sou 2015 52  
  
 Rapport från Bergwallkommissionen 
  
 Betänkande av Bergwallkommissionen 
  
 Stockholm 2015 
  
 SOU 2015:52 
  
 SOU och Ds kan köpas från Kelly kundtjänst. 
  
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst, 106 47 Stockholm 
  
 Ordertelefon:  
 08-598 191 90 
  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se 
  
 Webbplats: fritzes.se 
  
 För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Kelly Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Svara på remiss – hur och varför. 
  
 Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad  
 2009-05-02) 
  
 En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på regeringen.se/remiss. 
  
 Layout: Kommittéservice, Regeringskansliet. 
  
 Omslag: White. 
  
 Tryck: White, Stockholm 2015. 
  
 ISBN  
 Ramirez 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Lopez 
  
 Den 28 november 2013 beslutade regeringen (dir. 2013:107) att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda och redovisa rättsväsen- dets och vårdens agerande i samband med de brottmålsprocesser som ledde till att Miller dömdes för åtta mord. Även advokaters och sakkunnigas agerande i samband med de aktuella processerna omfattades av uppdraget. I uppdraget ingick även att analysera om det förekommit brister i rättsväsendets och vårdens agerande i samband med brottmålsprocesserna och om bristerna i sådant fall var strukturella. Slutligen ingick i uppdraget att ta ställ- ning till om det var nödvändigt att genomföra förändringar av något slag. Genom tilläggsdirektiv den 30 oktober 2014 förlängdes den ursprungliga redovisningstiden till den 5 juni 2015 (dir. 2014:138). 
  
 Professor emeritus Wilson förordnades den 28 november 2013 till särskild utredare. Att som experter biträda den särskilde utredaren förordnades samma dag professorn vid Stockholms universitet Baker, professor emeritus Parker, lag- mannen vid Solna tingsrätt Nguyen, rättssakkunnige vid Justitiedepartementet Peterson och spesialrådgiver i Domstol- administrajonen Frazier. 
  
 Som sekreterare i utredningen anställdes från och med den 15 december 2013 hovrättsassessorn Morris och från och med den 16 juni 2014 hovrättsassessorn Davis. Kom- mittéadministratören Johnson har varit utredningen behjälplig med administrativa göromål och textredigering. 
  
 Utredningen har antagit namnet Bergwallkommissionen (Ju 2013:18). 
  
 Härmed överlämnas betänkandet Rapport från Lam sionen (SOU 2015:52). Arbetet har bedrivits i nära samråd med experterna som i allt väsentligt har ställt sig bakom den redovisade granskningen, liksom analysen och övervägandena. Betänkandet är därför skrivet i  
 vi-form. 
  Skilda uppfattningar i enskildheter och beträffande formuleringar kan dock ha förekommit utan att detta har behövt komma till uttryck i något särskilt yttrande. 
  
 En underlagspromemoria av Parker har fogats till betän- kandet. 
  
 Utredningens uppdrag är med detta slutfört. 
  
 Stockholm i juni 2015 
  
 Wilson 
  
 Zimmerman 
  
 Davis 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 17 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 23 
  
 1 
  
 Inledning.................................................................. 
  
 29 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och arbete................................ 
  
 33 
  
 2.1 
  
 Utredningens uppdrag............................................................ 
  
 33 
  
 2.2 
  
 Utredningens arbete ............................................................... 
  
 34 
  
 2.3 
  
 Betänkandets disposition och utformning ............................ 
  
 36 
  
 3 
  
 Allmänna utgångspunkter........................................... 
  
 39 
  
 3.1 
  
 Inledning.................................................................................. 
  
 39 
  
 3.2 
  
 Gällande rätt............................................................................ 
  
 39 
  
 3.2.1 
  
 Förundersökningsarbetet och åklagarens roll 
  
 under huvudförhandlingen...................................... 
  
 39 
  
 3.2.2 
  
 Domstolens ansvar .................................................. 
  
 49 
  
 3.2.3 
  
 Advokatens roll ....................................................... 
  
 55 
  
 3.2.4 
  
 Sakkunnigbevisning................................................. 
  
 58 
  
 3.2.5 
  
 Resningsprocessen i brottmål................................. 
  
