsstaterna underrätta kommissionen och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering om alla avsikter att utarbeta nya natio- nella ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 13.3.1Förslaget till europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  
 Som utredningen tidigare redogjort för har Enisa på begäran av kom- missionen i enlighet med artikel 48.22 utarbetat ett förslag till certi- fieringsordning som syftar till att fungera som en efterföljare till det befintliga  
 SOG-IS-systemet. 
  Utkastet, som publicerades i juli 2020, baseras på  
 Common-Criteria 
  och syftar till en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter 
  (EUCC). EUCC gäl- ler för certifiering av cybersäkerheten hos  
 IKT-produkter 
  på grund- val av Common Criteria, CEM (the Common Methodology for Information Technology Security Evaluation) och standarderna ISO/IEC 15408 respektive ISO/IEC 18045. Ordningen ska täcka varje typ av  
 IKT-produkt 
  som tillhandhålls på den inre marknaden, med villkoren att produkten omfattar åtminstone ett funktionellt 
  
 2Certifieringsordningen ingår således inte i unionens löpande arbetsprogram. 
  
 293 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 säkerhetskrav i enlighet med CC del 2 och strävar efter att nå assu- ransnivåerna ”betydande” eller ”hög”. Ordningen innehåller vidare övergångsregler. Certifikat som utfärdas med stöd av ordningen ska erkännas i alla  
 EU-medlemsstater 
  och är giltiga i fem år och kan för- nyas. Ordningen tillåter vidare sammansatt certifiering. 
  
 EUCC identifierar, i enlighet med artikel 54.1 o cybersäkerhets- akten, ett antal nationella certifieringsordningar som omfattar samma typ eller kategorier av IKT, säkerhetskrav, utvärderingskriterier, utvärderingsmetoder och assuransnivåer. Bland de nationella ord- ningar som identifieras finns den svenska ordningen för certifiering och evaluering av  
 it-säkerhetsprodukter 
  och skyddsprofiler, som i dag tillämpas av certifieringsorganet CSEC vid FMV. 
  
 13.3.2Nationella ordningen för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter 
  
 Förslag: FMV bör ges i uppdrag att analysera behov av en fortsatt ordning för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter. 
  
 FMV med certifieringsorganet CSEC ska i sin verksamhet verka för att uppnå och vidmakthålla internationellt erkännande för utfärdade certifikat samt vara Sveriges signatär och representant inom den inter- nationella överenskommelsen för ömsesidigt erkännande av certifikat (CCRA) och motsvarande överenskommelse inom Europa (SOG- IS MRA). I kapitel 5 finns en närmare beskrivning av FMV/CSEC:s verksamhet och den nationella ordningen för certifiering av  
 it-säker- 
  het i system och produkter. 
  
 Som framgår ovan identifierar EUCC i enlighet med artikel 54.1 o i cybersäkerhetsakten ett antal nationella certifieringsordningar som omfattar bl.a. samma typ eller kategorier av IKT. 
  
 Mot bakgrund av det ovan angivna uppkommer frågan vilken på- verkan införandet av EUCC, om förslaget skulle genomföras i dess nuvarande lydelse, kan få på den svenska nationella ordningen för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter. 
  
 Det ska i detta sammanhang noteras att organisationen och verk- samheten vid FMV/CSEC: främst är utformad för att möta krav som anges i de olika internationella överenskommelser och standarder som ligger till grund för certifieringsverksamheten. Certifierings- 
  
 294 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 organets organisation och verksamhet regleras i styrdokument som är utfärdade av myndigheten. Såväl organiseringen av som själva certifieringsverksamheten ska möta de krav som anges i bl.a. CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA (se kapitel 5). 
  
 Som framgår ovan medför utfärdandet av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  att motsvarande nationella certifieringsordning, och de förfaranden som tillämpas ska upphöra att ha verkan från den tidpunkt som den europeiska ordningen träder i kraft. 
  
 Även när en sådan europeisk ordning införs kan det finnas IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som inte omfattas av denna ordning, vilket innebär att det kan finnas behov av att certi- fiera produkter och tjänster enligt en annan certifieringsordning och tillhörande förfarande. 
  
 Mot bakgrund av att det i utkastet till EUCC anges att ett antal nationella certifieringsordningar, bl.a. den certifieringsordning som tillämpas av FMV/Williams, avser samma typ eller kategorier av IKT, säkerhetskrav, utvärderingskriterier, utvärderingsmetoder och assu- ransnivåer för certifiering och evaluering av  
 it-säkerhetsprodukter 
  och skyddsprofiler, föreligger behov av en djupare analys av i vilken utsträckning som det fortsättningsvis finns behov av en nationell ordning för certifiering av  
 it-säkerhet 
  i system och produkter. FMV bör därför få i uppdrag att närmare analysera denna fråga i samverkan med andra berörda myndigheter och övriga berörda aktörer, bl.a. näringslivsorganisationer och företag. 
  
 I detta sammanhang ska noteras att utredningen har i uppdrag att även analysera behov av godkännande och/eller krav på certifiering av produkter, tjänster och processer inom nätverks- och informa- tionssystem som ska användas i säkerhetskänslig verksamhet. Dessa frågor har som tidigare angetts beröringspunkter med hur man på det nationella planet kan organisera och utforma en verksamhet för cybersäkerhetscertifiering som dels möter kraven i det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering och som dels tillgodoser behovet av en samlad nationell ordning för certifiering av  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  som inte omfattas av det europeiska ramverket och som samlat kan bedrivas på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. 
  
 Utredningen kommer att återkomma till denna fråga i slutbetän- kandet. 
  
 295 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 13.4Inbördes granskning 
  
 Av artikel 59 i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att de nationella myn- digheterna för cybersäkerhetscertifiering ska omfattas av inbördes granskning i syfte att uppnå likvärdiga standarder i hela unionen för  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse och europeiska cybersäker- hetscertifikat. 
  
 Den inbördes granskningen ska företas utifrån gedigna och trans- parenta kriterier och förfaranden för utvärdering, särskilt när det gäller strukturella krav samt krav gällande personal och förfaranden och med hänsyn till konfidentialitet och klagomål. 
  
 Den inbördes granskningen ska omfatta en bedömning 
  
 –av om den verksamhet som bedrivs av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering i samband med utfärdande av euro- peiska cybersäkerhetscertifikat enligt artikel 56.5 a och 56.6 är strikt åtskilda från tillsynsverksamhet enligt artikel 58 och att dessa verksamheter utförs oberoende av varandra, 
  
 –av förfarandena för övervakning och kontroll av efterlevnaden av bestämmelserna om  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-pro- 
  cessers överensstämmelse med europeiska cybersäkerhetscertifikat enligt artikel 58.7, 
  
 –av förfarandena för övervakning och verkställande av de skyldig- heter som tillverkare eller tillhandahållare av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  har i enlighet med artikel 58.7 b, 
  
 –av förfarandena för övervakning, bemyndigande och kontroll av verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överens- stämmelse, och 
  
 –av om personalen vid de myndigheter eller organ som utfärdar certifikat med assuransnivån ”hög” i enlighet med artikel 56.6 har lämplig sakkunskap. 
  
 Den inbördes granskningen ska utföras av kommissionen och minst två nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering från andra medlemsstater. Enisa ska ges möjlighet att delta i granskningen, som ska utföras minst vart femte år. 
  
 Kommissionen får anta genomförandeakter med en plan för den inbördes granskningen. I genomförandeakten ska anges kriterier för 
  
 296 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 sammansättningen av gruppen som ska utföra granskningen, den metod som ska användas, tidsplanen, frekvensen och övriga uppgif- ter som behövs för granskningen. Kommissionen ska ta hänsyn till synpunkterna från den Europeiska gruppen för cybersäkerhetscerti- fiering (se nedan) när en genomförandeakt antas. En genomförande- akt ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. 
  
 Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering ska behandla resultaten av den inbördes granskningen och göra en sammanfattning som får offentliggöras samt vid behov utfärda riktlinjer eller rekom- mendationer om åtgärder som ska vidtas av de berörda enheterna. 
  
 Den föreslagna nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering, dvs. FMV, kan komma att omfattas av det angivna gransk- ningsförförandet, dvs. bli föremål för inbördes granskning enligt artikel 59. Eftersom granskningen regleras genom bestämmelserna om inbördes granskning i cybersäkerhetsakten krävs därför ingen ytterligare reglering på området. 
  
 När det gäller uppgiften att i egenskap av nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering delta i granskningen av andra medlems- staters myndigheter bör myndigheten ha i uppgift att kunna delta i en sådan granskning. Myndigheten kan behöva samverka med Swedac om granskningen berör ackrediterade organ för bedömning av över- ensstämmelse. 
  
 13.5Marknadsfrågor 
  
 I direktiven anges att utredningen ska även beakta de konsekvenser som bl.a. införandet av det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering kan få när det gäller internationell handel med tredjeland samt hur det påverkar erkännande och utfärdande av certifikat och andra åtaganden som följer av Sveriges medlemskap i bl.a. CCRA. 
  
 Utredningen kan notera att det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering är en unionsrättslig författning som är direkt tillämplig i medlemsstaterna. Det innebär att det kommer att finnas en särskild reglering med krav på cybersäkerhet för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som tillhandhålls på den inre mark- naden. Bedömningen av vilken påverkan införandet av detta regel- verk kan få på internationell handel, särskilt med tredje land, inne- 
  
 297 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 fattar komplexa frågeställningar som bl.a. rör regelgivning och mark- nadspåverkan. 
  
 Utredningen kan konstatera att det mot bakgrund av den tid som funnits tillgänglig för utredningsarbetet i denna första del inte fun- nits förutsättningar eller varit möjligt att genomföra en djupare analys av dessa frågor. Frågorna behandlas dock i viss utsträckning i Kommerskollegiums rapport The Cyber Effect – the implications of IT security regulation on international trade3 (se nedan). 
  
 Utredningen bedömer att vad som anges i rapporten i dessa frågor kan utgöra utgångspunkten för fortsatt analys i det fortsatta arbetet. Det finns därför skäl att redan i detta delbetänkande över- siktligt redogöra för några av de slutsatser som redovisas i rapporten och som kan belysa vilken påverkan som det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering kan ha på internationell handel och handel med tredje land. 
  
 13.5.1Påverkan på internationell handel 
  
 I rapporten The Cyber Effect – the implications of IT security regulation on international trade framhålls att syftet med denna är att redogöra för konceptet  
 it-säkerhet, 
  beskriva hur  
 it-säkerhet 
  i informations- och kommunikationsteknologi (IKT) kan regleras samt belysa vilken inverkan denna reglering har på produkternas marknadstillträde och internationell handel. I rapporten diskuteras om en ökad harmoni- sering av regler för  
 it-säkerhet 
  i IKT är möjlig, särskilt mot bakgrund av att befintliga regleringsstrategier främst präglas av nationella in- tressen och i mindre utsträckning av försök till samordning och inter- nationella åtaganden. I rapporten konstateras att reglering av  
 it-säker- 
  het i IKT är ett komplext område som inte följer samma struktur och logik som varureglering generellt. Rapporten pekar också på att politiska beslut avseende  
 it-säkerhetsreglering 
  har en betydande på- verkan inte endast på säkerhet utan även på internationell handel. 
  
 I rapporten framhålls att beslutsfattare och myndigheter som ska ta ställning till  
 it-säkerhetsreglering 
  behöver ha förståelse för att sam- hällets funktion vilar på ett stort antal strukturer som är samman- kopplade och beroende av varandra, och där det är omöjligt att skilja 
  
 3Kommerskollegiums rapport The Cyber Effect – the implications of IT security regulation on international trade, 2018. 
  
 298 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 cyberrymden från t.ex. sektorer som livsmedel, hälsa och transport. Cyberrymden kan ses som ett tunt nät som går igenom alla sektorer och som gör att sektorerna kan fungera och kommunicera med varandra. Man bör i detta sammanhang uppmärksamma att levnads- sätt och sättet att handla varor baseras på globala snarare än på lokala förhållanden, vilket också måste tas i beaktande vid reglering av IKT som tillverkas, säljs och installeras runt om i världen. 
  
 I rapporten noteras att det finns flera olika möjligheter som kan att bidra till en höjd  
 it-säkerhet. 
  En metod är att ställa krav på IKT genom lagstiftning.  
 It-säkerhetsregler 
  för IKT skiljer sig dock från annan varureglering eftersom dessa regler inte bara måste beakta hälsa, säkerhet och miljö, utan också samhällets infrastruktur, den personliga integriteten och nationell säkerhet. 
  
 I rapporten framhålls att myndigheter och regelgivare i enskilda länder antar egna metoder och strategier för att hantera  
 it-säkerhet. 
  Myndigheter inför ofta specifika, nationella regler som kompletterar, eller som fungerar som ett alternativ till, befintliga internationella standarder. Detta motiveras med att det finns särskilda nationella säkerhetsbehov. Dessa nationella standarder eller certifieringskrav leder till att företag måste genomgå certifieringar i flera länder, vilket leder till ökade kostnader. Vidare framhålls att de åtgärder som myn- digheter vidtar när det gäller  
 it-säkerhet 
  karakteriseras av specifika nationella behov med säkerhet som prioritet, snarare än åtgärder som följer internationella standarder och åtaganden om beaktar han- del och marknadstillträde. Denna utveckling, där åtgärder för natio- nell säkerhet prioriteras på bekostnad av handel och varors mark- nadstillträde, är dock – enligt rapporten – inte förvånande eftersom det får anses naturligt att vilja dölja hemligstämplad eller skyddsvärd information från utomstående. Men konsekvensen av sådana natio- nella regler, som när det gäller  
 it-säkerhet 
  ofta är  
 icke-transparenta, 
  blir densamma som för reglering inom andra områden, dvs. en frag- mentering av regleringar som riskerar att skapa handelshinder. Följ- den blir att värdet av öppna processer och transparenta regleringar som gör att företag har en möjlighet att påverka regleringar, t.ex. inom standardisering, minskar. Detta påverkar även möjligheten att förstå och jämföra vilka regler som gäller på olika marknader. 
  
 I rapporten noteras att myndigheterna kan anta olika strategier för att höja  
 it-säkerheten 
  i produkter. En strategi är att utarbeta tek- niska föreskrifter med bindande krav på egenskaper i IKT, vilket i 
  
 299 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 och för sig kan medföra att tekniska utvecklingen snabbt gör reglerna föråldrade. En annan strategi som används mer utbrett är att ta fram regler för bedömning av överensstämmelse, dvs. hur IKT ska certifie- ras. Även om det finns internationella standarder och ordningar för cybercertifiering är kraven i dessa relativt generiska. Detta leder till att olika länder tar fram egna nationella krav som kompletterar inter- nationella standarder. Detta innebär att kraven för en och samma  
 IKT-produkt 
  kan skilja sig åt i olika länder, beroende av hur myn- digheterna ser på risker och sårbarheter i sitt land. En konsekvens av att nationella särkrav ökar är en risk för tekniska handelshinder. 
  
 I rapporten görs noteringen att antalet tekniska handelshinder som rör  
 it-säkerhet 
  och som diskuteras inom Världshandelsorgani- sationen (WTO) har blivit fler på senare år. Det blir också allt van- ligare att ekonomiska sanktioner eller hot om sanktioner, relaterade till  
 it-säkerhet, 
  lyfts upp på förhandlingsbordet när ledare för större länder möts. Denna utveckling är en tydlig signal på att  
 it-säkerhet 
  även blivit en fråga för handelspolitiken. Även om ett antal handels- hinder avseende  
 it-säkerhet 
  har diskuterats inom WTO, så har inga av dessa hinder tagits upp till tvistlösning. Enligt rapporten är skälet för detta förmodligen att nationell säkerhet är en känslig och svår fråga att hantera från ett rättsligt perspektiv. Denna situation leder dock till att de företag som möter hinder inte får någon rättelse utan är tvungna att anpassa sina produkter till de nationella kraven. 
  
 I rapporten påpekas att även om det inte saknas internationellt samarbete om gemensamma standarder och ordningar som ska bidra till ökad samstämmighet inom  
 it-säkerhet, 
  och som medfört olika länder ömsesidigt godkänner certifikat inom vissa områden är pro- blemet att olika marknader tillämpar dessa standarder olika, bl.a. genom att lägga till egna krav som ett komplement till internatio- nella standarder. Detta innebär att samarbete i och för sig kan bidra till höjd  
 it-säkerhet, 
  men att arbetet inte nödvändigtvis bidrar till en fungerande gränsöverskridande handel med IKT. En fragmenterad global marknad, där olika länder skyddar sig själv genom nationella regler, kan också leda till mindre säkra produkter och tjänster. Detta genom att resurser som skulle ha kunnat användas för god reglerings- sed som är accepterad och gångbar internationellt används för att ta fram olika nationella särlösningar. 
  
 I rapporten konstateras att beslutsfattare har successivt blivit mer medvetna om den ökande fragmenteringen av regler på  
 it-säkerhets- 
  
 300 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 området och att de inser att situationen kräver kraftiga och skynd- samma åtgärder, vilket medför nya politiska initiativ och förslag på lagstiftning med syfte att öka internationell harmonisering. En ökad internationell harmonisering skulle kunna leda till större öppenhet och transparens, och befrämja internationell handel. Om utform- ningen av regler för  
 it-säkerhetsregler 
  flyttas från slutna till öppna grupper skulle det ge olika intressenter större insyn i reglerings- processen och en möjlighet att påverka utfallet. En ökad harmoni- sering skulle också göra så att företag kunde slippa onödiga kostna- der förknippade med anpassning till olika och duplicerande krav på skilda marknader. På detta sätt skulle krav på  
 it-säkerhet 
  också bli mer tillgängliga och lättbegripliga för företagen. Ökad harmoniser- ing skulle därutöver ha potential att sänka kostnaden för samhället och konsumenterna som betalar för  
 it-säkerheten. 
  
 I rapporten framhålls att inom EU utgör  
 eIDAS-förordningen 
  (förordningen om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden),  
 NIS-direktivet 
  (direktivet om åtgärder för en hög gemensam nivå på säkerhet i nätverks- och informationssystem i hela unionen) och cybersäker- hetsakten politiska initiativ och viktiga rättsakter som påverkar IKT. 
  
 I rapporten påpekas att även om cybersäkerhetsakten har som målsättning att bidra till mer harmoniserade ordningar för bedöm- ning av överensstämmelse, dvs. för cybersäkerhetscertifiering av IKT, är samtidigt många  
 it-säkerhetsexperter 
  tveksamma till värdet av omfattande och dyra produktcertifieringar. En certifiering gör nämligen inte en produkt säker, dvs. en certifiering avlägsnar nöd- vändigtvis inte alla sårbarheter, eftersom riskerna framför allt är knutna till den miljö där IKT används. Omfattande certifieringar kan således generera ett högt marknadsvärde men samtidigt medföra leverantörer och konsumenter får stå för kostnaderna. 
  
 I rapporten noteras vidare att produktcertifiering är komplext, tidskrävande och dyrt varför antalet certifieringar är relativt få i för- hållande till antalet IKT och produktutvecklingsprocesser som borde genomgå certifiering för att skapa säkerhet i samhället i stort. Som en konsekvens av detta har det skett en förändring av regelstrategier mot att i stället för att säkra själva produkten har fokus skiftat till att säkra den  
 it-infrastruktur 
  där produkten används. I praktiken inne- bär detta att man ställer krav på de plattformar som används för att skicka information och där IKT används. Detta kan omfatta  
 it-infra- 
  
 301 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 strukturer inom en viss sektor eller mellan ett antal myndigheter. Detta tillvägagångssätt avskaffar inte behovet av produktreglering men den höjer säkerheten i stort, genom att metoden från första början tar hänsyn till risker som finns och kan kvarstå hos kommer- siella produkter trots certifiering. Fördelen med en strategi som fokuserar på  
 it-infrastruktur 
  är att myndigheterna kan hitta ett mer systematiskt och harmoniserat sätt att effektivt adressera  
 it-säkerhet 
  på nationell nivå och samtidigt kunna godta kommersiella varor som är certifierade enligt internationella standarder. På detta sätt finns det förbättrade möjligheter att höja  
 it-säkerheten 
  utan att skapa nya tekniska handelshinder. Eftersom denna metod kräver investeringar i ny infrastruktur är det nödvändigt att utvärdera kostnader och för- delar utifrån sektorsspecifika risker. För att en sådan strategi för it- infrastruktur ska fungera måste produktkraven avseende certifiering baseras på internationella standarder. Om myndigheterna tillämpar eller gör andra regionala standarder bindande, t.ex. inom EU, kan det leda till att företag drabbas av duplicerande och dyra certifier- ingar, dvs. riskerar handelshinder. 
  
 I rapporten framhålls att företag som tillfrågats har betonat att  
 IKT-marknaden 
  är global och att det således krävs internationellt accepterade lösningar för reglering. Representanter för näringslivet har framfört att initiativ som strävar efter harmonisering av regler måste beakta skillnader som finns mellan olika sektorer. 
  
 I rapporten framhålls att angivna aspekter motiverar en noggrann analys av nya regelinitiativ avseende  
 it-säkerhet. 
  Den huvudsakliga slutsatsen i rapporten är att det finns ett stort behov att öka kun- skapen om  
 it-säkerhet 
  i samhället. Analysen tyder på att det inte är de enskilda handelshindren som nödvändigtvis behöver stå i fokus, utan avsaknaden av tillit för olika strategier för regelgivning som kan reducera onödiga kostnader och medföra ökad säkerhet. 
  
 I rapporten framhålls sammanfattningsvis vikten av att besluts- fattare förstår både omfattningen och effekterna av cyberhot, bl.a. de beroendeförhållanden som finns mellan samhällets infrastruktur (nationell säkerhet) och handel (handelspolitik) när man genomför åtgärder för att höja  
 it-säkerheten. 
  För att finna en relevant metod för att reglera  
 it-säkerhet 
  i IKT bör man först analysera möjliga hot (t.ex. konfidentialitet, tillgång, integritet), motiv (t.ex. pengar, makt, ideologi), intressenter, mål (medborgare, företag, statliga sektorn, län- der) och verktyg (ransomware- utpressningsprogram/virus, phishing 
  
 302 
  
 SOU 2020:58 
  
 Övriga frågor 
  
 –nätfiske, tailgating – obehörig passering, DoS  
 attacker-överbelast- 
  ningsattacker). En sådan undersökning skulle bättre underbygga be- slut om vilka åtgärder och krav som är relevanta och försvarbara för att säkra information. Genom att tekniken utvecklas, utvecklas ock- så användarmiljön och de variabler som påverkar  
 it-säkerhet 
  i IKT. Det är därför viktigt att förstå att lagstiftning inom  
 it-säkerhet 
  har mindre effekt än på många andra regleringsområden. Den snabba it- utvecklingen och de ökande cyberhoten leder till att vissa länder kan förbjuda eller begränsa sin import av IKT från andra länder, vilket innebär att länderna sluter sina gränser för handel. Olika länder kan också använda sig av ekonomiska sanktioner eller hot om sanktioner och exportkontrollåtgärder. En avgörande faktor för marknads- tillträde och internationell handel med IKT är att öka förtroendet mellan både länder och regelgivare samt för olika regelalternativ. 
  
 Utredningen bedömer att det finns skäl att återkomma till dessa frågor även i fortsatta arbete med analys av behovet av certifiering eller godkännande av informations- och kommunikationssystem i säkerhetskänslig verksamhet. 
  
 13.5.2Sveriges medlemskap i CCRA 
  
 Utredningen ska enligt direktiven i sitt arbete analysera och beakta de åtaganden som följer av Sveriges medlemskap i bl.a. CCRA. I denna fråga gör utredningen följande bedömning. 
  
 När en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering införs uppkommer frågan om verkan för certifikat som utfärdats eller ut- färdas enligt en annan certifieringsordning, t.ex. CCRA, och som inte omfattas av tillämpningsområdet för det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, dvs. EU:s cybersäkerhetsakt och en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. I det offentliggjorda utkastet till EUCC lämnas förslag på övergångsregler som ska gälla när denna ordning införs. Som ovan framgår har ett certifikat som utfärdats av en ordning som sedan kommit att omfattas av det euro- peiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering fortsatt verkan till dess certifikatet löper ut. Ett certifikat som utfärdats, t.ex. enligt CCRA, och som inte omfattas av ramverkets tillämpningsområde bör därför äga fortsatt giltighet i enlighet med vad som anges i den ordningen. Utredningen bedömer att en analys av konsekvenserna 
  
 303 
  
 Övriga frågor 
  
 SOU 2020:58 
  
 av de åtaganden som följer av Sveriges medlemskap i CCRA, när en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering införs, bör bli före- mål för en djupare analys och har inte varit möjlig inom ramen för den utredningstid som stått till förfogande. Utredningen återkom- mer till denna fråga i sitt slutbetänkande. 
  
 304 
  
 14 Konsekvensbeskrivning 
  
 14.1Inledning 
  
 I utredningens uppdrag ingår att analysera konsekvenserna av lämnade förslag i enlighet med  
 14–15 
  a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Eftersom utredningen lämnar författningsförslag ska konsekvensanaly- sen också göras i enlighet med 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. 
  
 I utredningsdirektiven anges att utredningen ska bedöma de eko- nomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och för en- skilda. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna ska utredningen föreslå hur dessa ska finansieras. Utred- ningen ska särskilt ange konsekvenserna för företag i form av kost- nader och ökade administrativa bördor samt personella konsekvenser för berörda myndigheter. Vidare ska beaktas de konsekvenser som genomförandet av EU:s cybersäkerhetsakt kan få när det gäller inter- nationell handel med tredje land och erkännande och utfärdande av certifikat och andra åtaganden som följer av Sveriges medlemskap i bl.a. CCRA. 
  
 I detta kapitel redovisas utredningens bedömning av konsekven- serna av de förslag utredningen lämnar. Förslagen syftar framför allt till att anpassa svensk lagstiftning till bestämmelserna i EU:s cyber- säkerhetsakt och säkerställa att unionsrätten får avsedd effekt. EU:s cybersäkerhetsakt är direkt tillämplig i medlemsstaterna. Det ska därför inledningsvis konstateras att de konsekvenser som uppstår för samhället och de aktörer som berörs huvudsakligen är en direkt följd av den bakomliggande  
 EU-akten 
  och inte av utredningens för- slag. De konsekvenser som följer av de direkt tillämpliga bestämmel- serna i EU:s cybersäkerhetsakt är för närvarande svårbedömda. 
  
 I vissa delar går utredningens förslag längre än vad som krävs enligt cybersäkerhetsakten eller uppställer särskilda krav för tillämp- 
  
 305 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 ningen av bestämmelser i akten. Utredningens bedömning av konse- kvenserna av de förslagen redovisas också nedan. 
  
 14.2Utgångspunkter 
  
 Det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering, dvs. EU:s cybersäkerhetsakt och de genomförandeakter som antas, är unions- rättsliga författningar som är direkt tillämpliga i medlemsstaterna. Vissa bestämmelser i EU:s cybersäkerhetsakt förutsätter att medlems- staterna inför kompletterande nationell reglering för genomförandet av akten. 
  
 Utredningens förslag syftar till att uppfylla kraven i EU:s cyber- säkerhetsakt och att bidra till ett ändamålsenlig och effektivt genomslag och tillämpning av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscerti- fiering. Analysen av behovet av kompletterande nationella bestäm- melser har dock försvårats av osäkerheten om det närmare innehållet i de framtida europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering (genomförandeakter). De författningsbestämmelser som nu föreslås syftar till att komplettera ramverkets bestämmelser så att de – såvitt nu kan bedömas – kan få fullt genomslag. 
  
 14.3De som berörs av förslagen 
  
 Förslagen ska bidra till att säkerställa att målsättningen med ramverket uppnås, dvs. bidra till en ökad cybersäkerhet för  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer 
  som tillhandahålls på unionsmarknaden. 
  
 Utredningens förslag berör framför allt den statliga myndighet som utredningen föreslår ska utses till nationell myndighet för cybersäker- hetscertifiering och de ekonomiska aktörer som utfärdar  
 EU-försäk- 
  ran om överensstämmelse eller europeiska cybersäkerhetscertifikat eller innehar ett sådant certifikat. Förslagen berör även myndigheter som samverkar med den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering samt Kronofogdemyndigheten och domstolar. 
  
 Det går dock inte att bedöma hur många fysiska eller juridiska personer som berörs av förslagen i egenskap av ekonomiska aktörer, bl.a. då omfattningen av frivillig eller krav på obligatorisk cyber- säkerhetscertifiering för närvarande inte är kända. 
  
 306 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 Även andra aktörer som använder informations- och kommuni- kationsteknik kan förväntas beröras av förslagen. Med hänsyn till syftena med regelverket bedöms förslagen i förlängningen även ha en positiv påverkan för sådana myndigheter, företag och konsumen- ter som inte direkt berörs av förslagen. 
  
 14.4Konsekvenser för myndigheter 
  
 Allmänt 
  
 Utredningen bedömer att det för närvarande inte är möjligt att över- blicka vilka direkta konsekvenser som införandet av det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering kommer att medföra för den utpekade nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller för andra aktörer som berörs av det angivna ramverket eftersom några genomförandeakter ännu inte antagits. Konsekvenserna för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och övriga berörda aktörer är i huvudsak en följd av införandet av EU:s cyber- säkerhetsakt och inte av utredningens förslag. Eftersom det inte går att bedöma i vilken omfattning som berörda aktörer kommer att använda sig av möjligheten till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat påverkar detta be- hovet och omfattningen av tillsyn. Det går därför inte heller att sätta författningsförslagen i relation till ekonomiska beräkningar, annat än när det gäller behovet av tillkommande resurser för vissa grund- läggande funktioner hos den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering. 
  
 Utredningen har vid utformningen av förslagen, bl.a. när det gäller uppgifter för och organisering av den myndigheten tagit hän- syn till de alternativ som kan förväntas vara mest ändamålsenliga och kostnadseffektiva. De förslag till framför allt samverkan och sam- ordning mellan berörda myndigheter som utredningen presenterar bedöms i kostnadsavseende vara marginella. 
  
 307 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvenser av förslaget att utse en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 I enlighet med utredningsdirektiven föreslår utredningen att den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering organiseras vid en befintlig myndighet. För den föreslagna myndigheten innebär förslaget nya uppgifter och ett utökat ansvar som följer direkt av EU:s cybersäkerhetsakt och de genomförandeakter som kan komma att antas. Myndigheten får uppgifter som rör omvärldsbevakning, samverkan, ansvar för cybersäkerhetscertifiering på högsta assurans- nivån och tillsynsansvar över det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering. I uppdraget ingår även att representera Sverige i ECCG och därmed delta i framtagandet av nya europeiska certifier- ingsordningar (genomförandeakter). 
  
 För att myndigheten ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt EU:s cybersäkerhetsakt ska berörda aktörer, dvs. den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller som utfärdar eller inne- har europeiska cybersäkerhetscertifikat, lämna uppgifter till myn- digheten. Det innebära ett ökat administrativt arbete och därtill hör- ande kostnader för myndigheten. Som en följd av att myndigheten tilldelas nya befogenheter och sanktionsmöjligheter finns behov av att initialt utbilda personal och ändra vissa arbetsformer. Inlednings- vis bedöms dock kostnaderna för detta vara begränsade. 
  
 Utredningen föreslår vidare att berörda myndigheter i ökad ut- sträckning ska samverka i frågor som rör det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. I dag sker samverkan mellan berörda myndigheter huvudsakligen inom ramen för  
 SAMFI-myndigheternas 
  samverkan men också inom ramen för etableringen av det nationella cybersäkerhetscentret som ska ske 2020. Den föreslagna regleringen om ökad samverkan med anledning av införandet av det europeiska ramverket syftar till att tillvarata nationella intressen och effektivisera myndigheternas arbete, bl.a. genom att öka möjligheten till informa- tionsutbyte. Utredningen bedömer att förslaget i denna del inte får några ekonomiska effekter för myndigheterna. 
  
 Utredningen föreslår vidare att när den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering respektive Swedac utövar tillsyn över ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse ska myn- digheterna samordna kontrollen och åtgärderna om de riktar sig mot samma ekonomiska aktör. Förslaget syftar främst till att underlätta 
  
 308 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 för ekonomiska aktörer och begränsa antalet myndighetskontakter och bedöms inte medföra ekonomiska konsekvenser. 
  
 Konsekvenser av den nationella cybersäkerhetscertifieringsmyndighetens befogenheter 
  
 Utredningens förslag om kompletterande bestämmelser avseende den nationella myndighetens befogenheter bedöms inte medföra några ekonomiska konsekvenser i sig. Ett tydligt regelverk när det gäller befogenhet kan förväntas leda till att myndigheten utnyttjar sina till- delade befogenheter i större utsträckning, vilket leder till en effekti- vare tillsyn, och därigenom även rättvisa konkurrensvillkor. Genom möjligheten att överklaga myndighetens beslut bedömer utredningen att ett fullgott skydd för enskildas rättigheter säkerställs. 
  
 Konsekvenser av sanktionsbestämmelser 
  
 I artikel 65 i EU:s cybersäkerhetsakt anges att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner vid överträdelse av det europeiska ram- verket för cybersäkerhetscertifiering och ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att bestämmelserna tillämpas. För att den natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska kunna beivra regelöverträdelser innehåller den föreslagna lagen bestämmelser om möjlighet att påföra en ekonomisk aktör en sanktionsavgift vid över- trädelser. Förslaget innebär att en avgift ska kunna beslutas oavsett om överträdelsen har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet, dvs. avgiftsskyldigheten baseras på strikt ansvar. Att det föreslagna sank- tionsavgiftssystemet bygger på strikt ansvar underlättar för myndig- hetens bedömning i fråga om att ta ut sanktionsavgift. Genom att myndigheterna själva får besluta om sanktionsavgift kan förslaget antas leda till ett effektivare och enklare sanktionsförfarande. För- slaget bedöms ha positiva effekter för myndighetens möjligheter till effektiv tillsyn utan att påverka kostnaderna i någon större utsträck- ning. Kostnader kan antas tillkomma för delgivning av beslut om sanktionsavgift. 
  
 309 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvenser av bestämmelser om avgifter vid certifiering och tillsyn 
  
 Enligt EU:s cybersäkerhetsakt omfattar de nationella cybersäkerhets- certifieringsmyndigheternas uppdrag såväl utfärdande av cybersäker- hetscertifikat enligt artikel 56 som tillsyn enligt artikel 58 över IKT- produkters,  
 -tjänsters 
  och  
 -processers 
  överensstämmelse med kraven i de certifikat som utfärdats inom deras länder. 
  
 FMV:s certifieringsverksamhet är i dag både anslags- och avgifts- finansierad. Motsvarande system bör införas när det gäller finansier- ingen av den certifieringsverksamhet som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bedriver enligt EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Utredningen anser vidare att berörda aktörer bör ersätta kost- naden för tillsynsverksamheten. Detta ska ske genom att en tillsyns- avgift betalas av enskilda. Tillsynsavgiften ska tas ut av de aktörer vars verksamhet prövas eller är föremål för tillsynsåtgärd. Möjligheten för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att ta ut avgifter bör således omfatta alla utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat och berörda organ för bedömning av överensstämmelse. Utredningens förslag om att ta ut en avgift av en ekonomisk aktör avser att finan- siera tillsynsverksamhetens kostnader. Förslaget bedöms dock inte få någon större påverkan på myndighetens ekonomiska resurser. 
  
 Konsekvenser för Försvarets materielverk (FMV) 
  
 Utredningen föreslår att Försvarets materielverk (FMV) utses till nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 58.1 i EU:s cybersäkerhetsakt, vilket medför flera nya uppgifter och an- svarsområden för myndigheten. Vidare föreslås att FMV ska fullgöra uppgifterna enligt artikel 56.5 och 6, vilket innebär delvis nya upp- gifter och ansvarsområden. 
  
 Kravet i EU:s cybersäkerhetsakt att verksamheten hos de natio- nella cybersäkerhetscertifieringsmyndigheterna som beviljar cyber- säkerhetscertifikat på assuransnivån hög ska vara strikt åtskild från samma myndighets tillsynsverksamhet medför att viss del av verk- samheten hos FMV behöver omorganiseras. De nya uppgifterna kan tilldelas den existerande organisationen, men samma personer kan inte bevilja certifikat på assuransnivån hög och sköta tillsynsupp- gifter rörande anmälningar om överensstämmelse och bedömnings- 
  
 310 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 organ. Uppgifterna bedöms dock inte ha några direkta konsekvenser för samarbetet eller arbetsfördelningen med andra myndigheter. 
  
 Verksamheten hos FMV respektive CSEC förutsätter planering av organisation och arbetssätt, upprättande av anvisningar för bevil- jande av certifikat på högsta assuransnivån, process för bemyndigande av organen för bedömning av överensstämmelse och tillsynsorgani- sation. Vidare krävs informationsspridning, utbildning av personal och samverkan med berörda aktörer. Vissa av uppgifter bedöms kunna lösas genom en omorganisering av resurserna samtidigt som ytterli- gare resurser måste tillföras. 
  
 När det gäller FMV/CSEC:s uppgifter och ansvarsområden för certifieringsverksamheten enligt EU:s cybersäkerhetsakt är det svårt att bedöma omfattningen av verksamheten till följd av den nya regleringen. CSEC:s beredskap att bevilja certifikat på assuransnivå hög bör dock säkerställas. CSEC:s arbete med att driva en nationell certifieringsordning för säkerhet i  
 it-produkter 
  och system är i dag anslagsfinansierad, medan själva certifieringen av  
 it-produkter 
  är av- giftsfinansierad. Kostnaderna för det tillkommande arbetet bedöms initialt bli av mindre omfattning och kan förväntas rymmas inom ramen för redan tilldelat anslag för denna verksamhet. Behovet av personella resurser beror på flera olika faktorer, bl.a. införandet av europeiska certifieringsordningar. Resursbehovet är också beroende av i vilken omfattning berörda aktörer ansöker om cybersäkerhets- certifikat och antalet organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 Tillsynsfunktionen vid FMV ska enligt EU:s cybersäkerhetsakt ha tillräckliga resurser för att på ett effektivt sätt kunna utföra tillsyn och uppnå målen med det europeiska ramverket för cybersäkerhets- certifiering. Detta innebär att tillsynsfunktionen ska ha de perso- nella, tekniska och ekonomiska resurser som behöves för att på ett effektivt sätt kunna utföra sin uppgift. Som ovan anges bygger ram- verket för cybersäkerhetscertifiering på en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som ännu inte fastställts, vilket medför betydande svårigheter att bedöma organisering och behovet av re- surser för tillsynsfunktionen. Ramverket ger samtidigt utrymme för att reglera om cybersäkerhetscertifieringen ska vara obligatorisk eller frivillig, vilket innebär svårigheter att bedöma omfattningen av verk- samheten och resursbehovet. 
  
 Sammantaget bedöms FMV:s uppgifter som nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering inledningsvis behöva resursförstärk- 
  
 311 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 ning, främst i form av personalförstärkning. Myndigheten uppger att tillkommande uppgifter och ansvarsområden som nationell myndig- het för cybersäkerhetscertifiering medför ett ökat personalbehov som beräknas initialt uppgå till  
 10–12 
  heltidsanställda, främst för admini- strativa, juridiska och tekniska uppgifter. Vidare har myndigheten angett behov av lokaler och administrativt stöd för denna verksam- het. Myndigheten har dock inte angett någon kostnadsberäkning för angivet resursbehov. 
  
 Frågan om ytterligare resurser bör fortlöpande övervägas när ut- vecklingen av den europeiska cybersäkerhetscertifieringen kan över- blickas. 
  
 Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) 
  
 Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) är natio- nellt ackrediteringsorgan. Ett organ som vill bli ackrediterat måste lämna in en ansökan till Swedac som prövar och bedömer om orga- net uppfyller de krav som ställs i förordning (EG) nr 765/2008, lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll med tillhörande förordning samt föreskrifter som Swedac meddelat. Ackrediterings- verksamheten vid Swedac finansieras av kundernas avgifter, som ska täcka samtliga kostnader för ackrediteringen. Frågan om behov av ytterligare resurser för Swedac med anledning av införandet av det europeiska ramverket och åtföljande krav och behov av ackreditering är på motsvarande sätt som anges ovan svår att i dagsläget bedöma. Eftersom verksamheten när det gäller ackreditering är avgiftsfinan- sierad bör denna verksamhet inte kräva ytterligare finansiella resur- ser. Jämfört med de uppgifter myndigheten utför i dag skiljer sig an- svaret enligt EU:s cybersäkerhetsakt åt endast i mindre omfattning. Förändringarna följer direkt av förordningen och beror inte på ut- redningens förslag. 
  
 Kronofogdemyndigheten 
  
 Bestämmelserna om sanktionsavgifter kan komma att öka antalet ärenden hos Kronofogdemyndigheten något. Även förslaget om att myndigheten ska få vända sig till Kronofogdemyndigheten och be- gära handräckning på plats vid vissa inspektioner kan leda till att 
  
 312 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 Kronofogdemyndighetens hjälp behövs vid ett antal tillfällen men ökningen bedöms dock inte bli särskilt stor och förväntas inte på- verka Kronofogdemyndighetens verksamhet mer än att konsekven- serna kan hanteras inom befintliga anslag för myndigheten. 
  
 Domstolar 
  
 Utredningens förslag i processuella frågor och om överklagande av beslut som meddelas av organ för bedömning av överensstämmelse och av myndigheten för cybersäkerhetscertifiering innebär en ny reglering. Det kan dock antas att överklaganden av beslut av organ för bedömning av överensstämmelse och den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering i frågor som avser certifiering inledningsvis kommer ske i begränsad omfattning. 
  
 De befogenheter som följer av EU:s cybersäkerhetsakt innebär att tillsynsfunktionen hos den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering får besluta om åtgärder som i vissa fall är ingri- pande för enskilda. De beslut som myndigheten fattar med stöd av den nya lagen är bl.a. beslut om förelägganden, förbud eller om åter- kallelse av ett certifikat. Utredningen bedömer att sådana beslut kan antas komma att leda till överklaganden av besluten, i vart fall innan vägledande praxis etableras på området. En viss måltillströmning till allmän förvaltningsdomstol kan därför väntas. Omfattningen av mål- tillströmningen är dock svår att uppskatta. Även mål gällande sank- tionsavgifter kan förväntas överklagas. Utredningens förslag innebär att den initiala prövningen av om sanktionsavgift ska utgå ska göras av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. Det är rimligt att anta att antalet överklagade beslut om sanktionsavgift kommer att medföra en viss måltillströmming till domstolarna, men även här är omfattningen svår att bedöma. 
  
 Sammantaget bedöms utredningens förslag innebära en måltill- strömning i de allmänna förvaltningsdomstolarna och därigenom något ökade kostnader. Kostnadsökningen bör finansieras genom ökade anslag i den mån den inte ryms inom de befintliga. 
  
 313 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvenser för näringslivet och företag 
  
 Allmänt 
  
 Eftersom det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är under införande är det svårt att bedöma några omedelbara konse- kvenser för näringslivet och företagen av detta regelsystem och de nationella kompletterande regler som nu föreslås, bl.a. mot bak- grund av att det ännu inte fastställts någon europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. På sikt kan dock införandet av ramverket komma att påverka såväl företag som tillverkar eller levererar an- givna produkter och tjänster som företag som använder sig av dessa. 
  
 De aktörer som ansöker om europeisk cybersäkerhetscertifiering kan komma att variera i antal beroende på utvecklingen av de euro- peiska certifieringsordningarna. Dessa kan komma att inkludera bl.a. tillverkare, importörer eller användarorganisationer för olika grupper av  
 IKT-produkter, 
  leverantörer av molntjänster, mjukvaruutvecklare och leverantörer av  
 IKT-infrastruktur. 
  Såväl tillverkare som leveran- törer kan vara belägna i Sverige, annan medlemsstat eller tredje land. 
  
 Antalet företag och därmed de totala kostnaderna för företag som kommer att ha sina  
 IKT-produkter, 
  
 -tjänster 
  och  
 -processer 
  certifie- rade i enlighet det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifier- ing kan därför för närvarande inte uppskattas. Även en bedömning av behovet av och efterfrågan på cybersäkerhetscertifierad  
 IKT-pro- 
  dukter,  
 -tjänster 
  
 och-processer 
  är svår att göra. 
  
 Innehållet i de europeiska certifieringsordningarna, och hur väl svenska företagsprodukter m.m. motsvarar kraven i dessa ordningar, kan dock antas komma att påverka svenska företags konkurrens- kraft. De föreslagna bestämmelserna förväntas på sikt bidra till ökad cybersäkerhet och en bättre fungerande marknad, vilket i förläng- ningen är till fördel för både ekonomiska aktörer och unionsmark- nadens funktion. En effektiv tillsyn ökar även förutsättningarna för att företagare ska kunna konkurrera på lika villkor. 
  
 Förslaget om att utse en nationell myndighet för cybersäkerhets- certifiering med ansvar för uppgifterna enligt EU:s cybersäkerhets- akt i stället för att ansvaret fördelas på flera myndigheter bedöms både förenkla och begränsa de ekonomiska aktörernas kontakter med myndigheter. 
  
 Förslaget om att berörda myndigheter så långt det är möjligt ska samverka när det berör frågor om cybersäkerhetscertifiering för- 
  
 314 
  
 SOU 2020:58 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 väntas ha positiva effekter för de ekonomiska aktörerna. De ekono- miska aktörerna gynnas av att myndigheterna i större utsträckning kan lämna information mellan sig och samverka runt kontroller. Det kan antas vara särskilt positivt för mindre företag som inte har samma resurser att lägga på den administrativa delen av verksam- heten som större aktörer. 
  
 Konsekvenser av sanktionsbestämmelser 
  
 Utredningens förslag om sanktionsbestämmelser ger den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering möjlighet att besluta om sanktionsavgifter för överträdelse av regelsystemet. För ekonomiska aktörer som följer gällande krav leder förslaget inte till några ökade kostnader. För de aktörer som inte följer gällande regler innebär förslaget ekonomiska konsekvenser och kan medföra ökade kostna- der eftersom sanktionsavgifter ska kunna tas ut utan krav på uppsåt eller oaktsamhet. Det föreslås ingen begränsning av storleken på sanktionsavgifterna i förhållande till den ekonomiska aktörens års- omsättning vilket kan leda till att mindre aktörer riskerar relativt sett högre avgifter. 
  
 Förslaget om sanktionsavgift tydliggör för ekonomiska aktörer vilka sanktioner som kan bli aktuella vid överträdelser och under vilka förutsättningar avgift kan beslutas. Eftersom en sanktions- avgift kan uppgå till höga belopp beroende på bl.a. överträdelsens allvar kan förslaget även förväntas leda till en bättre regelefterlevnad. Detta stärker på sikt företagens konkurrenskraft och skapar bättre och mer rättvisa spelregler för företagandet. 
  
 Konsekvenser för konsumenter och andra användare 
  
 På motsvarande sätt som det föreligger svårigheter att bedöma kon- sekvenserna av införandet av europeiska ramverket för cybersäker- hetscertifiering för företagen är det förenat med betydande osäker- het att bedöma vilka konsekvenser, såväl ekonomiska som andra sådana, som det kan ha för enskilda och större konsumentgrupper. Cybersäkerhetscertifiering är förenat med kostnader varför cyber- säkerhetscertifierade konsumentprodukter och  
 -tjänster 
  kan antas komma att avspegla sig i priset på sådana produkter och tjänster. 
  
 315 
  
 Konsekvensbeskrivning 
  
 SOU 2020:58 
  
 Detta ska dock vägas mot de kostnader som kan uppkomma på grund av brister i säkerheten i dessa produkter och tjänster. 
  
 14.5Konsekvenser för samhället 
  
 Syftet med det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering är att förbättra medborgarnas och företagens cybersäkerhet. EU:s cybersäkerhetsakt kan anses ha positiva konsekvenser för hela sam- hället, eftersom syftet med certifieringsverksamheten enligt cyber- säkerhetsakten är att höja cybersäkerhetsnivån inom unionen och harmonisera europeiska system för cybersäkerhetscertifiering på unionsnivån. 
  
 14.6Konsekvenser för internationell handel med tredje land 
  
 I avsnitt 13.5 redogör utredningen för analys och slutsatser som det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering kan få för inter- nationell handel med tredje land samt hur det påverkar erkännande och utfärdande av certifikat och andra åtaganden som följer av Sveriges medlemskap i bl.a. CCRA. 
  
 Utredningen lämnar en närmare analys av dessa frågor i slut- betänkandet. 
  
 14.7Övriga konsekvenser 
  
 Följande områden berörs inte av förslagen (15 § kommittéförord- ningen): 
  
 –den kommunala självstyrelsen, 
  
 –brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, 
  
 –sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, 
  
 –jämställdheten mellan kvinnor och män, eller 
  
 –möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 
  
 Förslagen bedöms inte heller i övrigt medföra några konsekvenser som behöver redovisas i detta sammanhang. 
  
 316 
  
 15 Författningskommentar 
  
 15.1Förslaget till lag med kompletterande bestämmelser till EU:s cybersäkerhetsakt (cybersäkerhetsakten) 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
  
 Inledande bestämmelse 
  
 1 § Denna lag kompletterar Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 av den 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten), här benämnd EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Termer och uttryck i denna lag har samma betydelse som i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.3. 
  
 Av första stycket framgår att syftet med lagen är att komplettera EU:s förordning om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommunika- tionsteknik (cybersäkerhetsakten). 
  
 Lagen kompletterar EU:s cybersäkerhetsakt och kan därför inte läsas fristående från den. Hänvisningen till EU:s cybersäkerhetsakt är dynamisk. Det innebär att hänvisningen avser cybersäkerhets- akten i den vid varje tidpunkt gällande lydelsen. På det sättet säker- ställs att ändringar i cybersäkerhetsakten får genomslag i lagen och att den nationella rättstillämpningen vid varje tid överensstämmer med kraven i akten. 
  
 317 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 Av andra stycket framgår upplysningsvis att termer och uttryck i lagen har samma betydelse som i EU:s cybersäkerhetsakt. En lista med definitioner finns i artikel 2 i cybersäkerhetsakten. 
  
 Nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering 
  
 2 § Den myndighet som regeringen bestämmer är 
  
 1.nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt EU:s cyber- säkerhetsakt, och 
  
 2.utövar tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen. 
  
 Övervägandena finns i kapitel 8. 
  
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 58.1 i EU:s cybersäkerhetsakt utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscerti- fiering. Myndigheternas uppgifter som rör cybersäkerhetscertifiering framgår i huvudsak av artiklarna 53.4,  
 56.5–7, 
  58.9 och 62.2. Natio- nella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering har vidare ansvar för att kontrollera och övervaka efterlevnaden av cybersäkerhetsakten och de genomförandeakter som kan komma att antas med stöd av den (tillsyn). Tillsynsuppgifterna följer av artikel 58.7. Det kan tilläggas att i uppgifterna ingår att handlägga inkomna klagomål en- ligt artiklarna 58.7 f och 63. 
  
 Av artikel 63.1 i EU:s cybersäkerhetsakt följer att fysiska och juridiska personer ska ha rätt att lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och till den berörda natio- nella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering i de fall klagomålet rör ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 56.6. 
  
 I paragrafen anges att regeringen ska utse en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Av första punkten framgår att den nationella myndighet för cyber- säkerhetscertifiering som utses av regeringen ska fullgöra de uppgif- ter som följer av EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Med stöd av andra punkten ska myndigheten även utöva tillsyn över den nya lagen och föreskrifter som har meddelas med stöd av lagen. 
  
 318 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 Ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 3 § I Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med salu- föring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93 och i lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll finns be- stämmelser om ackreditering av organ för bedömning av överensstäm- melse enligt artikel 60.1 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om krav för ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 60 i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 10.5. 
  
 I artikel 60.1 i EU:s cybersäkerhetsakt anges att organ för bedöm- ning av överensstämmelse ska ackrediteras av det nationella ackrediter- ingsorgan som utsetts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008. Sådan ackreditering ska endast utfärdas under förutsättning att orga- net för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i EU:s cybersäkerhetsakt och bilagan till akten. I punkten 19 i bilagan anges vidare att organen för bedömning av överensstämmelse ska uppfylla de krav som anges i relevant standard som harmoniserats enligt för- ordning (EG) nr 765/2008. 
  
 Bestämmelsen i första stycket innehåller en upplysning om att ackre- ditering sker enligt förordning (EG) nr 765/2008 och lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll, som kompletterar den för- ordningen. Ackrediteringen ska enligt artikel 60.4 i EU:s cyber- säkerhetsakt utfärdas till organen för bedömning av överensstäm- melse för en period på högst fem år och får förnyas på samma villkor under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse fortfarande uppfyller kraven i artikel 60 och i bilagan till EU:s cyber- säkerhetsakt. 
  
 Av artikel 60.2 i EU:s cybersäkerhetsakt följer att om ett euro- peiskt cybersäkerhetscertifikat utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artiklarna 56.5 a och 56.6 ska certifieringsorganet vid denna nationella myndighet ackrediteras som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt artikel 60.1. 
  
 I 33 § lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll finns bestämmelser om att regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer får meddela föreskrifter om själva ackrediteringen. 
  
 319 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 Med stöd av bestämmelsen i andra stycket blir det möjligt att med- dela de kompletterande föreskrifter som kan behövas för ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse enligt cybersäkerhets- aktens bestämmelser respektive kompletterande krav för att organen ska ackrediteras. 
  
 Tillsynsbefogenheter och sanktioner 
  
 4 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har de befogenheter som anges i artikel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt även vid tillsynen över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som har med- delats i anslutning till lagen. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.3. 
  
 Av paragrafen framgår att de befogenheter som den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har enligt artikel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt även gäller vid tillsyn över att bestämmelserna i den nya lagen och andra föreskrifter som kompletterar lagen följs. 
  
 5 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta de förelägganden som behövs för att EU:s cybersäkerhetsakt, de genomförandeakter som har meddelats med stöd av den förordningen, denna lag och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen ska följas. 
  
 Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har rätt att få biträde av Kronofogdemyndigheten för tillsyn i enlighet med arti- kel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.2. 
  
 I artikel 58.8 i EU:s cybersäkerhetsakt anges ett antal minimi- befogenheter som den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering ska ha vid utövandet av sin tillsyn. Merparten av dessa bestämmelser har s.k. direkt effekt och kräver därför inte komplet- terande nationell reglering. 
  
 Enligt artikel 58.8 a i EU:s cybersäkerhetsakt får varje nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering begära att utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, innehavare av ett europeiskt 
  
 320 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 cybersäkerhetscertifikat och organ för bedömning av överensstäm- melse ska lägga fram alla uppgifter som myndigheten behöver för att kunna fullgöra sin uppgift. 
  
 I artikel 58.8 b i EU:s cybersäkerhetsakt ges den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering rätt att genomföra undersök- ningar för att kontrollera att utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse, innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och organ för bedömning av överensstämmelse fullgör sina skyldig- heter enligt det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I artikel 58.8 c i EU:s cybersäkerhetsakt anges att varje nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ska vidta lämpliga åtgärder, i enlighet med nationell rätt, för att säkerställa att utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, innehavare av europeiska cyber- säkerhetscertifikat och organ för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i EU:s cybersäkerhetsakt eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 I artikel 58.8 d i EU:s cybersäkerhetsakt ges den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering rätt att i samband med en undersökning även få tillgång till alla lokaler hos innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller organ för bedömning av överensstämmelse i syfte att genomföra utredningar i enlighet med unionsrätten eller medlemsstaternas processrätt. Rätten att få tillgång till en lokal för undersökning och kontroll på plats hos en berörd aktör gäller dock inte utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överens- stämmelse. Enligt utredningens mening bör rätten till tillträde till lokal inte gälla om lokalen utgör en bostad. 
  
 Genom paragrafens första och andra stycke kompletteras arti- kel 58.8 c i EU:s cybersäkerhetsakt. Utredningen anser att föreslagen möjlighet för den nationella myndigheten för cybersäkerhetscerti- fiering att besluta nödvändiga förelägganden, förenade med vite, utgör lämpliga nationella åtgärder för att säkerställa efterlevnad av regelverket. Utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat och organ för be- dömning av överensstämmelse kan således åläggas att åtgärda brister och uppfylla kraven i EU:s cybersäkerhetsakt eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. Motsvarande gäller för de krav som följer av den nya lagen och föreskrifter som meddelas i an- slutning till lagen. Den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering bör dock i första hand försöka få den det gäller att fri- 
  
 321 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 villigt lämna information eller rätta till bristerna och således efter- komma myndighetens påpekanden. Om bristerna i efterlevnaden av regelverket bedöms som allvarliga kan det bli aktuellt att meddela ett åtgärdsföreläggande vid äventyr av vite. Befogenheten att besluta förelägganden innefattar även förbudsföreläggande. 
  
 Av andra stycket följer att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering även har möjlighet att vitesförelägga en enskild att lämna företräde till en lokal. Det är alltså myndigheten som avgör i vilka fall ett föreläggande ska förenas med vite. Det bör dock endast ske när det kan befaras att den det gäller inte kommer att följa beslutet att lämna uppgifter eller frivilligt medverka till en kontroll på platsen. 
  
 Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering har möjlighet att besluta om att ett förfarande eller verksamhet inte får fortsätta. Det kan i dessa fall finnas skäl för myndigheten att förordna att beslutet ska gälla omedelbart, t.ex. för att förhindra eller minska sårbarheter och risken för skador. En uttrycklig bestämmelse om rätten att bestämma att ett myndighetsbeslut ska gälla omedelbart behöver inte införas (se 35 § förvaltningslagen och avsnitt 9.2.5). 
  
 I tredje stycket anges att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering kan få biträde av Kronofogdemyndigheten för att få tillgång till en lokal för att kunna kontrollera handlingar, ut- rustning och verksamheten på plats. Myndigheten måste då begära handräckning av Kronofogdemyndigheten för att vid behov få till- träde till ett utrymme. Då gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande. 
  
 6 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta att återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av den myndigheten eller europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfär- dats av organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med arti- kel 56.6 i EU:s cybersäkerhetsakt, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i akten eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Överväganden finns i avsnitt 9.4. 
  
 Av artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt framgår att en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering får i enlighet med nationell rätt återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av en 
  
 322 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 myndighet för cybersäkerhetscertifiering eller av ett organ för be- dömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 56.6, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i förordningen eller en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Paragrafen, som anger förutsättningarna för att kunna återkalla an- givna certifikat, kompletterar artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Av paragrafen framgår att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering får återkalla europeiska cybersäkerhetscertifi- kat när de förutsättningar som anges i artikel 58.8 e föreligger. En sådan återkallelse förutsätter att myndigheten, i enlighet med för- valtningslagen, fattar ett beslut. 
  
 Om cybersäkerhetscertifikatet avser en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  som omfattas av en obligatorisk cybersäkerhets- certifiering medför beslutet om återkallelse att produkten eller tjänsten eller processen inte längre får tillhandahållas på den inre marknaden som en cybersäkerhetscertifierad  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  enligt EU:s cybersäkerhetsakt och en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Om det är fråga om återkallelse av ett frivilligt cybersäkerhets- certifikat kan produkten eller tjänsten eller processen fortsatt till- handahållas på denna marknad under förutsättning att tillverkaren eller leverantören tar bort all märkning och vidtar de övriga åtgärder som krävs för att säkerställa att en köpare eller nyttjare av produkten eller tjänsten eller processen inte missleds att tro att produkten eller tjänsten har ett giltigt cybersäkerhetscertifierad enligt EU:s cyber- säkerhetsakt och en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 En tillverkare eller leverantör som i strid mot angivna bestäm- melser ändå tillhandhåller en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller IKT- process kan göra sig skyldig till överträdelse av regelverket och där- för påföras en sanktionsavgift enligt 7 §. 
  
 7 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ska ta ut en sanktionsavgift av den som 
  
 1.utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse enligt artikel 53.2 
  
 iEU:s cybersäkerhetsakt utan att fastställda krav på cybersäkerhet i EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeisk ordning för cyber- säkerhetscertifiering är uppfyllda, 
  
 323 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 2.lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter vid ansökan om cyber- säkerhetscertifieringen enligt artikel 56.7 i EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeiska ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 3.innehar ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och underlåter att i enlighet med artikel 56.8 i EU:s cybersäkerhetsakt informera den myn- dighet eller det organ som avses i artikel 56.7 om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks och som kan påverka överensstämmelsen med de säkerhetskrav som gäller för den certifierade IKT- produkten, IKT- tjänsten eller  
 IKT-processen, 
  
 4.utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse eller som innehar ett cybersäkerhetscertifikat och som underlåter att lämna kompletterande säkerhetsinformation enligt artikel 55 i EU:s cybersäkerhetsakt, 
  
 5.bryter mot villkor för utfärdande, bibehållande, fortsättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt villkor för inskränk- ning eller utvidgning av tillämpningsområdet för certifiering enligt EU:s cybersäkerhetsakt eller motsvarande europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering 
  
 6.överträder ett beslut om förbud enligt 5 §, eller 
  
 7.använder ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som blivit åter- kallat enligt artikel 58.8 e i EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Överväganden finns i avsnitt  
 9.5.4–8. 
  
 Enligt artikel 65 i EU:s cybersäkerhetsakt ska medlemsstaterna fastställa regler om sanktioner för överträdelser av bestämmelserna i förordningen. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. 
  
 I paragrafen anges de överträdelser av regelverket som kan föran- leda att en sanktionsavgift ska påföras den som gjort sig skyldig till överträdelsen. Det krävs inte att det föreligger någon form av uppsåt eller vårdslöshet hos den som gjort sig skyldig till överträdelsen. Det innebär att det föreligger ett strikt ansvar för visade överträdelser. Av 9 § framgår att den nationella myndigheten för cybersäkerhets- certifiering ska beakta olika försvårande och förmildrande omstän- digheter vid prövningen av avgiftens storlek. 
  
 Enligt punkten 1 kan den som utfärdar en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse enligt artikel 53.2 utan att fastställda krav på cybersäker- het i EU:s cybersäkerhetsakt och motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering är uppfyllda påföras en sanktionsavgift. 
  
 324 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 I punkten 2 anges att den som lämnar oriktiga eller ofullständiga uppgifter vid ansökan om cybersäkerhetscertifieringen enligt arti- kel 56.7 i EU:s cybersäkerhetsakt kan påföras en sanktionsavgift. En sådan avgift bör dock inte påföras om uppgifterna är av mindre be- tydelse för prövningen och bedömningen av överensstämmelse. Det är först när den felaktiga uppgiften eller utlämnandet av uppgiften eller informationen riskerar att medföra en felaktig bedömning av överensstämmelsen med bl.a. de säkerhetskrav som gäller för be- dömningen som en sanktionsavgift kan bli aktuell. 
  
 Av punkten 3 följer att den som innehar ett europeiskt cyber- säkerhetscertifikat och underlåter att i enlighet med artikel 56.8 i EU:s cybersäkerhetsakt informera den myndighet eller det organ som avses i artikel 56.7 om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks och som kan påverka överensstämmelsen med de säkerhets- krav som gäller för den certifierade  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  kan påföras en sanktionsavgift. Sådan informa- tion ska delges skyndsamt i de fall en sårbarhet kan drabba tredje part. När en underlåtenhet att informera om sårbarheter och oriktig- heter bör föranleda en sanktionsavgift måste bedömas från fall till fall. Det är först när underlåtenheten ökar risken för sårbarhet eller skada som avgiften bör tas ut. 
  
 I punkten 4 anges att den som utfärdat en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse eller som innehar ett cybersäkerhetscertifikat och som underlåter att lämna kompletterande säkerhetsinformation enligt artikel 55 kan påföras en sanktionsavgift. På motsvarande sätt som enligt punkten 4 bör avgiften bara tas ut när det föreligger en ökad risk för sårbarhet eller skada. 
  
 Av punkten 5 följer att den som bryter mot villkor för utfärdande, bibehållande, fortsättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhets- certifikat samt villkor för inskränkning eller utvidgning av tillämpnings- området för certifiering enligt regelsystem kan påföras en sanktions- avgift. 
  
 Av punkten 6 framgår att den som överträder ett förbud som med- delats med stöd av 4 § i lagen kan påföras en sanktionsavgift. Denna bestämmelse anger att även lagens bestämmelser och de föreskrifter som meddelas med stöd av lagen utgör viktiga handlingsregler för ett effektivt genomförande av det europeiska ramverket för cyber- säkerhetscertifiering. 
  
 325 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 I punkten 7 anges att den som använder ett europeiskt cybersäker- hetscertifikat som blivit återkallat enligt artikel 58.8 e ska påföras en sanktionsavgift. Det är viktigt att respekten för regelsystemet upp- rätthålls och den som fortsatt använder ett cybersäkerhetscertifikat som blivit återkallat riskerar att tilliten och förtroendet för utfärdade certifikat urholkas. I dessa fall torde förmildrande eller ursäktliga omständigheter vara mer sällsynta varför utrymmet för att efterge eller jämka en avgift är mer begränsat. 
  
 8 § En sanktionsavgift ska bestämmas till lägst 10 000 kronor och högst 15 000 000 kronor. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.9. 
  
 I paragrafen fastställs minimi- och maxbelopp för sanktionsavgift. Hur avgiften ska bestämmas i det enskilda fallet regleras i 9 §. Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering beslutar om sanktionsavgiftens storlek. 
  
 9 § När sanktionsavgiftens storlek bestäms ska särskild hänsyn tas till den skada eller risk för skada som uppstått till följd av överträdelsen, om den som begått överträdelsen tidigare begått en överträdelse och de kostnader som denne undvikit till följd av överträdelsen 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.10. 
  
 I paragrafen regleras vilka omständigheter som särskilt ska be- aktas när den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering bestämmer sanktionsavgiftens storlek. Av paragrafen framgår att särskild hänsyn ska tas till den skada eller risk för skada som uppstått till följd av överträdelsen, om den avgiftsskyldige tidigare begått en överträdelse och de kostnader som den avgiftsskyldige undvikit till följd av överträdelsen. En försvårande omständighet vid bedömningen av skadan eller risken för skada är om överträdelsen medför sårbar- het eller risk för skada på bl.a. samhällsviktig verksamhet och/eller säkerhetskänslig verksamhet. Även det förhållandet att överträdel- sen medför skada eller risk för skada hos större konsumentgrupper bör beaktas vid bedömningen av avgiftens storlek. 
  
 326 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 10 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får besluta att sätta ned eller avstå från att ta ut en sanktionsavgift om över- trädelsen är ringa eller om det finns särskilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.10. 
  
 Paragrafen innehåller en bestämmelse om nedsättning av en sank- tionsavgift eller att avstå från att ta ut avgiften. 
  
 Av paragrafen följer att den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering kan sätta ned sanktionsavgiften, helt eller del- vis, om överträdelsen är ringa, om det finns särskilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Det kan exempelvis vara oskäligt att ta ut en avgift om den avgiftsskyldige redan har drabbats av en sanktionsavgift enligt något annat regelverk för i princip samma brist. Att regelverket har överträtts på ett sådant sätt att det varit närmast omöjligt för den avgiftsskyldige att upptäcka överträdelsen eller överträdelsen på annat sätt varit utom den avgiftsskyldiges kontroll, kan i undantagsfall göra överträdelsen ursäktlig och därför utgöra grund för jämkning. 
  
 Det kan också finnas grund för jämkning när det rör sig om en bedömningsfråga, t.ex. vilka certifieringsåtgärder som är nödvändiga i ett visst sammanhang – och berörd aktör trots en gedigen gransk- ning gjort en felaktig bedömning. 
  
 Andra omständigheter att beakta i mildrande riktning kan vara att den avgiftsskyldige har samarbetat med den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering för att komma till rätta med överträdelsen eller skyndsamt har vidtagit rättelse för att minska skadan eller risken för skada. 
  
 11 § En sanktionsavgift får inte beslutas om överträdelsen omfattas av ett föreläggande om vite och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.11. 
  
 Paragrafen syftar till att förhindra att samma överträdelse blir föremål för dubbla prövningar och sanktioner. 
  
 Om ett vitesföreläggande har meddelats och en domstolsprocess inletts om utdömande av vitet är den nationella myndigheten för 
  
 327 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 cybersäkerhetscertifiering enligt bestämmelsen förhindrad att besluta om sanktionsavgift för samma överträdelse. En överträdelse kan bli föremål för både åtgärdsföreläggande vid äventyr av vite, så länge ingen ansökan om utdömande av vitet görs, och sanktionsavgift. 
  
 12 § En sanktionsavgift får endast beslutas om den som avgiften ska tas ut av fått tillfälle att yttra sig inom två år från det att överträdelsen ägde rum. 
  
 Ett beslut om sanktionsavgift ska delges. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.12. 
  
 Första stycket innebär att om kommunikation enligt förvaltnings- lagen med den som avgiften ska tas ut av inte har skett inom två år från den dag då överträdelsen ägde rum, får en sanktionsavgift inte tas ut. Bevisbördan för att kommunikation har skett ligger på den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Av andra stycket framgår att ett beslut om sanktionsavgift ska del- ges. Det innebär att myndigheten ska använda sig av de metoder för delgivning som regleras i delgivningslagen. 
  
 13 § En sanktionsavgift ska betalas till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering inom 30 dagar från det att beslutet om att ta ut avgiften har fått laga kraft eller inom den längre tid som anges i beslutet. 
  
 Om sanktionsavgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, ska myndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. 
  
 Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. 
  
 Vid indrivning får verkställighet ske enligt utsökningsbalken. En sanktionsavgift tillfaller staten. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.12. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om betalning och indrivning av sanktionsavgifter. 
  
 328 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 14 § En beslutad sanktionsavgift faller bort till den del beslutet om av- giften inte har verkställts inom fem år från det att beslutet fick laga kraft. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5.12. 
  
 Paragrafen innehåller en bestämmelse om när en beslutad sank- tionsavgift inte längre behöver betalas. 
  
 Tystnadsplikt 
  
 15 § Den som deltar i verksamhet som utförs av ett privat organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med EU:s cybersäkerhetsakt får inte obehörigen röja eller utnyttja det som han eller hon fått känne- dom om under det att uppgifterna utfördes. 
  
 Den som bryter mot tystnadsplikten kan dömas för brott mot tystnads- plikten enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 I det allmännas verksamhet tillämpas offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 12.5. 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt för den som befattat sig med ett ärende som gäller cybersäkerhetscertifiering en- ligt EU:s cybersäkerhetsakt. 
  
 Det kan förekomma att uppgifter i ett ärende om europeisk cybersäkerhetscertifiering hanteras av personer utanför det allmän- nas verksamhet som inte omfattas av regleringen i OSL. Vissa organ för bedömning av överensstämmelse kan nämligen vara organiserade i privaträttsliga former. 
  
 Tystnadsplikten innebär enligt första stycket att sådana personer inte får avslöja eller utnyttja det han eller hon fått kännedom om under det att uppgifterna utfördes. Tystnadsplikten gäller såväl under som efter någons deltagande i verksamhet som omfattas av bestäm- melsens tillämpningsområde. 
  
 Den som bryter mot tystnadsplikten kan dömas för brott mot tystnadsplikten enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. I andra stycket finns en upplysningsbestämmelse om detta. 
  
 I tredje stycket finns en upplysning om att OSL tillämpas i stället för första styckets regler om tystnadsplikt när det gäller den all- männa verksamhet som bl.a. nationella myndigheter och offentliga organ för bedömning av överensstämmelse bedriver. 
  
 329 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2020:58 
  
 Avgifter 
  
 16 § Den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering får ta ut avgifter för sin verksamhet enligt EU:s cybersäkerhetsakt och denna lag. 
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om avgiftssystemets utformning enligt första stycket. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 8.5. 
  
 Paragrafen gör det möjligt att införa ett avgiftssystem för att finan- siera verksamheterna vid den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering. Avgiftsfinansieringen är främst avsedd att ersätta kostnader som uppkommer i samband med att myndigheten utför tillsyn och certifiering. Den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering ges således möjlighet att begära ersättning för kost- naderna för utförd kontrollåtgärd från ekonomiska aktörer. Avgifter får tas ut för tjänster som myndigheten tillhandahåller i sin certifier- ingsverksamhet samt av dem som prövas eller är föremål för tillsyns- åtgärd. Möjligheten att ta ut avgift bör omfatta alla berörda utfärdare av  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse respektive europeiska cyber- säkerhetscertifikat samt innehavare av europeiska cybersäkerhetscerti- fikat. Den ska gälla de verksamheter som den nationella cybersäker- hetscertifieringsmyndigheten bedriver enligt EU:s cybersäkerhetsakt och den nya lagen. 
  
 I det tredje stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare bestämmelser om avgiftssystemets utformning. 
  
 Omprövning hos privata organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 17 § Finner ett privat organ för bedömning av överensstämmelse att ett beslut som det meddelat är uppenbart oriktigt på grund av nya omständig- heter eller av någon annan anledning ska organet ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 11.3. 
  
 I paragrafen finns en bestämmelse som föreskriver en skyldighet för privata organ för bedömning av överensstämmelse att ompröva ett beslut när det är uppenbart oriktigt på grund av nya omständig- heter eller av någon annan anledning. Bestämmelsen är utformad med ledning av motsvarande bestämmelser i förvaltningslagen. 
  
 330 
  
 SOU 2020:58 
  
 Författningskommentar 
  
 Överklagande 
  
 18 § Beslut enligt EU:s cybersäkerhetsakt och denna lag får över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. Även beslut av ett privat organ för bedömning av överensstämmelse enligt dessa författningar får över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. 
  
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
  
 Övervägandena finns i avsnitt 11.4.3. 
  
 I paragrafen regleras rätten att överklaga beslut av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och organ för bedömning av överensstämmelse. Detta gäller även beslut av privata organ för bedömning av överensstämmelse. I fråga om förfarandet vid över- klagande av de privata kontrollorganens beslut finns bestämmelser i lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offentliga förvaltningsuppgifter. 
  
 Klagoberättigade är var och en som beslutet har gått emot. 
  
 Ikraftträdande 
  
 Artiklarna 58, 60, 61, 63, 64 och 65 i EU:s cybersäkerhetsakt ska tillämpas från och med den 28 juni 2021. Denna lag bör därför gälla från samma tidpunkt. 
  
 331 
  
 Referenser 
  
 Offentliga tryck 
  
 Propositioner och skrivelser 
  
 Prop. 2018/19:150, Skärpta åtgärder mot penningtvätt och finan- siering av terrorism. 
  
 Prop. 2017/18:235, Följdändringar till ny förvaltningslag. 
  
 Prop. 2017/18:232, Brottsdatalag. 
  
 Prop. 2017/18:205, Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. 
  
 Prop. 2017/18:89, Ett modernt och stärkt skydd för Sveriges säkerhet 
  
 –ny säkerhetsskyddslag. 
  
 Prop. 2016/17:180, En modern och rättssäker förvaltning – ny för- valtningslag. 
  
 Prop. 2015/16:72, Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om elektronisk identifiering. 
  
 Prop. 2014/15:109, Försvarspolitisk inriktning – Sveriges försvar  
 2016–2020. 
  
 Prop. 2012/13:192, Sekretess i det internationella samarbetet. 
  
 Prop. 2012/13:143, Effektivare sanktioner för arbetsmiljö- och arbets- tidsreglerna. 
  
 Prop. 2010/11:80, Ny lag om ackreditering och teknisk kontroll. Prop. 2008/2009:15, Offentlighets- och sekretesslag. 
  
 Prop. 2006/07:6, Kompletterande bestämmelser till  
 EG-förordningen 
  om konsumentskyddssamarbete. 
  
 Prop. 2002/03:139, Reformerade regler för bank- och finansierings- rörelse. 
  
 Prop. 1994/95:112, Utrikessekretess m.m. 
  
 333 
  
 Referenser 
  
 SOU 2020:58 
  
 Prop. 1981/82:142, om ändring i brottsbalken (ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet). 
  
 Prop. 1979/80:2, med förslag till sekretesslag m.m. 
  
 Skr. 2016/17:213, Nationell strategi för samhällets informations- och cybersäkerhet. 
  
 Skr. 2009/10:79, En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn. 
  
 Lagrådsremisser 
  
 Regeringens lagrådsremiss En anpassning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontrollförordning  
 (2020-07-02). 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SOU 2018:82: Kompletteringar till den nya säkerhetsskyddslagen. 
  
 SOU 2017:36: Informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. 
  
 SOU 2015:25: En ny säkerhetsskyddslag. 
  
 SOU 2015:23: Informations- och cybersäkerhet i Sverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. 
  
 SOU 2014:83: Sanktionsväxling – effektivare sanktioner på export- kontrollområdet. 
  
 SOU 2013:38: Vad bör straffas? 
  
 SOU 2010:25: Översyn av verksamhet och organisation på informationssäkerhetsområdet. 
  
 SOU 2009:71: EU, Sverige och den inre marknaden – En översyn av horisontella bestämmelser inom varu- och tjänsteområdet. 
  
 SOU 2007:96: Avgifter. 
  
 SOU 2002:14: Statlig tillsyn – Granskning på medborgarnas uppdrag. 
  
 SOU 1997:57: I medborgarnas tjänst. 
  
 334 
  
 SOU 2020:58 
  
 Referenser 
  
 Departementspromemorior 
  
 Ds 2019:8: Värnkraft: Inriktningen av säkerhetspolitiken och utform- ningen av det militära försvaret  
 2021–2025. 
  
 Ds 2017:66: Motståndskraft: Inriktningen av totalförsvaret och ut- formningen av det civila försvaret  
 2021–2025. 
  
 Rapporter 
  
 MSB, FRA, FMV, Försvarsmakten, PTS, Polismyndigheten, och Säkerhetspolisen (mars 2020): Samlad informations- och cybersäkerhetshandlingsplan  
 2019–2022. 
  
 Kommerskollegiums rapport (2018): The Cyber Effect 
  
 –the implications of IT security regulation on international trade, uppdaterad  
 2019-09-25. 
  
 Riksrevisionens granskningsrapport RiR 2016:8 (maj 2016): Informationssäkerhetsarbete på nio myndigheter – En andra granskning av informationssäkerheten i staten. 
  
 MSB (mars 2016): Nationell handlingsplan för samhällets informationssäkerhet, Slutrapport. 
  
 Riksrevisionen granskningsrapport RIR 2014:23 (november 2014): Informationssäkerheten i den civila statsförvaltningen. 
  
 EU-institutioners 
  dokument 
  
 Bilagor till Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Kommissionens arbetsprogram 2020: 
  
 En ambitiösare union, COM(2020) 37 final,  
 2020-01-29. 
  
 Europeiska kommissionen: Förslag till Europaparlamentets 
  
 och rådets förordning om inrättande av Europeiska kompetens- centrumet för cybersäkerhet inom näringsliv, teknik och forskning och av nätverket av nationella samordningscentrum, COM(2018) 630 final,  
 2018-09-12. 
  
 Gemensam förklaring från Europeiska rådets ordförande, Europeiska kommissionens ordförande och Nordatlantiska fördrags- organisationens generalsekreterare,  
 2016-07-08 
  och  
 2018-07-10. 
  
 335 
  
 Referenser 
  
 SOU 2020:58 
  
 Rådets slutsatser om EU:s samordnade insatser vid storskaliga cyberincidenter och cyberkriser, 10085/18,  
 2018-06-26. 
  
 Europeiska kommissionen: Förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om europeiska utlämnandeorder och bevarande- order för elektroniska bevis i straffrättsliga förfaranden, COM(2018) 225 final,  
 2018-04-17. 
  
 Europeiska unionens råd: Handlingsplan för genomförandet 
  
 av rådets slutsatser om det gemensamma meddelandet till Europa- parlamentet och rådet: Resiliens, avskräckning och försvar: 
  
 ett starkt cyberförsvar för EU, 15748/17,  
 2017-12-12. 
  
 Europeiska unionens råd: Slutrapport om den sjunde omgången av ömsesidiga utvärderingar om det praktiska genomförandet och verkan av europeisk politik för förebyggande och bekämpning av  
 it-brottslighet, 
  12711/1/17 REV 1,  
 2017-10-09. 
  
 Europeiska ekonomiska och sociala kommittén (mars 2018): Cybersecurity: Ensuring awareness and resilience of the private sector across Europe in face of mounting cyber risks. 
  
 Europeiska unionens råd: Draft implementing guidelines for the Framework on a Joint Diplomatic Response to Malicious Cyber Activities, 13007/17,  
 2017-10-09. 
  
 Europeiska kommissionen: Impact assessment on the EU Cyber- security Agency and Cybersecurity Act, SWD(2017) 500 final,  
 2017-09-13. 
  
 Europeiska kommissionen (september 2017): Europeans’ attitudes towards cybersecurity, särskild Eurobarometer 464a. 
  
 Europeiska kommissionen/Europeiska utrikestjänsten: Resiliens, avskräckning och försvar: ett starkt cyberförsvar för EU, JOIN(2017) 450 final,  
 2017-09-13. 
  
 Europeiska unionens råd: Slutsatser om en ram för en gemensam diplomatisk respons från EU mot skadlig  
 it-verksamhet, 
  9916/17,  
 2017-06-07. 
  
 Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Region- kommittén (KOM(2017) 228 slutlig) om halvtidsöversynen av genomförandet av strategin för den digitala inre marknaden: En ansluten digital inre marknad för alla. 
  
 336 
  
 SOU 2020:58 
  
 Referenser 
  
 Europeiska kommissionen/Europeiska utrikestjänsten: Gemensam ram för att motverka hybridhot – Europeiska unionens insatser, JOIN(2016) 18 final,  
 2016-04-06. 
  
 Europeiska unionens råd: EU cybersecurity roadmap, 8901/17,  
 2017-05-11. 
  
 Gemensamt meddelande till Europaparlamentet och rådet (JOIN(2017) 450 slutlig): Resiliens, avskräckning och försvar: ett starkt cyberförsvar för EU. 
  
 Europeiska unionens råds slutsatser den 15 november 2016 (doknr 13967/1/16 REV 1) om att stärka Europas system för cyberresiliens och främja en konkurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch. 
  
 Europeiska kommissionen: En strategi för en inre digital marknad 
  
 iEuropa, COM(2015) 192 final,  
 2015-05-06. 
  