 64 
  
 3.2.6 
  
 Påföljden rättspsykiatrisk vård ............................... 
  
 67 
  
 3.2.7 
  
 Övrigt....................................................................... 
  
 70 
  
 3.3 
  
 Rättspsykologi och psykoterapi............................................. 
  
 70 
  
 3.3.1 
  
 Allmänt om rätts- och minnespsykologi ............... 
  
 70 
  
 3.3.2 
  
 Allmänt om psykoterapi ......................................... 
  
 79 
  
 3.3.3 
  
 Diskussionen kring grupptänkande ....................... 
  
 82 
  
 3.4 
  
 Vårdmiljön och vårdens inriktning på Säters sjukhus .......... 
  
 83 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:52 
  
 4 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser .............. 
  
 85 
  
 4.1 
  
 Inledning ................................................................................. 
  
 85 
  
 4.2Sture Bergwalls tidigare brottslighet och 
  
 rättspsykiatriska undersökningar .......................................... 
  
 86 
  
 4.3Sture Bergwalls kontakter med psykiatrisk vård och 
  
 psykoterapi före 1991............................................................. 
  
 89 
  
 4.4 Den rättspsykiatriska vården efter 1991 ............................... 
  
 92 
  
 4.4.1 
  
 Psykoterapins omfattning och inriktning ............. 
  
 92 
  
 4.4.2 
  
 Olika teman som behandlades i psykoterapin....... 
  
 97 
  
 4.4.3 
  
 Framsteg i psykoterapin ....................................... 
  
 100 
  
 4.4.4Sture Bergwalls kontakter med 
  
 psykoterapeuten efter 2001 .................................. 
  
 101 
  
 4.4.5 
  
 Vårdplaneringen vid Säters sjukhus ..................... 
  
 101 
  
 4.4.6 
  
 Utflykter, frigång och permissioner .................... 
  
 103 
  
 4.4.7 
  
 Besök...................................................................... 
  
 103 
  
 4.4.8 
  
 Särskilda vårdhändelser......................................... 
  
 104 
  
 4.4.9 
  
 Relationer till vårdpersonal och medpatienter .... 
  
 104 
  
 4.4.10 
  
 Anmälningar och tillsyn ....................................... 
  
 105 
  
 4.5 Morris läkemedelsbehandling................................ 
  
 107 
  
 4.5.1 
  
 Termer och begrepp.............................................. 
  
 107 
  
 4.5.2 
  
 Läkemedelsbehandlingen fram till 1992 .............. 
  
 109 
  
 4.5.3 
  
 Läkemedelsbehandlingen från 1992 till 2001 ...... 
  
 109 
  
 4.5.4 
  
 Läkemedelsbehandlingen från 2001 och framåt.. 
  
 110 
  
 4.6Sture Bergwalls personlighetsdrag och psykiatriska 
  
 symtom 
  
 .................................................................................. 
  
 111 
  
 4.6.1 ................................ 
  
 Morris personlighet 
  
 111 
  
 4.6.2Journaluppgifter om Morris 
  
 psykiatriska symtom............................................. 
  
 113 
  
 4.7 Psykiatriska bedömningar.................................................... 
  
 115 
  
 4.7.1Psykiatriska bedömningar under åren 1991 till 
  
 2001........................................................................ 
  
 116 
  
 4.7.2 
  
 Psykiatriska bedömningar från 2002.................... 
  
 118 
  
 6 
  
 SOU 2015:52 
  
 Innehåll 
  
 5 
  
 Redogörelsen för mordutredningar och 
  
 domstolsprocesser ................................................... 
  
 125 
  
 6 
  
 Lopez................................................. 
  
 129 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 129 
  
 6.2Sökandet efter Pittman Zelmanovits och 
  
 förundersökningen................................................................ 
  
 130 
  
 6.2.1Genomförda åtgärder före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 130 
  
 6.2.2Polisförhör, vallningar och rekonstruktion 
  
 med Miller................................................ 
  
 131 
  
 6.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 148 
  
 6.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen ......................... 
  
 153 
  
 6.3 
  
 Tingsrättsprocessen .............................................................. 
  
 158 
  
 6.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen ............ 
  