 Meddelande från Kommissionen till Europaparlamentet, Rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt Region- kommittén (KOM(2016) 410 slutlig): Stärka Europas system för cyberresiliens och främja en konkurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch. 
  
 Europeiska kommissionen (den 28 april 2015): Europeiska säkerhets- agendan, COM(2015) 185 final. 
  
 Europeiska unionens råd: Rådets slutsatser om Anderson, 6122/15,  
 2015-02-11. 
  
 Gemensamt meddelande från Europeiska kommissionen och Euro- 
  
 peiska avdelningen för yttre åtgärder (JOIN(2013) 1 slutlig): EU:s strategi för cybersäkerhet: En öppen, säker och trygg cyberrymd. 
  
 Meddelande från Kommissionen till Europaparlament och rådet (KOM(2009) 277): Förvaltning av Internet – framtida åtgärder. 
  
 Övriga handlingar 
  
 ENISA (december 2019): Standardisation in support of the cybersecurity certification. 
  
 ENISA (januari 2019): Threat Landscape Report 2018, 15 Top Cyberthreats and Trends, final version 1.0, ETL 2018. 
  
 337 
  
 Referenser 
  
 SOU 2020:58 
  
 Europeiska revisionsrätten (mars 2019): Utmaningar för en ändamålsenlig EU politik för cybersäkerhet, Briefingdokument. 
  
 T.Renard och A. Barrinha: Europeiska säkerhets- och försvars- 
  
 akademin: Handbook on cyber security, chapter 3.4 The EU as a partner in cyber diplomacy and defence,  
 2018-11-23. 
  
 Europaparlamentets utredningstjänst (september 2018): Briefing EU Legislation in Progress: ENISA and a new cybersecurity act, PE 614.643. 
  
 NIS Cooperation Group (2018): Cybersecurity Incident Taxonomy,  
 2018-04. 
  
 Europol (2017): Internet Organised Crime Threat Assessment 2017. 
  
 ENISA (september 2017): Overview of cybersecurity and related terminology, version 1. 
  
 Cybersecurity law overview – a report by Mannheimer Swartling, april 2017. 
  
 Europeiska cybersäkerhetsorganisationen (Ecso, juni 2016): European Cybersecurity Industry Proposal for a contractual  
 Public-Private 
  Partnership. 
  
 ENISA (december 2015): Definition of Cybersecurity: Gaps and overlaps in standardization, version 1.0. 
  
 SIS: Terminologi för informationssäkerhet, teknisk rapport  
 SIS-TR 
  50:2015,  
 2015-10-27. 
  
 ENISA (december 2014): Security Guide for ICT Procurement: ICT Procurement Security Guide for Electronic Communications Service Providers. 
  
 FOI MEMO 5100: Analys av informations- och cybersäkerhet 
  
 iNRFB,  
 2014-11-06. 
  
 Ulväng m.fl. (2014): Brotten mot allmänheten och staten, 2 uppl. 
  
 CEN/CENELEC/ETSI Cyber Security Coordination Group (CSCG): White Paper No. 01, Recommendations for a Strategy on European Cybersecurity Standardisation, version 01.08,  
 2014-02-10. 
  
 338 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2019:73 
  
 Cybersäkerhet – genomförandet av cybersäkerhetsakten och vissa åtgärder till skydd för säkerhetskänslig verksamhet 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 31 oktober 2019 
  
 Sammanfattning 
  
 En särskild utredare ska föreslå de anpassningar och kompletterande författningsbestämmelser som cybersäkerhetsakten ger anledning till. Syftet är att säkerställa att den kompletterande nationella reglering som behövs finns på plats när hela förordningen börjar tillämpas den 28 juni 2021. Utredaren ska också överväga om det finns anledning att införa ytterligare krav för att skydda verksamheter som är av bety- delse för Sveriges säkerhet. 
  
 Utredaren ska bl.a. 
  
 •undersöka vilka kompletterande nationella föreskrifter, exempel- vis processuella bestämmelser och bestämmelser om sanktioner, som förordningen kräver eller Sverige bör införa, 
  
 •föreslå vilken befintlig myndighet som ska få i uppdrag att vara tillsynsmyndighet, 
  
 •analysera om, och i så fall föreslå vilka kompletterande bestäm- melser som bör införas dels om självbedömning av överensstäm- melse med de krav som ställs i certifieringsordningar och dels om organ för bedömning av överensstämmelse i den svenska regler- ingen, 
  
 339 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 •bedöma om det bör införas krav på certifiering och godkännande av vissa produkter, tjänster och processer som ska användas i verk- samheter som är av betydelse för Sveriges säkerhet och föreslå hur ett sådant system skulle kunna utformas, och 
  
 •lämna sådana författningsförslag som i övrigt behövs och är lämp- liga. 
  
 Uppdraget ska i den del som avser anpassningar med anledning av  
 EU-förordningen 
  redovisas senast den 1 juni 2020. I den del som av- ser regler för verksamheter som är av betydelse för Sveriges säkerhet ska uppdraget redovisas senast den 1 mars 2021. 
  
 Den nya regleringen – cybersäkerhetsakten 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2019/881 av den 17 april 2019 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommuni- kationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten) trädde i kraft den 27 juni 2019. Förordningen började tillämpas direkt med undantag för vissa artiklar som kräver kompletterande bestämmelser på nationell nivå och som därför ska börja tillämpas först den 28 juni 2021. Det huvudsakliga syftet med förordningen är att säkerställa en väl fungerande inre marknad och samtidigt sträva efter att uppnå en hög nivå i fråga om cybersäkerhet, cyberresiliens och förtroende inom unionen. 
  
 Förordningen är uppdelad i två delar. Den första delen gäller fast- ställandet av mål, uppgifter och organisatoriska frågor som rör Enisa. Denna del kräver enligt regeringens bedömning ingen särskild kompletterande nationell reglering från medlemsstaternas sida. Den andra delen reglerar fastställandet av ett europeiskt ramverk för cyber- säkerhetscertifiering. Syftet är att säkerställa en tillfredsställande nivå i fråga om cybersäkerhet för informations- och kommunikations- teknik (IKT) i unionen samt att undvika en fragmentering av den inre marknaden när det gäller certifieringsordningar i unionen. Ska- pandet av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kom- mer att medföra att certifikat som utfärdas enligt dessa certifierings- ordningar blir giltiga och erkända i alla medlemsstater. Förutom att beskriva de säkerhetsmålsättningar som ska beaktas i utformningen 
  
 340 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 av de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifieringar, anger förordningen vad minimiinnehållet i sådana ordningar bör vara. För- ordningen anger också väsentliga funktioner och uppgifter för Enisa inom cybersäkerhetscertifiering. Kommissionen kommer att utarbeta löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering där det fastställs strategiska prioriteringar för framtida europeiska ord- ningar för cybersäkerhetscertifiering. De europeiska certifieringsord- ningarna kommer sedan att utarbetas av Enisa, med hjälp av expertråd och i nära samarbete med den europeiska gruppen för cybersäker- hetscertifiering (ECCG), som också har inrättats genom förord- ningen. Gruppens uppgifter regleras i förordningen och består bl.a. i att ge råd till och bistå kommissionen vad gäller cybersäkerhets- certifiering och utarbetande av de europeiska ordningarna för cyber- säkerhetscertifiering. En annan uppgift för gruppen är att underlätta anpassningen av de europeiska ordningarna till internationellt erkända standarder och att, där så är lämpligt, lämna rekommendationer till Enisa om att samarbeta med relevanta internationella standardiser- ingsorganisationer för att åtgärda brister eller luckor i de befintliga internationellt erkända standarderna. Kommissionen ska, med stöd från Enisa, vara ordförande i gruppen. Kommissionen antar sedan de europeiska ordningarna för cybercertifiering genom genomförande- akter. 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering får innehålla en eller flera av följande assuransnivåer för  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer, 
  dvs. på vilken nivå produkten, tjänsten eller processen har utvärderats: ”grundläggande”, ”betydande” eller ”hög”. Varje europeiskt cybersäkerhetscertifikat kan avse någon av assuransnivåerna medan  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse endast kan avse assuransnivån ”grundläggande”. De säkerhetskrav som mot- svarar varje assuransnivå ska anges i den relevanta europeiska ord- ningen för cybersäkerhetscertifiering. Certifikatet eller  
 EU-försäk- 
  ran om överensstämmelse ska hänvisa till tekniska specifikationer, standarder och förfaranden med koppling till detta, inbegripet tek- niska kontroller, som syftar till att minska risken för eller förhindra cybersäkerhetsincidenter. Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse med assuransnivån ”grundläggande” ska försäkra att motsvarande säkerhetskrav är upp- fyllda, inbegripet säkerhetsfunktioner, och att utvärderingen har skett på en nivå som avser att minimera kända grundläggande risker 
  
 341 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 för incidenter och cyberattacker. Den utvärdering som ska göras ska innefatta åtminstone en granskning av den tekniska dokumentatio- nen. Om en sådan granskning inte är lämplig ska alternativa utvär- deringsinsatser med likvärdig effekt utföras. Om en europeisk ord- ning för cybersäkerhetscertifiering ger möjlighet till självbedömning av överensstämmelse bör det vara tillräckligt att tillverkaren eller leverantören har gjort en självbedömning av  
 IKT-produktens, 
  IKT- tjänstens eller  
 IKT-processens 
  överensstämmelse med certifierings- ordningen. För assuransnivån ”betydande” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”grundläggande”, åtminstone omfatta en kontroll av överensstämmelsen mellan  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjäns- 
  tens eller  
 IKT-processens 
  säkerhetsfunktioner och den tekniska doku- mentationen. För assuransnivån ”hög” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”betydande”, åtminstone omfatta ett effek- tivitetstest som bedömer resistensen hos  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjäns- 
  tens eller  
 IKT-processens 
  säkerhetsfunktioner gentemot genomtänkta cyberangrepp som utförs av personer med betydande kompetens och resurser. En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ha flera olika utvärderingsnivåer beroende på hur stringent och djupgående den aktuella utvärderingsmetoden är. 
  
 Enligt förordningen ska övervakning, tillsyn och verkställighets- uppgifter framför allt ligga hos medlemsstaterna. Medlemsstaterna ska utse en eller flera tillsynsmyndigheter, så kallade nationella myn- digheter för cybersäkerhetscertifiering. Myndigheten eller myndig- heterna kommer bl.a. att få i uppdrag att övervaka och kontrollera organ för bedömning av överensstämmelse, innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat och utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om över- ensstämmelse. Ett organ för bedömning av överensstämmelse är ett organ som utför bedömning av överensstämmelse, bl.a. genom kalibrering, provning, certifiering och kontroll. 
  
 Förordningens bestämmelser ska inte påverka tillämpningen av särskilda bestämmelser om frivillig eller obligatorisk certifiering i andra unionsrättsakter. Förordningen ska heller inte påverka med- lemsstaternas befogenheter i fråga om verksamhet som berör allmän säkerhet, försvar, nationell säkerhet och statens verksamhet på straff- rättens område. Den delen av förordningen som rör cybersäkerhets- certifiering kommer att kräva anpassningar och kompletterande för- fattningsbestämmelser på nationell nivå. 
  
 342 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 Uppdraget att genomföra EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 Allmänna riktlinjer för uppdraget 
  
 Cybersäkerhetsakten kommer att reglera den cybersäkerhetscerti- fiering som följer av en europeisk certifieringsordning för cybersäker- hetscertifiering som fastställts av kommissionen. I dag bestämmer en producent själv om en produkt, tjänst eller process ska certifieras och i så fall vilket certifieringsorgan som ska utföra certifieringen. Utgångspunkten kommer att vara att certifieringen även i framtiden ska vara frivillig, oavsett om en europeisk ordning för cybersäker- hetscertifiering finns på plats eller inte. Detta är dock upp till varje medlemsstat att bestämma. Den största skillnaden är att när en sådan europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering finns på plats, får inte längre nationella cybersäkerhetscertifieringar utföras inom det område som täcks av den europeiska ordningen för cybersäkerhets- certifiering. Förordningen innebär också att när en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska användas reglerar förordningen vilka krav som ställs på certifieringen, certifieringsorganen och de leverantörer och producenter som innehar ett sådant certifikat. Det finns därför ett behov av att ta fram en nationell reglering som kom- pletterar förordningen. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •lämna förslag till författningsbestämmelser som kompletterar cybersäkerhetsakten. 
  
 Vilken myndighet ska vara nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering? 
  
 Cybersäkerhetsakten föreskriver att varje medlemsstat ska utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering på sitt territorium som ansvariga för tillsynsuppgifterna. Alternativt kan medlemsstaten, efter överenskommelse med en annan medlems- stat, utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhets- certifiering som är etablerade i denna andra medlemsstat (artikel 58). 
  
 Flertalet av cybersäkerhetsaktens bestämmelser om nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering gäller direkt och medför inga krav på eller behov av kompletterande nationella bestämmelser. Medlemsstaterna ska dock underrätta kommissionen om vilka myn- 
  
 343 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 digheter som utsetts och, om fler än en myndighet utsetts, vilka upp- gifter de olika myndigheterna ska ha. Myndigheterna kommer bl.a. även att ha en roll när det gäller utfärdandet av europeiska cyber- säkerhetscertifikat (på nivån ”hög”), och då måste medlemsstaterna säkerställa att denna verksamhet är avskild från uppgifterna som myndigheten ska utföra som tillsynsmyndighet och att den utförs av oberoende enheter. 
  
 Vissa andra frågor är i och för sig reglerade i förordningen men tillåter ytterligare nationell reglering. Detta gäller exempelvis regler- ingen om tillsynsmyndighetens befogenheter i artikel 58.8. Det är vidare upp till medlemsstaterna att inom vissa angivna ramar reglera bl.a. tillsynsmyndighetens organisation och se till att myndigheten har tillräckliga resurser. 
  
 Vid tillsynsmyndigheten kommer det att samlas känslig informa- tion om cybersäkerheten i vissa produkter, tjänster och processer eftersom myndigheten kommer att ha ett särskilt ansvar för utfär- dande av certifikat enligt den högsta assuransnivån. Det är därför viktigt att myndigheten har personal med erfarenhet av och förmåga att bedöma och hantera uppgifter enligt de krav som ställs i offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400) och säkerhetsskyddslagen (2018:585). Sveriges certifieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  som är loka- liserat vid Försvarets materielverk, Williams, ska enligt sin instruktion i sin verksamhet beakta nationella säkerhetsintressen. Ett sådant krav bör därför införas även i den reglering som föreslås av utredaren. 
  
 Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (Swedac) har i dag vissa av de uppgifter som den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ska ha. Enligt sin instruktion ska Swedac bl.a. ansvara för frågor om teknisk kontroll, vilket inkluderar ackrediter- ing och frågor i övrigt om bedömning av överensstämmelse. Swedac ska särskilt ansvara för ordningar för bedömning av överensstäm- melse/teknisk provning och kontroll. Detta inbegriper att i EU, inter- nationellt och nationellt verka för öppna och harmoniserade tekniska kontrollordningar, ackrediteringssystem och normer för ömsesidigt godtagande av resultat från provningar, certifieringar och andra bevis om överensstämmelse som undanröjer tekniska handelshinder samt upprätthålla och vidareutveckla öppna, kostnadseffektiva och behovs- anpassade ordningar för teknisk kontroll och bedömning av överens- stämmelse. Swedac är även nationellt ackrediteringsorgan i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 
  
 344 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 av den 9 juli 2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förord- ning (EEG) nr 339/93 och anmäler och utövar tillsyn över organ som enligt lagen (2011:791) om ackreditering och teknisk kontroll ska anmälas för uppgifter i samband med bedömning av överens- stämmelse enligt bestämmelser som gäller inom EU. 
  
 För att undvika att den nationella myndigheten för cybersäker- hetscertifiering tilldelas uppgifter som redan utförs av Swedac bör utredaren kartlägga hur förhållandet mellan den nationella myndig- heten för cybersäkerhetscertifiering och Swedac ska se ut, i vilka fall de två myndigheterna ska samarbeta och vilket behov av komplet- terande nationella bestämmelser som behövs. Det är viktigt att ut- redaren i detta arbete beaktar de kostnader, den tid och andra aspek- ter som en dubbel granskning av såväl Swedac som den nationella tillsynsmyndigheten kommer att innebära för den som blir granskad. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •föreslå vilken befintlig myndighet som ska få i uppdrag att vara nationell tillsynsmyndighet för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 •ta ställning till hur myndighetens organisation påverkas, 
  
 •kartlägga vilket förhållande den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ska ha till Swedac och hur uppgifterna ska fördelas dem emellan för att undvika såväl överlappande gransk- ningar som luckor i tillsynen, samt 
  
 •utarbeta nödvändiga kompletterande författningsförslag, inklusive om de befogenheter som den nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering ska tilldelas, i syfte att myndigheten ska kunna utföra de uppgifter som följer av förordningen. 
  
 Ska det införas kompletterande bestämmelser om sanktioner? 
  
 Cybersäkerhetsakten innehåller i artikel 65 bestämmelser om att med- lemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner vid överträdelser av den delen av förordningen som reglerar ett ramverk för cybersäker- hetscertifiering och för överträdelser av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Medlemsstaterna ska också vidta alla nöd- vändiga åtgärder för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. I artikel 58.8 finns en 
  
 345 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 lista över de befogenheter som de nationella myndigheterna för cyber- säkerhetscertifiering måste ha. I punkt f anges att myndigheterna ska utdöma sanktioner i enlighet med nationell rätt och kräva att över- trädelser av skyldigheterna i förordningen omedelbart upphör. Med- lemsstaterna ska vidare enligt artikel 65 anmäla dessa regler och åt- gärder samt eventuella ändringar som berör dem till kommissionen utan dröjsmål. I förordningen saknas dock närmare bestämmelser om hur detta ska gå till och vilka som ska kunna drabbas av sank- tioner. Till detta kommer också att det föreslagna systemet är fri- villigt. Om sanktionerna för att bryta mot ett system som inte är obligatoriskt är för långtgående finns det risk för att aktörer inte kommer att använda sig av den europeiska cybersäkerhetscertifier- ingen eller att de vänder sig till länder med mildare sanktionssystem. Samtidigt får det europeiska systemet inte bli tandlöst för dem som trots allt väljer att använda sig av det. Det finns därför behov av att analysera och ta ställning till i vilken utsträckning överträdelser av förordningen bör bli föremål för sanktioner i Sverige. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •analysera vilka kompletterande bestämmelser om sanktioner som Sverige behöver eller bör införa, 
  
 •lämna sådana författningsförslag som behövs och är lämpliga. 
  
 Processuella frågor och rätten att klaga 
  
 Av artikel 58.8 i förordningen framgår det att utövandet av tillsyns- myndighetens befogenheter ska vara föremål för lämpliga skydds- åtgärder, bl.a. effektiva rättsmedel. Enligt artikel 58.8 d ska tillsyns- myndigheten ha befogenhet att få tillgång till lokaler hos organ för bedömning av överensstämmelse eller hos innehavare av ett europe- iskt cybersäkerhetscertifikat i enlighet med unionsrätten eller natio- nell processrätt. Fysiska och juridiska personer ska, enligt förord- ningen, ha rätt att lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller, när klagomålet rör ett europeiskt cyber- säkerhetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av över- ensstämmelse, till den behöriga nationella myndigheten för cyber- säkerhetscertifiering (artikel 63.1). Vidare ska fysiska och juridiska personer ha rätt till ett effektivt rättsmedel mot den myndighet eller de organ som nämnts ovan och som fattat ett beslut, och när det 
  
 346 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 gäller underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål som lämnats in till myndigheten eller organet (artikel 64.1). Detta torde för svensk del bäst tillgodoses genom en rätt för enskilda att överklaga tillsynsmyndighetens beslut till allmän förvaltningsdom- stol. 
  
 Behovet av kompletterande nationella bestämmelser i de ovanstå- ende frågorna behöver bli föremål för närmare analys. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •analysera i vilken utsträckning det behövs kompletterande be- stämmelser om utövandet av tillsynsmyndighetens befogenheter, 
  
 •ta ställning till i vilken utsträckning det behövs kompletterande bestämmelser om de rättsmedel för enskilda som regleras i för- ordningen, och 
  
 •lämna sådana författningsförslag som behövs och är lämpliga. 
  
 Hur ska förordningens bestämmelser om organ för bedömning av överensstämmelse och självbedömning av överensstämmelse genomföras? 
  
 Förordningen reglerar även organ för bedömning av överensstäm- melse, som bl.a. kan utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat. I bilagan till förordningen finns närmare bestämmelser med krav på dessa organ, bl.a. om upprätthållande av konfidentialitet och tystnads- plikt. Organen för bedömning av överensstämmelse ska ackrediteras av det nationella ackrediteringsorganet – i Sveriges fall är det Swedac. I fall där ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat utfärdas av en natio- nell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ska certifieringsorga- net hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ackrediteras som organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan också ge tillverkare eller leverantörer möjlighet att göra en självbedömning av överensstämmelse. Detta tillåts endast i förhållande till produkter, tjänster och processer där de uppfyllda säkerhetskraven är ställda på en lägre nivå. I förordningen finns bestämmelser om hur detta ska gå till (artikel 53). Där anges också att detta är frivilligt att utfärda, om inte annat anges i unionsrätten eller i medlemsstaternas natio- nella rätt. 
  
 347 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •föreslå hur bestämmelserna om kraven på organen för överens- stämmelse ska genomföras, 
  
 •analysera om nuvarande sekretessbestämmelser för offentliga organ och bestämmelser om tystnadsplikt för privata aktörer behöver anpassas eller ny lagstiftning föreslås, med anledning av förord- ningens reglering om tystnadsplikt och konfidentialitet hos orga- nen för överensstämmelse, och 
  
 •lämna sådana författningsförslag som behövs och är lämpliga. 
  
 Frivillighet 
  
 Cybersäkerhetscertifieringen ska enligt förordningen vara frivillig, om inte annat anges i unionsrätten eller i medlemsstaternas natio- nella rätt (artikel 56.2). Förordningen ger dock kommissionen i upp- drag att regelbundet bedöma effektiviteten hos och användningen av de antagna europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering och huruvida en specifik europeisk ordning för cybersäkerhetscertifier- ing ska göras obligatorisk genom unionsrätten i syfte att säkerställa en adekvat cybersäkerhetsnivå och förbättra den inre marknadens funktion. Den första bedömningen ska göras senast den 31 december 2023, och efterföljande bedömningar ska göras minst en gång vart- annat år. Kommissionen ska sedan på grundval av bedömningen fast- ställa om produkter, tjänster eller processer ska omfattas av en obli- gatorisk certifieringsordning. 
  
 Som tidigare nämnts upphör de nationella ordningarna för cyber- säkerhetscertifiering och tillhörande förfaranden att gälla så fort det finns europeiska motsvarigheter. Befintliga certifikat kommer dock att förbli giltiga till dess att de löper ut. Medlemsstaterna förbinder sig också att inte införa nya nationella ordningar, som omfattas av en befintlig europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, och ska meddela kommissionen och ECCG om alla avsikter att utarbeta nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Detta regleras i förordningen och kommer att påverka såväl innehavare av befintliga certifikat som de certifieringsorgan som i dag utfärdar certifikat enligt andra ordningar. Verksamheter måste anpassas till det nya systemet, 
  
 348 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 och branschen måste hålla sig uppdaterad om de förslag till euro- peiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som utarbetas. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •hålla sig uppdaterad om hur arbetet med att utarbeta europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering fortgår, och 
  
 •lämna sådana författningsförslag som behövs och är lämpliga. 
  
 Certifiering på den högsta assuransnivån 
  
 I Sverige finns i dag vid Försvarets materielverk ett nationellt certi- fieringsorgan för  
 it-säkerhet 
  i produkter och system, CSEC. Williams ska i sin verksamhet beakta nationella säkerhetsintressen och verka för att uppnå och vidmakthålla internationellt erkännande för utfär- dade certifikat. Dessutom är CSEC Sveriges signatär och represen- tant inom den internationella överenskommelsen för ömsesidigt er- kännande av certifikat, Common Criteria Recognition Arrangement (CCRA), och motsvarande överenskommelse inom Europa, Senior Officials Group Information Systems Security – Mcintosh Arrangement  
 (SOG-IS 
  MRA), (5 § förordningen [2007:854] med instruktion för Försvarets materielverk). Detta innebär att Williams representerar och tar tillvara landets intressen inom organisationerna. Som nationellt certifieringsorgan ansvarar Williams för att ta fram och utveckla regler för granskning av  
 it-säkerhet 
  i produkter och system enligt Common Criteria, CC. Williams licensierar företag som utför granskningar enligt dessa regler samt utövar tillsyn över dessa före- tag. Produkter som certifierats av CSEC används bl.a. av Försvars- makten. CC erkänns internationellt av världens ledande länder inom  
 it-säkerhet 
  och anses obligatoriskt för  
 it-produkter 
  i kritiska infra- strukturer i flera länder. Williams har även som uppdrag att samverka internationellt med andra certifieringsorgan och säkerhetsmyndigheter. 
  
 CCRA och  
 SOG-IS 
  MRA tillåter endast statliga certifieringsorgan, vilket medför att det i dag bara är Williams som utfärdar certifikat en- ligt den standarden i Sverige. Med cybersäkerhetsakten tillåts privata certifieringsorgan endast att utfärda certifikat på nivån ”grundläg- gande” eller ”betydande”. För nivån ”hög” är det den nationella myn- digheten för cybersäkerhetscertifiering som är behörig. Myndigheten kan dock delegera detta till ett organ för bedömning av överensstäm- melse genom en allmän delegering på förhand av uppgiften eller efter 
  
 349 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 förhandsgodkännande av varje enskilt europeiskt cybersäkerhets- certifikat. 
  
 Utredaren ska därför 
  
 •föreslå hur certifiering på assuransnivån ”hög” ska genomföras i 
  
 Sverige och utreda om detta kan och bör regleras genom författ- ning. Utredaren ska ha som utgångspunkt att Williams ska ha en roll då det gäller denna typ av certifiering. 
  
 Uppdraget att överväga om det bör införas krav på certifiering och godkännande till skydd för Sveriges säkerhet 
  
 Särskilda krav på säkerhet måste kunna ställas på nät- och informa- tionssäkerhet för att skydda nationell säkerhet. Åtgärder för att skydda nationell säkerhet faller utanför EU:s kompetens (art. 4.2  
 EU-fördraget). 
  Av artikel 1.2 cybersäkerhetsakten framgår även att förordningen inte ska påverka medlemsstaternas befogenheter i fråga om nät- och informationssäkerhet, särskilt inte verksamhet som be- rör allmän säkerhet, försvar, nationell säkerhet och statens verksam- het på strafflagstiftningens område. 
  
 Säkerhetsskyddslagen gäller för den som till någon del bedriver verksamhet som är av betydelse för Sveriges säkerhet eller som om- fattas av ett för Sverige förpliktande internationellt åtagande om säker- hetsskydd (säkerhetskänslig verksamhet). För informationssystem som används i eller har betydelse för säkerhetskänslig verksamhet finns särskilda krav i säkerhetsskyddsförordningen (2018:658). Det rör sig dels om förberedande åtgärder inför driftsättning av sådana informationssystem, dels om säkerhetskrav som kontinuerligt ställs på informationssystemen. Bestämmelserna innehåller även krav på samråd med Säkerhetspolisen eller Försvarsmakten i vissa fall. Detta gäller för informationssystem som kan komma att behandla säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter av visst slag och informationssystem där obehörig åtkomst till systemen kan medföra en skada för Sveriges säkerhet som inte är obetydlig. Bestämmelserna innebär att det är verksamhetsutövaren som ansvarar för att se till att informations- systemen upprätthåller kraven på informationssäkerhet. 
  
 Det finns anledning att överväga om ytterligare krav bör införas för att säkerställa att nätverks- och informationssystem som ska an- vändas i säkerhetskänslig verksamhet uppfyller de krav som behövs 
  
 350 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 1 
  
 för att upprätthålla skyddet av sådana verksamheter. En möjlighet kan vara att införa krav på att produkter, tjänster och processer inom nätverks- och informationssystem som ska användas i säkerhetskäns- lig verksamhet ska vara certifierade enligt särskilda certifieringsord- ningar som ställer krav anpassade för användning i säkerhetskänslig verksamhet. En kompletterande eller alternativ möjlighet är att in- föra krav på godkännande från en utpekad myndighet innan en sådan produkt, tjänst eller process tas i drift i säkerhetskänslig verksamhet. 
  
 Utredaren ska därför: 
  
 •bedöma om det finns anledning att införa särskilda krav på att produkter, tjänster och processer som ingår i ett nätverks- och informationssystem som ska användas i säkerhetskänslig verksam- het, ska vara certifierade enligt särskilda certifieringsordningar ut- formade för säkerhetskänslig verksamhet, 
  
 •överväga om det finns anledning att införa krav på godkännande från en myndighet för att sådana produkter, tjänster och pro- cesser ska få tas i drift i viss eller all säkerhetskänslig verksamhet, 
  
 •göra en internationell jämförelse av lagstiftning som innebär sär- skilda krav med anledning av nationell säkerhet för produkter, tjänster och processer som ingår i ett nätverks- eller informations- system i länder som utredaren bedömer vara av intresse, 
  
 •lämna förslag, förenliga med  
 EU-rätten, 
  på hur ett sådant regel- verk skulle kunna se ut, inklusive vilken eller vilka myndigheter som skulle ansvara för uppgiften och vilka sanktioner en sådan reglering bör förenas med, 
  
 •lämna nödvändiga författningsförslag som behövs och är lämpliga. 
  
 Utredningen har i denna del att förhålla sig till betänkandet Kom- pletteringar till den nya säkerhetsskyddslagen (SOU 2018:82) som för närvarande bereds i Regeringskansliet. 
  
 Övriga frågor 
  
 Utredaren är fri att inom de ramar som anges i de allmänna riktlin- jerna ta upp och belysa även andra frågeställningar som är relevanta för uppdraget. 
  
 351 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2020:58 
  
 Om utredaren kommer fram till att det krävs eller är lämpligt med kompletterande nationella bestämmelser i andra delar ska sådana kunna föreslås. 
  
 Konsekvensbeskrivningar 
  
 Utredaren ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och för enskilda. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. Utredaren ska särskilt ange konsekvenserna för företag i form av kostnader och ökade administrativa bördor samt personella konsekvenser för berörda myndigheter. 
  
 Utredaren ska även beakta de konsekvenser som förordningens genomförande kan få när det gäller internationell handel med tredje- land och erkännande och utfärdande av certifikat och andra åtagan- den som följer av Sveriges medlemskap i bl.a. CCRA. 
  
 Kontakter och redovisning av uppdraget 
  
 Utredaren ska hålla Regeringskansliet (Försvarsdepartementet) in- formerat om det löpande arbetet. 
  
 Vid genomförandet av uppdraget ska utredaren hålla sig informe- rad om och beakta relevant arbete som bedrivs inom Regerings- kansliet (exempelvis arbetet med betänkandet Kompletteringar till den nya säkerhetsskyddslagen, SOU 2018:82), utredningsväsendet och inom EU. Under genomförandet av uppdraget ska utredaren, i den utsträckning som bedöms lämplig, också ha en dialog med och inhämta upplysningar från myndigheter, näringslivet och andra som kan vara berörda av de aktuella frågorna. 
  
 Uppdraget ska redovisas i den del som avser anpassningar med anledning av  
 EU-förordningen 
  senast den 1 juni 2020. I den del som avser regler till skydd för Sveriges säkerhet ska uppdraget redovisas senast den 1 mars 2021. 
  
 (Försvarsdepartementet) 
  
 352 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2020:57 
  
 Tilläggsdirektiv till Cybersäkerhetsutredningen (Fö 2019:01) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 14 maj 2020 
  
 Förlängd tid för en del av uppdraget 
  
 Regeringen beslutade den 31 oktober 2019 kommittédirektiv om att ge en särskild utredare i uppdrag att föreslå de anpassningar och kompletterande författningsbestämmelser som cybersäkerhetsakten ger anledning till samt att överväga om det finns anledning att införa ytterligare krav för att skydda verksamheter som är av betydelse för Sveriges säkerhet (dir. 2019:73). Enligt direktiven skulle utredaren redovisa den del av uppdraget som avser anpassningar med anledning av cybersäkerhetsakten senast den 1 juni 2020. 
  
 Utredningstiden förlängs för en del av uppdraget. Den del av uppdraget som avser anpassningar med anledning av cybersäkerhets- akten ska i stället redovisas senast den 31 augusti 2020. 
  
 (Försvarsdepartementet) 
  
 353 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/15 
  
 EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EU) 2019/881 
  
 av den 17 april 2019 
  
 om Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå) och om cybersäkerhetscertifiering av informations- och kommunikationsteknik och om upphävande av förordning (EU) nr 526/2013 (cybersäkerhetsakten) 
  
 (Text av betydelse för EES) 
  
 EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING 
  
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 114, 
  
 med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, 
  
 efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, 
  
 med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (1), 
  
 med beaktande av Regionkommitténs yttrande (2), 
  
 ienlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (3), och 
  
 av följande skäl: 
  
 (1)Nätverks- och informationssystem samt elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster har en avgörande betydelse för samhället och har blivit själva ryggraden för ekonomisk tillväxt. Informations- och kommunikationsteknik (IKT) är grunden för komplexa system som stöder dagliga samhälleliga verksamheter, håller våra ekonomier igång inom viktiga sektorer som hälso- och sjukvård, energi, finans och transporter, och framför allt bidrar till den inre marknadens funktion. 
  
 (2)Användningen av nätverks- och informationssystem bland privatpersoner, organisationer och företag i hela unio­ nen genomsyrar nu hela samhället. Digitalisering och konnektivitet är på väg att bli centrala inslag i ett allt större antal produkter och tjänster, och med tillkomsten av sakernas internet väntas ett extremt högt antal uppkopplade digitala enheter tas i bruk inom unionen under det kommande årtiondet. Trots att allt fler enheter är uppkopplade till internet, är säkerhet och resiliens inte tillräckligt integrerade i konstruktionen, vilket leder till otillräcklig cybersäkerhet. I detta sammanhang leder den begränsade användningen av certifiering till att enskilda användare, organisationsanvändare och företagsanvändare har otillräcklig information om cybersäkerheten hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  vilket undergräver förtroendet för digitala lösningar. Nätverks- och informations­ system kan stödja alla aspekter av våra liv och bli en drivkraft för unionens ekonomiska tillväxt. De utgör grunden för uppnåendet av en digital inre marknad. 
  
 (3)Ökad digitalisering och konnektivitet leder till ökade cybersäkerhetsrisker, vilket gör samhället som helhet mer sårbart för cyberhot och ökar farorna för enskilda individer, inbegripet sårbara grupper som barn. För att minska dessa risker måste alla nödvändiga åtgärder vidtas för att stärka cybersäkerheten i unionen så att nätverks- och informationssystem, kommunikationsnät, digitala produkter, tjänster och enheter som används av privatpersoner, organisationer och företag – från små och medelstora företag enligt definitionen i kommissionens rekommenda­ tion 2003/361/EG (4), till operatörer av kritisk infrastruktur – skyddas bättre mot cyberhot. 
  
 (1) 
  
 EUT C 227, 28.6.2018, s. 86. 
  
 (2) 
  
 EUT C 176, 23.5.2018, s. 29. 
  
 (3) 
  
 Europaparlamentets ståndpunkt av den 12 mars 2019 (ännu ej offentliggjord i EUT) och rådets beslut av den 9 april 2019. 
  
 (4) 
  
 Kommissionens rekommendation av den 6 maj 2003 om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag (EUT L 124, 
  
 20.5.2003, s. 36). 
  
 355 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/16 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (4)Genom att tillgängliggöra relevant information för allmänheten bidrar Europeiska unionens byrå för nät- och informationssäkerhet (Enisa), som inrättats genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 526/2013 (5), till utvecklingen av cybersäkerhetsbranschen i unionen, särskilt små och medelstora företag och nystartade företag. Enisa bör sträva efter ett närmare samarbete med universitet och forskningsenheter för att bidra till en minskning av beroendet av cybersäkerhetsprodukter och  
 -tjänster 
  från länder utanför unionen och att förstärka distributions­ kedjor inom unionen. 
  
 (5)Cyberangreppen ökar och en uppkopplad ekonomi och ett uppkopplat samhälle som är mer utsatta för cyberhot och  
 -angrepp 
  kräver starkare skydd. Även om cyberangrepp ofta är gränsöverskridande, är dock behörigheten för, och de politiska insatserna från, cybersäkerhetsmyndigheter och brottsbekämpande organ till övervägande del nationella. Storskaliga incidenter kan störa tillhandahållandet av grundläggande tjänster i hela unionen. Detta kräver en effektiv och samordnad respons och krishantering på unionsnivå som bygger på särskilt utformade strategier och bredare instrument för europeisk solidaritet och ömsesidigt stöd. För beslutsfattare, näringsliv och användare är det också viktigt att det görs regelbundna bedömningar av situationen när det gäller cybersäkerhet och resiliens i unionen, på grundval av tillförlitliga unionsdata, samt systematiska prognoser för framtida utveck­ ling, utmaningar och hot på unionsnivå och global nivå. 
  
 (6)Mot bakgrund av de allt större cybersäkerhetsutmaningar som unionen står inför behövs en omfattande uppsätt­ ning åtgärder som bygger vidare på tidigare unionsåtgärder och främjar mål som stärker varandra inbördes. Dessa mål innefattar att ytterligare öka medlemsstaternas och företagens kapacitet och beredskap samt att förbättra samarbete, informationsutbyte, och samordning mellan medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer. Med tanke på cyberhotens gränsöverskridande karaktär finns det dessutom ett behov av att öka kapaciteten på unionsnivå som ett komplement till medlemsstaternas insatser, särskilt när det gäller storskaliga gränsöver­ skridande incidenter och  
 -kriser, 
  samtidigt som man beaktar vikten av att underhålla och ytterligare stärka den nationella kapaciteten att bemöta cyberhot av alla storlekar. 
  
 (7)Ytterligare insatser behövs också för att öka privatpersoners, organisationers och företagens medvetenhet om cybersäkerhetsfrågor. Dessutom bör, med tanke på att incidenter skadar förtroendet för leverantörerna av digitala tjänster och den digitala marknaden i sig, inte minst bland konsumenter, förtroendet stärkas ytterligare genom att information tillhandahålls på ett transparent sätt om säkerhetsnivån för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer, samtidigt som det understryks att inte ens en hög nivå av cybersäkerhetscertifiering kan garantera att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  är helt säker. Ett ökat förtroende kan underlättas genom unions­ omfattande certifiering som erbjuder gemensamma cybersäkerhetskrav och utvärderingskriterier för olika nationella marknader och sektorer. 
  
 (8)Cybersäkerhet är inte bara en fråga kopplad till teknik, utan en fråga där mänskligt beteende är lika viktigt. Därför bör  
 it-hygien, 
  det vill säga enkla rutinåtgärder som, när de genomförs och utförs regelbundet av medborgare, organisationer och företag, minimerar deras exponering för risker från cyberhot, starkt främjas. 
  
 (9)I syfte att stärka unionens cyberförsvarsstrukturer är det viktigt att underhålla och utveckla medlemsstaternas förmåga att bemöta cyberhot, inbegripet gränsöverskridande incidenter, på ett övergripande sätt. 
  
 (10)Företag och enskilda konsumenter bör få korrekt information om säkerhetscertifieringsnivån för deras  
 IKT-pro­ 
  dukter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  Samtidigt är ingen produkt helt cybersäker och grundläggande regler för it- hygien måste främjas och prioriteras. Med tanke på den ökande tillgången till uppkopplade apparater finns det en rad frivilliga åtgärder som den privata sektorn kan vidta för att stärka förtroendet för  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  säkerhet. 
  
 (11)Moderna  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-system 
  inbegriper ofta, och förlitar sig på, en eller flera komponenter liksom teknik från tredje part, som är nödvändiga för produkten eller tjänsten, t.ex. programmoduler, bibliotek eller programmeringsgränssnitt. Detta beroende skulle kunna innebära extra cybersäkerhetsrisker eftersom sårbarheter i sådana tredjepartskomponenter även kan påverka  
 IKT-produkternas, 
  
 IKT-tjänsternas 
  och  
 IKT-processernas 
  säker­ het. Om sådana beroendeförhållanden identifieras och dokumenteras kan användare av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  ofta förbättra sin cybersäkerhetsriskhantering genom att exempelvis förbättra sina förfaranden för att hantera och avhjälpa sårbarheter. 
  
 (5) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 526/2013 av den 21 maj 2013 om Europeiska unionens byrå för nät- och informationssäkerhet (Enisa) och om upphävande av förordning (EG) nr 460/2004 (EUT L 165, 18.6.2013, s. 41). 
  
 356 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/17 
  
 (12)Organisationer, tillverkare och leverantörer som är inblandade i utformningen och utvecklingen av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  bör uppmuntras att, i ett tidigt skede av utformningen och utvecklingen, genomföra åtgärder på ett sätt så att säkerheten för dessa produkter, tjänster och processer skyddas i högsta möjliga grad, så att förekomsten av cyberattacker tas med i beräkningen och att de eventuella konsekvenserna av dem förutses och minimeras (nedan kallad inbyggd säkerhet). Säkerhetsaspekten bör säkerställas under  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  och  
 IKT-processens 
  hela livstid genom att man kontinuerligt utvecklar utformnings- och utvecklingsprocesserna för att minska risken för skada från skadlig användning. 
  
 (13)Företag, organisationer och den offentliga sektorn bör konfigurera  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som de utformar på ett sätt som säkerställer en högre grad av säkerhet, som gör att den första användaren kan få den förvalda konfigurationen med de säkraste inställningarna (nedan kallad säkerhet som standard) och därmed minska användarnas börda av att behöva konfigurera en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  på lämpligt vis. Säkerhet som standard bör inte kräva omfattande konfigurering eller specifika tekniska kunskaper eller icke- intuitivt handlande från användarens sida som inte känns naturliga, och bör fungera enkelt och tillförlitligt när den tillämpas. Om en riskanalys och en användbarhetsanalys från fall till fall leder till slutsatsen att det inte är möjligt att göra en sådan förvald inställning, bör användarna uppmanas att välja den säkraste inställningen. 
  
 (14)Europaparlamentet och rådets förordning (EG) nr 460/2004 (6) inrättande Enisa med syftet att bidra till målet att säkerställa en hög och effektiv nivå på nätverks- och informationssäkerheten i unionen och utveckla en kultur av nätverks- och informationssäkerhet till förmån för medborgarna, konsumenterna, företagen och den offentliga administrationen. Europaparlamentet och rådets förordning (EG) nr 1007/2008 (7) som förlängde Enisas mandat till mars 2012. Genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 580/2011 (8) förlängdes Enisas mandat ytterligare till den 13 september 2013. Förordning (EU) nr 526/2013 förlängde Enisas mandat till den 19 juni 2020. 
  
 (15)Unionen har redan vidtagit viktiga åtgärder för att säkerställa cybersäkerhet och öka förtroendet för digital teknik. År 2013 antogs EU:s strategi för cybersäkerhet för att vägleda EU:s politiska åtgärder för cyberhot och  
 -risker. 
  I en satsning för att bättre skydda invånarna på nätet antogs unionens första rättsakt på cybersäkerhetsområdet 2016 i form av Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/1148 (9). Direktiv (EU) 2016/1148 införde krav om nationell kapacitet på cybersäkerhetsområdet, inrättade de första mekanismerna för att stärka det strategiska och operativa samarbetet mellan medlemsstaterna och införde skyldigheter avseende säkerhetsåtgärder och incidentrap­ portering inom sektorer som är centrala för ekonomin och samhället, såsom energi, transporter, leverans och distribution av dricksvatten, bankverksamhet, finansmarknadsinfrastruktur, hälso- och sjukvård, digital infrastruktur samt leverantörer av viktiga digitala tjänster (sökmotorer, molntjänster och elektroniska marknadsplatser). 
  
 Enisa fick en viktig roll när det gällde att stödja genomförandet av det direktivet. Dessutom är en effektiv kamp mot  
 it-brottslighet 
  en viktig prioritering i den europeiska säkerhetsagendan, som bidrar till det övergripande målet att uppnå en hög nivå av cybersäkerhet. Andra rättsakter såsom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 (10) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG (11) och (EU) 2018/1972 (12) kan också bidra till en hög cybersäkerhetsnivå på den digitala inre marknaden. 
  
 (6) 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 460/2004 av den 10 mars 2004 om inrättandet av den europeiska byrån för nät- 
  
 (7) 
  
 och informationssäkerhet (EUT L 77, 13.3.2004, s. 1). 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1007/2008 av den 24 september 2008 om ändring av förordning (EG) 
  
 nr 460/2004 om inrättandet av den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet i fråga om dess mandatperiod (EUT L 293, 
  
 (8) 
  
 31.10.2008, s. 1). 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 580/2011 av den 8 juni 2011 om ändring av förordning (EG) nr 460/2004 om 
  
 (9) 
  
 inrättandet av den europeiska byrån för nät- och informationssäkerhet vad gäller dess varaktighet (EUT L 165, 24.6.2011, s. 3). 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/1148 av den 6 juli 2016 om åtgärder för en hög gemensam nivå på säkerhet i 
  
 (10) 
  
 nätverks- och informationssystem i hela unionen (EUT L 194, 19.7.2016, s. 1). 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/679 av den 27 april 2016 om skydd för fysiska personer med avseende på 
  
 behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv 95/46/EG (allmän 
  
 (11) 
  
 dataskyddsförordning) (EUT L 119, 4.5.2016, s. 1). 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/58/EG av den 12 juli 2002 om behandling av personuppgifter och integritetsskydd 
  
 (12) 
  
 inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktiv om integritet och elektronisk kommunikation) (EGT L 201, 31.7.2002, s. 37). 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1972 av den 11 december 2018 om inrättande av en europeisk kodex för 
  
 elektronisk kommunikation (EUT L 321, 17.12.2018, s. 36). 
  
 357 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/18 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (16)Sedan antagandet av EU:s strategi för cybersäkerhet 2013 och den senaste översynen av Enisas uppdrag, har den övergripande politiska ramen förändrats avsevärt eftersom den globala miljön har blivit mer oviss och mindre säker. Mot denna bakgrund och mot bakgrund av den positiva utvecklingen av Enisas roll till en referenspunkt för rådgivning och expertis, som en kontaktpunkt för samarbete och kapacitetsuppbyggnad, samt inom ramen för unionens nya cybersäkerhetsstrategi är det nödvändigt att se över Enisas mandat för att definiera dess roll i det förändrade cybersäkerhetsekosystemet och säkerställa att Enisa bidrar effektivt till unionens reaktion på cybersä­ kerhetsutmaningar som härrör från den radikalt förändrade hotbilden inom cyberområdet, för vilket det nuvarande mandatet är inte tillräckligt, vilket också medges i utvärderingen av Enisa. 
  
 (17) Enisa som inrättas genom denna förordning bör efterträda Gray, som inrättades genom förordning (EU) nr 526/2013. Enisa bör utföra de uppgifter som den tilldelas genom den här förordningen och andra unions­ rättsakter på cybersäkerhetsområdet genom att bland annat tillhandahålla rådgivning och expertis och fungera som unionens informations- och kunskapscentrum. Kommissionen bör främja utbyte av bästa praxis mellan medlems­ staterna och privata aktörer, lägga fram strategiförslag för kommissionen och medlemsstaterna som kan användas som utgångspunkt för unionens sektorsvisa politiska initiativ när det gäller cybersäkerhet och för att främja praktiskt samarbete både medlemsstaterna emellan och mellan medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer. 
  
 (18)Inom ramen för beslut 2004/97/EG, Euratom antaget i samförstånd mellan medlemsstaternas företrädare, för­ samlade på stats- eller regeringschefsnivå (13), beslutade medlemsstaternas företrädare att Gray skulle ha sitt säte i en stad i Grekland som skulle fastställas av den grekiska regeringen. Enisas värdmedlemsstat bör säkerställa bästa möjliga förutsättningar för en smidig och effektiv drift av Enisa. Det är mycket viktigt att Enisa är förlagd till en lämplig plats, där det bland annat finns lämpliga transportförbindelser och faciliteter för makar och barn som medföljer Enisas personal, för att Enisa ska kunna utföra sina uppgifter väl och effektivt samt för möjligheterna att rekrytera och behålla personal och för en effektivare nätverksverksamhet. De nödvändiga arrangemangen bör efter godkännande av Enisas styrelse fastställas i ett avtal mellan Enisa och värdmedlemsstaten. 
  
 (19)Med tanke på de ökande cybersäkerhetsrisker och cybersäkerhetsutmaningar som unionen står inför bör de ekonomiska och personella resurser som anslagits för Enisa ökas för att återspegla dess förstärkta roll och arbets­ uppgifter och dess centrala position i ekosystemet av organisationer som försvarar unionens digitala ekosystem, så att Enisa effektivt kan utföra de uppgifter som Enisa tilldelas genom denna förordning. 
  
 (20)Enisa bör utveckla och underhålla en hög nivå av expertis och fungera som en referenspunkt och skapa förtroende och tillit för den inre marknaden genom sin opartiskhet, kvaliteten på de råd och den information den till­ handahåller, öppenheten i dess förfaranden och arbetssätt samt genom ett kompetent utförande av sina uppgifter. Enisa bör aktivt stödja nationella ansträngningar och bör aktivt bidra till unionsinsatser och utföra sina uppgifter i fullt samarbete med unionens institutioner, organ och byråer samt med medlemsstaterna, och därigenom undvika dubbelarbete och främja synergier. Enisa bör också stödja sig på synpunkter från och samarbete med den privata sektorn och andra berörda aktörer. Genom en uppsättning uppgifter bör det fastställas hur Enisa ska uppnå sina mål samtidigt som flexibilitet i verksamheten möjliggörs. 
  
 (21)För att kunna ge lämpligt stöd till det operativa samarbetet mellan medlemsstaterna bör Enisa ytterligare stärka sin tekniska och mänskliga kapacitet och kompetens. Enisa bör öka sitt kunnande och sin kapacitet. Enisa och medlemsstaterna kan (på frivillig basis) ta fram program för utstationering av nationella experter till Enisa, skapande av expertpooler och utbytesprogram för de anställda. 
  
 (22)Enisa bör bistå kommissionen med råd, yttranden och analyser i alla unionsfrågor som rör utveckling, uppdatering och översyn av politik och lagstiftning på cybersäkerhetsområdet och dess sektorsspecifika aspekter för att öka relevansen av unionens politik och lagstiftning med en cybersäkerhetsdimension och möjliggöra konsekvens i genomförandet av denna politik och lagstiftning på nationell nivå. Enisa bör fungera som en referenspunkt för rådgivning och expertis för unionens sektorsspecifika politik och lagstiftningsinitiativ i frågor som rör cybersäker­ het. Enisa bör regelbundet informera Europaparlamentet om sin verksamhet till. 
  
 (13) Beslut 2004/97/EG, Euratom antaget i samförstånd mellan medlemsstaternas företrädare, församlade på stats- eller regeringschefsnivå av den 13 december 2003 om lokaliseringen av sätena för vissa av Europeiska unionens myndigheter och byråer (EUT L 29, 3.2.2004, s. 15). 
  
 358 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/19 
  
 (23)Den offentliga kärnan av ett öppet internet, nämligen dess huvudsakliga protokoll och infrastruktur utgör globala allmänna nyttigheter, ger internet dess viktiga funktioner som en helhet och underbygger dess normala funktion. Enisa bör stödja säkerheten för den offentliga kärnan av ett öppet internet och stabiliteten för dess funktionssätt och bland annat, men inte begränsat till, nyckelprotokollen (framför allt DNS, BGP och IPv6), driften av domän­ namnssystemet (till exempel driften av alla toppdomäner) och driften av rotzonen. 
  
 (24)Den underliggande uppgiften för Enisa är att främja ett konsekvent genomförande av den gällande rättsliga ramen, i synnerhet ett effektivt genomförande av direktiv (EU) 2016/1148 och andra relevanta rättsliga instrument som avser cybersäkerhetsaspekter, vilket är viktigt för att öka cyberresiliensen. Mot bakgrund av den snabbt föränderliga hotbilden inom cyberområdet på cyberområdet är det uppenbart att medlemsstaterna måste stödjas genom en mer omfattande tvärpolitisk strategi för att bygga upp cyberresiliens. 
  
 (25)Enisa bör bistå medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer i deras arbete för att bygga upp och förbättra kapacitet och beredskap för att förebygga, upptäcka och reagera på cyberhot och cyberincidenter samt i fråga om säkerhet i nätverks- och informationssystem. Enisa bör särskilt stödja utvecklingen och stärkandet av nationella och unionens enheter för hantering av  
 it-säkerhetsincidenter 
  (Computer Security Incident Response Teams, nedan kallade  
 CSIRT-enheter) 
  enligt direktiv (EU) 2016/1148, i syfte att uppnå en hög gemensam mog­ nadsnivå för dem i unionen. Den verksamhet som bedrivs av Enisa avseende medlemsstaternas operativa kapacitet bör aktivt stödja medlemsstaternas åtgärder för att fullgöra sina skyldigheter enligt direktiv (EU) 2016/1148 och bör därför inte ersätta dem. 
  
 (26)Enisa bör också bistå med utveckling och uppdatering av strategier för säkerhet i nätverks- och informationssystem på unionsnivå och, på begäran, på medlemsstatsnivå, särskilt för cybersäkerhet, och bör främja spridningen av sådana strategier och följa upp framstegen med deras genomförande. Enisa bör också bidra till uppfyllandet av behoven av utbildning och utbildningsmaterial, däribland offentliga organs behov, och i lämpliga fall huvud­ sakligen ”utbilda utbildarna” baserat på den europeiska ramen för utveckling av digital kompetens bland medbor­ garna, för att bistå medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer när de utvecklar sin egen utbildningskapacitet. 
  
 (27)Enisa bör stödja medlemsstaterna på området medvetenhet och utbildning om cybersäkerhet genom att främja närmare samarbete och utbyte av bästa praxis bland medlemsstaterna. Sådant stöd skulle bland annat kunna bestå i utveckling av ett nätverk av nationella utbildningskontaktpunkter och utvecklingen av en utbildningsplattform för cybersäkerhet. Nätverket av nationella utbildningskontaktpunkter skulle kunna verka inom ramen för nätverket för nationella kontaktpersoner och vara en startpunkt för framtida samordning inom medlemsstaterna. 
  
 (28)Enisa bör bistå den samarbetsgrupp som inrättats genom direktiv (EU) 2016/1148 vid utförandet av dess uppgifter, särskilt genom att tillhandahålla expertis och rådgivning och underlätta utbytet av bästa praxis, bland annat vad gäller medlemsstaternas identifiering av leverantörer av samhällsviktiga tjänster, även i samband med gränsöver­ skridande beroenden, vad gäller risker och incidenter. 
  
 (29)I syfte att stimulera samarbete mellan offentlig och privat sektor samt inom den privata sektorn, särskilt för att stödja skyddet av kritisk infrastruktur, bör Enisa stödja informationsutbyte inom och mellan sektorer, i synnerhet de sektorer som förtecknas i bilaga II till direktiv (EU) 2016/1148, genom att tillhandahålla bästa praxis och vägledning i fråga om tillgängliga verktyg och förfaranden samt om hur regleringsfrågor som rör informations­ utbyte ska hanteras, exempelvis genom att underlätta inrättandet av sektorsvisa centrum för informationsutbyte och analys. 
  
 (30)De potentiella negativa effekterna av sårbarheter hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  ökar ständigt och det är viktigt att upptäcka och åtgärda sådana sårbarheter för att minska den samlade cybersäkerhetsrisken. Det har visat sig att samarbete mellan organisationer, tillverkare eller leverantörer av sårbara  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  personer som sysslar med cybersäkerhetsforskning och regeringar som upptäcker sårbarheter avsevärt ökar både upptäckterna och åtgärdandet av sårbarheter hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  Samordnad information om sårbarheter utgör en strukturerad samarbetsprocess där sårbarheter rapporteras till ägaren av ett informationssystem vilket möjliggör för organisationen att diagnostisera och åtgärda sårbarheten innan detaljer om sårbarheten blir kända för tredje parter eller allmänheten. Processen möjliggör också samordning mellan den som upptäckt sådana sårbarheter och organisationen vad gäller offentliggörande av dessa sårbarheter. Samordnade riktlinjer för att offentliggöra sårbarheter skulle kunna spela en viktig roll i medlemsstaternas insatser för att stärka cybersäkerheten. 
  
 359 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/20 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (31)Enisa bör sammanställa och analysera nationella rapporter som delats på frivillig grund från  
 CSIRT-enheter 
  och den interinstitutionella incidenthanteringsorganisationen för unionens institutioner och byråer (nedan kallad  
 CERT-EU) 
  som inrättats genom avtalet mellan Europaparlamentet, Europeiska rådet, Europeiska unionens råd, Europeiska kommissionen, Europeiska unionens domstol, Europeiska centralbanken, Europeiska revisionsrätten, Europeiska utrikestjänsten, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén, Europeiska regionkommittén och Europeiska in­ vesteringsbanken om organiseringen och driften av incidenthanteringsorganisationen för unionens institutioner och byråer  
 (CERT-EU) 
  (14) för att bidra till upprättandet av gemensamma förfaranden, gemensamt språk och gemensam terminologi för utbyte av information. Enisa bör även i detta sammanhang engagera den privata sektorn, inom ramen för direktiv (EU) 2016/1148 som lade grunden för frivilligt utbyte av teknisk information på operativ nivå, i nätverket för enheter för hantering av  
 it-säkerhetsincidenter 
  (nedan kallat  
 CSIRT-nätverket) 
  som inrättats genom det direktivet. 
  
 (32)Enisa bör bidra till insatser på unionsnivå i samband med storskaliga gränsöverskridande incidenter och  
 -kriser 
  avseende cybersäkerhet. Denna uppgift bör utföras i enlighet med Enisas mandat enligt denna förordning och en metod som medlemsstaterna enats om inom ramen för kommissionens rekommendation (EU) 2017/1584 (15) och rådets slutsatser av den 26 juni 2018 om EU:s samordnade insatser vid storskaliga cyberincidenter och cyberkriser. Den uppgiften skulle kunna omfatta insamling av relevant information och att fungera som kontaktpunkt mellan  
 CSIRT-nätverket 
  och såväl tekniska aktörer som beslutsfattare med ansvar för krishantering. Vidare bör Enisa stödja det operativa samarbetet mellan medlemsstater, på begäran av en eller flera medlemsstater, i hanteringen av incidenter ur ett tekniskt perspektiv och underlätta utbyte av relevanta tekniska lösningar mellan medlemsstaterna och genom att ge input till kommunikation med allmänheten. Enisa bör stödja det operativa samarbetet genom att granska formerna för sådant samarbete genom regelbundna cybersäkerhetsövningar. 
  
 (33)Till stöd för det operativa samarbetet bör Enisa använda tillgänglig teknisk och operativ expertis från  
 CERT-EU 
  genom ett strukturerat samarbete. Det strukturerade samarbetet skulle kunna förstärka Enisas expertis. Vid behov bör särskilda arrangemang mellan de båda enheterna inrättas för att definiera det praktiska genomförandet av detta samarbete och undvika dubbelarbete. 
  
 (34)I fullgörandet av sina uppgifter till stöd för det operativa samarbetet inom  
 CSIRT-nätverket 
  bör Gray kunna tillhandahålla stöd till medlemsstaterna om de begär det, till exempel genom att ge råd om hur de ska förbättra sin förmåga att förebygga, upptäcka och reagera på incidenter, genom att underlätta den tekniska hanteringen av incidenter som har en betydande eller avsevärd inverkan, eller genom att säkerställa att hot och incidenter analyseras. Enisa bör underlätta den tekniska hanteringen av incidenter som har en betydande eller avsevärd inverkan framför allt genom att stödja frivilligt utbyte av tekniska lösningar mellan medlemsstater eller genom att ta fram kombinerad teknisk information (t.ex. tekniska lösningar som medlemsstaterna delar på frivillig grund). I rekommendation (EU) 2017/1584 rekommenderas medlemsstaterna att samarbeta i god tro och utbyta infor­ mation sinsemellan och med Enisa om storskaliga incidenter och kriser avseende cybersäkerhet utan onödigt dröjsmål. Sådan information skulle kunna hjälpa Enisa att utföra sin uppgift att stödja det operativa samarbetet. 
  
 (35)Som en del av det löpande samarbetet på teknisk nivå för att stödja en gemensam situationsmedvetenhet i unionen bör Enisa, i nära samarbete med medlemsstaterna, ta fram en regelbunden och fördjupad teknisk  
 EU-lägesrapport 
  om cyberincidenter och cyberhot, baserad på allmänt tillgänglig information, sin egen analys och rapporter som Enisa får från medlemsstaternas  
 CSIRT-enheter 
  eller de nationella gemensamma kontaktpunkterna för säkerhet i nätverks- och informationssystem enligt direktiv (EU) 2016/1148, båda på frivillig grund, Europeiska  
 it-brotts­ 
  centrumet (EC3) vid Europol,  
 CERT-EU 
  och, i tillämpliga fall, Europeiska unionens underrättelseanalyscentrum (EU Intcen) vid Europeiska utrikestjänsten. Rapporten bör göras tillgänglig för rådet, kommissionen, unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik samt  
 CSIRT-nätverket. 
  
 (36)Enisas stöd till tekniska efterhandsundersökningar av incidenter med betydande eller avsevärda konsekvenser som inletts på begäran av de berörda medlemsstaterna bör inriktas på att förhindra framtida incidenter. De berörda medlemsstaterna bör tillhandahålla den information och assistans som behövs för att göra det möjligt för Enisa att på ett ändamålsenligt sätt stödja den tekniska efterhandsundersökningen. 
  
 (14) EUT C 12, 13.1.2018, s. 1. 
  
 (15) Kommissionens rekommendation (EU) 2017/1584 av den 13 september 2017 om samordnade insatser vid storskaliga cyberinci­ denter och cyberkriser (EUT L 239, 19.9.2017, s. 36). 
  
 360 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/21 
  
 (37)Medlemsstaterna får uppmana företag som berörs av incidenten att samarbeta genom att tillhandahålla nödvändig information och assistans till Enisa utan att det påverkar deras rätt att skydda kommersiellt känslig information och information som är relevant för allmän säkerhet. 
  
 (38)För att bättre förstå utmaningarna inom cybersäkerhetsområdet, och i syfte att tillhandahålla strategisk långsiktig rådgivning till medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer, behöver Enisa analysera nuvarande och framväxande cybersäkerhetsrisker. För detta ändamål bör Enisa i samarbete med medlemsstaterna och, om lämpligt, med statistikorgan och andra organ samla in relevant information som är offentligt tillgänglig eller som delats på frivillig grund och utföra analyser av framväxande teknik och tillhandahålla ämnesspecifika bedömningar om förväntade samhälleliga, rättsliga, ekonomiska och regleringsmässiga konsekvenser av tekniska innovationer inom området nätverks- och informationssäkerhet, i synnerhet cybersäkerhet. Enisa bör också hjälpa medlems­ staterna och unionens institutioner, organ och byråer att identifiera framväxande cybersäkerhetsrisker och före­ bygga incidenter, genom att utföra analyser av cyberhot, sårbarheter och incidenter. 
  
 (39)För att stärka unionens resiliens bör Enisa utveckla expertis på området cybersäkerhet i infrastrukturer, särskilt inom de sektorer som anges i bilaga II till direktiv (EU) 2016/1148 och de som används av de leverantörer av digitala tjänster som förtecknas i bilaga III till det direktivet genom att tillhandahålla rådgivning, vägledning och bästa praxis. För att säkerställa enklare tillgång till bättre strukturerad information om cybersäkerhetsrisker och möjliga motåtgärder bör Enisa utarbeta och underhålla unionens informationsnav, en gemensam webbportal som förser allmänheten med information om cybersäkerhet från unionens och medlemsstaternas institutioner, organ och byråer. Att underlätta tillgången till bättre strukturerad information om cybersäkerhetsrisker och möjliga motåtgärder skulle också kunna hjälpa medlemsstaterna att stärka sin kapacitet och anpassa sin praxis, och därmed att bättre stå emot cyberattacker i allmänhet. 
  
 (40)Enisa bör bidra till att öka allmänhetens medvetenhet om cybersäkerhetsrisker, bland annat genom en  
 EU-omfat­ 
  tande informationskampanj, genom att främja utbildning och ge vägledning om god praxis för enskilda användare riktad till privatpersoner, organisationer och företag. Enisa bör även bidra till att främja bästa praxis och lösningar, bland annat  
 it-hygien 
  och  
 it-kompetens, 
  för privatpersoner, organisationer och företag genom att samla in och analysera offentligt tillgänglig information om betydande incidenter och genom att sammanställa och offentliggöra rapporter och handböcker i syfte att ge vägledning till privatpersoner, organisationer och företag och att höja den allmänna beredskaps- och resiliensnivån. Enisa bör även sträva efter att förse konsumenter med relevant infor­ mation om gällande certifieringsordning, t.ex. genom att tillhandahålla riktlinjer och rekommendationer. Enisa bör vidare, i enlighet med handlingsplanen för digital utbildning som fastställdes i kommissionens meddelande av den 17 januari 2018 och i samarbete med medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer, organisera regelbundna informations- och folkbildningskampanjer riktade till slutanvändare, i syfte att främja ett säkrare beteende bland enskilda internetanvändare och digital kompetens, för att höja medvetenheten om de potentiella hoten i cyberrymden, bland annat  
 it-brottslighet 
  såsom phishingattacker, botnät, ekonomiska bedrägerier och bankbedrägerier, incidenter rörande databedrägeri, samt att främja grundläggande rådgivning om flerfaktorauten­ tisering, programkorrigeringar, kryptering, anonymisering och dataskydd. 
  
 (41)Enisa bör spela en central roll när det gäller att höja slutanvändarnas medvetenhet om enheters säkerhet och säker användning av tjänster, och bör främja inbyggd säkerhet och inbyggt integritetsskydd på unionsnivå. För att uppnå detta mål bör Enisa på lämpligaste sätt använda tillgänglig bästa praxis och erfarenhet, framför allt bästa praxis och erfarenhet från akademiska institutioner och  
 it-säkerhetsforskare. 
  
 (42)För att stödja både de företag som verkar inom den europeiska cybersäkerhetssektorn och användarna av cyber­ säkerhetslösningar bör Enisa utveckla och underhålla ett ”marknadsobservatorium” genom att utföra regelbundna analyser och spridning av information om de viktigaste trenderna på cybersäkerhetsmarknaden, både på tillgångs- och efterfrågesidan. 
  
 (43)Enisa bör bidra till unionens insatser för samarbete med internationella organisationer och inom ramarna för relevant internationellt samarbete på cybersäkerhetsområdet. Enisa bör framför allt, där så är lämpligt, bidra till samarbetet med organisationer som OECD, OSSE och Nato. Sådant samarbete kan omfatta gemensamma cyber­ säkerhetsövningar och gemensam samordning av insatser vid incidenter. Denna verksamhet ska utövas med full respekt för principerna om delaktighet, ömsesidighet och unionens beslutsautonomi, utan att det påverkar den särskilda karaktären hos någon medlemsstats säkerhets- och försvarspolitik. 
  
 361 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/22 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (44)För att se till att Enisa fullt ut uppnår sina mål bör den samarbeta med berörda  
 EU-tillsynsmyndigheter 
  och andra behöriga myndigheter i unionen,  
 EU-institutioner, 
  
 -byråer 
  och  
 -organ, 
  däribland  
 CERT-EU, 
  EC3, Europeiska för­ svarsbyrån (EDA), Europeiska byrån för GNSS (GSA), Organet för europeiska regleringsmyndigheter för elektronisk kommunikation (Berec), Europeiska byrån för den operativa förvaltningen av stora  
 it-system 
  inom området frihet, säkerhet och rättvisa  
 (eu-LISA), 
  Europeiska centralbanken (ECB), Europeiska bankmyndigheten (EBA), Europeiska dataskyddsstyrelsen, Byrån för samarbete mellan energitillsynsmyndigheter (Acer), Europeiska unionens byrå för luftfartssäkerhet (Easa) och andra unionsorgan som arbetar med cybersäkerhet. Enisa bör också samverka med myndigheter som hanterar dataskydd för att utbyta sakkunskap och bästa praxis samt ge råd om cybersäkerhetsa­ spekter som kan påverka deras arbete. Företrädare för medlemsstaternas och unionens rättsvårdande myndigheter och dataskyddsmyndigheter bör ha rätt att företrädas i Enisas rådgivande grupp. I samarbetet med rättsvårdande myndigheter om nätverks- och informationssäkerhetsaspekter som kan påverka deras arbete bör Enisa använda existerande informationskanaler och etablerade nätverk. 
  
 (45)Samarbete kan upprättas med akademiska institutioner med forskningsinitiativ inom berörda områden och det bör finnas lämpliga kanaler för konsumentorganisationer och andra organisationer att framföra sina synpunkter, vilka bör beaktas. 
  
 (46)Enisa bör i sin funktion som sekretariat åt  
 CSIRT-nätverket 
  stödja medlemsstaternas  
 CSIRT-enheter 
  och  
 CERT-EU 
  i det operativa samarbetet avseende alla relevanta uppgifter för  
 CSIRT-nätverket 
  som avses i direktiv (EU) 2016/1148. Enisa bör dessutom främja och stödja samarbete mellan de berörda  
 CSIRT-enheterna 
  i händelse av incidenter, attacker mot eller störningar i de nät eller den infrastruktur som förvaltas eller skyddas av dem och som berör eller kan beröra minst två  
 CSIRT-enheter, 
  och därvid beakta  
 CSIRT-nätverkets 
  operationella standardför­ faranden. 
  
 (47)För att öka unionens beredskap att hantera incidenter bör Enisa regelbundet organisera cybersäkerhetsövningar på unionsnivå och, på deras begäran, bistå medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer med att organisera sådana övningar. En gång vartannat år bör en storskalig heltäckande övning med tekniska, operativa och strategiska inslag organiseras. Enisa bör därutöver regelbundet kunna organisera mindre omfattande övningar med samma mål, att öka unionens beredskap att hantera incidenter. 
  
 (48)Enisa bör vidareutveckla och underhålla sina kunskaper om cybersäkerhetscertifiering för att stödja unionens politik på detta område. Enisa bör bygga vidare på befintlig bästa praxis och främja spridningen av cybersäkerhets­ certifiering i unionen, bland annat genom att bidra till inrättandet och underhållandet av ett ramverk för cyber­ säkerhetscertifiering på unionsnivå (europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering), i syfte att öka öppenheten i fråga om assuransnivån för cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  
 IKT-processer 
  genom att stärka förtro­ endet för den digitala inre marknaden och dess konkurrenskraft. 
  
 (49)Effektiva cybersäkerhetsstrategier bör bygga på välutvecklade metoder för riskbedömning, både inom den offentliga och inom den privata sektorn. Riskbedömningsmetoder används på olika nivåer, men det saknas gemensam praxis för hur de ska tillämpas på ett effektivt sätt. Främjande och utveckling av bästa praxis för riskbedömning och för interoperabla lösningar för riskhantering inom organisationer i den offentliga och privata sektorn kommer att höja cybersäkerhetsnivån i unionen. Därför bör Enisa stödja samarbete mellan intressenter på unionsnivå och främja deras insatser för upprättande och tillämpning av europeiska och internationella standarder för riskhantering och mätbar säkerhet för elektroniska produkter, system, nät och tjänster som tillsammans med programvara utgör nätverks- och informationssystemen. 
  
 (50)Enisa bör uppmuntra medlemsstaterna, tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-pro­ 
  cesser att höja sina allmänna säkerhetsstandarder så att alla internetanvändare kan vidta de åtgärder som krävs för att trygga sin egen cybersäkerhet och bör ha incitament att göra detta. I synnerhet bör tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  tillhandahålla nödvändiga uppdateringar och bör återkalla, dra tillbaka eller återvinna  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som inte uppfyller cybersäkerhetsstandarder­ na, medan importörer och distributörer bör säkerställa att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som de släpper ut på unionsmarknaden uppfyller gällande krav och inte utgör en risk för unionens konsumenter. 
  
 362 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/23 
  
 (51)I samarbete med de behöriga myndigheterna bör Enisa kunna sprida uppgifter om cybersäkerhetsnivån för de IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som erbjuds på den inre marknaden, och utfärda varningar riktade till tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  och ålägga dem att förbättra sina  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  säkerhet, inbegripet cybersäkerhet. 
  
 (52)Enisa bör i sitt arbete fullt ut beakta pågående forskning, utveckling och tekniska bedömningar, i synnerhet sådan verksamhet som bedrivs inom unionens olika forskningsinitiativ för att ge råd till unionens institutioner, organ och byråer och, i tillämpliga fall, till medlemsstaterna på deras begäran om forskningsbehoven och prioriteringarna på området cybersäkerhet. För att identifiera behov och prioriteringar för forskningen bör Enisa även rådfråga berörda användargrupper. Mer specifikt skulle ett samarbete kunna upprättas med Europeiska forskningsrådet, Europeiska institutet för innovation och teknik och Europeiska unionens institut för säkerhetsstudier. 
  
 (53)Vid utarbetandet av de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering bör Enisa regelbundet samråda med standardiseringsorganisationerna, i synnerhet de europeiska standardiseringsorganisationerna. 
  
 (54)Cyberhot är en global fråga. Det behövs ett tätare internationellt samarbete för att förbättra cybersäkerhetsstan­ darder, bland annat genom att fastställa gemensamma beteendenormer och anta uppförandekoder, användning av internationella standarder, och informationsutbyte, och på så vis främja snabbare internationellt samarbete som svar på nätverks- och informationssäkerhetsproblem och främja en gemensam global syn på sådana problem. Därför bör Enisa stödja ett starkare unionsdeltagande och samarbete med tredjeländer och internationella organi­ sationer genom att, när så är lämpligt, tillhandahålla nödvändig expertis och nödvändiga analyser till berörda unionsinstitutioner, organ och byråer. 
  
 (55)Enisa bör kunna besvara ad  
 hoc-förfrågningar 
  om råd och bistånd från medlemsstaterna och unionens institutio­ ner, organ och byråer som omfattas av Enisas uppdrag. 
  
 (56)Det är klokt och tillrådligt att genomföra vissa principer för Enisas förvaltning i syfte att följa det gemensamma uttalande och den gemensamma ansats som den interinstitutionella arbetsgruppen för EU:s decentraliserade byråer enades om i juli 2012 och vars syfte är att effektivisera de decentraliserade byråernas verksamhet och förbättra deras resultat. Rekommendationerna i det gemensamma uttalandet och den gemensamma ansatsen bör också återspeglas, allt efter vad som är lämpligt, i Enisas arbetsprogram, utvärderingar av Enisa och Enisas rapportering och administration. 
  
 (57)Styrelsen, som består av företrädare för medlemsstaternas och kommissionens företrädare, bör fastställa den all­ männa inriktningen för Enisas verksamhet och se till att den utför sina uppgifter i enlighet med denna förordning. Styrelsen bör ha de nödvändiga befogenheterna för att fastställa budgeten och kontrollera att den genomförs, anta lämpliga finansiella bestämmelser, utarbeta klara och tydliga förfaranden för Enisas beslutsfattande, anta Enisas samlade programdokument, anta sin egen arbetsordning, utse den verkställande direktören, besluta om förlängning och avslutande av hans eller hennes mandat. 
  
 (58)För att Enisa ska fungera väl och effektivt bör kommissionen och medlemsstaterna säkerställa att personer som utses till styrelseledamöter har lämplig yrkesmässig expertis och erfarenhet. Medlemsstaterna och kommissionen bör även eftersträva att begränsa omsättningen av deras respektive företrädare i styrelsen i syfte att skapa kon­ tinuitet i dess arbete. 
  
 (59)För att Enisa ska fungera väl bör den verkställande direktören utses på grundval av meriter, dokumenterad skicklighet i förvaltning och ledarskap samt kompetens och erfarenheter som rör cybersäkerhet. Den verkställande direktörens uppgifter bör utföras med fullständigt oberoende. Den verkställande direktören bör utarbeta ett förslag till årligt arbetsprogram för Enisa, efter samråd med kommissionen, och bör vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att arbetsprogrammet genomförs på rätt sätt. Den verkställande direktören bör utarbeta en årsrapport som ska föreläggas styrelsen, som omfattar genomförandet av Enisas årliga arbetsprogram, upprätta en preliminär beräkning av Enisas inkomster och utgifter samt genomföra budgeten. Den verkställande direktören bör också ha möjlighet att inrätta tillfälliga arbetsgrupper som i synnerhet ska behandla vetenskapliga, tekniska, rättsliga eller socioekonomiska frågor. Inrättandet av en tillfällig arbetsgrupp anses i synnerhet nödvändigt i sam­ band med att ett särskilt förslag till europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering (nedan kallat förslag till 
  
 363 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/24 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 certifieringsordning) ska utarbetas. Den verkställande direktören bör se till att de tillfälliga arbetsgruppernas med­ lemmar väljs med utgångspunkt i högsta möjliga standard när det gäller expertkunskaper, med målsättningen att det bör finnas en balans mellan könen och, utifrån de specifika frågor som berörs, en lämplig balans mellan medlemsstaternas förvaltningar, unionens institutioner, organ och byråer och den privata sektorn, inklusive bran­ schen, användare och akademiska experter på nätverks- och informationssäkerhet. 
  
 (60)Direktionen bör bidra till att styrelsen fungerar på ett effektivt sätt. Som ett led i det förberedande arbetet i samband med styrelsens beslut bör styrelsen i detalj granska relevant information och utforska tillgängliga alter­ nativ och ge råd och lösningar för att utarbeta beslut av styrelsen. 
  
 (61)Enisa bör ha Enisas rådgivande grupp som rådgivande organ, för att säkerställa en regelbunden dialog med den privata sektorn, konsumentorganisationer och andra berörda intressenter. Enisas rådgivande grupp, som inrättats av styrelsen på förslag av den verkställande direktören, bör koncentrera sig på frågor som är relevanta för intressenter och uppmärksamma Enisa på dem. Enisas rådgivande grupp bör särskilt rådfrågas om utkastet till Enisas årliga arbetsprogram. Sammansättning av Enisas rådgivande grupp och de uppgifter som anförtrotts den, bör säkerställa en tillräcklig representation av intressenter i Enisas arbete. 
  
 (62)Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering bör inrättas för att hjälpa Enisa och kommissionen genom att underlätta samråd med berörda intressenter. Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering bör vara sammansatt av medlemmar som i jämn proportion representerar branschen, såväl på efterfrågesidan som på utbudssidan när det gäller  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  och särskilt innefattande små och medelstora företag, leverantörer av digitala tjänster, europeiska och internationella standardiseringsorgan, nationella ackrediteringsorgan, tillsynsmyn­ digheter med ansvar för dataskydd och organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med Europaparlamen­ tets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 (16), den akademiska världen och konsumentorganisationer. 
  
 (63)Enisa bör ha regler för förebyggande och hantering av intressekonflikter. Enisa bör också tillämpa relevanta unionsbestämmelser om allmänhetens tillgång till handlingar enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 (17). Enisas behandling av personuppgifter bör ske i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1725 (18). Enisa bör efterleva de bestämmelser som gäller för unionens institutioner, organ och byråer och den nationella lagstiftning som rör hantering av information, i synnerhet känsliga icke- säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter och säkerhetsskyddsklassificerade  
 EU-uppgifter. 
  
 (64)För att garantera Enisas autonomi och oberoende och ge den möjlighet att utföra kompletterande uppgifter, också oförutsedda uppgifter i en krissituation, bör Enisa ges en tillräcklig egen budget där intäkterna främst bör bestå av ett bidrag från unionen och bidrag från tredjeländer som deltar i Enisas arbete. En adekvat budget är av största vikt för att säkerställa att Enisa har tillräcklig kapacitet att fullgöra alla sina växande uppgifter och uppnå sina mål. Huvuddelen av Enisas personal bör vara direkt delaktig i det operativa genomförandet av Enisas mandat. Värd­ medlemsstaten, eller varje annan medlemsstat, bör ha rätt att lämna frivilliga bidrag till Enisas budget. Unionens budgetförfarande bör även i fortsättningen tillämpas på de bidrag som belastar unionens allmänna budget. Dess­ utom bör revisionsrätten granska Enisas räkenskaper för att säkerställa insyn och ansvarighet. 
  
 (65)Cybersäkerhetscertifiering har stor betydelse för att öka förtroendet för och säkerheten hos  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer. 
  Den digitala inre marknaden, och särskilt den datadrivna ekonomin och sakernas internet, kan utvecklas framgångsrikt endast om allmänheten litar på att sådana produkter, tjänster och processer har en viss nivå i fråga om cybersäkerhet. Uppkopplade och automatiserade bilar, elektroniska medicintekniska produkter, styrsystem för industriell automation och smarta elnät är bara några exempel på sektorer inom vilka certifiering redan används eller kan komma att användas i en nära framtid. De sektorer som regleras av direktiv (EU) 2016/1148 är också sektorer där cybersäkerhetscertifiering är av yttersta vikt. 
  
 (16) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 765/2008 av den 9 juli 2008 om krav för ackreditering och marknadskontroll i samband med saluföring av produkter och upphävande av förordning (EEG) nr 339/93 (EUT L 218, 13.8.2008, s. 30). 
  
 (17) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamen­ tets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, 31.5.2001, s. 43). 
  
 (18) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/1725 av den 23 oktober 2018 om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter som utförs av unionens institutioner, organ och byråer och om det fria flödet av sådana uppgifter samt om upphävande av förordning (EG) nr 45/2001 och beslut nr 1247/2002/EG (EUT L 295, 21.11.2018, s. 39). 
  
 364 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/25 
  
 (66)I sitt meddelande från 2016 Stärka Europas system för cyberresiliens och främja en konkurrenskraftig och innovativ cybersäkerhetsbransch tog kommissionen upp behovet av billiga och interoperabla cybersäkerhetsprodukter och cybersäkerhetslösningar av hög kvalitet. Utbudet av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  på den inre marknaden är fortfarande i hög grad geografiskt fragmenterat. Cybersäkerhetsbranschen i Europa har till stor del utvecklats med stöd av nationell statlig efterfrågan. Bristen på interoperabla lösningar (tekniska standarder), för­ faranden och  
 EU-mekanismer 
  för certifiering är några av de andra faktorer som påverkar den inre marknaden för cybersäkerhet. Detta gör det svårt för europeiska företag att konkurrera på nationell nivå, unionsnivå och global nivå. Det minskar också utbudet av livskraftig och användbar cybersäkerhetsteknik som enskilda och företag har tillgång till. Även i meddelandet från 2017 om halvtidsöversynen av genomförandet av strategin för den digitala inre marknaden – En ansluten digital inre marknad för alla underströk kommissionen behovet av säkra uppkopp­ lade produkter och system, och framhöll att skapandet av en europeisk  
 IKT-säkerhetsram 
  med regler om hur IKT- säkerhetscertifiering ska organiseras i unionen kan bevara förtroendet för internet och samtidigt motverka den nuvarande fragmenteringen av den inre marknaden. 
  
 (67)För närvarande används cybersäkerhetscertifiering för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  endast i be­ gränsad omfattning. I de fall det förekommer är det oftast på medlemsstatsnivå eller inom ramen för industridrivna system. Ett certifikat utfärdat av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering i ett sådant sammanhang erkänns i princip inte av andra medlemsstater. Företag kan därför behöva certifiera sina  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i flera medlemsstater där de bedriver verksamhet, exempelvis för att kunna delta i nationella upphandlingsförfaranden, varvid de ökar sina omkostnader. Även om nya system utvecklas, tycks det inte finnas någon samlad helhetssyn på övergripande cybersäkerhetsfrågor, exempelvis inom området sakernas internet. Be­ fintliga system uppvisar allvarliga brister och skillnader i fråga om produkttäckning, assuransnivå, grundläggande kriterier och faktisk användning, vilket utgör ett hinder för mekanismer för ömsesidigt erkännande inom unionen. 
  
 (68)Vissa ansträngningar har gjorts för att få till stånd ett ömsesidigt erkännande av certifikat inom unionen. De har dock endast delvis varit framgångsrika. Det främsta exemplet är det avtal om ömsesidigt erkännande (MRA) som ingåtts inom gruppen av höga tjänstemän på informationssäkerhetsområdet  
 (SOG-IS). 
  Även om det är den vikti­ gaste modellen för samarbete och ömsesidigt erkännande av säkerhetscertifiering omfattar  
 SOG-IS 
  endast vissa av medlemsstaterna. Detta har begränsat  
 SOG-IS-avtalets 
  effektivitet för den inre marknaden. 
  
 (69)Det är därför nödvändigt att anta en gemensam ansats och att inrätta ett europeiskt ramverk för cybersäkerhets­ certifiering som fastställer de viktigaste övergripande kraven för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som ska utvecklas, och som gör att europeiska cybersäkerhetscertifikat och en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse för  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  kan erkännas och användas i samtliga medlemsstater. I detta sammanhang är det viktigt att bygga vidare på befintliga nationella och internationella system och på system för ömsesidigt erkännande, i synnerhet  
 SOG-IS, 
  och att möjliggöra en smidig övergång från befintliga ordningar inom ramen för sådana system till system inom ramen för den nya europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering. Den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering bör ha ett dubbelt syfte. Å ena sidan bör den bidra till att öka förtroendet för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har certifierats enligt europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Å andra sidan bör den undvika att det uppstår flera olika motstridiga eller överlappande nationella ordningar för cybersäkerhetscertifieringar och därmed minska kostnaderna för företag som är verk­ samma på den digitala inre marknaden. De europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering bör vara icke- diskriminerande och grundas på europeiska eller internationella standarder såvida inte dessa standarder är ineffek­ tiva eller olämpliga för att förverkliga unionens legitima mål i detta avseende. 
  
 (70)Den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering bör inrättas på ett enhetligt sätt i alla medlemsstater i syfte att förhindra certifieringsshopping utifrån skillnader i kravnivå i olika medlemsstater. 
  
 (71)De europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering bör bygga på vad som redan existerar på internationell och nationell nivå och, om så krävs, på tekniska specifikationer från forum och konsortier, varvid man bör lära av nuvarande styrkor och utvärdera och rätta till svagheter. 
  
 (72)Flexibla cybersäkerhetslösningar är nödvändiga för att branschen ska kunna föregripa cyberhot, och därför bör alla certifieringsordningar utformas så att de inte riskerar att snabbt bli föråldrade. 
  
 365 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/26 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (73)Kommissionen bör ges befogenhet att anta europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering för särskilda grupper av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  Dessa ordningar bör genomföras och övervakas av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering, och certifikat utfärdade enligt dessa ordningar bör vara giltiga och erkännas i hela unionen. Certifieringsordningar som drivs av industrin eller andra privata organisationer bör inte ingå i denna förordnings tillämpningsområde. De organ som handhar sådana ordningar kan dock föreslå kommissionen att överväga sådana ordningar som en grund för att godkänna dem som en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 (74)Bestämmelserna i denna förordning bör inte påverka tillämpningen av unionsrätt som innehåller särskilda be­ stämmelser om certifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  Särskilt förordning (EU) 2016/679 innehåller bestämmelser för införandet av certifieringsmekanismer samt sigill och märkningar för dataskydd för att visa att personuppgiftsansvarigas eller personuppgiftsbiträdens uppgiftsbehandling är förenlig med den förordning­ en. Dessa certifieringsmekanismer samt sigill och märkningar för dataskydd bör göra det möjligt för de registrerade att snabbt bedöma dataskyddsnivån för relevanta  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  Den här förord­ ningen påverkar inte certifieringen av uppgiftsbehandling enligt förordning (EU) 2016/679, inte heller om denna verksamhet ingår i  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 (75)Syftet med europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör vara att säkerställa att  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer 
  som certifierats enligt en sådan ordning uppfyller de angivna kraven i syfte att skydda tillgängligheten, autenticiteten, integriteten och konfidentialiteten hos lagrade eller överförda eller behandlade uppgifter eller de därmed sammanhängande funktioner eller tjänster som tillhandahålls av eller är tillgängliga via dessa produkter, tjänster och processer under hela livscykeln i den mening som avses i denna förordning. Det är inte möjligt att i detalj fastställa cybersäkerhetskraven för alla  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i denna förordning.  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  och cybersäkerhetsbehov relaterade till dessa produkter, tjänster och processer är så olikartade att det är mycket svårt att ta fram allmänna cybersäkerhetskrav som är giltiga under alla omständigheter. Det är därför nödvändigt att anta ett brett och allmänt cybersäkerhets­ begrepp när det gäller certifieringsändamål, som bör kompletteras med en uppsättning specifika cybersäkerhetmål som måste beaktas vid utformningen av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Formerna för att uppnå dessa mål i specifika  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  bör sedan fastställas i detalj för den enskilda certifieringsordningen som antas av kommissionen, till exempel genom hänvisningar till standarder eller tekniska specifikationer om inga lämpliga standarder finns tillgängliga. 
  
 (76)De tekniska specifikationer som ska användas i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör iaktta principerna i bilaga II till Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1025/2012 (19). Vissa avvikelser från dessa krav kan dock anses nödvändiga i vederbörligen motiverade fall där dessa tekniska specifikationer ska användas i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering med hänvisning till assuransnivån ”hög”. Skälen för dessa avvikelser bör offentliggöras. 
  
 (77)En bedömning av överensstämmelse avser det förfarande genom vilket man utvärderar om fastställda krav för en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  har uppfyllts. Detta förfarande utförs av en oberoende tredje part som inte är tillverkaren eller leverantören av de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som bedöms. Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat bör utfärdas efter framgångsrik utvärdering av en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process. 
  Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat bör betraktas som en bekräftelse på att en utvärdering har genomförts på ett korrekt sätt. Beroende på assuransnivå bör den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering ange om det europeiska cybersäkerhetscertifikatet ska utfärdas av ett privat eller offentligt organ. Bedömning av överensstäm­ melse och certifiering utgör inte i sig någon garanti för att certifierade  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  är cyber­ säkra. De är snarare förfaranden och tekniska metoder för att intyga att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer har testats och att de uppfyller vissa cybersäkerhetskrav som fastställs på annan plats, till exempel i tekniska standarder. 
  
 (78)Valet av lämplig certifiering och därtill knutna säkerhetskrav av användarna av europeiska cybersäkerhetscertifikat bör grundas på en riskanalys som avser risker med användningen av  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller IKT- processen. Assuransnivån bör därför stå i proportion till nivån på den risk som är förenad med den avsedda användningen av en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process. 
  
 (19) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1025/2012 av den 25 oktober 2012 om europeisk standardisering och om ändring av rådets direktiv 89/686/EEG och 93/15/EEG samt av Europaparlamentets och rådets direktiv 94/9/EG, 94/25/EG, 95/16/EG, 97/23/EG, 98/34/EG, 2004/22/EG, 2007/23/EG, 2009/23/EG och 2009/105/EG samt om upphävande av rådets beslut 87/95/EEG och Europaparlamentets och rådets beslut 1673/2006/EG (EUT L 316, 14.11.2012, s. 12). 
  
 366 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/27 
  
 (79)Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering skulle kunna ge tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  möjlighet att på eget ansvar göra en bedömning av överensstämmelse (nedan kallad självbedömning av överensstämmelse). I sådana fall bör det vara tillräckligt att tillverkaren eller leverantören av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  själv genomför alla kontroller för att säkerställa att  
 IKT-produkten, 
  IKT- tjänsten eller  
 IKT-processen 
  överensstämmer med den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. Denna typ av bedömning av överensstämmelse bör anses lämplig för  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  med lägre komplex­ itet (exempelvis enkel utformning och tillverkningsmetod) som inte utgör en stor risk för det allmänna samhälls­ intresset. Dessutom bör självbedömning av överensstämmelse endast tillåtas för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  när de motsvarar assuransnivån ”grundläggande”. 
  
 (80)Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kan möjliggöra både självbedömning av överensstämmelse och certifiering för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer. 
  I detta fall bör ordningen föreskriva tydliga och begripliga möjligheter för konsumenter och andra användare att skilja mellan  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller IKT- processer med avseende på vilken tillverkare eller leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som har ansvar för bedömningen, och  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som har certifierats av en tredje part. 
  
 (81)Tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som utför en självbedömning av överensstämmelse bör kunna upprätta och underteckna en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse som ett led i förfarandet för bedömning av överensstämmelse. En  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse är ett dokument som anger att en särskild  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  uppfyller kraven i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. Genom att upprätta och underteckna  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse tar tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  på sig ansvaret för att  
 IKT-produkten, 
  IKT- tjänsten eller  
 IKT-processen 
  uppfyller de rättsliga kraven i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. En kopia av  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse bör lämnas in till den nationella myndigheten för cybersäkerhets­ certifiering och till Enisa. 
  
 (82)Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  bör under en period som fastställs i den berörda europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering ge den behöriga nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering tillgång till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, teknisk dokumentation och all annan relevant information avseende  
 IKT-produkternas, 
  
 IKT-tjänsternas 
  eller  
 IKT-processernas 
  överensstämmelse med den relevanta europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. Den tekniska dokumentationen bör specificera de krav som är tillämpliga enligt ordningen och bör, i den mån det krävs för självbedömningen av överensstämmelse, även innehålla en beskrivning av  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-processens 
  konstruktion, tillverkning och funktion. Den tekniska dokumentationen bör utarbetas på ett sätt som möjliggör bedömning av en  
 IKT-produkts 
  eller en  
 IKT-tjänsts 
  överensstämmelse med de krav som är tillämpliga enligt ordningen. 
  
 (83)I styrningen av den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering beaktas medlemsstaternas deltagande och lämpligt deltagande av intressenter, dessutom definieras kommissionens roll under hela processen för planering samt förslag till, begäran om, utarbetande, antagande och översyn av europeiska ordningar för cybersäkerhets­ certifiering. 
  
 (84)Kommissionen bör med stöd av europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering och intressegruppen för cyber­ säkerhetscertifiering och efter öppna och omfattande samråd utarbeta ett löpande arbetsprogram på unionsnivå för de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering och bör offentliggöra detta i form av ett instrument som inte är bindande. Unionens löpande arbetsprogram bör vara ett strategidokument som gör det möjligt för framför allt branschen, nationella myndigheter och standardiseringsorgan att förbereda sig inför framtida europeiska ord­ ningar för cybersäkerhetscertifiering. Unionens löpande arbetsprogram bör inbegripa en flerårig översikt över de förslag till certifieringsordning som kommissionen har för avsikt att uppmana Enisa att utarbeta på specificerade grunder. Kommissionen bör beakta unionens löpande arbetsprogram vid utarbetandet av sin löpande plan för IKT- standardisering och standardiseringsförfrågningar till Europeiska standardiseringsorganisationer. Med tanke på den snabba utvecklingen och spridningen av ny teknik, uppkomsten av nya, tidigare okända cybersäkerhetsrisker samt lagstiftnings- och marknadsutvecklingar bör kommissionen eller europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering ha rätt att begära att Enisa ska utarbeta förslag till certifieringsordning som inte finns med i unionens löpande arbetsprogram. Kommissionen och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering bör i sådana fall också göra en behovsbedömning av en sådan begäran genom att beakta denna förordnings övergripande syften och mål och behovet av att säkerställa kontinuiteten i Enisas planering och resursanvändning. 
  
 367 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/28 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 Efter mottagandet av en sådan begäran bör Enisa utan onödigt dröjsmål utarbeta förslag till certifieringsordning för särskilda  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer. 
  Kommissionen bör utvärdera de positiva och negativa konsekvenserna av begäran på den specifika marknad som berörs, särskilt för små och medelstora företag, innovation, hinder för tillträde till den marknaden och kostnader för slutanvändare. Kommissionen bör, på grundval av Enisas förslag till certifieringsordning, ges befogenhet att anta den europeiska ordningen för cybersä­ kerhetscertifiering genom genomförandeakter. Med beaktande av det allmänna syfte och de säkerhetsmålsättningar som fastställs i denna förordning bör den i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som antas av kommissionen specificeras en minimiuppsättning komponenter avseende den enskilda ordningens föremål, till­ lämpningsområde och funktionssätt. Dessa delar bör bland annat omfatta cybersäkerhetscertifieringens tillämp­ ningsområde och föremål, inklusive de kategorier av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas, den detaljerade specifikationen av cybersäkerhetskraven, exempelvis genom hänvisning till standarder eller tekniska specifikationer, de särskilda utvärderingskriterierna och utvärderingsmetoderna samt den avsedda assuransnivån (”grundläggande”, ”betydande” eller ”hög”) och i förekommande fall utvärderingsnivåerna. Enisa bör kunna avvisa en begäran från europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. Sådana beslut bör fattas av styrelsen och bör vederbörligen motiveras. 
  
 (85)Enisa bör upprätthålla en webbplats med information om och offentliggörande av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som bör omfatta bland annat begäran om utarbetande av ett förslag till certifierings­ ordning samt den återkoppling som mottagits i den samrådsprocess som genomförs av Enisa i förberedelsefasen. Denna webbplats bör också tillhandahålla information om de europeiska cybersäkerhetscertifikaten och  
 EU-för­ 
  säkringar om överensstämmelse som utfärdas enligt denna förordning samt information om återkallande och utgång av sådana europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar. 
  På webbplatsen bör det också anges vilka nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering som har ersatts av en europeisk ordning för cybersäkerhets­ certifiering. 
  
 (86)Assuransnivån för en europeisk certifieringsordning utgör förtroendegrunden för att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process, 
  uppfyller säkerhetskraven i en särskild europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. I syfte att säkerställa konsekvens i den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering bör en europeisk ordning för cyber­ säkerhetscertifiering kunna specificera assuransnivån för europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse som utfärdats inom ramen för den ordningen. Varje europeiskt cybersäkerhetscertifikat kan avse någon av assuransnivåerna ”grundläggande”, ”betydande” eller ”hög”, medan  
 EU-försäkran 
  om överensstäm­ melse endast kan avse assuransnivån ”grundläggande”. Assuransnivåerna avspeglar motsvarande stringens och djup i fråga om utvärdering av  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  och  
 IKT-processen 
  och fastställs genom hänvisning till tekniska specifikationer, standarder och förfaranden med koppling till detta, inbegripet tekniska kontroller, som ska mildra eller förhindra incidenter. Varje assuransnivå bör vara konsekvent inom de olika sektoriella områden där certifiering tillämpas. 
  
 (87)En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ha flera utvärderingsnivåer beroende på hur stringent och djupgående utvärderingsmetoden är. Utvärderingsnivåer bör motsvara en av assuransnivåerna och vara kopplad till en lämplig kombination av assuranskomponenter. För samtliga assuransnivåer bör  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  omfatta en rad säkra funktioner som fastställs i ordningen, exempelvis följande: säker nys­ kapande konfiguration, signerad kod, säker uppdatering och mekanismer för begränsad exploatering samt fullt stack- eller minnesskydd. Dessa funktioner bör utarbetas och underhållas med säkerhetsinriktade utvecklingsstra­ tegier och tillhörande verktyg för att säkerställa att effektiva mekanismer för maskin- och programvara är inbyggda på ett tillförlitligt sätt. 
  
 (88)För assuransnivån ”grundläggande” bör utvärderingen omfatta minst följande assuranskomponenter: I utvär­ deringen bör det åtminstone ingå en översyn av  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-processens 
  tekniska dokumentation som utförs av organet för bedömning av överensstämmelse. Om certifieringen omfattar IKT- processer bör den process som använts för att utforma, utveckla och underhålla en  
 IKT-produkt 
  eller  
 IKT-tjänst 
  även omfattas av den tekniska översynen. Om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ger möjlighet till självbedömning av överensstämmelse bör det vara tillräckligt att tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  har gjort en självbedömning av  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-processens 
  överensstämmelse med certifieringsordningen. 
  
 (89)För assuransnivån ”betydande” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”grundläggande”, åtminstone omfatta en kontroll av överensstämmelsen mellan  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-processens 
  säkerhets­ funktioner och den tekniska dokumentationen. 
  
 368 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/29 
  
 (90)För assuransnivån ”hög” bör utvärderingen, utöver kraven för assuransnivån ”betydande”, åtminstone omfatta ett effektivitetstest som bedömer resistensen hos  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-processens 
  säkerhetsfunktio­ ner gentemot genomtänkta cyberangrepp som utförs av personer med betydande kompetens och resurser. 
  
 (91)Användningen av europeisk cybersäkerhetscertifiering och  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse bör vara frivillig, om inte annat föreskrivs i unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt som antagits i enlighet med unions­ rätten. I avsaknad av harmoniserad unionsrätt får medlemsstaterna införa nationella tekniska föreskrifter som föreskriver obligatorisk certifiering inom ramen för en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering i enlighet med Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 (20). Medlemsstaterna kan även använda europeisk cybersäkerhetscertifiering i samband med offentlig upphandling och Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU (21). 
  
 (92)På vissa områden kan det bli nödvändigt att i framtiden införa särskilda krav på cybersäkerhet och göra cyber­ säkerhetscertifiering obligatorisk för vissa  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  för att förbättra cybersä­ kerheten i unionen. Kommissionen bör med jämna mellanrum följa upp vilka effekter antagna europeiska ord­ ningar för cybersäkerhetscertifiering har på tillgången till säkra  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  på den inre marknaden och bör regelbundet bedöma i hur hög utsträckning tillverkare och leverantörer av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i unionen använder certifieringsordningarna. Effektiviteten hos de eu­ ropeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering, och huruvida bestämda ordningar borde göras obligatoriska, bör bedömas mot bakgrund av unionens lagstiftning med koppling till cybersäkerhet, särskilt direktiv (EU) 2016/1148, med beaktande av säkerheten i nätverks- och informationssystem som används av leverantörer av samhällsviktiga tjänster. 
  
 (93)Europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse bör hjälpa slutanvändarna att göra välinformerade val.  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som certifierats eller varit föremål för en EU- försäkring om överensstämmelse bör därför åtföljas av information som anpassats till den avsedda slutanvändarens förväntade tekniska nivå. All sådan information bör finnas tillgänglig online och, om lämpligt, i fysisk form. Slutanvändaren bör ha tillgång till information om referensnumret för certifieringsordningen, assuransnivån, be­ skrivningen av de risker som är förenade med  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  och  
 IKT-processen, 
  och den utfärdande myndigheten eller det utfärdande organet, eller bör kunna få en kopia av det europeiska cybersäkerhetscertifikatet. Dessutom bör slutanvändaren informeras om supportpolicy för cybersäkerhet, dvs. hur länge slutanvändaren kan förvänta sig att motta cybersäkerhetsuppdateringar eller programkorrigeringar från tillverkarens eller leverantörens  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  I tillämpliga fall bör slutanvändaren få vägledning om åtgärder och inställningar som denne kan genomföra för att underhålla eller öka cybersäkerheten för  
 IKT-produkten 
  eller IKT- tjänsten och kontaktinformation avseende den enda kontaktpunkten för rapportering av och support vid cyber­ attacker (utöver den automatiska rapporteringen). Informationen bör uppdateras regelbundet och göras tillgänglig på en med information om europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 (94)I syfte att uppnå målen för denna förordning och undvika en fragmentering av den inre marknaden, bör nationella ordningar eller förfaranden för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering upphöra att ha verkan från och med en dag som fastställs av kommissionen genom genomförandeakter. Vidare bör medlemsstaterna inte införa nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som redan omfattas av en befintligt europeiskt ordning för cybersäkerhetscertifiering. Medlemsstaterna bör dock inte vara förhindrade att anta eller behålla nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering för att skydda den nationella säkerheten. Medlemsstaterna bör informera kommissionen och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering om alla eventuella avsikter att upprätta nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Kommissionen och euro­ peiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering bör utvärdera vilka effekter nya nationella ordningar för cybersäker­ hetscertifiering har på den inre marknadens funktion och mot bakgrund av det strategiska intresset av att i stället begära en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 (95)Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering kommer att bidra till att harmonisera cybersäkerhetsrutinerna inom unionen. De måste bidra till att öka cybersäkerhet inom unionen. Utformningen av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör även beakta och möjliggöra utveckling av innovationer på området cybersäkerhet. 
  
 (20) Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/1535 av den 9 september 2015 om ett informationsförfarande beträffande tekniska föreskrifter och beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (EUT L 241, 17.9.2015, s. 1). 
  
 (21) Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/24/EU av den 26 februari 2014 om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv 2004/18/EG (EUT L 94, 28.3.2014, s. 65). 
  
 369 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/30 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (96)Europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering bör även beakta olika befintliga metoder för program- och maskinvaruutveckling och framför allt vilken inverkan frekventa uppdateringar av programvara och fast program­ vara har på enskilda europeiska cybersäkerhetscertifikat. I de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering bör det fastställas under vilka förhållanden en uppdatering kan kräva att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller IKT- processer ska återcertifieras eller att ett specifikt europeiskt cybersäkerhetscertifikats tillämpningsområde ska be­ gränsas med beaktande av eventuella negativa effekter av uppdateringen på överensstämmelsen med säkerhets­ kraven för det certifikatet. 
  
 (97)När en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering har antagits bör tillverkarna eller leverantörerna av IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  kunna lämna in en ansökan om certifiering av sina  
 IKT-produkter 
  eller  
 IKT-tjänster 
  till valfritt organ för bedömning av överensstämmelse var som helst i unionen. Organen för bedöm­ ning av överensstämmelse bör ackrediteras av ett nationellt ackrediteringsorgan, om de uppfyller vissa krav som fastställs i denna förordning. Ackrediteringen bör utfärdas för en period på högst fem år och bör kunna förnyas på samma villkor under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse fortfarande uppfyller kraven. Nationella ackrediteringsorgan bör begränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla ackrediteringen av ett organ för bedömning av överensstämmelse om villkoren för ackrediteringen inte, eller inte längre, uppfylls eller om åtgärder som vidtagits av organet för bedömning av överensstämmelse strider mot denna förordning. 
  
 (98)Hänvisningar i nationell lagstiftning till nationella standarder som har upphört att ha verkan i och med att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering har trätt i kraft kan orsaka förvirring. Medlemsstaterna bör därför se till att antagandet av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering avspeglas i deras nationella lagstiftning. 
  
 (99)För att uppnå likvärdiga standarder över hela unionen, underlätta ömsesidigt erkännande och främja godtagandet av europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse måste en ordning inrättas för inbördes granskning mellan nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering. Inbördes granskning bör inne­ fatta förfaranden för att övervaka  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  överensstämmelse med euro­ peiska cybersäkerhetscertifikat, övervaka skyldigheterna för tillverkare och leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer 
  som utför självbedömningar av överensstämmelse, och för att övervaka organ för bedömning av överensstämmelse samt att personalen vid organ som utfärdar certifikat för assuransnivån ”hög” har lämplig sakkunskap. Kommissionen bör genom genomförandeakter kunna upprätta minst en femårsplan för den inbördes granskningen samt fastställa kriterier och metoder för hur denna ordning ska fungera. 
  
 (100)Utan att det påverkar den ordning för inbördes granskning som ska inrättas vid alla nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering som omfattas av den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering kan vissa europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering innefatta en mekanism för inbördes bedömning för de organ som utfärdar europeiska cybersäkerhetscertifikat för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  med assuransnivån ”hög” inom ramen för sådana ordningar. Den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering bör stödja tillämpningen av sådana mekanismer för inbördes bedömning. Den inbördes bedömningen bör framför allt bedöma huruvida organen i fråga utför sina uppgifter på ett harmoniserat sätt och de kan innefatta mekanismer för att överklaga. Resultaten av de inbördes granskningarna bör göras allmänt tillgängliga. De berörda organen får vidta lämpliga åtgärder för att anpassa sin praxis och expertis därefter. 
  
 (101)Medlemsstaterna bör utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering som ska övervaka fullgörandet av skyldigheterna enligt denna förordning. En nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering kan vara en redan befintlig myndighet eller en ny myndighet. En medlemsstat bör också kunna fatta beslut, efter överenskommelse med en annan medlemsstat, om att utse en eller flera myndigheter för nationell cybersäkerhets­ certifiering på den andra medlemsstatens territorium. 
  
 (102)Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering bör särskilt övervaka och verkställa de skyldigheter som åligger en tillverkare eller en leverantör av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som är etablerad på deras respektive territorier med avseende på  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, bör bistå de nationella ackredi­ teringsorganen med övervakning och kontroll av den verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överensstämmelse genom att förse dem med sakkunskap och relevant information, bör tillåta organ för bedömning av överensstämmelse att utföra sina uppgifter om dessa organ uppfyller de ytterligare krav som finns fastställda i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering och bör övervaka relevant utveckling på området för cybersä­ kerhetscertifiering. De nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering bör också behandla klagomål som lämnas in av fysiska eller juridiska personer avseende europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av de myndigheterna eller avseende europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av över­ ensstämmelse, om sådana certifikat anger assuransnivå ”hög”, bör i lämplig utsträckning undersöka det ärende som 
  
 370 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/31 
  
 klagomålet gäller och bör underrätta den klagande om utvecklingen och resultatet av utredningen inom rimlig tid. De nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering bör dessutom samarbeta med andra nationella myn­ digheter för cybersäkerhetscertifiering eller någon annan offentlig myndighet, bland annat genom att utbyta infor­ mation om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i denna förordning eller särskilda europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Kommissionen bör underlätta sådant utbyte av information genom att erbjuda tillgång till ett allmänt stödsystem för elektronisk information, till exempel infor­ mations- och kommunikationssystemet för marknadskontroll (ICSMS) och systemet för snabb varning för farliga konsumentprodukter (Rapex) som redan används av marknadsövervakningsmyndigheterna i enlighet med förord­ ning (EG) nr 765/2008. 
  
 (103)För att säkerställa en konsekvent tillämpning av den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering bör det inrättas en europeisk grupp för cybersäkerhetscertifiering, bestående av företrädare för nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller andra berörda nationella myndigheter. Den europeiska gruppen för cybersäker­ hetscertifierings främsta uppgifter bör vara att ge kommissionen råd och bistånd i dess arbete för att säkerställa konsekvent genomförande och tillämpning av den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering, att bistå och ha ett nära samarbete med Enisa i utarbetandet av förslag till ordningar för cybersäkerhetscertifiering, att, i veder­ börligen motiverade fall begära att Enisa utarbetar ett förslag till certifieringsordning, att anta yttranden till Enisa om förslag till certifieringsordning och att anta yttranden riktade till kommissionen om underhåll och översyn av befintliga europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. Den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering bör underlätta utbytet av god praxis och expertis mellan de olika nationella myndigheterna för cybersäkerhets­ certifiering som är ansvariga för bemyndigande av organ för bedömning av överensstämmelse och utfärdande av europeiska cybersäkerhetscertifikat. 
  
 (104)För att öka medvetenheten och underlätta acceptansen för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscerti­ fiering kan kommissionen utfärda allmänna eller sektorsspecifika cybersäkerhetsriktlinjer, t.ex. vad gäller god praxis för cybersäkerhet eller ansvarsfullt cybersäkerhetsbeteende som belyser de positiva konsekvenserna av att använda certifierade  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 (105)För att ytterligare underlätta handeln och erkänna att  
 IKT-leveranskedjorna 
  är globala får avtal om ömsesidigt erkännande av europeiska cybersäkerhetscertifikat ingås av unionen i enlighet med artikel 218 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt  
 (EUF-fördraget). 
  Kommissionen får med beaktande av rådgivningen från Enisa och den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering rekommendera att relevanta förhandlingar inleds. Varje europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering bör föreskriva särskilda villkor för sådana avtal om ömsesidigt erkännande med tredjeländer. 
  
 (106)För att säkerställa enhetliga villkor för tillämpningen av denna förordning bör kommissionen ges genomförande­ befogenheter. Dessa befogenheter bör utövas i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 (22). 
  
 (107)Granskningsförfarandet bör användas för antagande av genomförandeakter om europeiska ordningar för cybersä­ kerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  om formerna för Enisas utförande av utred­ ningar, om en plan för inbördes granskning av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering samt för antagande av genomförandeakter om förhållanden, format och förfaranden för anmälningar av ackrediterade organ för bedömning av överensstämmelse från de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering till kommis­ sionen. 
  
 (108)Enisas verksamhet bör utvärderas regelbundet och på ett oberoende sätt. Utvärderingen bör beakta Enisas mål­ uppfyllelse, dess arbetsmetoder och relevansen i dess uppgifter, särskilt dess uppgifter rörande operativt samarbete på unionsnivå. Utvärderingen bör även bedöma konsekvenserna, ändamålsenligheten och effektiviteten i fråga om den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering. Vid en granskning ska kommissionen utvärdera hur Enisas roll som referenspunkt för råd och expertis kan stärkas och bör även utvärdera hur Enisa möjligen skulle kunna stödja bedömningen av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  från tredjeländer som kommer in på unionsmark­ naden och som inte är förenliga med unionsreglerna, om sådana  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  förs in i unionen 
  
 (22) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 182/2011 av den 16 februari 2011 om fastställande av allmänna regler och principer för medlemsstaternas kontroll av kommissionens utövande av sina genomförandebefogenheter (EUT L 55, 28.2.2011, s. 13). 
  
 371 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/32 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 (109)Eftersom målen för denna förordning inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna, på grund av deras omfattning och verkningar, utan snarare kan uppnås bättre på unionsnivå, kan unionen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen i artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen  
 (EU-fördraget). 
  I enlighet med proportionalitetsprincipen i samma artikel går denna förordning inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. 
  
 (110)Förordning (EU) nr 526/2013 bör upphävas. 
  
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
  
 AVDELNING I 
  
 ALLMÄNNA BESTÄMMELSER 
  
 Artikel 1 
  
 Syfte och tillämpningsområde 
  
 1.I syfte att säkerställa en väl fungerande inre marknad och samtidigt sträva efter att uppnå en hög nivå i fråga om cybersäkerhet, cyberresiliens och förtroende inom unionen, fastställer denna förordning 
  
 a)mål, uppgifter och organisatoriska frågor som rör Enisa (Europeiska unionens cybersäkerhetsbyrå), och 
  
 b)ett ramverk för inrättandet av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering i syfte att säkerställa en tillfredsstäl­ lande nivå i fråga om cybersäkerhet för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i unionen samt i syfte att undvika en fragmentering av den inre marknaden när det gäller certifieringsordningar i unionen. 
  
 Den ram som avses i första stycket b ska användas utan att det påverkar tillämpningen av särskilda bestämmelser om frivillig eller obligatorisk certifiering i andra unionsrättsakter. 
  
 2.Denna förordning påverkar inte medlemsstaternas befogenheter i fråga om verksamhet som berör allmän säkerhet, försvar, nationell säkerhet och statens verksamhet på straffrättens område. 
  
 Artikel 2 
  
 Definitioner 
  
 I denna förordning gäller följande definitioner: 
  
 1.cybersäkerhet: all verksamhet som är nödvändig för att skydda nätverks- och informationssystem, användare av dessa system och andra berörda personer mot cyberhot. 
  
 2.nätverks- och informationssystem: ett nätverks- och informationssystem enligt definitionen i artikel 4.1 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 3.nationell strategi för säkerheten i nätverks- och informationssystem: en nationell strategi för säkerheten i nätverks- och informationssystem enligt definitionen i artikel 4.3 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 4.leverantör av samhällsviktiga tjänster: en leverantör av samhällsviktiga tjänster enligt definitionen i artikel 4.4 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 5.leverantör av digitala tjänster: en leverantör av digitala tjänster enligt definitionen i artikel 4.6 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 6.incident: en incident enligt definitionen i artikel 4.7 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 7.incidenthantering: incidenthantering enligt definitionen i artikel 4.8 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 372 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/33 
  
 8.cyberhot: en potentiell omständighet, händelse eller handling som kan skada, störa eller på annat negativt sätt påverka nätverks- och informationssystem, användare dessa system och andra personer. 
  
 9.europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering: en vittomfattande uppsättning regler, tekniska krav, standarder och för­ faranden som fastställs på unionsnivå och som tillämpas på certifiering eller bedömning av överensstämmelse av särskilda  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 10.nationell ordning för cybersäkerhetscertifiering: en komplett uppsättning regler, tekniska krav, standarder och förfaranden som utvecklas och antas av en nationell offentlig myndighet och som tillämpas vid certifiering eller vid bedömning av överensstämmelse av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av tillämpningsområdet för den ordningen. 
  
 11.europeiskt cybersäkerhetscertifikat: ett dokument, utfärdat av behörigt organ, som intygar att en viss  
 IKT-produkt, 
  IKT- tjänst eller  
 IKT-process, 
  har utvärderats för kontroll av överensstämmelse med specifika säkerhetskrav som fastställs i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 12. 
 IKT-produkt: 
  en del, eller en grupp av delar, i nätverks- och informationssystem. 
  
 13. 
 IKT-tjänst: 
  en tjänst som helt eller huvudsakligen består i överföring, lagring, hämtning eller behandling av infor­ mation via nätverks- och informationssystem. 
  
 14. 
 IKT-process: 
  verksamhet som utförs för att utforma, utveckla, tillhandahålla eller underhålla en  
 IKT-produkt 
  eller IKT- tjänst. 
  
 15.ackreditering: ackreditering enligt definitionen i artikel 2.10 i förordning (EG) nr 765/2008. 
  
 16. nationellt ackrediteringsorgan: ett nationellt ackrediteringsorgan enligt definitionen i artikel 2.11 i förordning (EG) nr 765/2008. 
  
 17.bedömning av överensstämmelse: bedömning av överensstämmelse enligt definitionen i artikel 2.12 i förordning (EG) nr 765/2008. 
  
 18.organ för bedömning av överensstämmelse: organ för bedömning av överensstämmelse enligt definitionen i artikel 2.13 i förordning (EG) nr 765/2008. 
  
 19.standard: en standard enligt definitionen i artikel 2.1 i förordning (EU) nr 1025/2012. 
  
 20.teknisk specifikation: ett dokument som anger de tekniska krav som ska uppfyllas av, eller vilka förfaranden för bedömning av överensstämmelse som gäller för en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process. 
  
 21.assuransnivå: förtroendegrund för att en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  uppfyller säkerhetskraven i en särskild europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering och anger på vilken nivå en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  har utvärderats, men som i sig inte mäter säkerheten i den berörda  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller IKT- processen. 
  
 22.egenkontroll av överensstämmelse: en åtgärd som genomförs av en tillverkare eller en leverantör av  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster eller  
 IKT-processer, 
  som utvärderar om dessa  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  uppfyller kraven i n särskild europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 373 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/34 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 AVDELNING II 
  
 ENISA (EUROPEISKA UNIONENS CYBERSÄKERHETSBYRÅ) 
  
 KAPITEL I 
  
 Mandat och mål 
  
 Artikel 3 
  
 Mandat 
  
 1.Enisa ska utföra de uppgifter som den tilldelas genom denna förordning i syfte att uppnå en hög gemensam nivå i fråga om cybersäkerhet i hela unionen, bland annat genom att aktivt stödja medlemsstaterna, unionens institutioner, organ och byråer i arbetet med att förbättra cybersäkerheten. Enisa ska fungera som en referenspunkt för rådgivning och expertis i fråga om cybersäkerhet för unionens institutioner, organ och byråer samt för andra berörda unionsaktörer. 
  
 Genom att utföra de uppgifter den anförtrotts enligt denna förordning ska Enisa bidra till att minska fragmenteringen på den inre marknaden. 
  
 2.Enisa ska utföra de uppgifter som den tilldelas genom unionsrättsakter som fastställer åtgärder för tillnärmning av medlemsstatens lagar och andra författningar som rör cybersäkerhet. 
  
 3.Vid utförandet av sina uppgifter ska Enisa agera självständigt och samtidigt undvika dubbelarbete i förhållande till medlemsstatens verksamhet och ta hänsyn till medlemsstatens befintliga expertis. 
  
 4.Enisa ska ta fram sina egna nödvändiga resurser, däribland teknisk och mänsklig kapacitet och kompetens, för att utföra de uppgifter som den tilldelas enligt denna förordning. 
  
 Artikel 4 
  
 Mål 
  
 1.Enisa ska vara ett expertcentrum inom området cybersäkerhet genom sitt oberoende, den vetenskapliga och tekniska kvaliteten på de råd, den assistans och den information den tillhandahåller, öppenheten i dess operativa förfaranden och arbetssätt samt genom ett kompetent utförande av sina uppgifter. 
  
 2.Enisa ska bistå unionens institutioner, organ och byråer, samt medlemsstaterna, med utarbetande och genomförande av unionens politiska åtgärder som rör cybersäkerhet, inbegripet sektorspolitik på cybersäkerhetsområdet. 
  
 3.Enisa ska stödja kapacitetsuppbyggnad och beredskap i hela unionen genom att bistå unionens institutioner, organ och byråer, liksom medlemsstaterna och offentliga och privata intressenter i syfte att öka skyddet av deras nätverks- och informationssystem, utveckla och förbättra cyberresiliens och insatskapacitet samt utveckla färdigheter och kompetens inom området cybersäkerhet. 
  
 4.Enisa ska främja samarbete, däribland informationsutbyte, och samordning på unionsnivå mellan medlemsstater, unionens institutioner, organ och byråer samt berörda privata och offentliga intressenter i frågor som rör cybersäkerhet. 
  
 5.Enisa ska bidra till att öka cybersäkerhetskapaciteten på unionsnivå i syfte att stödja medlemsstaternas åtgärder för att förebygga och vidta åtgärder mot cyberhot, särskilt vid gränsöverskridande incidenter. 
  
 6.Enisa ska främja användningen av europeisk cybersäkerhetscertifiering, i syfte att undvika en fragmentering av den inre marknaden. Enisa ska bidra till inrättandet och underhållandet av ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering 
  
 ienlighet med avdelning III i denna förordning, i syfte att öka transparensen i fråga om cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  och därigenom stärka förtroendet för den digitala inre marknaden och dess konkurrens­ kraft. 
  
 7.Enisa ska främja en hög nivå av medvetenhet om cybersäkerhet, inklusive  
 it-hygien 
  och  
 it-kompetens 
  hos privat­ personer, organisationer och företag. 
  
 374 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/35 
  
 KAPITEL II 
  
 Uppgifter 
  
 Artikel 5 
  
 Utarbetande och genomförande av unionens politik och lagstiftning 
  
 Enisa ska bidra till utarbetandet och genomförandet av unionens politik och lagstiftning genom att 
  
 1.bistå och ge råd i fråga om utarbetande och översyn av unionens politik och lagstiftning inom området cybersäkerhet och i fråga om sektorsspecifika strategier och lagförslag där frågor som rör cybersäkerhet ingår, särskilt genom att tillhandahålla oberoende yttranden och analyser samt förberedande arbete, 
  
 2.hjälpa medlemsstaterna att på ett konsekvent sätt genomföra unionens politik och lagstiftning som rör cybersäkerhet, i synnerhet vad gäller direktiv (EU) 2016/1148, bland annat genom yttranden, riktlinjer, råd och bästa praxis i frågor såsom riskhantering, incidentrapportering och informationsutbyte, samt genom att underlätta utbytet av bästa praxis mellan behöriga myndigheter i detta avseende, 
  
 3.hjälpa medlemsstater och unionens institutioner, organ och byråer med att utveckla och främja politik på cybersä­ kerhetsområdet som rör underhållandet av den allmänna tillgängligheten till eller integriteten för den offentliga kärnan av ett öppet internet, 
  
 4.bidra till arbetet i samarbetsgruppen enligt artikel 11 i direktiv (EU) 2016/1148 genom att tillhandahålla expertis och bistånd, 
  
 5.stödja 
  
 a)utarbetandet och genomförandet av unionens politik inom området elektronisk identitet och betrodda tjänster, i synnerhet genom att tillhandahålla råd och utfärda tekniska riktlinjer, samt genom att underlätta utbytet av bästa praxis mellan behöriga myndigheter, 
  
 b)främjandet av en högre säkerhetsnivå för elektronisk kommunikation, bland annat genom att tillhandahålla råd och expertis, samt genom att underlätta utbytet av bästa praxis mellan behöriga myndigheter, 
  
 c)medlemsstater vid genomförandet av specifika cybersäkerhetsaspekter av unionspolitik och lagstiftning som rör integritets- och personuppgiftsskydd, inbegripet genom att, på begäran, tillhandahålla rådgivning till Europeiska dataskyddsstyrelsen, 
  
 6.stödja den regelbundna översynen av unionens politiska verksamhet genom att utarbeta en årlig rapport om hur genomförandet av respektive rättsliga ramar framskrider avseende 
  
 a)information om medlemsstaternas incidentrapporter som överlämnas av de gemensamma kontaktpunkterna till samarbetsgruppen enligt artikel 10.3 i direktiv (EU) 2016/1148, 
  
 b)sammanfattningar av anmälningar om säkerhetsöverträdelser eller integritetsförlust som erhållits från leverantörerna av betrodda tjänster, som överlämnas av tillsynsorganen till Enisa, enligt artikel 19.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 910/2014 (23), 
  
 c)anmälningar om säkerhetsincidenter som överlämnats av tillhandahållare av allmänna elektroniska kommunika­ tionsnät eller av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster, som överlämnas av de behöriga myn­ digheterna till Enisa, enligt artikel 40 i direktiv (EU) 2018/1972. 
  
 (23) Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av den 23 juli 2014 om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direktiv 1999/93/EG (EUT L 257, 28.8.2014, s. 73). 
  
 375 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/36 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 Artikel 6 
  
 Kapacitetsuppbyggnad 
  
 1.Enisa ska bistå 
  
 a)medlemsstaterna i deras ansträngningar för att förbättra förebyggandet, upptäckten och analysen av, samt kapaciteten att reagera på, cyberhot och cyberincidenter genom att förse dem med kunskaper och nödvändig expertis, 
  
 b)medlemsstaterna och unionens institutioner, organ och byråer med att fastställa och genomföra frivilliga riktlinjer för offentliggörande av sårbarheter, 
  
 c)unionens institutioner, organ och byråer, i deras ansträngningar för att förbättra förebyggandet, upptäckten och analysen av cyberhot och cyberincidenter, samt förbättra kapaciteten att reagera på sådana cyberhot och cyberinci­ denter, särskilt genom lämpligt stöd för  
 CERT-EU, 
  
 d)medlemsstaterna, på deras begäran, med inrättandet av nationella  
 CSIRT-enheter 
  enligt artikel 9.5 i direktiv (EU) 2016/1148, 
  
 e)medlemsstaterna, på deras begäran, med utarbetandet av nationella strategier för säkerhet i nätverks- och informations­ system, enligt artikel 7.2 i direktiv (EU) 2016/1148, och främja spridning av dessa strategier och notera framstegen med genomförandet av dessa i hela unionen i syfte att främja bästa praxis, 
  
 f)unionens institutioner med utarbetandet och översynen av unionens strategier avseende cybersäkerhet och därvid främja deras spridning och övervaka framstegen i genomförandet av dem, 
  
 g)nationella  
 CSIRT-enheter 
  och  
 CSIRT-enheter 
  på unionsnivå i deras arbete för att öka sin kapacitet, bland annat genom att främja dialog och informationsutbyte, för att säkerställa att alla  
 CSIRT-enheter 
  när det gäller den tekniska nivån har gemensamma minimikrav för kapaciteten och att deras verksamhet följer bästa praxis, 
  
 h)medlemsstaterna genom att organisera regelbundna cybersäkerhetsövningar på unionsnivå enligt artikel 7.5 i vart fall vartannat år och genom att avge policyrekommendationer som grundar sig på utvärderingar av övningarna och på lärdomar som dragits av dem, 
  
 i)behöriga offentliga organ genom att erbjuda utbildning om cybersäkerhet, om lämpligt i samarbete med intressenter, 
  
 j)samarbetsgruppen, med att utbyta bästa praxis, i synnerhet för medlemsstaternas identifiering av leverantörer av samhällsviktiga tjänster, enligt artikel 11.3 l i direktiv (EU) 2016/1148, inklusive vid gränsöverskridande beroenden, vad gäller risker och incidenter. 
  
 2.Enisa ska stödja informationsutbyte inom och mellan sektorer, i synnerhet i de sektorer som förtecknas i bilaga II till direktiv (EU) 2016/1148, genom att tillhandahålla bästa praxis och vägledning i fråga om tillgängliga verktyg, om förfaranden samt om hur regleringsfrågor som rör informationsutbyte ska hanteras. 
  
 Artikel 7 
  
 Operativt samarbete på unionsnivå 
  
 1.Enisa ska stödja operativt samarbete mellan medlemsstaterna, unionens institutioner, organ och byråer och mellan intressenter. 
  
 2.Enisa ska samarbeta på operativ nivå och skapa synergier med unionens institutioner, organ och byråer, inbegripet  
 CERT-EU, 
  med de enheter som arbetar med  
 it-brottslighet 
  och med tillsynsmyndigheter som arbetar med integritets- och personuppgiftsskydd, i syfte att ta itu med frågor av gemensamt intresse, inbegripet genom 
  
 a)utbyte av sakkunskap och bästa praxis, 
  
 b)tillhandahållande av råd och utfärdande av riktlinjer om relevanta frågor som rör cybersäkerhet, 
  
 376 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/37 
  
 c) inrättande av praktiska arrangemang för utförande av särskilda uppgifter, efter samråd med kommissionen. 
  
 3.Enisa ska tillhandahålla sekretariatet för  
 CSIRT-nätverket 
  enligt artikel 12.2 i direktiv (EU) 2016/1148 och ska i denna egenskap aktivt stödja informationsutbytet och samarbetet mellan nätverkets medlemmar. 
  
 4.Enisa ska stödja medlemsstaterna i det operativa samarbetet inom  
 CSIRT-nätverket 
  genom att 
  
 a)ge råd om hur de kan förbättra sin kapacitet att förebygga, upptäcka och reagera på incidenter, och på begäran från en eller flera medlemsstater, tillhandahålla rådgivning avseende ett specifikt cyberhot, 
  
 b)på begäran från en eller flera medlemsstater bistå vid bedömningen av incidenter som har en betydande eller avsevärd inverkan genom att tillhandahålla expertis och underlätta den tekniska hanteringen av sådana incidenter, bland annat särskilt genom att stödja frivilligt utbyte av relevant information och tekniska lösningar mellan medlemsstaterna, 
  
 c)analysera sårbarheter och incidenter på grundval av allmänt tillgänglig information eller information som medlems­ staterna på frivillig basis tillhandahållit för det ändamålet, och 
  
 d)på begäran från en eller flera medlemsstater, ge stöd till tekniska efterhandsundersökningar av incidenter som har en betydande eller avsevärd inverkan i den mening som avses i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 Vid fullgörandet av dessa uppgifter ska Enisa och  
 CERT-EU 
  samarbeta på ett strukturerat sätt för att dra nytta av synergier och undvika dubbelarbete. 
  
 5.Enisa ska organisera regelbundna cybersäkerhetsövningar på unionsnivå och bistå medlemsstater och unionens institutioner, organ och byråer med att organisera cybersäkerhetsövningar på deras begäran. Sådana cybersäkerhets­ övningar på unionsnivå får innehålla tekniska, operativa och strategiska element. En gång vartannat år ska Enisa organisera en storskalig heltäckande övning. 
  
 När det är lämpligt ska Enisa också bidra till och hjälpa till att organisera sektorsvisa cybersäkerhetsövningar tillsammans med berörda organisationer som även deltar i cybersäkerhetsövningar på unionsnivå. 
  
 6.Enisa ska, i nära samarbete med medlemsstaterna, regelbundet utarbeta en djupgående teknisk lägesrapport om cybersäkerheten i EU om incidenter och cyberhot på grundval av offentligt tillgänglig information, egna analyser och rapporter som den får från bland andra medlemsstaternas  
 CSIRT-enheter 
  eller de gemensamma kontaktpunkterna som inrättats genom direktiv (EU) 2016/1148, båda på frivillig grund, EC3 och  
 CERT-EU. 
  
 7.Enisa ska bidra till att utveckla en samarbetsinriktad respons, på unions- och medlemsstatsnivå, för att hantera storskaliga gränsöverskridande incidenter eller kriser som rör cybersäkerhet, främst genom att 
  
 a)sammanställa och analysera rapporter från nationella källor som är allmänt tillgängliga eller har delats på frivillig grund i syfte att bidra till att skapa en gemensam situationsmedvetenhet, 
  
 b)säkerställa ett effektivt informationsflöde och tillhandahålla mekanismer för eskalering mellan  
 CSIRT-nätverket 
  och de tekniska och politiska beslutsfattarna på unionsnivå, 
  
 c)på begäran underlätta den tekniska hanteringen av sådana incidenter eller kriser, däribland särskilt genom att stödja frivilligt utbyte av tekniska lösningar mellan medlemsstaterna, 
  
 d)stödja unionens institutioner, organ och byråer och, på deras begäran, medlemsstater i den offentliga kommunika­ tionen om sådana incidenter eller kriser, 
  
 377 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/38 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 e)testa samarbetsplanerna för hantering av sådana incidenter eller kriser på unionsnivå och på deras begäran stödja medlemsstaterna med att testa sådana planer på nationell nivå. 
  
 Artikel 8 
  
 Marknad, cybersäkerhetscertifiering och standardisering 
  
 1.Enisa ska stödja och främja utvecklingen och genomförandet av unionens politik för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  enligt avdelning III i denna förordning, genom att 
  
 a)fortlöpande övervaka utvecklingen i fråga om standardisering inom anknutna områden och rekommendera lämpliga tekniska specifikationer för användning vid utveckling av de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 54.1 c där standarder inte finns tillgängliga, 
  
 b)utarbeta förslag till europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering (nedan kallade förslag till certifieringsordning) för 
  
 IKT-produkter 
  och  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  i samarbete med branschen och i enlighet med artikel 49, 
  
 c)utvärdera antagna europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering i enlighet med artikel 49.8, 
  
 d)delta i sakkunnigbedömningar enligt artikel 59.4, 
  
 e)bistå kommissionen med att tillhandahålla sekretariatet för europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering i enlighet med artikel 62.5. 
  
 2.Enisa ska tillhandahålla sekretariatet för europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering i enlighet med arti­ kel 22.4. 
  
 3.Enisa ska sammanställa och offentliggöra riktlinjer och utveckla god praxis, däribland om principer om  
 it-hygien 
  när det gäller cybersäkerhetskraven för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  i samarbete med nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering och branschen på ett formellt, standardiserat och transparent sätt. 
  
 4.Enisa ska bidra till kapacitetsuppbyggnad i samband med utvärderings- och certifieringsprocesser genom att sam­ manställa och utfärda riktlinjer samt ge stöd till medlemsstaterna på deras begäran. 
  
 5.Enisa ska underlätta upprättandet och tillämpningen av europeiska och internationella standarder för riskhantering och för säkerheten hos  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 6.Enisa ska, i samarbete med medlemsstaterna och branschen, utarbeta råd och riktlinjer avseende de tekniska områden som har en koppling till säkerhetskraven för leverantörer av samhällsviktiga tjänster och leverantörer av digitala tjänster, samt avseende redan befintliga standarder, inbegripet medlemsstaternas nationella standarder, i enlighet med artikel 19.2 i direktiv (EU) 2016/1148. 
  
 7.Enisa ska genomföra och sprida regelbundna analyser av de viktigaste trenderna på marknaden för cybersäkerhet på både efterfråge- och utbudssidan, i syfte att främja marknaden för cybersäkerhet i unionen. 
  
 Artikel 9 
  
 Kunskap och information 
  
 Enisa ska 
  
 a)genomföra analyser av framväxande teknik och tillhandahålla ämnesspecifika bedömningar om tekniska innovationers förväntade samhälleliga, rättsliga, ekonomiska och regleringsrelaterade konsekvenser för cybersäkerhet, 
  
 b)genomföra långsiktiga strategiska analyser av cyberhot och cybersäkerhetsincidenter i syfte att identifiera framväxande trender och bidra till att förebygga incidenter, 
  
 378 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/39 
  
 c)i samarbete med experter från medlemsstaternas myndigheter och berörda intressenter tillhandahålla råd, vägledning och bästa praxis avseende säkerheten i nätverks- och informationssystem, i synnerhet avseende säkerheten hos de infrastrukturer som understödjer de sektorer som förtecknas i bilaga II till direktiv (EU) 2016/1148 och de som används av de leverantörer av digitala tjänster som förtecknas i bilaga III i det direktivet, 
  
 d)via en särskild portal samla, organisera och för allmänheten tillgängliggöra information om cybersäkerhet som till­ handahålls av unionens institutioner, byråer och organ och information om cybersäkerhet som tillhandahålls på frivillig grund av medlemsstaterna samt privata och offentliga intressenter, 
  
 e)samla in och analysera allmänt tillgänglig information om betydande incidenter och sammanställa rapporter i syfte att ge vägledning till privatpersoner, organisationer och företag i hela unionen. 
  
 Artikel 10 
  
 Medvetandehöjande åtgärder och utbildning 
  
 Enisa ska 
  
 a)öka allmänhetens medvetenhet om cybersäkerhetsrisker och ge vägledning om god praxis för enskilda användare, som är inriktad på privatpersoner, organisationer och företag, inklusive  
 it-hygien 
  och  
 it-kompetens, 
  
 b)i samarbete med medlemsstaterna, unionens institutioner, organ, byråer och branschen organisera regelbundna infor­ mationskampanjer för att öka cybersäkerheten och dess synlighet i unionen och främja en bred offentlig debatt, 
  
 c)bistå medlemsstaterna i deras insatser för att öka medvetenheten om cybersäkerhet och främja utbildning i cybersä­ kerhet, 
  
 d)främja närmare samordning och utbyte av bästa praxis mellan medlemsstaterna vad gäller cybersäkerhetsutbildning och cybersäkerhetsmedvetenhet. 
  
 Artikel 11 
  
 Forskning och innovation 
  
 När det gäller forskning och innovation ska Enisa 
  
 a)ge råd till unionens institutioner, organ och byråer och medlemsstaterna om forskningsbehov och forskningspriori­ teringar inom området cybersäkerhet, för att möjliggöra ett effektivt svar på befintliga och nya risker och cyberhot, bland annat när det gäller ny och framväxande informations- och kommunikationsteknik, och för att säkerställa en effektiv användning av riskförebyggande teknik, 
  
 b)delta, om kommissionen har delegerat relevanta befogenheter till den, i genomförandefasen av finansieringsprogram för forskning och innovation, eller som stödmottagare. 
  
 c)bidra till en strategisk forsknings- och innovationsagenda på unionsnivå inom området cybersäkerhet. 
  
 Artikel 12 
  
 Internationellt samarbete 
  
 Enisa ska bidra till unionens insatser för att samarbeta med tredjeländer och internationella organisationer samt inom ramarna för relevant internationellt samarbete för att främja internationellt samarbete i frågor som rör cybersäkerhet, genom att 
  
 a)om lämpligt delta som observatör i anordnandet av internationella övningar samt analysera och rapportera till styrelsen om resultaten av sådana övningar, 
  
 b)på begäran från kommissionen underlätta utbyte av bästa praxis, 
  
 379 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/40 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 c)på begäran från kommissionen tillhandahålla den expertis, 
  
 d)tillhandahålla rådgivning och stöd till kommissionen i frågor som rör avtal om ömsesidigt erkännande av cybersä­ kerhetscertifikat med tredjeländer i samarbete med den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering som inrättats enligt artikel 62. 
  
 KAPITEL III 
  
 Enisas organisation 
  
 Artikel 13 
  
 Enisas struktur 
  
 Enisas förvaltnings- och ledningsstruktur ska bestå av 
  
 a)en styrelse, 
  
 b)en direktion, 
  
 c)en verkställande direktör, 
  
 d)Enisas rådgivande grupp, 
  
 e)ett nätverk för nationella kontaktpersoner. 
  
 A v s n i t t 1 
  
 S t y r e l s e 
  
 Artikel 14 
  
 Styrelsens sammansättning 
  
 1.Styrelsen ska bestå av en ledamot som utses av varje medlemsstat och två ledamöter som utses av kommissionen. Samtliga ledamöter ska ha rösträtt. 
  
 2.Varje ledamot av styrelsen ska ha en suppleant. Den suppleanten ska företräda ledamoten i ledamotens frånvaro. 
  
 3.Styrelseledamöterna och deras suppleanter ska utses mot bakgrund av deras kunskaper inom området cybersäkerhet, med hänsyn till relevanta färdigheter i fråga om ledarskap, administration och budget. Kommissionen och medlems­ staterna ska bemöda sig om att begränsa omsättningen av sina företrädare i styrelsen för att säkerställa kontinuitet i styrelsens arbete. Kommissionen och medlemsstaterna ska sträva efter att uppnå en jämn könsfördelning i styrelsen. 
  
 4.Mandatperioden för styrelsens ledamöter och deras suppleanter ska vara fyra år. Mandatperioden får förnyas. 
  
 Artikel 15 
  
 Styrelsens uppgifter 
  
 1.Styrelsen ska göra följande: 
  
 a)Fastställa de allmänna riktlinjerna för Enisas arbete och även se till att Enisa agerar i enlighet med de regler och principer som fastställs i denna förordning; den ska även se till att Enisas arbete överensstämmer med det arbete som utförs av medlemsstaterna och på unionsnivå. 
  
 b)Anta Enisas utkast till samlat programdokument som avses i artikel 24 innan det överlämnas till kommissionen för yttrande. 
  
 380 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/41 
  
 c)Anta Enisas samlade programdokument, med beaktande av kommissionens yttrande 
  
 d)Övervaka genomförandet av den fleråriga och årliga programplaneringen som ingår i det samlade programdokumen­ tet. 
  
 e)Anta Enisas årsbudget och utföra andra uppgifter rörande Enisas budget i enlighet med kapitel IV. 
  
 f)Bedöma och anta den konsoliderade årliga rapporten om Enisas verksamhet, inklusive räkenskaperna och en be­ skrivning av hur Enisa har uppnått sina resultatindikatorer, senast den 1 juli följande år sända både den årliga rapporten och bedömningen av denna till Europaparlamentet, rådet, kommissionen och revisionsrätten samt offent­ liggöra den årliga rapporten. 
  
 g)Anta de finansiella regler som ska tillämpas på Enisa i enlighet med artikel 32. 
  
 h)Anta en bedrägeribekämpningsstrategi som står i proportion till bedrägeririskerna med beaktande av en kostnads– nyttoanalys av de åtgärder som ska genomföras. 
  
 i)Anta regler för att förebygga och hantera intressekonflikter bland ledamöterna. 
  
 j)Säkerställa lämplig uppföljning av slutsatserna och rekommendationerna från utredningar som genomförs av Euro­ peiska byrån för bedrägeribekämpning (Phillips) och från olika interna eller externa revisionsrapporter och utvärderingar. 
  
 k)Anta sin arbetsordning, inbegripet regler för interimistiska beslut om delegeringen av särskilda uppgifter enligt artikel 19.7. 
  
 l)Med avseende på Enisas personal, utöva de befogenheter som i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän (nedan kallade tjänsteföreskrifterna) och i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställnings­ villkoren), som fastställs i rådets förordning (EEC, Euratom, EKSG) nr 259/68 (24), tilldelas tillsättningsmyndigheten och den myndighet som har befogenhet att sluta anställningsavtal (nedan kallade befogenheter som tillsättningsmyndighet) i enlighet med punkt 2 i denna artikel. 
  
 m)Anta genomförandebestämmelser till tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren i enlighet med förfarandet i ar­ tikel 110 i tjänsteföreskrifterna. 
  
 n)Utse den verkställande direktören och i förekommande fall förlänga dennes mandatperiod eller avsätta honom eller henne i enlighet med artikel 36. 
  
 o)Utse en räkenskapsförare, som kan vara kommissionens räkenskapsförare, som ska vara helt oberoende i sin tjäns­ teutövning. 
  
 p)Fatta alla beslut som rör inrättandet av Enisas interna strukturer och, vid behov, ändringar av dessa interna strukturer, med beaktande av Enisas verksamhetsbehov och en sund budgetförvaltning. 
  
 q)Godkänna fastställandet av samarbetsavtal med avseende på artikel 7. 
  
 r)Godkänna fastställandet eller ingåendet av samarbetsavtal i enlighet med artikel 42. 
  
 2.Styrelsen ska, i enlighet med artikel 110 i tjänsteföreskrifterna, anta ett beslut grundat på artikel 2.1 i tjänstefö­ reskrifterna och artikel 6 i anställningsvillkoren för övriga anställda om att delegera relevanta befogenheter som tillsätt­ ningsmyndighet till den verkställande direktören och fastställa på vilka villkor denna delegering av befogenheter kan dras in. Den verkställande direktören får vidaredelegera dessa befogenheter. 
  
 (24) Rådets förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 259/68 av den 29 februari 1968 om fastställande av tjänsteföreskrifter för tjänste­ männen i Europeiska gemenskaperna och anställningsvillkor för övriga anställda i dessa gemenskaper samt om införande av särskilda tillfälliga åtgärder beträffande kommissionens tjänstemän (EGT L 56, 4.3.1968, s. 1). 
  
 381 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/42 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 3.Vid exceptionella omständigheter får styrelsen anta ett beslut om att tillfälligt dra in delegeringen till den verkstäl­ lande direktören av befogenheterna som tillsättningsmyndighet samt de befogenheter som tillsättningsmyndighet som den verkställande direktören vidaredelegerat, och i stället utöva dem själv eller delegera dem till en av sina ledamöter eller till någon annan anställd än den verkställande direktören. 
  
 Artikel 16 
  
 Styrelsens ordförande 
  
 Styrelsen ska välja en ordförande och en vice ordförande bland sina ledamöter, med två tredjedelars majoritet av ledamöterna. Deras mandatperiod ska vara fyra år, som får förnyas en gång. Om deras uppdrag som styrelseledamot upphör någon gång under deras mandatperiod upphör deras mandatperiod automatiskt vid denna tidpunkt. Vice ordfö­ randen ska inträda i ordförandens ställe om ordföranden inte kan fullgöra sina plikter. 
  
 Artikel 17 
  
 Styrelsens sammanträden 
  
 1.Styrelsens sammanträden ska sammankallas av dess ordförande. 
  
 2.Styrelsen ska hålla minst två ordinarie sammanträden per år. Den ska också hålla extra sammanträden på ordfö­ randens begäran, på kommissionens begäran eller på begäran av minst en tredjedel av ledamöterna. 
  
 3.Den verkställande direktören ska delta i styrelsesammanträdena, men ska inte ha rösträtt. 
  
 4.Ledamöterna i Enisas rådgivande grupp får på inbjudan av ordföranden delta i styrelsens sammanträden, men ska inte ha rösträtt. 
  
 5.Styrelseledamöterna och deras suppleanter får, med förbehåll för styrelsens arbetsordning, låta sig biträdas av rådgivare eller experter vid styrelsens sammanträden. 
  
 6.Enisa ska tillhandahålla sekretariatet för styrelsen. 
  
 Artikel 18 
  
 Omröstningsbestämmelser för styrelsen 
  
 1.Styrelsen ska fatta beslut med en majoritet av sina ledamöter. 
  
 2.En majoritet med två tredjedelar av styrelsens ledamöter ska krävas för att anta det samlade programdokumentet och den årliga budgeten samt för utnämning av, förlängning av mandatet för eller avsättning av den verkställande direktören. 
  
 3.Varje ledamot ska ha en röst. I en ledamots frånvaro ska suppleanten ha rätt att utöva ledamotens rösträtt. 
  
 4.Styrelsens ordförande ska delta i omröstningen. 
  
 5.Den verkställande direktören ska inte delta i omröstningen. 
  
 6.Närmare bestämmelser om röstningsförfarandena, i synnerhet på vilka villkor en ledamot får agera på en annan ledamots vägnar, ska fastställas i styrelsens arbetsordning. 
  
 382 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/43 
  
 A v s n i t t 2 
  
 D i r e k t i o n 
  
 Artikel 19 
  
 Direktion 
  
 1.Styrelsen ska bistås av en direktion. 
  
 2.Direktionen ska 
  
 a)förbereda beslut som ska antas av styrelsen, 
  
 b)tillsammans med styrelsen säkerställa lämplig uppföljning av slutsatserna och rekommendationerna från utredningar som utförts av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Phillips) och från olika interna eller externa revisionsrapporter och utvärderingar, 
  
 c)utan att det påverkar den verkställande direktörens ansvar enligt artikel 20 bistå och ge råd till den verkställande 
  
 direktören vid genomförandet av styrelsens beslut i frågor som rör administration och budget enligt artikel 20. 
  
 3.Direktionen ska bestå av fem ledamöter. Ledamöterna i direktionen ska utses bland styrelseledamöterna. En av ledamöterna ska vara styrelsens ordförande, som även kan vara direktionens ordförande, och en annan ska vara en av kommissionens företrädare. Utnämningarna av ledamöter i direktionen ska syfta till att uppnå en jämn könsfördelning i direktionen. Den verkställande direktören ska delta i direktionens sammanträden, men ska inte ha rösträtt. 
  
 4.Mandatperioden för ledamöterna i direktionen ska vara fyra år. Mandatperioden får förnyas. 
  
 5.Direktionen ska sammanträda minst var tredje månad. Direktionens ordförande ska sammankalla extra samman­ träden på begäran av direktionens ledamöter. 
  
 6.Direktionens arbetsordning ska fastställas av styrelsen. 
  
 7.Vid behov får direktionen, i brådskande fall, fatta vissa interimistiska beslut på styrelsens vägnar, särskilt i frågor som rör den administrativa ledningen, inklusive om indragning av delegeringen av befogenheterna som tillsättnings­ myndighet och budgetfrågor. Sådana interimistiska beslut ska utan onödigt dröjsmål meddelas styrelsen. Styrelsen ska besluta huruvida det interimistiska beslutet ska godkännas eller avslås senast tre månader efter att beslutet fattades. Direktionen ska inte fatta beslut för styrelsens räkning som kräver godkännande av en majoritet med två tredjedelar av styrelsens ledamöter. 
  
 A v s n i t t 3 
  
 V e r k s t ä l l a n d e d i r e k t ö r 
  
 Artikel 20 
  
 Den verkställande direktörens ansvarsområden 
  
 1.Enisa ska ledas av den verkställande direktören, som ska vara oberoende i sin tjänsteutövning. Den verkställande direktören ska vara ansvarig inför styrelsen. 
  
 2.Den verkställande direktören ska på begäran rapportera till Europaparlamentet om resultatet av sitt arbete. Rådet får uppmana den verkställande direktören att rapportera om resultatet av sitt arbete. 
  
 3.Den verkställande direktören ska ha ansvar för följande: 
  
 a) Sköta Enisas dagliga förvaltning. 
  
 383 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/44 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 b)Genomföra de beslut som antas av styrelsen. 
  
 c)Utarbeta utkastet till det samlade programdokumentet och lämna det till styrelsen för godkännande innan det lämnas till kommissionen. 
  
 d)Genomföra det samlade programdokumentet och rapportera till styrelsen om detta. 
  
 e)Utarbeta den konsoliderade årliga rapporten om Enisas verksamhet, inbegripet genomförandet av det årliga arbets­ programmet, och framlägga den för styrelsen för bedömning och antagande. 
  
 f)Utarbeta en handlingsplan för uppföljning av slutsatserna från efterhandsutvärderingarna samt rapportera vartannat år till kommissionen om de framsteg som gjorts. 
  
 g)Utarbeta en handlingsplan för uppföljning av slutsatserna från interna eller externa revisionsrapporter, liksom utred­ ningar utförda av Phillips, samt rapportera om läget vartannat år till kommissionen och regelbundet till styrelsen. 
  
 h) Utarbeta ett utkast till finansiella regler som ska tillämpas på Enisa som avses i artikel 32. 
  
 i)Upprätta Enisas preliminära beräkning av inkomster och utgifter och genomföra dess budget. 
  
 j)Skydda unionens finansiella intressen genom förebyggande åtgärder mot bedrägeri, korruption och annan olaglig verksamhet, genom effektiva kontroller och, om oriktigheter upptäcks, genom återkrav av felaktigt utbetalda belopp samt vid behov genom effektiva, proportionella och avskräckande administrativa och ekonomiska sanktioner. 
  
 k)Utarbeta en strategi för bedrägeribekämpning för Enisa och lägga fram den för styrelsen för godkännande. 
  
 l)Utveckla och underhålla kontakter med näringslivet och konsumentorganisationer för att säkerställa en regelbunden dialog med berörda intressenter. 
  
 m)Regelbundet utbyta synpunkter och information med unionens institutioner, organ och byråer om deras cybersäker­ hetsverksamhet för att säkerställa att unionens policy utvecklas och genomförs på ett enhetligt sätt. 
  
 n)Utföra andra uppgifter som den verkställande direktören tilldelas genom denna förordning. 
  
 4.När så är nödvändigt och inom ramen för Enisas mål och uppgifter, får den verkställande direktören inrätta arbetsgrupper bestående av experter, inbegripet experter från medlemsstaternas behöriga myndigheter. Den verkställande direktören ska underrätta styrelsen om detta i förväg. Förfarandena avseende i synnerhet sammansättningen av arbets­ grupperna, den verkställande direktörens tillsättning av arbetsgruppernas experter och arbetsgruppernas arbete ska anges i Enisas interna verksamhetsregler. 
  
 5.Där så är nödvändigt för att Enisa ska kunna utföra sina uppgifter på ett effektivt och ändamålsenligt sätt och grundat på en ändamålsenlig  
 kostnads–nyttoanalys, 
  får den verkställande direktören besluta att inrätta ett eller flera lokala kontor i en eller flera medlemsstater. Innan den verkställande direktören beslutar att inrätta ett lokalt kontor ska han eller hon inhämta ett yttrande från den eller de berörda medlemsstaterna, däribland den medlemsstat där Enisa har sitt säte, och ett förhandsgodkännande från kommissionen och styrelsen. Om oenighet råder under samrådsprocessen mellan den verkställande direktören och de berörda medlemsstaterna ska frågan överlämnas till rådet för diskussion. Det samman­ lagda antalet anställda vid alla lokala kontor ska begränsas till ett minimum och inte uppgå till över 40 % av antalet anställda vid Enisa i den medlemsstat där Enisa har sitt säte. Antalet anställda vid varje lokalt kontor ska inte uppgå till över 10 % av antalet anställda vid Enisa i den medlemsstat där Enisa har sitt säte. 
  
 I beslutet om att inrätta ett lokalt kontor ska man ange omfattningen av den verksamhet som ska bedrivas vid det lokala kontoret på ett sätt som undviker onödiga kostnader och överlappning av Enisas administrativa uppgifter. 
  
 384 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019  
  SV  
 Europeiska unionens officiella tidningL 151/45 
  
 A v s n i t t 4 
  
 E n i s a s r å d g i v a n d e g r u p p , i n t r e s s e n t g r u p p e n f ö r c y b e r s ä k e r h e t s c e r t i f i e r i n g o c h 
  
 n ä t v e r k f ö r n a t i o n e l l a k o n t a k t p e r s o n e r 
  
 Artikel 21 
  
 Enisas rådgivande grupp 
  
 1.Styrelsen ska på förslag av den verkställande direktören på ett transparent sätt inrätta Enisas rådgivande grupp, som ska bestå av erkända experter som företräder berörda intressenter, exempelvis  
 IKT-branschen, 
  leverantörer av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster, små och medelstora företag, leverantörer av samhällsviktiga tjänster, konsumentgrupper, experter på cybersäkerhetsområdet från den akademiska världen och före­ trädare för behöriga myndigheter som anmälts i enlighet med direktiv (EU) 2018/1972, europeiska standardiserings­ organisationer samt rättsvårdande myndigheter och tillsynsmyndigheter med ansvar för dataskydd. Styrelsen ska sträva efter att säkerställa lämplig könsfördelning, geografisk fördelning samt fördelning mellan olika intressentgrupper. 
  
 2.Förfaranden för Enisas rådgivande grupp, i synnerhet avseende gruppens sammansättning, förslaget från den verk­ ställande direktören som avses i punkt 1, medlemsantal och samt utnämning av gruppens medlemmar, och den rådgivande gruppens arbete, ska anges i Enisas interna verksamhetsregler och ska offentliggöras. 
  
 3.Den verkställande direktören eller en person som han eller hon utser från fall till fall ska vara ordförande för Enisas rådgivande grupp. 
  
 4.Mandatperioden för medlemmar i Enisas rådgivande grupp ska vara två och ett halvt år. Styrelseledamöter får inte vara medlemmar i Enisas rådgivande grupp. Experter från kommissionen och medlemsstaterna får närvara vid mötena i Enisas rådgivande grupp och delta i dess arbete. Företrädare för andra organ som av den verkställande direktören anses som relevanta, men som inte är medlemmar av Enisas rådgivande grupp, får bjudas in att närvara vid den rådgivande gruppens möten och delta i dess arbete. 
  
 5.Enisas rådgivande grupp ska ge Enisa råd med avseende på genomförandet av Enisas verksamhet, med undantag av tillämpningen av avdelning III i denna förordning. Den ska i synnerhet ge den verkställande direktören råd om utarbe­ tandet av förslaget till Enisas årliga arbetsprogram och om kommunikationen med berörda intressenter om frågor kopplade till det årliga arbetsprogrammet. 
  
 6.Enisas rådgivande grupp ska regelbundet informera styrelsen om sin verksamhet. 
  
 Artikel 22 
  
 Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering ska inrättas. 
  
 2.Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering ska bestå av medlemmar som ska väljas bland erkända experter som företräder berörda intressenter. Kommissionen ska, genom en öppen och transparent inbjudan på förslag från Enisa, välja ut medlemmarna i intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering, och säkerställa lämplig fördelning mellan de olika intressentgrupperna samt en lämplig könsfördelning och geografisk fördelning. 
  
 3.Intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering ska 
  
 a)ge kommissionen råd i strategiska frågor om den europeiska ramen för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 b)på begäran ge Enisa råd om allmänna och strategiska frågor om Enisas uppgifter när det gäller marknaden, cyber­ säkerhetscertifiering och standardisering, 
  
 c)bistå kommissionen vid utarbetandet av unionens löpande arbetsprogram som avses i artikel 47, 
  
 385 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/46 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 d)yttra sig över unionens löpande arbetsprogram i enlighet med artikel 47.4, och 
  
 e)i brådskande ärenden ge kommissionen och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering råd om behovet av ytterligare certifieringsordningar som inte ingår i unionens löpande arbetsprogram i enlighet med vad som beskrivs i artiklarna 47 och 48. 
  
 4.Ordförandeskapet i intressentgruppen för cybersäkerhetscertifiering ska innehas gemensamt av företrädare för kom­ missionen och Enisa, och Enisa ska tillhandahålla sekretariatet. 
  
 Artikel 23 
  
 Nätverk för nationella kontaktpersoner 
  
 1.Styrelsen ska, på förslag av den verkställande direktören, inrätta ett nätverk för nationella kontaktpersoner som består av företrädare för alla medlemsstater. Varje medlemsstat ska utse en företrädare till nätverket för nationella kontaktpersoner. Nätverket för nationella kontaktpersoners möten kan hållas i olika expertkonstellationer. 
  
 2.Nätverket för nationella kontaktpersoner ska särskilt underlätta informationsutbytet mellan Enisa och medlems­ staterna och stödja Enisa i dess arbete med att informera relevanta intressenter runtom i unionen om Enisas verksamhet, slutsatser och rekommendationer. 
  
 3.De nationella kontaktpersonerna ska fungera som en kontaktpunkt på nationell nivå för att underlätta samarbetet mellan Enisa och nationella experter inom ramen för genomförandet av Enisas årliga arbetsprogram. 
  
 4.De nationella kontaktpersonerna ska ha ett nära samarbete med styrelseledamöterna från deras respektive medlems­ stater, men själva nätverket för nationella kontaktpersoner ska inte utföra samma arbete som styrelsen eller andra unionsforum. 
  
 5.Uppgifter och förfaranden avseende nätverket för nationella kontaktpersoner ska fastställas i Enisas interna verk­ samhetsregler och ska offentliggöras. 
  
 A v s n i t t 5 
  
 V e r k s a m h e t 
  
 Artikel 24 
  
 Samlat programdokument 
  
 1.Enisa ska genomföra sin verksamhet i enlighet med ett samlat programdokument som innehåller Enisas årliga och fleråriga programplanering, vilket ska inbegripa all planerad verksamhet för Enisa. 
  
 2.Den verkställande direktören ska varje år utarbeta ett utkast till samlat programdokument som ska innehålla årlig och flerårig programplanering med motsvarande planering av ekonomiska resurser och personalresurser i överensstäm­ melse med artikel 32 i kommissionens delegerade förordning (EU) nr 1271/2013 (25), med hänsyn till kommissionens riktlinjer. 
  
 3.Senast den 30 november varje år ska styrelsen anta det samlade programdokument som avses i punkt 1 och ska senast den 31 januari följande år översända det, liksom eventuella senare uppdaterade versioner, till Europaparlamentet, rådet och kommissionen. 
  
 Chaney samlade programdokumentet ska anses vara slutgiltigt efter det att unionens allmänna budget slutligen har antagits och ska vid behov anpassas i enlighet därmed. 
  
 (25) Kommissionens delegerade förordning (EU) nr 1271/2013 av den 30 september 2013 med rambudgetförordning för de organ som avses i artikel 208 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 (EUT L 328, 7.12.2013, s. 42). 
  
 386 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/47 
  
 5.Det årliga arbetsprogrammet ska innehålla detaljerade mål och förväntade resultat, inklusive resultatindikatorer. Det ska också innehålla en beskrivning av de åtgärder som ska finansieras och uppgifter om vilka ekonomiska resurser och personalresurser som anslås till varje åtgärd, i enlighet med principerna om verksamhetsbaserad budgetering och för­ valtning. Det årliga arbetsprogrammet ska överensstämma med det fleråriga arbetsprogram som avses i punkt 7. I programmet ska det klart anges vilka uppgifter som lagts till, ändrats eller strukits jämfört med föregående räkenskapsår. 
  
 6.Styrelsen ska ändra det antagna årliga arbetsprogrammet om Enisa tilldelas en ny uppgift. Varje betydande ändring av det årliga arbetsprogrammet ska antas enligt samma förfarande som det ursprungliga årliga arbetsprogrammet. Styrelsen får delegera befogenheten att göra  
 icke-väsentliga 
  ändringar i det årliga arbetsprogrammet till den verkställande direktören. 
  
 7.I det fleråriga arbetsprogrammet ska den övergripande strategiska programplaneringen, inbegripet mål, förväntade resultat och resultatindikatorer, fastställas. Även resursplanering, inklusive flerårig budget och personal, ska fastställas. 
  
 8.Resursplaneringen ska uppdateras årligen. Den strategiska programplaneringen ska uppdateras när det är lämpligt, och i synnerhet när det är nödvändigt för att beakta resultatet av den utvärdering som avses i artikel 67. 
  
 Artikel 25 
  
 Intresseförklaring 
  
 1.Styrelsens ledamöter, den verkställande direktören och tjänstemän som är tillfälligt utstationerade av medlems­ staterna ska var och en avge en åtagandeförklaring och en förklaring som anger om det föreligger eller inte föreligger några direkta eller indirekta intressen som skulle kunna anses inverka negativt på deras oberoende. Förklaringarna ska vara tillförlitliga och fullständiga, och de ska avges skriftligen varje år och uppdateras vid behov. 
  
 2.Styrelsens ledamöter, den verkställande direktören och externa experter som deltar i tillfälliga arbetsgrupper ska var och en senast i inledningen av varje möte exakt och fullständigt redovisa eventuella intressen som kan påverka deras oberoende i förhållande till frågorna på dagordningen samt avhålla sig från att delta i diskussioner och omröstningar om sådana frågor. 
  
 3.Enisa ska i sina interna verksamhetsregler fastställa hur de regler om intresseförklaringar som avses i punkterna 1 och 2 ska tillämpas praktiskt. 
  
 Artikel 26 
  
 Öppenhet 
  
 1. Enisa ska utföra sitt arbete med en hög grad av öppenhet och i enlighet med artikel 28. 
  
 2.Enisa ska säkerställa att allmänheten och eventuella berörda parter får lämplig, objektiv, tillförlitlig och lättillgänglig information, framför allt om resultaten av dess arbete. Den ska också offentliggöra de intresseförklaringar som avges i enlighet med artikel 25. 
  
 3.Styrelsen får, på förslag av den verkställande direktören, ge berörda parter tillstånd att observera delar av Enisas verksamhet. 
  
 4.Enisa ska i sina interna verksamhetsregler fastställa hur de regler om öppenhet som avses i punkterna 1 och 2 ska tillämpas praktiskt. 
  
 Artikel 27 
  
 Konfidentialitet 
  
 1.Enisa ska inte för tredje part röja uppgifter som den behandlar eller mottar, om det i en motiverad ansökan har begärts att uppgifterna helt eller delvis ska behandlas konfidentiellt, dock utan att detta påverkar tillämpningen av artikel 28. 
  
 387 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/48 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 2.Ledamöterna i styrelsen, den verkställande direktören, medlemmarna i Enisas rådgivande grupp, de externa experter som deltar i olika tillfälliga arbetsgrupper och Enisas personal, inbegripet tjänstemän som är tillfälligt utstationerade av medlemsstaterna, ska omfattas av tystnadsplikt enligt artikel 339 i  
 EUF-fördraget, 
  även efter det att deras uppdrag har upphört. 
  
 3.Enisa ska i sina interna verksamhetsregler fastställa hur de regler om konfidentialitet som avses i punkterna 1 och 2 ska tillämpas praktiskt. 
  
 4.Styrelsen ska besluta om att tillåta Enisa att hantera säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter, om så krävs för att Enisa ska kunna utföra sina uppgifter. I sådana fall ska Enisa efter överenskommelse med kommissionens avdelningar anta säkerhetsbestämmelser som tillämpar säkerhetsprinciperna i kommissionens beslut (EU, Euratom) 2015/443 (26) och 2015/444 (27). Dessa säkerhetsbestämmelser ska omfatta bestämmelser om utbyte, behandling och lagring av säkerhets­ skyddsklassificerade uppgifter. 
  
 Artikel 28 
  
 Tillgång till handlingar 
  
 1.Förordning (EG) nr 1049/2001 ska tillämpas på de handlingar som finns hos Enisa. 
  
 2.Styrelsen ska vidta åtgärder för att genomföra förordning (EG) nr 1049/2001 senast den 28 december 2019. 
  
 3.Beslut som fattas av Enisa i enlighet med artikel 8 i förordning (EG) nr 1049/2001 får bli föremål för ett klagomål till europeiska ombudsmannen enligt artikel 228 i  
 EUF-fördraget 
  eller väckande av talan vid Europeiska unionens domstol 
  
 ienlighet med artikel 263 i  
 EUF-fördraget. 
  
 KAPITEL IV 
  
 Upprättande av Enisas budget och budgetens struktur 
  
 Artikel 29 
  
 Upprättande av Enisas budget 
  
 1.Varje år ska den verkställande direktören upprätta en preliminär beräkning av Enisas inkomster och utgifter för det därpå följande räkenskapsåret, och ska översända den till styrelsen tillsammans med ett utkast till tjänsteförteckning. Inkomster och utgifter ska vara i balans. 
  
 2.Varje år ska styrelsen, på grundval av den preliminära beräkningen, lägga fram en beräkning av Enisas inkomster och utgifter för det därpå följande räkenskapsåret. 
  
 3.Styrelsen ska senast den 31 januari varje år överlämna beräkningen, som ska vara en del av utkastet till det samlade programdokumentet, till kommissionen och de tredjeländer med vilka unionen har slutit avtal i enlighet med artikel 42.2. 
  
 4.På grundval av den beräkningen ska kommissionen ta upp de medel som den anser vara nödvändiga för tjäns­ teförteckningen och storleken på det anslag som ska belasta den unionens allmänna budget i förslaget till unionens 
  
 allmänna budget, som den ska förelägga Europaparlamentet och rådet i enlighet med artikel 314 i  
 EUF-fördraget. 
  
 5.Europaparlamentet och rådet ska bevilja anslagen för bidraget från unionen till Enisa. 
  
 6.Europaparlamentet och rådet ska anta Enisas tjänsteförteckning. 
  
 (26) 
  
 Kommissionens beslut (EU, Euratom) 2015/443 av den 13 mars 2015 om säkerhet inom kommissionen (EUT L 72, 17.3.2015, 
  
 (27) 
  
 s. 41). 
  
 Kommissionens beslut (EU, Euratom) 2015/444 av den 13 mars 2015 om säkerhetsbestämmelser för skydd av säkerhetsskydds­ 
  
 klassificerade  
 EU-uppgifter 
  (EUT L 72, 17.3.2015, s. 53). 
  
 388 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/49 
  
 7.Styrelsen ska anta Enisas budget tillsammans med det samlade programdokumentet. Enisas budget ska bli slutlig när unionens allmänna budget slutgiltigt har antagits. Styrelsen ska vid behov anpassa Enisas budget och det samlade programdokumentet till unionens allmänna budget. 
  
 Artikel 30 
  
 Enisas budgets struktur 
  
 1.Utan att det påverkar andra medel ska Enisas inkomster bestå av a) ett bidrag från unionens allmänna budget, 
  
 b) inkomster avsatta för särskilda ändamål i enlighet med Enisas finansiella regler som avses i artikel 32, 
  
 c) unionsfinansiering via delegeringsavtal eller bidrag som beviljas från fall till fall, i enlighet med de finansiella regler som avses i artikel 32 och gällande bestämmelser för de instrument som inrättats till stöd för unionens politik, 
  
 d)bidrag från tredjeländer som deltar i Enisas arbete i enlighet med artikel 42, 
  
 e)eventuella frivilliga bidrag från medlemsstater i pengar eller in natura. 
  
 Medlemsstater som ger frivilliga bidrag enligt första stycket led e får inte göra anspråk på några särskilda rättigheter eller tjänster som en följd av bidragen. 
  
 2.Enisas utgifter ska täcka kostnaderna för personal, administrativt och tekniskt stöd, infrastruktur och drift samt utgifter till följd av avtal med tredje part. 
  
 Artikel 31 
  
 Genomförande av Enisas budget 
  
 1.Den verkställande direktören ska ansvara för att Enisas budget genomförs. 
  
 2.Kommissionens internrevisor ska ha samma befogenheter gentemot Enisa som gentemot kommissionens avdel­ ningar. 
  
 3.Enisas räkenskapsförare översända de preliminära räkenskaperna för räkenskapsåret (år n) till kommissionens räkenskapsförare och till revisionsrätten senast den 1 mars följande räkenskapsår (år n + 1). 
  
 4.Efter mottagandet av revisionsrättens iakttagelser om Enisas preliminära räkenskaper enligt artikel 246 i Europa­ parlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 (28), ska Enisas räkenskapsförare upprätta Enisas slutliga räkenskaper på eget ansvar och överlämna dem till styrelsen för ett yttrande. 
  
 5.Styrelsen ska avge ett yttrande om Enisas slutliga räkenskaper. 
  
 6.Senast den 31 mars år n + 1 ska den verkställande direktören översända rapporten om budgetförvaltningen och den ekonomiska förvaltningen till Europaparlamentet, rådet, kommissionen och revisionsrätten. 
  
 7.Senast den 1 juli år n + 1 ska Enisas räkenskapsförare överlämna Enisas slutliga räkenskaper, tillsammans med styrelsens yttrande, till Europaparlamentet, rådet, kommissionens räkenskapsförare och revisionsrätten. 
  
 (28) Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 (EUT L 193, 30.7.2018, s. 1). 
  
 389 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/50 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 8.Enisas räkenskapsföraren ska, samma dag som hans eller hennes slutliga räkenskaper överlämnas, också till revi­ sionsrätten översända en bekräftelse som omfattar dessa slutliga räkenskaper, med en kopia till kommissionens räken­ skapsförare. 
  
 9.Senast den 15 november år n + 1 ska den verkställande direktören offentliggöra Enisas slutliga räkenskaper i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 10.Senast den 30 september år n + 1 ska den verkställande direktören till revisionsrätten översända ett svar på dess synpunkter och även sända en kopia av detta svar till styrelsen och till kommissionen. 
  
 11.Den verkställande direktören ska på Europaparlamentets begäran, i enlighet med artikel 261.3 i förordning (EU, Euratom) 2018/1046, för Europaparlamentet lägga fram alla uppgifter som är nödvändiga för att förfarandet för beviljande av ansvarsfrihet för det berörda räkenskapsåret ska kunna tillämpas på ett smidigt sätt. 
  
 12.På rekommendation av rådet ska Europaparlamentet före den 15 maj år n + 2 bevilja den verkställande direktören ansvarsfrihet beträffande budgetens genomförande år n. 
  
 Artikel 32 
  
 Finansiella regler 
  
 De finansiella regler som ska tillämpas på Enisa ska antas av styrelsen efter samråd med kommissionen. De får inte avvika från delegerad förordning (EU) nr 1271/2013 såvida inte en sådan avvikelse är specifikt nödvändig för Enisas verksamhet och kommissionen har lämnat sitt samtycke i förväg. 
  
 Artikel 33 
  
 Bedrägeribekämpning 
  
 1.För att underlätta bekämpning av bedrägeri, korruption och andra olagliga handlingar enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 883/2013 (29) ska Enisa senast den 28 december 2019, ansluta sig till det interinstitutionella avtalet av den 25 maj 1999 mellan Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska gemenskapernas kommission om interna utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Phillips) (30). Enisa ska anta lämpliga bestämmelser som ska vara tillämpliga på alla anställda vid Enisa genom att använda den mall som anges i bilagan till det avtalet. 
  
 2.Revisionsrätten ska ha befogenhet att utföra revision, på grundval av handlingar och inspektioner på plats, hos alla stödmottagare, uppdragstagare och underleverantörer som erhållit unionsfinansiering från Enisa. 
  
 3.Olaf får göra utredningar, inbegripet kontroller och inspektioner på plats, i enlighet med bestämmelserna och förfarandena i förordning (EU, Euratom) nr 883/2013 och rådets förordning (Euratom, EG) nr 2185/96 (31), i syfte att fastställa om det har förekommit bedrägeri, korruption eller annan olaglig verksamhet som påverkar unionens ekono­ miska intressen i samband med bidrag eller kontrakt som finansierats av Enisa. 
  
 4.Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 1, 2 och 3 ska samarbetsavtal med tredjeländer eller internatio­ nella organisationer, kontrakt, bidragsavtal och bidragsbeslut från Enisa innehålla bestämmelser som uttryckligen tiller­ känner revisionsrätten och Phillips rätten att utföra sådan revision och genomföra sådana utredningar inom ramen för sina respektive befogenheter. 
  
 (29) 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 883/2013 av den 11 september 2013 om utredningar som utförs av 
  
 Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Phillips) och om upphävande av Europaparlamentets 
  
 och rådets 
  
 förordning 
  
 (EG) 
  
 (30) 
  
 nr 1073/1999 och rådets förordning (Euratom) nr 1074/1999 (EUT L 248, 18.9.2013, s. 1). 
  
 EGT L 136, 31.5.1999, s. 15. 
  
 (31) Rådets förordning (Euratom, EG) nr 2185/96 av den 11 november 1996 om de kontroller och 
  
 inspektioner 
  
 på platsen 
  
 som 
  
 kommissionen utför för att skydda Europeiska gemenskapernas finansiella intressen mot bedrägerier och andra oegentligheter 
  
 (EGT L 292, 15.11.1996, s. 2). 
  
 390 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/51 
  
 KAPITEL V 
  
 Personal 
  
 Artikel 34 
  
 Allmänna bestämmelser 
  
 Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och anställningsvillkoren för övriga anställda samt de bestämmelser som har antagits gemensamt av unionens institutioner för tillämpningen av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och anställningsvillkoren för övriga anställda ska gälla för Enisas personal. 
  
 Artikel 35 
  
 Immunitet och privilegier 
  
 Enisa och dess personal ska omfattas av protokoll nr 7 om Europeiska unionens immunitet och privilegier,  
 EU-fördraget 
  och  
 EUF-fördraget. 
  
 Artikel 36 
  
 Verkställande direktör 
  
 1.Den verkställande direktören ska vara tillfälligt anställd vid Enisa i enlighet med artikel 2 a i anställningsvillkoren för övriga anställda. 
  
 2.Den verkställande direktören ska utses av styrelsen från en förteckning över kandidater som föreslagits av kom­ missionen efter ett öppet och transparent urvalsförfarande. 
  
 3.I det anställningsavtal som sluts med den verkställande direktören ska Enisa företrädas av styrelsens ordförande. 
  
 4.Den kandidat som styrelsen väljer ska före utnämningen ombes att göra ett uttalande inför behörigt utskott i Europaparlamentet och besvara frågor från ledamöterna. 
  
 5.Den verkställande direktörens mandatperiod ska vara fem år. I slutet av denna period ska kommissionen genomföra en utvärdering av den verkställande direktörens arbetsinsats och Enisas framtida uppgifter och utmaningar. 
  
 6.Styrelsen ska fatta beslut om att utse, förlänga mandatperioden för eller avsätta den verkställande direktören i enlighet med artikel 18.2. 
  
 7.Styrelsen får på förslag av kommissionen, med beaktande av den utvärdering som avses i punkt 5, förlänga den verkställande direktörens mandatperiod en gång med fem år. 
  
 8.Styrelsen ska underrätta Europaparlamentet om sin avsikt att förlänga den verkställande direktörens mandatperiod. Inom tre månader före en sådan förlängning ska den verkställande direktören på anmodan göra ett uttalande inför behörigt utskott i Europaparlamentet och besvara frågor från ledamöterna. 
  
 9.En verkställande direktör vars mandat förlängts får inte delta i något ytterligare urvalsförfarande för samma befatt­ 
  
 ning. 
  
 10.Den verkställande direktören får avsättas endast efter ett beslut av styrelsen på förslag av kommissionen. 
  
 Artikel 37 
  
 Utstationerade nationella experter och annan personal 
  
 1.Enisa får använda sig av utstationerade nationella experter och annan personal som inte är anställd av Enisa. Tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och anställningsvillkoren för övriga anställda ska inte gälla för sådan personal. 
  
 391 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/52 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 2.Styrelsen ska anta ett beslut om regler för utstationering av nationella experter till Enisa. 
  
 KAPITEL VI 
  
 Allmänna bestämmelser för Enisa 
  
 Artikel 38 
  
 Enisas rättsliga ställning 
  
 1.Enisa ska vara ett unionsorgan och ska vara en juridisk person. 
  
 2.Enisa ska i varje medlemsstat ha den mest vittgående rättskapacitet som tillerkänns juridiska personer enligt nationell rätt. Den får särskilt förvärva eller avyttra lös och fast egendom och föra talan inför domstolar och andra myndigheter. 
  
 3.Enisa ska företrädas av den verkställande direktören. 
  
 Artikel 39 
  
 Enisas ansvar 
  
 Barber avtalsrättsliga ansvar ska regleras av den lagstiftning som är tillämplig på avtalet i fråga. 
  
 2.Europeiska unionens domstol ska vara behörig att träffa avgöranden med stöd av en skiljedomsklausul i ett avtal som Enisa ingått. 
  
 3.Vad beträffar utomobligatoriskt ansvar ska Enisa enligt de allmänna principer som är gemensamma för medlems­ staternas rättsordningar ersätta skada som vållats av Enisa själv eller dess personal under tjänsteutövning. 
  
 4.Europeiska unionens domstol ska vara behörig att avgöra tvister som rör ersättning för skador som avses i punkt 3. 
  
 5.Enisas anställdas personliga ansvar gentemot Enisa ska regleras av de relevanta bestämmelser som är tillämpliga på Enisas personal. 
  
 Artikel 40 
  
 Språkordning 
  
 1.Rådets förordning nr 1 (32) ska gälla för Enisa. Medlemsstaterna och övriga organ som utsetts av medlemsstaterna kan vända sig till Enisa och har rätt att få svar på det officiella språk vid unionens institutioner som de själva väljer. 
  
 2.De översättningar som krävs för Enisas verksamhet ska tillhandahållas av Översättningscentrum för Europeiska unionens organ. 
  
 Artikel 41 
  
 Skydd av personuppgifter 
  
 1.Enisa ska behandla personuppgifter i enlighet med förordning (EU) 2018/1725. 
  
 2.Styrelsen ska anta de genomföranderegler som avses i artikel 45.3 i förordning (EU) 2018/1725. Styrelsen får anta ytterligare åtgärder som behövs för Enisas tillämpning av förordning (EU) 2018/1725. 
  
 (32) Rådets förordning nr 1 om vilka språk som skall användas i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EGT 17, 6.10.1958, s. 385/58). 
  
 392 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/53 
  
 Artikel 42 
  
 Samarbete med tredjeländer och internationella organisationer 
  
 1.I den mån det är nödvändigt för att uppnå målen i denna förordning får Enisa samarbeta med de behöriga myndigheterna i tredjeländer eller med internationella organisationer, eller båda. För detta ändamål får Enisa, efter förhandsgodkännande från kommissionen, upprätta samarbetsavtal med myndigheterna i tredjeländer och med interna­ tionella organisationer. Dessa samarbetsavtal får inte medföra några juridiska förpliktelser för unionen och dess medlems­ stater. 
  
 2.Enisa ska vara öppen för deltagande av tredjeländer som har ingått avtal med unionen i detta syfte. I enlighet med de relevanta bestämmelserna i dessa avtal ska det fastställas samarbetsavtal som särskilt anger karaktären hos, omfatt­ ningen av och utformningen av dessa tredjeländers deltagande i Enisas arbete, inklusive bestämmelser om deltagande i Enisas initiativ, finansiella bidrag och personal. När det gäller personalfrågor ska dessa samarbetsavtal under alla förhål­ landen vara förenliga med tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och anställningsvillkoren för övriga anställda. 
  
 3.Styrelsen ska anta en strategi för förbindelserna med tredjeländer och internationella organisationer i de frågor som Enisa har behörighet för. Kommissionen ska säkerställa att Enisa arbetar inom ramen för sitt mandat och den befintliga institutionella ramen genom att ingå lämpliga samarbetsavtal med Enisas verkställande direktör. 
  
 Artikel 43 
  
 Säkerhetsbestämmelser om skydd av känsliga  
 icke-säkerhetsskyddsklassificerade 
  uppgifter och 
  
 säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter 
  
 Efter samråd med kommissionen ska Enisa anta sina säkerhetsbestämmelser som tillämpar säkerhetsprinciperna i kom­ missionens säkerhetsbestämmelser för skydd av känsliga  
 icke-säkerhetsskyddsklassificerade 
  uppgifter och säkerhetsskydds­ klassificerade  
 EU-uppgifter 
  och, i enlighet med beslut (EU, Euratom) 2015/443 och 2015/444. Enisas säkerhetsbestäm­ melser ska bland annat omfatta bestämmelser om utbyte, behandling och lagring av sådana uppgifter. 
  
 Artikel 44 
  
 Överenskommelse om säte och villkor för verksamheten 
  
 1.De nödvändiga bestämmelserna om de lokaler som ska tillhandahållas för Enisa i värdmedlemsstaten och de anläggningar som ska ställas till Enisas förfogande av den medlemsstaten, tillsammans med de särskilda regler i värd­ medlemsstaten som ska tillämpas på den verkställande direktören, styrelseledamöterna, Enisas personal och deras familje­ medlemmar, ska fastställas i en överenskommelse om säte mellan Enisa och värdmedlemsstaten, vilken ingås efter att ha godkänts av styrelsen. 
  
 2.Enisas värdmedlemsstat ska tillhandahålla bästa möjliga förutsättningar för att säkerställa en väl fungerande byrå, med beaktande av platsens tillgänglighet, adekvata utbildningsmöjligheter för personalens barn, lämplig tillgång till arbetsmarknad, social trygghet och sjukvård för personalens barn och makar. 
  
 Artikel 45 
  
 Administrativ kontroll 
  
 Enisas verksamhet ska övervakas av europeiska ombudsmannen i enlighet med artikel 228 i  
 EUF-fördraget. 
  
 AVDELNING III 
  
 RAMVERK FÖR CYBERSÄKERHETSCERTIFIERING 
  
 Artikel 46 
  
 Ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Ett europeiskt ramverk för cybersäkerhetscertifiering ska inrättas för att förbättra förutsättningarna för den inre marknadens funktion genom att höja cybersäkerhetsnivån i unionen och möjliggöra en harmoniserad strategi på unions­ nivå för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering i syfte att skapa en digital inre marknad för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 393 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/54 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 2.Genom det europeiska ramverket för cybersäkerhetscertifiering ska en mekanism fastställas för inrättandet av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering och för att intyga att de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har utvärderats i enlighet med sådana ordningar uppfyller de angivna säkerhetskraven i syfte att skydda tillgänglighet, autenticitet, integritet och konfidentialitet hos lagrade, överförda eller behandlade data eller de funktioner eller tjänster som tillhandahålls av eller är tillgängliga via dessa produkter, tjänster och processer under hela dess livscykel. 
  
 Artikel 47 
  
 Unionens löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Kommissionen ska offentliggöra unionens löpande arbetsprogram för europeisk cybersäkerhetscertifiering (nedan kallat unionens löpande arbetsprogram) i vilket strategiska prioriteringar ska fastställas för framtida europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 2.I unionens löpande arbetsprogram ska det särskilt ingå en förteckning över  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer eller kategorier av sådana som kan gagnas av att omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifie­ ring. 
  
 3.Inkludering av specifika  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  eller kategorier av sådana i unionens löpande arbetsprogram ska motiveras av ett eller flera av följande skäl: 
  
 a)Tillgänglighet och utveckling av nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering omfattande en specifik kategori av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer, 
  i synnerhet med hänsyn till risken för fragmentering. 
  
 b)Relevant unionsrätt eller unionspolitik, eller relevant nationell rätt eller nationell politik. 
  
 c)Efterfrågan på marknaden. 
  
 d)Utvecklingen av hotbilden inom cyberområdet. 
  
 e)Begäran om utarbetande av ett specifikt förslag till certifieringsordning av europeiska gruppen för cybersäkerhets­ certifiering. 
  
 4.Kommissionen ska vederbörligen beakta de yttranden om utkastet till unionens löpande arbetsprogram som utfärdas av europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering och intressentgruppen för certifiering. 
  
 5.Det första av unionens löpande arbetsprogram ska offentliggöras senast den 28 juni 2020. Unionens löpande arbetsprogram ska uppdateras minst en gång vart tredje år och oftare om det är nödvändigt. 
  
 Artikel 48 
  
 Begäran om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Kommissionen kan begära att Enisa utarbetar ett förslag till certifieringsordning eller ser över en befintlig europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering på grundval av unionens löpande arbetsprogram. 
  
 2.I vederbörligen motiverade fall kan kommissionen eller europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering begära att Enisa utarbetar ett förslag till certifieringsordning eller ser över en befintlig europeisk ordning för cybersäkerhetscertifie­ ring som inte ingår i unionens löpande arbetsprogram. Unionens löpande arbetsprogram ska uppdateras i enlighet därmed. 
  
 Artikel 49 
  
 Utarbetande, antagande och översyn av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Efter en begäran från kommissionen i enlighet med artikel 48 ska Enisa utarbeta ett förslag till certifieringsordning som uppfyller de krav som anges i artiklarna 51, 52 och 54. 
  
 394 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/55 
  
 2.Efter en begäran från europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering i enlighet med artikel 48.2 får Enisa utarbeta ett förslag till certifieringsordning som uppfyller de krav som anges i artiklarna 51, 52 och 54. Om Enisa avvisar en sådan begäran ska den lämna en motivering för detta. Beslut om att avvisa en sådan begäran ska fattas av styrelsen. 
  
 3.Vid utarbetandet av ett förslag till certifieringsordning ska Enisa samråda med alla berörda intressenter genom en formell, öppen, transparent och inkluderande samrådsprocess. 
  
 4.För varje förslag till certifieringsordning ska Enisa inrätta en för ändamålet särskilt tillsatt arbetsgrupp i enlighet med artikel 20.4 i syfte att tillhandahålla Enisa särskild rådgivning och sakkunskap. 
  
 5.Enisa ska ha ett nära samarbete med europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering ska ge Enisa bistånd och expertråd vid utarbetandet av förslaget till certifieringsordning och ska anta ett yttrande om förslaget till certifieringsordning. 
  
 6.Enisa ska ta största möjliga hänsyn till europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifierings yttrande innan Enisa översänder till kommissionen det förslag till ordning som utarbetats i enlighet med punkterna 3, 4 och 5. Yttrandet från europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering är inte bindande för Enisa, och frånvaron av ett sådant yttrande hindrar inte Enisa från att översända förslaget till certifieringsordning till kommissionen. 
  
 7.Med utgångspunkt i förslaget till certifieringsordning som Enisa lagt fram, får kommissionen anta genomförande­ akter för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som upp­ fyller kraven i artiklarna 51, 52 och 54. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. 
  
 8.Enisa ska åtminstone vart femte år utvärdera varje antagen europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering och därvid beakta synpunkter från berörda intressenter. Kommissionen eller europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering får, om det anses nödvändigt, begära att Enisa inleder processen med att utarbeta ett reviderat förslag till certifierings­ ordning i enlighet med artikel 48 och den här artikeln. 
  
 Artikel 50 
  
 Webbplats om europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Enisa ska underhålla en särskild webbplats med information om och offentliggörande av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-intyg 
  om överensstämmelse, även information med avseende på europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering som inte längre är giltiga, på indragna och utgångna europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse, och på förteckningen över länkar till cybersäkerhetsinformation som tillhandahålls i enlighet med artikel 55. 
  
 2.I tillämpliga fall ska det på webbplatsen som avses i punkt 1 också anges vilka nationella ordningar för cybercer­ tifiering som har ersatts av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 Artikel 51 
  
 Säkerhetsmålsättningarna för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska vara utformat för att, i tillämpliga fall, uppnå åtminstone följande säkerhetsmålsättningar: 
  
 a)Att skydda data som lagras, överförs eller på andra sätt behandlas, mot oavsiktlig eller otillåten lagring, behandling eller åtkomst eller oavsiktligt eller otillåtet offentliggörande under hela  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller  
 IKT-pro­ 
  cessens livscykel. 
  
 b)Att skydda data som lagras, överförs eller på andra sätt behandlas, mot oavsiktlig eller otillåten förstöring eller förlust, oavsiktliga eller otillåtna ändringar eller bristande tillgänglighet under hela  
 IKT-produktens, 
  
 IKT-tjänstens 
  eller IKT- processens livscykel. 
  
 c)Att behöriga personer, program eller maskiner kan få åtkomst endast till de data, tjänster eller funktioner som omfattas av deras åtkomsträttigheter. 
  
 d)Att identifiera och dokumentera kända beroenden och sårbarheter. 
  
 395 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/56 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 e)Att registrera vilka data, tjänster och funktioner som någon haft åtkomst till, som använts eller på andra sätt behandlats, vid vilken tidpunkt och av vem. 
  
 f)Att det är möjligt att kontrollera vilka data, tjänster eller funktioner som någon haft åtkomst till, eller som använts eller på andra sätt behandlats, vid vilken tidpunkt och av vem. 
  
 g)Kontrollera att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  inte innehåller några kända sårbarheter. 
  
 h)Att återställa tillgängligheten och tillgången avseende data, tjänster och funktioner i rätt tid vid en fysisk eller teknisk incident. 
  
 i)Att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  är säkra i sitt grundutförande och är säkra genom sin konstruktion. 
  
 j)Att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  tillhandahålls med uppdaterad programvara och maskinvara som inte innehåller publikt kända sårbarheter, och med funktioner för säkra uppdateringar. 
  
 Artikel 52 
  
 Assuransnivåer för europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering får innehålla en eller flera av följande assuransnivåer för IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer: 
  ”grundläggande”, ”betydande” eller ”hög”. Assuransnivån ska stå i proportion till nivån på den risk som är förenad med den avsedda användningen av en  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process, 
  i form av sannolikhet för och inverkan av en eventuell incident. 
  
 2.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska hänvisa till alla assuransnivåer som anges i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering enligt vilket det europeiska cybersäkerhetscertifikatet och  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse utfärdades. 
  
 3.De säkerhetskrav som motsvarar varje assuransnivå ska anges i den relevanta europeiska ordningen för cybersä­ kerhetscertifiering, inbegripet motsvarande säkerhetsfunktioner och motsvarande stringens och djup i fråga om den utvärdering som  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  ska genomgå 
  
 4.Certifikatet eller  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska hänvisa till tekniska specifikationer, standarder och för­ faranden med koppling till detta, inbegripet tekniska kontroller, som syftar till att minska risken för eller förhindra cybersäkerhetsincidenter. 
  
 5.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat eller en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse med assuransnivån ”grundläg­ gande” ska försäkra att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  för vilka det certifikatet eller den  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse har utfärdats uppfyller motsvarande säkerhetskrav, inbegripet säkerhetsfunktioner, och att de har utvärderats på en nivå som avser att minimera kända grundläggande risker för incidenter och cyberattacker. Den utvärdering som ska göras ska innefatta åtminstone en granskning av den tekniska dokumentationen. Om en sådan granskning inte är lämplig ska alternativa utvärderingsinsatser med likvärdig effekt utföras. 
  
 6.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat med assuransnivån ”betydande” ska försäkra att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  för vilka det certifikatet har utfärdats uppfyller motsvarande säkerhetskrav, inbegripet säkerhetsfunk­ tioner, och att de har utvärderats på en nivå som avser att minimera kända cyberrisker, och risken för incidenter och cyberattacker som genomförs av aktörer med begränsade kunskaper och resurser. Den utvärdering som ska göras ska innefatta åtminstone följande en granskning för att visa att allmänt kända sårbarheter inte föreligger och testning för att visa att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  på ett korrekt sätt genomför nödvändiga säkerhetsfunktioner. Om sådana utvärderingar inte är lämpliga ska alternativa utvärderingsinsatser med likvärdig effekt utföras. 
  
 396 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/57 
  
 7.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat med assuransnivån ”hög” ska försäkra att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer för vilka det certifikatet har utfärdats uppfyller motsvarande säkerhetskrav, inbegripet säkerhetsfunktioner, och att de har utvärderats på en nivå som avser att minimera risken för avancerade cyberattacker som genomförs av aktörer med omfattande kunskaper och resurser. Den utvärdering som ska göras ska innefatta åtminstone följande: en granskning för att visa att allmänt kända sårbarheter inte föreligger, testning för att visa att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-IKT-tjänster 
  eller IKT- processer på ett korrekt sätt genomför nödvändiga säkerhetsfunktioner, med den senaste tekniken, och en bedömning av motståndskraften mot kunniga angripare genom penetrationsprovning. Om sådana utvärderingar inte är lämpliga får alternativa insatser utföras. 
  
 8.En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ha flera olika utvärderingsnivåer beroende på hur stringent och djupgående den aktuella utvärderingsmetoden är. Var och en av utvärderingsnivåerna ska motsvara en av assurans­ nivåerna och definieras genom en lämplig kombination av assuranskomponenter. 
  
 Artikel 53 
  
 Självbedömning av överensstämmelse 
  
 1.En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering kan ge tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster eller  
 IKT-processer 
  möjlighet att göra en självbedömning av överensstämmelse. En självbedömning av överens­ stämmelse ska endast tillåtas i förhållande till  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  med låg risk som motsvarar assuransnivån ”grundläggande”. 
  
 2.Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  får utfärda en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse med angivande av att det har visats att kraven i ordningen är uppfyllda. Genom att upprätta en sådan försäkran tar tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  ansvar för att  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  överensstämmer med de krav som anges i den ordningen. 
  
 3.Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  ska, under en period som fastställs i den motsvarande europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering, ge den nationella myndighet för cybersäkerhets­ certifiering som avses i artikel 58 tillgång till  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, teknisk dokumentation och all annan relevant information avseende  
 IKT-produkternas 
  eller  
 IKT-tjänsternas 
  överensstämmelse med ordningen. En kopia av EU- försäkran om överensstämmelse ska lämnas in till den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och till Enisa. 
  
 Chaney är frivilligt att utfärda  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse om inte annat anges i unionsrätten eller i medlems­ staternas nationella rätt. 
  
 5.En  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska erkännas i alla medlemsstater. 
  
 Artikel 54 
  
 Komponenter i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.En europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska innehålla åtminstone följande komponenter: 
  
 a)Föremålet och tillämpningsområdet för certifieringsordningen, inbegripet typen eller kategorierna av de  
 IKT-produk­ 
  ter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av certifieringsordningen. 
  
 b)En tydlig beskrivning av syftet med ordningen och hur de valda standarderna, utvärderingsmetoderna och assurans­ nivåerna överensstämmer med behoven hos ordningens avsedda användare. 
  
 c)En hänvisning till de internationella, europeiska eller nationella standarder som följts vid utvärderingen eller, om sådana standarder inte finns tillgängliga eller de inte är lämpliga, till tekniska specifikationer som uppfyller kraven i bilaga II till förordning (EU) nr 1025/2012 eller, om sådana specifikationer inte finns tillgängliga, till tekniska specifikationer eller andra cybersäkerhetskrav som fastställs i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 d)I tillämpliga fall, en eller flera assuransnivåer. 
  
 397 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/58 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 e)Angivelse av huruvida självbedömning av överensstämmelse är tillåtet inom ramen för ordningen. 
  
 f)I tillämpliga fall, särskilda eller ytterligare krav som gäller för organ för bedömning av överensstämmelse för att garantera deras tekniska kompetens att utvärdera cybersäkerhetskraven. 
  
 g)Särskilda bedömningskriterier och  
 -metoder 
  som använts, inklusive utvärderingstyper, i syfte att visa att de säkerhets mål som anges i artikel 51 uppnås. 
  
 h)I tillämpliga fall, uppgifter som är nödvändiga för certifieringen och som en sökande ska lämna till eller på annat sätt göra tillgängliga för organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 i)Om ordningen fastställer användning av märken eller etiketter, villkoren för deras användning. 
  
 j)Reglerna för övervakning av efterlevnaden av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  vad gäller kraven i europeiska cybersäkerhetscertifikat eller  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, inklusive mekanismer för att visa fortsatt överensstämmelse med de angivna cybersäkerhetskraven. 
  
 k)I tillämpliga fall, villkor för utfärdande, bibehållande, fortsättande och förnyelse av europeiska cybersäkerhetscertifikat samt villkor för utvidgning eller inskränkning av tillämpningsområdet för certifiering. 
  
 l)Bestämmelser om följderna för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har certifierats eller för vilka en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse har utfärdats, men som inte överensstämmer med kraven i ordningen. 
  
 m)Bestämmelser om hur tidigare oupptäckta sårbarheter i fråga om cybersäkerhet hos  
 KT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  ska rapporteras och hanteras. 
  
 n)I tillämpliga fall, bestämmelser om hur organ för bedömning av överensstämmelse ska bevara sina uppgifter. 
  
 o)Identifiering av nationella eller internationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering som omfattar samma typ eller kategorier av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer, 
  säkerhetskrav, utvärderingskriterier och utvärderings­ metoder samt assuransnivåer. 
  
 p)Innehållet i och formatet på det utfärdade europeiska cybersäkerhetscertifikatet och  
 EU-försäkran 
  om överensstäm­ melse. 
  
 q)Den period under vilken tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  ska hålla tillgänglig  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, den tekniska dokumentationen och all annan relevant information som ska göras tillgänglig. 
  
 r)Längsta giltighetstid för europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats enligt ordningen. 
  
 s)Offentlighetspolicy för europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats, ändrats eller återkallats enligt ordningen. 
  
 t)Villkor för ömsesidigt erkännande av certifieringsordningar med tredjeländer. 
  
 u)I tillämpliga fall, bestämmelser om eventuell mekanism för inbördes bedömning som i ordningen inrättats för de myndigheter eller organ som utfärdar europeiska cybersäkerhetscertifikat med assuransnivån ”hög” enligt artikel 56.6. Sådana mekanismer ska inte påverka den inbördes granskning som föreskrivs i artikel 59. 
  
 v)Format och förfaranden som ska följas av tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-pro­ 
  cesser när de lämnar och uppdaterar den kompletterande cybersäkerhetsinformationen i enlighet med artikel 55. 
  
 398 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/59 
  
 2.De angivna kraven för den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering ska vara förenliga med tillämpligt lagstadgat krav, i synnerhet inte krav som härrör från harmoniserad unionsrätt. 
  
 3.Om det föreskrivs i en viss unionsrättsakt får ett certifikat eller en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse som utfärdats enligt en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering användas för att påvisa presumtion om överensstämmelse med kraven i den rättsakten. 
  
 4.I avsaknad av harmoniserad unionsrätt får en medlemsstats nationella rätt också föreskriva att en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering får användas för fastställande av presumtionen om överensstämmelse med de rättsliga kraven. 
  
 Artikel 55 
  
 Kompletterande cybersäkerhetsinformation för certifierade  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  
 1.Tillverkaren eller leverantören av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som är certifierade eller för vilka en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse har utfärdats ska lämna följande kompletterande cybersäkerhetsinformation: 
  
 a)Vägledning och rekommendationer för att hjälpa slutanvändare med säker konfiguration, installation, ibruktagande, användning och underhåll av  
 IKT-produkterna 
  eller  
 IKT-tjänsterna. 
  
 b)Uppgift om tidsperiod under vilken säkerhetsstöd kommer att erbjudas slutanvändare, särskilt vad gäller tillgång till cybersäkerhetsrelaterade uppdateringar. 
  
 c)Kontaktuppgifter för tillverkaren eller leverantören och uppgift om metoder som accepteras för mottagande av sårbarhetsinformation från slutanvändare och säkerhetsforskare. 
  
 d)Hänvisning till förteckningar online över offentliggjorda sårbarheter kopplade till  
 IKT-produkten, 
  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  samt relevant cybersäkerhetsrådgivning. 
  
 2.Den information som avses i punkt 1 ska tillgängliggöras i elektroniskt format och finnas tillgänglig och vid behov uppdateras åtminstone fram till dess att motsvarande europeiska cybersäkerhetscertifikat eller  
 EU-försäkran 
  om över­ ensstämmelse löper ut. 
  
 Artikel 56 
  
 Cybersäkerhetscertifiering 
  
 1. 
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som har certifierats enligt en europeisk ordning för cybersäkerhets­ 
  
 certifiering som antagits enligt artikel 49 ska förutsättas överensstämma med kraven i en sådan ordning. 
  
 2.Cybersäkerhetscertifieringen ska vara frivillig, om inte annat anges i unionsrätten eller i medlemsstaternas nationella 
  
 rätt. 
  
 3.Kommissionen ska regelbundet bedöma effektiviteten hos och användningen av de antagna europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering och huruvida en specifik europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska göras obligato­ riskt genom unionsrätten i syfte att säkerställa en adekvat cybersäkerhetsnivå för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och IKT- processer i unionen och förbättra den inre marknadens funktion. Den första bedömningen ska göras senast den 31 de­ cember 2023, och efterföljande bedömningar ska göras minst en gång vartannat år därefter. Kommissionen ska, på grundval av resultatet av bedömningen, fastställa vilka  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som ska omfattas av en existerande certifieringsordning som bör täckas av en obligatorisk certifieringsordning. 
  
 Kommissionen ska fokusera på de sektorer som förtecknas i bilaga II till direktiv (EU) 2016/1148, vilka ska bedömas senast två år efter antagandet av den första europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 399 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/60 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 Vid utarbetandet av bedömningen ska kommissionen 
  
 a)beakta åtgärdernas konsekvenser i kostnadsavseende för tillverkarna och leverantörerna av de berörda  
 IKT-produkter­ 
  na,  
 IKT-tjänsterna 
  eller  
 IKT-processerna 
  och för användarna samt de samhälleliga och/eller ekonomiska vinsterna med den förväntade höjningen av säkerhetsnivån för de berörda  
 IKT-produkterna, 
  
 IKT-tjänsterna 
  eller  
 IKT-processerna, 
  
 b)ta i beaktande existensen och införlivandet av relevant nationell rätt i medlemsstaterna och i tredjeländer, 
  
 c)genomföra en öppen, transparent och inkluderande samrådsprocess med alla berörda intressenter och medlemsstater, 
  
 d)beakta eventuella genomförandefrister och övergångsåtgärder och övergångsperioder, i synnerhet åtgärdens tänkbara inverkan på tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer, 
  däribland små och medel­ stora företag, 
  
 e)föreslå hur man snabbast och mest effektivt ska genomföra övergången från ett frivilligt till en obligatorisk certifie­ ringsordning. 
  
 4. De organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60 ska utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat i enlighet med den här artikeln som avser assuransnivå ”grundläggande” eller ”betydande” på grundval av de kriterier som ingår i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering, som antagits av kommissionen i enlighet med artikel 49. 
  
 5.Genom undantag från punkt 4, och i vederbörligen motiverade fall, får en europeisk ordning för cybersäkerhets­ certifiering föreskriva att ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som är ett resultat av den ordningen kan utfärdas endast av ett offentligt organ. Ett sådant organ ska vara ett av följande: 
  
 a) En nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering som avses i artikel 58.1. 
  
 b) Ett offentligt organ som är ackrediterat som organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 60.1. 
  
 6.Om en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering som antagits enligt artikel 49 kräver assuransnivå ”hög” ska det europeiska cybersäkerhetscertifikatet enligt den ordningen endast utfärdas av en nationell myndighet för cybersäker­ hetscertifiering eller, i följande fall, av ett organ för bedömning av överensstämmelse: 
  
 a)Efter förhandsgodkännande av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering för varje enskilt europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse. 
  
 b)Efter allmän delegering på förhand av uppgiften att utfärda ett sådant europeiskt cybersäkerhetscertifikat till ett organ för bedömning av överensstämmelse från den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 7.Den fysiska eller juridiska person som lämnar in sina  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  för certifiering ska göra all information som krävs för att genomföra certifieringen tillgänglig för den nationella myndighet för cyber­ säkerhetscertifiering som avses i artikel 58, om denna myndighet är det organ som utfärdar det europeiska cybersäker­ hetscertifikatet, eller för det organ för bedömning av överensstämmelse som avses i artikel 60. 
  
 8.Innehavaren av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat ska informera den myndighet eller det organ som avses i punkt 7 om alla sårbarheter eller oriktigheter som upptäcks senare och som rör säkerheten för den certifierade IKT- produkten,  
 IKT-tjänsten 
  eller  
 IKT-processen 
  som kan påverka överensstämmelsen med de krav som sammanhänger med certifieringen. Den myndigheten eller det organet ska utan onödigt dröjsmål vidarebefordra denna information till den berörda nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 9.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat ska utfärdas för den period som fastställs i den europeiska ordningen för cybersäkerhetscertifiering och får förnyas under förutsättning att de relevanta kraven alltjämt uppfylls. 
  
 400 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/61 
  
 10.Ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdats i enlighet med denna artikel ska erkännas i alla medlemsstater. 
  
 Artikel 57 
  
 Nationella ordningar och certifikat för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3 i denna artikel ska de nationella ordningarna för cybersäkerhets­ certifiering och därtill hörande förfaranden, för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, upphöra att ha verkan från och med den dag som anges i den genom­ förandeakt som antagits i enlighet med artikel 49.7. Nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering och därtill hörande förfaranden för  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som inte omfattas av en europeisk ordning för cybersä­ kerhetscertifiering ska kvarstå. 
  
 2.Medlemsstaterna ska inte införa nya nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering av de  
 IKT-produkter, 
  IKT- tjänster och  
 IKT-processer 
  som omfattas av en befintlig europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 3.Befintliga certifikat som utfärdats enligt nationella ordningar för cybersäkerhetscertifiering och som omfattas av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska förbli giltiga tills de löper ut. 
  
 4.I syfte att undvika en fragmentering av den inre marknaden ska medlemsstaterna underrätta kommissionen och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering om alla avsikter att utarbeta nya nationella ordningar för cybersäker­ hetscertifiering. 
  
 Artikel 58 
  
 Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Varje medlemsstat ska utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering på sitt territorium eller, efter överenskommelse med en annan medlemsstat, utse en eller flera nationella myndigheter för cybersäkerhets­ certifiering som är etablerade i denna andra medlemsstat som ansvariga för tillsynsuppgifterna i den utseende medlems­ staten. 
  
 2.Varje medlemsstat ska underrätta kommissionen om vilka nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering som utsetts. Om en medlemsstat utser mer än en myndighet ska den också informera kommissionen om vilka uppgifter som var och en av dessa myndigheter tilldelats. 
  
 3.Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 56.5 a och 56.6 ska varje nationell myndighet för cybersäkerhets­ certifiering vara oberoende av de enheter som den utövar tillsyn över vad gäller dess organisation, beslut om finansiering, rättsliga struktur och beslutsfattande. 
  
 4.Medlemsstaterna ska säkerställa att den verksamhet som bedrivs av den nationella myndigheten för cybersäkerhets­ certifiering i samband med utfärdande av europeiska cybersäkerhetscertifikat som avses i artikel 56.5 a och 56.6 är strikt avskilda från deras uppgifter och ansvarsområden i förhållande till tillsynsverksamheten enligt den här artikeln och att dessa verksamheter utförs oberoende av varandra. 
  
 5.Medlemsstaterna ska säkerställa att de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering har tillräckliga resurser för att kunna utöva sina befogenheter och kunna utföra sina uppgifter på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. 
  
 6.För en effektiv tillämpning av denna förordning är det lämpligt att nationella myndigheterna för cybersäkerhets­ certifiering deltar i den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering på ett aktivt, effektivt, ändamålsenligt och säkert sätt. 
  
 7.Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska 
  
 a)övervaka och kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna i europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 54.1 j för övervakning av  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  överensstämmelse med kraven i de europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats inom deras respektive territorier, i samarbete med andra berörda marknadsövervakningsmyndigheter, 
  
 401 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/62 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 b)kontrollera att tillverkare eller leverantörer av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som är etablerade inom deras respektive territorier fullgör och verkställer sina skyldigheter och att de genomför självbedömning av över­ ensstämmelse, särskilt fullgörandet och verkställandet av dessa tillverkares och leverantörers skyldigheter enligt arti­ kel 53.2 och 53.3 och i motsvarande europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 c)utan att det påverkar tillämpningen av artikel 60.3 aktivt bistå och stödja de nationella ackrediteringsorganen med övervakning och kontroll av verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överensstämmelse i enlighet med denna förordning, 
  
 d) övervaka och kontrollera den verksamhet som bedrivs av de offentliga organ som avses i artikel 56.5, 
  
 e)i tillämpliga fall utfärda bemyndiganden för organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 60.3 och begränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla befintliga bemyndiganden om organen för bedömning av överensstämmelse inte uppfyller kraven i denna förordning, 
  
 f)behandla klagomål från fysiska eller juridiska personer avseende europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av överensstämmelse i enlighet med artikel 56.6, eller avseende en  
 EU-försäkran 
  av överensstämmelse som utfärdats enligt artikel 53, och ska i lämplig utsträckning undersöka det ärende som klagomålet gäller och inom rimlig tid underrätta anmälaren om utvecklingen och resultatet av utredningen, 
  
 g)lämna en årlig sammanfattande rapport om den verksamhet som bedrivits enligt leden b, c och d i denna punkt eller enligt punkt 8 till Enisa och europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 h)samarbeta med andra nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller andra myndigheter, bland annat genom att utbyta information om  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som eventuellt avviker från kraven i denna förordning eller från kraven i särskilda europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, och 
  
 i)övervaka relevant utveckling på området cybersäkerhetscertifiering. 
  
 8.Varje nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering ska åtminstone ha befogenheter att 
  
 a)begära att organ för bedömning av överensstämmelse, innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och utfärdare en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse ska lägga fram alla uppgifter som myndigheten behöver för att kunna fullgöra sin uppgift, 
  
 b)genomföra undersökningar, i form av kontroller, av organ för bedömning av överensstämmelse, innehavare av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat och utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse, för att kunna verifiera överensstämmelse med denna avdelning, 
  
 c)vidta lämpliga åtgärder, i enlighet med nationell rätt, för att säkerställa att organ för bedömning av överensstämmelse, innehavare av europeiska cybersäkerhetscertifikat och utfärdare av en  
 EU-försäkran 
  om överensstämmelse uppfyller kraven i denna förordning eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 d)få tillgång till alla lokaler hos organ för bedömning av överensstämmelse eller innehavare av ett europeiskt cybersä­ kerhetscertifikat i syfte att genomföra utredningar i enlighet med unionsrätten eller medlemsstaternas processrätt, 
  
 e)i enlighet med nationell rätt, återkalla europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering eller europeiska cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av organ för bedömning av över­ ensstämmelse i enlighet med artikel 56.6, om sådana certifikat inte uppfyller kraven i denna förordning eller en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 f)utdöma sanktioner i enlighet med nationell rätt, enligt artikel 65, och kräva att överträdelser av skyldigheterna i denna förordning omedelbart upphör. 
  
 402 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/63 
  
 9.Nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering ska samarbeta med varandra och med kommissionen, i syn­ nerhet, genom att utbyta information, erfarenheter och god praxis när det gäller cybersäkerhetscertifiering och tekniska frågor som rör cybersäkerhet hos  
 IKT-produkter 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer. 
  
 Artikel 59 
  
 Inbördes granskning 
  
 1.I syfte att uppnå likvärdiga standarder i hela unionen för europeiska cybersäkerhetscertifikat och  
 EU-försäkringar 
  om överensstämmelse ska de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering omfattas av inbördes granskning. 
  
 2.Den inbördes granskningen ska företas utifrån gedigna och transparenta kriterier och förfaranden för utvärdering, särskilt när det gäller strukturella krav samt krav gällande personal och förfaranden och med hänsyn till konfidentialitet och klagomål. 
  
 3.Den inbördes granskningen ska omfatta en bedömning 
  
 a)i tillämpliga fall av om den verksamhet som bedrivs av nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering i samband med utfärdande av europeiska cybersäkerhetscertifikat som avses i artikel 56.5 a och 56.6 är strikt åtskilda från deras tillsynsverksamhet enligt artikel 58 och om dessa verksamheter utförs oberoende av varandra, 
  
 b)av förfarandena för övervakning och kontroll av efterlevnaden av bestämmelserna om  
 IKT-produkters, 
  
 Johnsonoch  
 IKT-processers 
  överensstämmelse med europeiska cybersäkerhetscertifikat enligt artikel 58.7 a, 
  
 c)av förfarandena för övervakning och verkställande av de skyldigheter som tillverkare eller tillhandahållare av IKT- produkter, IKT tjänster eller  
 IKT-processer 
  har i enlighet med artikel 58.7 b, 
  
 d)av förfarandena för övervakning, bemyndigande och kontroll av verksamhet som bedrivs av organen för bedömning av överensstämmelse, 
  
 e)i tillämpliga fall av om personalen vid de myndigheter eller organ som utfärdar certifikat med assuransnivån ”hög” i enlighet med artikel 56.6 har lämplig sakkunskap. 
  
 4.Den inbördes granskningen ska utföras av minst två nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering från andra medlemsstater och kommissionen och ska utföras minst vart femte år. Enisa får delta i den inbördes granskningen. 
  
 5.Kommissionen får anta genomförandeakter, som inrättar en plan för den inbördes granskningen som ska omfatta en period på minst fem år, med kriterier för sammansättningen av gruppen som ska utföra den inbördes granskningen, den metod som ska användas, tidsplanen, frekvensen och andra uppgifter som rör den inbördes granskningen. När kommissionen antar dessa genomförandeakter ska den ta vederbörlig hänsyn till synpunkterna från den europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. 
  
 6.Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering ska behandla resultaten av den inbördes granskningen och göra en sammanfattning som får offentliggöras samt vid behov utfärda riktlinjer eller rekommendationer om åtgärder som ska vidtas av de berörda enheterna. 
  
 Artikel 60 
  
 Organ för bedömning av överensstämmelse 
  
 1.Organen för bedömning av överensstämmelse ska ackrediteras av det nationella ackrediteringsorgan som utsetts i enlighet med förordning (EG) nr 765/2008. Sådan ackreditering ska endast utfärdas under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse uppfyller kraven i bilagan till denna förordning. 
  
 403 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/64 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 2.Om ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat utfärdas av en nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 56.5 a och 56.6 ska certifieringsorganet hos den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering ackrediteras som ett organ för bedömning av överensstämmelse enligt punkt 1 i den här artikeln. 
  
 3.Om de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering innehåller särskilda eller ytterligare krav enligt arti­ kel 54.1 f ska endast organ för bedömning av överensstämmelse som uppfyller dessa krav bemyndigas av den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering att utföra uppgifter inom ramen för sådana ordningar. 
  
 4.Ackrediteringen som avses i punkt 1 ska utfärdas till organen för bedömning av överensstämmelse för en period på högst fem år och får förnyas på samma villkor under förutsättning att organet för bedömning av överensstämmelse fortfarande uppfyller kraven i denna artikel. Nationella ackrediteringsorgan ska vidta alla lämpliga åtgärder inom en rimlig tidsram för att begränsa, tillfälligt upphäva eller återkalla ackrediteringen av ett organ för bedömning av överensstäm­ melse som utfärdats i enlighet med punkt 1 om villkoren för ackrediteringen inte har uppfyllts, eller inte längre uppfylls eller om åtgärder som vidtagits av organet för bedömning av överensstämmelse strider mot denna förordning. 
  
 Artikel 61 
  
 Anmälan 
  
 1.För varje europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska de nationella myndigheterna för cybersäkerhetscerti­ fiering till kommissionen anmäla de organ för bedömning av överensstämmelse som har ackrediterats och, i tillämpliga fall, bemyndigade i enlighet med artikel 60.3 att utfärda europeiska cybersäkerhetscertifikat på angivna assuransnivåer enligt artikel 52. De nationella myndigheterna för cybersäkerhetscertifiering ska, utan onödigt dröjsmål, till kommissionen anmäla eventuella senare ändringar av dessa. 
  
 2.Ett år efter ikraftträdandet av en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering ska kommissionen offentliggöra en förteckning över de organ för bedömning av överensstämmelse som har anmälts enligt den ordningen i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 3.Om kommissionen mottar en anmälan efter utgången av den period som avses i punkt 2 ska den offentliggöra ändringarna av förteckningen över anmälda organ för bedömning av överensstämmelse i Europeiska unionens officiella tidning inom två månader från dagen för mottagandet av den anmälan. 
  
 4.En nationell myndighet för cybersäkerhetscertifiering får lämna in en begäran till kommissionen om att stryka ett organ för bedömning av överensstämmelse, som anmälts av den myndigheten, från den förteckning som avses i punkt 2. Kommissionen ska offentliggöra motsvarande ändringar av förteckningen i Europeiska unionens officiella tidning inom en månad från och med dagen för mottagandet av begäran från den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering. 
  
 5.Kommissionen får anta genomförandeakter för att fastställa förutsättningar, format och förfaranden för de anmäl­ ningar som avses i punkt 1 i denna artikel. Dessa genomförandeakter ska antas i enlighet med det granskningsförfarande som avses i artikel 66.2. 
  
 Artikel 62 
  
 Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering 
  
 1.Europeiska gruppen för cybersäkerhetscertifiering (nedan kallad gruppen) ska inrättas. 
  
 2.Gruppen ska bestå av företrädare för nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering eller företrädare för andra berörda nationella myndigheter. En gruppmedlem får inte företräda mer än två medlemsstater. 
  
 3.Intressenter och berörda tredje parter får bjudas in att delta i gruppens möten och delta i dess arbete. 
  
 4.Gruppen ska ha i uppgift att 
  
 a)ge råd till och bistå kommissionen i dess arbete för att säkerställa ett konsekvent genomförande och en konsekvent tillämpning av denna avdelning, särskilt när det gäller frågor som rör unionens löpande arbetsprogram, cybersäker­ hetscertifiering, strategisamordning och utarbetandet av de europeiska ordningarna för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 404 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/65 
  
 b)ge råd till, bistå och samarbeta med Enisa när det gäller utarbetande av förslag till certifieringsordning enligt artikel 49, 
  
 c)anta ett yttrande om förslagtill certifieringsordning som utarbetats av Enisa enligt artikel 49, 
  
 d)uppmana Enisa att utarbeta förslag till certifieringsordning enligt artikel 48.2, 
  
 e)anta yttranden riktade till kommissionen rörande underhåll och översyn av befintliga europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 f)undersöka den relevanta utvecklingen på området cybersäkerhetscertifiering och utbyta information och god praxis om ordningar för cybersäkerhetscertifiering, 
  
 g)underlätta samarbetet mellan nationella myndigheter för cybersäkerhetscertifiering enligt denna avdelning genom kapacitetsuppbyggnad och utbyte av information, särskilt genom att fastställa metoder för ett effektivt informations­ utbyte om frågor som rör cybersäkerhetscertifiering, 
  
 h)tillhandahålla stöd för genomförandet av mekanismerna för inbördes bedömning i enlighet med de regler som 
  
 fastställts i en europeisk ordning för cybersäkerhetscertifiering enligt artikel 54.1 u. 
  
 i)underlätta anpassningen av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering med internationellt erkända standarder, också genom att se över befintliga europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering och, där så är lämpligt, lämna rekommendationer till Enisa om att samarbeta med relevanta internationella standardiseringsorganisationer för att åtgärda brister eller luckor i de befintliga internationellt erkända standarderna. 
  
 5.Med stöd från Enisa ska kommissionen vara ordförande i gruppen och kommissionen ska tillhandahålla gruppen ett sekretariat, i enlighet med artikel 8.1 e. 
  
 Artikel 63 
  
 Rätt att lämna in klagomål 
  
 1.Fysiska och juridiska personer ska ha rätt att lämna in klagomål till utfärdaren av ett europeiskt cybersäkerhets­ certifikat eller, när klagomålet rör ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som utfärdats av ett organ för bedömning av överensstämmelse som handlar i enlighet med artikel 56.6, till den berörda nationella myndigheten för cybersäkerhets­ certifiering. 
  
 2.Myndigheten eller organet till vilket klagomålet har lämnats in ska underrätta den klagande om hur förfarandet fortskrider och vilket beslut som fattats, och ska informera den klagande om rätten till effektiva rättsmedel enligt artikel 64. 
  
 Artikel 64 
  
 Rätt till ett effektivt rättsmedel 
  
 1.Utan att det påverkar administrativa rättsmedel eller andra prövningsförfaranden utanför domstol ska fysiska och juridiska personer ha rätt till effektiva rättsmedel avseende 
  
 a)beslut fattade av den myndighet eller det organ som avses i artikel 63.1, i tillämpliga fall, även om felaktigt utfärdande,  
 icke-utfärdande 
  eller erkännande av ett europeiskt cybersäkerhetscertifikat som innehas av dessa fysiska och juridiska personer, 
  
 b)underlåtenhet att vidta åtgärder med anledning av ett klagomål som lämnats in till den myndighet eller det organ som avses i artikel 63.1. 
  
 2.Förfaranden enligt denna artikel ska inledas vid domstolarna i den medlemsstat där myndigheten eller organet som det rättsmedlen avser är beläget. 
  
 405 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/66 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 Artikel 65 
  
 Sanktioner 
  
 Medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner vid överträdelse av denna avdelning och överträdelser av europeiska ordningar för cybersäkerhetscertifiering, och ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Medlemsstaterna ska till kommissionen anmäla dessa regler och åtgärder utan dröjsmål samt eventuella ändringar som berör dem. 
  
 AVDELNING IV 
  
 SLUTBESTÄMMELSER 
  
 Artikel 66 
  
 Kommittéförfarande 
  
 1.Kommissionen ska biträdas av en kommitté. Denna kommitté ska vara en kommitté i den mening som avses i förordning (EU) nr 182/2011. 
  
 2.När det hänvisas till denna punkt ska artikel 5.4 b i förordning (EU) nr 182/2011 tillämpas. 
  
 Artikel 67 
  
 Utvärdering och granskning 
  
 1.Senast den 28 juni 2024, och därefter vart femte år, ska kommissionen utvärdera effekterna av och ändamåls­ enligheten och effektiviteten hos Enisas arbete samt dess arbetsmetoder, det eventuella behovet av att ändra Enisas mandat samt de finansiella följderna av sådana ändringar. Utvärderingen ska beakta alla synpunkter som Enisa mottagit beträf­ fande sin verksamhet. Om kommissionen anser att Enisas fortsatta drift inte längre är motiverad mot bakgrund av de mål, mandat och uppgifter som den tilldelats, kan kommissionen föreslå att de bestämmelser i denna förordning som rör Enisa ändras. 
  
 2.Utvärderingen ska även bedöma effekterna av och ändamålsenligheten och effektiviteten hos bestämmelserna i avdelning III i denna förordning i fråga om målen att säkerställa en tillräcklig nivå avseende cybersäkerhet hos IKT- produkter,  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  i unionen och förbättra den inre marknadens funktion. 
  
 3.I utvärderingen ska det bedömas om tillträde till den inre marknaden ska förutsätta att väsentliga cybersäkerhetskrav uppfyllts, för att förhindra att  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  och  
 IKT-processer 
  som inte uppfyller de grundläggande cybersäkerhetskraven kommer in på unionsmarknaden. 
  
 4.Senast den 28 juni 2024 och vart femte år därefter ska kommissionen översända rapporten om utvärderingen tillsammans med dess slutsatser till Europaparlamentet, rådet och styrelsen. Rapportens resultat ska offentliggöras. 
  
 Artikel 68 
  
 Upphävande och succession 
  
 1.Förordning (EU) nr 526/2013 upphör att gälla med verkan från och med den 27 juni 2019. 
  
 2.Hänvisningar till förordning (EU) nr 526/2013 och till Enisa som inrättats genom den förordningen, ska anses som hänvisningar till den här förordningen och till Enisa som inrättats genom den här förordningen. 
  
 3. Enisa som inrättats genom den här förordningen efterträder Gray som inrättades genom förordning (EU) nr 526/2013 när det gäller all äganderätt samt alla avtal, rättsliga skyldigheter, anställningskontrakt, finansiella åtaganden och ansvarsskyldigheter. Alla beslut som styrelsen och direktionen har fattat i enlighet med förordning (EU) nr 526/2013 ska fortsätta att gälla, förutsatt att de överensstämmer med den här förordningen. 
  
 406 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/67 
  
 4.Enisa ska inrättas på obestämd tid från den 27 juni 2019. 
  
 5.Den verkställande direktör som har utsetts i enlighet med artikel 24.4 i förordning (EU) nr 526/2013 ska kvarstå i tjänst och utöva de uppgifter för Enisas verkställande direktör som avses i artikel 20 i den här förordningen under den återstående delen av den verkställande direktörens mandatperiod. Övriga villkor i den verkställande direktörens avtal ska förbli oförändrade. 
  
 6.Styrelseledamöterna och deras suppleanter som utsetts i enlighet med artikel 6 i förordning (EU) nr 526/2013 ska kvarstå i tjänst och utöva de styrelsefunktioner som avses i artikel 15 i den här förordningen under den återstående delen av sina mandatperioder. 
  
 Artikel 69 
  
 Ikraftträdande 
  
 1.Denna förordning träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 2.Artiklarna 58, 60, 61, 63, 64 och 65 ska tillämpas från och med den 28 juni 2021. 
  
 Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater. 
  
 Utfärdad i Strasbourg den 17 april 2019. 
  
 På Europaparlamentets vägnar 
  
 På rådets vägnar 
  
 Conner 
  
 Miller 
  
 Ordförande 
  
 Ordförande 
  
 407 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2020:58 
  
 L 151/68 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 7.6.2019 
  
 Zamora 
  
 KRAV SOM ORGANEN FÖR BEDÖMNING AV Bailey UPPFYLLA 
  
 De organ för bedömning av överensstämmelse som önskar bli ackrediterade ska uppfylla följande krav: 
  
 1.Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska inrättas i enlighet med nationell rätt och vara en juridisk person. 
  
 2.Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska vara ett tredjepartsorgan som är oberoende av den organisation eller de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som det bedömer. 
  
 3.Ett organ som hör till en näringslivsorganisation eller branschorganisation som företräder företag som är involverade i konstruktion, tillverkning, leverans, installation, användning eller underhåll av de  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller IKT- processer som det bedömer, får anses vara ett organ för bedömning av överensstämmelse, förutsatt att det kan styrkas att det är oberoende och att inga intressekonflikter föreligger. 
  
 4.Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta ledning och den personal som ansvarar för att utföra bedömningen av överensstämmelse, får inte utgöras av den som konstruerar, tillverkar, levererar, installerar, köper, äger, använder eller underhåller den  
 IKT-produkt, 
  
 IKT-tjänst 
  eller  
 IKT-process 
  som bedöms, eller de som företräder någon av dessa parter. Det förbudet ska inte hindra att bedömda  
 IKT-produkter 
  som är nödvändiga för verksamheten inom organet för bedömning av överensstämmelse används eller att  
 IKT-produkterna 
  används för personligt bruk. 
  
 5.Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta ledning och den personal som ansvarar för genom­ förandet av bedömningen av överensstämmelse får varken delta direkt i konstruktionen, tillverkningen, marknads­ föringen, installationen, användningen eller underhållet av dessa  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer 
  som bedöms, eller företräda de parter som bedriver denna verksamhet. Organen för bedömning av överensstämmelse, deras högsta ledning och den personal som ansvarar för genomförandet av bedömningen av överensstämmelse får inte delta i någon verksamhet som kan påverka deras objektivitet eller integritet i samband med den bedömningen av överensstämmelse. Det förbudet ska framför allt gälla konsulttjänster. 
  
 6.Om ett organ för bedömning av överensstämmelse ägs eller drivs av en offentlig myndighet eller institution ska det säkerställas och dokumenteras att organet har en oberoende ställning och att inga intressekonflikter föreligger mellan den nationella myndigheten för cybersäkerhetscertifiering och, organet för bedömning av överensstämmelse. 
  
 7.Organ för bedömning av överensstämmelse ska säkerställa att deras dotterbolags eller underentreprenörers verk­ samhet inte påverkar sekretessen, objektiviteten eller opartiskheten i organens bedömningar av överensstämmelse. 
  
 8.Organ för bedömning av överensstämmelse och deras personal ska utföra bedömningen av överensstämmelse med största möjliga yrkesintegritet, ha erforderlig teknisk kompetens på det specifika området och vara fria från alla påtryckningar och incitament, som kan påverka deras omdöme eller resultaten av deras bedömning av överens­ stämmelse, inklusive påtryckningar och incitament av ekonomisk natur, särskilt när det gäller personer eller grupper av personer som berörs av denna verksamhet. 
  
 9.Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska vara i stånd att utföra alla de uppgifter för bedömning av överensstämmelse som det utsetts att utföra enligt denna förordning, oavsett om uppgifterna utförs av organet för bedömning av överensstämmelse självt eller av annan part för dess räkning och på dess ansvar. Om underleverantörer eller utomstående konsulter anlitas ska detta vara väl dokumenterat, inte inbegripa mellanhänder och det ska finnas ett skriftligt avtal som bland annat ska innehålla bestämmelser om sekretess och intressekonflikter. Det aktuella organet för bedömning av överensstämmelse ska åta sig fullt ansvar för de uppgifter som utförs. 
  
 10.Vid alla tidpunkter och vid varje bedömning av överensstämmelse och för varje typ, kategori eller underkategori av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer, 
  ska ett organ för bedömning av överensstämmelse ha till sitt för­ fogande 
  
 a)personal med teknisk kunskap och tillräcklig och lämplig erfarenhet för att utföra de uppgifter som ingår i bedömningen av överensstämmelse, 
  
 b)erforderliga beskrivningar av förfarandena i enlighet med vilka bedömningar av överensstämmelse utförs, som säkerställer insyn i dessa förfaranden och möjligheten att reproducera dem; organet ska förfoga över lämpliga riktlinjer och förfaranden för att skilja mellan de uppgifter som det utför i sin egenskap av anmält organ enligt artikel 61 och all annan verksamhet, 
  
 408 
  
 SOU 2020:58 
  
 Bilaga 3 
  
 7.6.2019 
  
 SV 
  
 Europeiska unionens officiella tidning 
  
 L 151/69 
  
 c)förfaranden som gör det möjligt för organet att utöva sin verksamhet med vederbörlig hänsyn tagen till ett företags storlek, bransch och struktur, den berörda  
 IKT-produktteknikens, 
  
 IKT-tjänsteteknikens 
  eller  
 IKT-proces­ 
  steknikens komplexitet och om det rör sig om massproduktion eller serietillverkning. 
  
 11.Ett organ för bedömning av överensstämmelse ska ha de nödvändiga medlen för att korrekt kunna utföra de tekniska och administrativa uppgifterna i samband med bedömningen av överensstämmelse och ska ha tillgång till den utrustning och de hjälpmedel som är nödvändiga. 
  
 12.Den personal som ansvarar för att utföra bedömningen av överensstämmelse ska ha 
  
 a)en grundlig teknisk utbildning och yrkesutbildning som omfattar all verksamhet i samband med bedömning av överensstämmelse, 
  
 b)tillfredsställande kunskap om kraven för de bedömningar av överensstämmelse som de utför och fullgod befo­ genhet att utföra dessa bedömningar, 
  
 c)lämpliga kunskaper och förståelse om de tillämpliga kraven och provningsstandarderna, 
  
 d)förmåga att upprätta intyg, protokoll och rapporter som visar att bedömningarna av överensstämmelse har utförts. 
  
 13.Det ska garanteras att organ för bedömning av överensstämmelse, deras högsta ledning, personal som är ansvarig för att utföra bedömningar av överensstämmelse och alla underleverantörer är opartiska. 
  
 14.Ersättningen till den högsta ledningen för och av personalen som ansvarar för bedömningen av överensstämmelse får inte vara beroende av antalet bedömningar av överensstämmelse som görs eller resultaten av bedömningarna. 
  
 15.Organ för bedömning av överensstämmelse ska vara ansvarsförsäkrade, såvida inte ansvaret åligger medlemsstaten enligt dess nationella rätt eller medlemsstaten själv tar direkt ansvar för bedömningen av överensstämmelse. 
  
 16.Organet för bedömning av överensstämmelse och dess personal, kommittéer, dotterbolag, underleverantörer och eventuella anslutna organ eller personal vid externa organ som ett organ för bedömning av överensstämmelse anlitar ska underhålla konfidentialitet och iaktta tystnadsplikt beträffande all information som de erhåller vid utförandet av sina uppgifter avseende bedömning av överensstämmelse i enlighet med denna förordning eller de nationella be­ stämmelser som genomför den, utom i de fall då uppgifter måste lämnas enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt som är tillämplig på personen i fråga och utom gentemot de behöriga myndigheterna i de medlems­ stater där verksamheten utförs. Immateriella rättigheter ska skyddas. Organet för bedömning av överensstämmelse ska ha infört dokumenterade förfaranden rörande kraven i denna punkt. 
  
 17.Förutom kraven i punkt 16 hindrar inget i denna bilaga utbyte av teknisk information och vägledning om gällande regler mellan organet för bedömning av överensstämmelse och en person som ansöker om certifiering, eller som överväger att ansöka, om certifiering. 
  
 18.Organen för bedömning av överensstämmelse ska fungera enligt konsekventa, rättvisa och rimliga villkor och bestämmelser och när det gäller avgifter beakta intressena hos små och medelstora företag. 
  
 19.Organen för bedömning av överensstämmelse ska uppfylla de krav som anges i relevant standard som harmoniserats enligt förordning (EG) nr 765/2008 för ackreditering av organ för bedömning av överensstämmelse som utför certifiering av  
 IKT-produkter, 
  
 IKT-tjänster 
  eller  
 IKT-processer. 
  
 20.Organen för bedömning av överensstämmelse ska säkerställa att de provningslaboratorier som används för att prova överensstämmelsen uppfyller de krav som anges i relevant standard som harmoniserats enligt förordning (EG) nr 765/2008 för ackreditering av laboratorier som utför provningar. 
  
 409 
  
 Statens offentliga utredningar 2020 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.Översyn av yrket personlig assistent 
  
 – ett viktigt yrke som förtjänar bra villkor. S. 
  
 2.Skärpta regler om utländska månggiften. Ju. 
  
 3.Hållbar slamhantering. M. 
  
 4.Vägen till en klimatpositiv framtid. M. 
  
 5.Fler ruttjänster och höjt tak för rutavdraget. Fi. 
  
 6.En begriplig och trygg sjukförsäkring med plats för rehabilitering. S. 
  
 7.Brott mot djur – Skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem. N. 
  
 8.Starkare kommuner – med kapacitet att klara välfärdsuppdraget. Fi. 
  
 9.Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2020. Steg för steg. Var står vi? Vart går vi? M. 
  
 10.Stärkt lokalt åtgärdsarbete – att nå målet Ingen övergödning. M. 
  
 11.Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om utländska direktinvesteringar. Ju. 
  
 12.Nya kapitaltäckningsregler för värdepappersbolag. Fi. 
  
 13.Att kriminalisera överträdelser av  
 EU-förordningar. 
  N. 
  
 14.Framtidens teknik i omsorgens tjänst. S. 
  
 15.Strukturförändring och investering i hälso- och sjukvården – lärdomar från exemplet NKS. S. 
  
 16.Ett effektivare regelverk för utlännings­ ärenden med säkerhetsaspekter. Ju. 
  
 17.Grönt sparande. Fi. 
  
 18.Framtidens järnvägsunderhåll. I. 
  
 19.God och nära vård. En reform för ett hållbart hälso- och sjukvårdssystem. S. 
  
 20.Skatt på modet – för att få bort skadliga kemikalier. Fi. 
  
 21.Sveriges museum om Förintelsen. + Holocaust Remembrance and Representation. Documentation from a Research Conference. Ku. 
  
 22.Motorfordonspooler 
  
 – på väg mot ökad delning av motor- fordon. Fi. 
  
 23.Hälso- och sjukvård i det civila försvaret – underlag till försvarspolitisk inriktning. S. 
  
 24.Tillsammans för en välfungerande sjukskrivnings- och rehabiliterings- process. S. 
  
 25.Ett nationellt biljettsystem för all kollektivtrafik. I. 
  
 26.En sjukförsäkring anpassad efter individen. S. 
  
 27.Högre växel i minoritetspolitiken. Stärkt samordning och uppföljning. Ku. 
  
 28.En mer likvärdig skola 
  
 – minskad skolsegregation och för- 
  
 bättrad resurstilldelning­. U. 
  
 29.En ny myndighet för att stärka det psykologiska försvaret. Ju. 
  
 30.En moderniserad arbetsrätt. A. 
  
 31.En ny mervärdesskattelag. Del 1 och 2. Fi. 
  
 32.Grundpension. Några anslutande frågor. S. 
  
 33.Gemensamt ansvar 
  
 – en modell för planering och dimen- sionering av gymnasial utbildning. Del 1 och 2. U. 
  
 34.Stärkt kvalitet och likvärdighet 
  
 i fritidshem och pedagogisk omsorg. U. 
  
 35.Kontroll för ökad tilltro 
  
 – en ny myndighet för att förebygga, förhindra och upptäcka felaktiga ut­ betalningar från välfärdssystemen. Fi. 
  
 36.Ett nationellt sammanhållet system för kunskapsbaserad vård 
  
 – ett system, många möjligheter. S. 
  
 37.Ett nytt regelverk för arbetslöshets- försäkringen. A. 
  
 38.Ökad trygghet för visselblåsare. A. 
  
 39.Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
 Fud-program 
  2019. M. 
  
 40.En gemensam utbildning inom statsförvaltningen. Fi. 
  
 41.Kommuner som utförare 
  
 av tjänster åt Arbetsförmedlingen 
  
 –en analys av de rättsliga förutsätt- ningarna. A. 
  
 42.En annan möjlighet till särskilt stöd. Reglering av kommunala resurs- skolor. U. 
  
 43.Bygga, bedöma, betygssätta 
  
 –betyg som bättre motsvarar 
  
 elevernas­ kunskaper. U. 
  
 44.Grundlagsskadestånd – ett rättighets- skydd för enskilda. Ju. 
  
 45.Ett ändamålsenligt skydd för tryck- och yttrandefriheten. Ju. 
  
 46.En gemensam angelägenhet. Vol. 1 och 2. Fi. 
  
 47.Hållbar socialtjänst. En ny social- tjänstlag. Del 1 och 2. S. 
  
 48.Skatt på engångsartiklar. Fi. 
  
 49.Enhetlig och effektiv marknads- kontroll. UD. 
  
 50.Enklare skatteregler för enskilda näringsidkare. Fi. 
  
 51.En ny lag om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. Ju. 
  
 52.Rutavdrag för äldre. Fi. 
  
 53.Personuppgiftsbehandling vid antals- beräkning inför klinisk forskning. N. 
  
 54.En långsiktigt hållbar migrations- politik. Ju. 
  
 55.Innovation genom information. I. 
  
 56.Det demokratiska samtalet i en digital tid. Så stärker vi motståndskraften mot desinformation, propaganda och näthat. Ku. 
  
 57.Ett särskilt hedersbrott. Ju. 
  
 58.EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 –kompletterande nationella bestäm- melser om cybersäkerhetscertifiering. Fö. 
  
 Statens offentliga utredningar 2020 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 En moderniserad arbetsrätt. [30] 
  
 Ett nytt regelverk för arbetslöshets- försäkringen. [37] 
  
 Ökad trygghet för visselblåsare. [38] 
  
 Kommuner som utförare 
  
 av tjänster åt Arbetsförmedlingen 
  
 –en analys av de rättsliga förut- sättningarna. [41] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Fler ruttjänster och höjt tak för rutavdraget. [5] 
  
 Starkare kommuner – med kapacitet att klara välfärdsuppdraget. [8] 
  
 Nya kapitaltäckningsregler för värdepappersbolag. [12] 
  
 Grönt sparande. [17] 
  
 Skatt på modet – för att få bort skadliga kemikalier. [20] 
  
 Motorfordonspooler 
  
 –på väg mot ökad delning av motor- fordon. [22] 
  
 En ny mervärdesskattelag. 
  
 Del 1 och 2. [31] 
  
 Kontroll för ökad tilltro 
  
 –en ny myndighet för att förebygga, förhindra och upptäcka felaktiga ut­ betalningar från välfärdssystemen. [35] 
  
 En gemensam utbildning inom statsförvaltningen. [40] 
  
 En gemensam angelägenhet. Vol. 1 och 2. [46] 
  
 Skatt på engångsartiklar. [48] 
  
 Enklare skatteregler för enskilda närings- idkare. [50] 
  
 Rutavdrag för äldre. [52] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 EU:s cybersäkerhetsakt 
  
 –kompletterande nationella bestäm- melser om cybersäkerhetscertifiering. [58] 
  
 Infrastrukturdepartementet 
  
 Framtidens järnvägsunderhåll. [18] 
  
 Ett nationellt biljettsystem för all kollektivtrafik. [25] 
  
 Innovation genom information. [55] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Skärpta regler om utländska månggiften. [2] 
  
 Kompletterande bestämmelser 
  
 till EU:s förordning om utländska direktinvesteringar. [11] 
  
 Ett effektivare regelverk för utlännings­ ärenden med säkerhetsaspekter. [16] 
  
 En ny myndighet för att stärka det psykologiska försvaret. [29] 
  
 Grundlagsskadestånd – ett rättighetsskydd för enskilda. [44] 
  
 Ett ändamålsenligt skydd för tryck- och yttrandefriheten. [45] 
  
 En ny lag om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. [51] 
  
 En långsiktigt hållbar migrationspolitik. [54] 
  
 Ett särskilt hedersbrott. [57] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Sveriges museum om Förintelsen. 
  
 +Holocaust Remembrance and Representation. Documentation from a Research Conference. [21] 
  
 Högre växel i minoritetspolitiken. Stärkt samordning och uppföljning. [27] 
  
 Det demokratiska samtalet i en digital tid. Så stärker vi motståndskraften mot desinformation, propaganda och näthat. [56] 
  
 Miljödepartementet 
  
 Hållbar slamhantering. [3] 
  
 Vägen till en klimatpositiv framtid. [4] 
  
 Kunskapsläget på kärnavfalls- området 2020. Steg för steg. Var står vi? Vart går vi? [9] 
  
 Stärkt lokalt åtgärdsarbete – att nå målet Ingen övergödning. [10] 
  
 Kärnavfallsrådets yttrande över SKB:s  
 Fud-program 
  2019. [39] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Brott mot djur – Skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem. [7] 
  
 Att kriminalisera överträdelser av  
 EU-förordningar. 
  [13] 
  
 Personuppgiftsbehandling vid antals- beräkning inför klinisk forskning. [53] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Översyn av yrket personlig assistent – ett viktigt yrke som förtjänar bra villkor. [1] 
  
 En begriplig och trygg sjukförsäkring med plats för rehabilitering. [6] 
  
 Framtidens teknik i omsorgens tjänst. [14] 
  
 Strukturförändring och investering 
  
 i hälso- och sjukvården – lärdomar från exemplet NKS. [15] 
  
 God och nära vård. En reform för ett hållbart hälso- och sjukvårdssystem. [19] 
  
 Hälso- och sjukvård i det civila försvaret 
  
 –underlag till försvarspolitisk inriktning. [23] 
  
 Tillsammans för en välfungerande sjuk- skrivnings- och rehabiliteringsprocess. [24] 
  
 En sjukförsäkring anpassad efter individen. [26] 
  
 Grundpension. Några anslutande frågor. [32] 
  
 Ett nationellt sammanhållet system för kunskapsbaserad vård 
  
 – ett system, många möjligheter. [36] 
  
 Hållbar socialtjänst. En ny socialtjänstlag. Del 1 och 2. [47] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 En mer likvärdig skola 
  
 –minskad skolsegregation och för­ 
  
 bättrad resurstilldelning­. [28] 
  
 Gemensamt ansvar 
  
 –en modell för planering och dimen- sionering av gymnasial utbildning. Del 1 och 2. [33] 
  
 Stärkt kvalitet och likvärdighet i fritids- hem och pedagogisk omsorg. [34] 
  
 En annan möjlighet till särskilt stöd. Reglering av kommunala resurs- skolor. [42] 
  
 Bygga, bedöma, betygssätta 
  
 –betyg som bättre motsvarar elevernas kunskaper. [43] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Enhetlig och effektiv marknadskontroll. [49]