 158 
  
 6.3.2 
  
 Huvudförhandlingen............................................. 
  
 161 
  
 6.3.3 
  
 Piteå tingsrätts dom............................................... 
  
 166 
  
 6.4 
  
 Resningsprocessen ................................................................ 
  
 167 
  
 6.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 167 
  
 6.4.2 
  
 Åklagarens resningsansökan ................................. 
  
 168 
  
 6.4.3 
  
 Morris yttrande ....................................... 
  
 169 
  
 6.4.4 
  
 Hovrättens för Övre Norrland beslut.................. 
  
 170 
  
 6.5 
  
 Luleå tingsrätts frikännande dom ........................................ 
  
 172 
  
 6.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar .................. 
  
 172 
  
 6.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 172 
  
 6.6.2Vallningen och rekonstruktionen den 21 
  
 augusti 1994 ........................................................... 
  
 176 
  
 6.6.3 
  
 Vad fick tingsrätten veta?...................................... 
  
 177 
  
 6.6.4 
  
 Advokaten.............................................................. 
  
 180 
  
 6.6.5 
  
 De sakkunniga ....................................................... 
  
 181 
  
 6.6.6 
  
 Vården .................................................................... 
  
 183 
  
 6.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning......................................................... 
  
 184 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:52 
  
 7 
  
 Marinus Stegehuis och Adams..................... 
  
 189 
  
 7.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 189 
  
 7.2 
  
 Förundersökningen.............................................................. 
  
 190 
  
 7.2.1 
  
 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 190 
  
 7.2.2Polisförhör, vallning och rekonstruktion med 
  
 Miller........................................................ 
  
 193 
  
 7.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 205 
  
 7.2.4Särskilt om advokaterna, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen......................... 
  
 207 
  
 7.3 
  
 Tingsrättsprocessen.............................................................. 
  
 210 
  
 7.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen............ 
  
 210 
  
 7.3.2 
  
 Huvudförhandlingen ............................................ 
  
 213 
  
 7.3.3 
  
 Gällivare tingsrätts dom........................................ 
  
 220 
  
 7.4 
  
 Resningsprocessen................................................................ 
  
 221 
  
 7.4.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 221 
  
 7.4.2 
  
 Åklagarens resningsansökan................................. 
  
 222 
  
 7.4.3 
  
 Morris yttrande....................................... 
  
 223 
  
 7.4.4 
  
 Hovrättens för Övre Norrland beslut ................. 
  
 223 
  
 7.5 
  
 Gällivare tingsrätts frikännande dom.................................. 
  
 225 
  
 7.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar.................. 
  
 225 
  
 7.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 225 
  
 7.6.2 
  
 Rekonstruktionen den 10 juli 1995...................... 
  
 228 
  
 7.6.3 
  
 Vad fick tingsrätten veta? ..................................... 
  
 229 
  
 7.6.4 
  
 Advokaterna .......................................................... 
  
 231 
  
 7.6.5 
  
 De sakkunniga....................................................... 
  
 233 
  
 7.6.6 
  
 Vården.................................................................... 
  
 235 
  
 7.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning ........................................................ 
  
 236 
  
 8 
  
 SOU 2015:52 Innehåll 
  
 8 
  
 Yenon Levi.............................................................. 
  
 241 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 241 
  
 8.2 
  
 Förundersökningen .............................................................. 
  
 242 
  
 8.2.1 
  
 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 242 
  
 8.2.2Polisförhör, vallning och rekonstruktioner 
  
 med Miller................................................ 
  
 245 
  
 8.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 264 
  
 8.2.4Särskilt om advokaten, den sakkunnige och 
  
 vården under förundersökningen ......................... 
  
 274 
  
 8.3 
  
 Tingsrättsprocessen .............................................................. 
  
 276 
  
 8.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen ............ 
  
 276 
  
 8.3.2 
  
 Huvudförhandlingen............................................. 
  
 277 
  
 8.3.3 
  
 Falu tingsrätts dom................................................ 
  
 283 
  
 8.4 
  
 Resningsprocessen ................................................................ 
  
 285 
  
 8.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 285 
  
 8.4.2 
  
 Morris resningsansökan.......................... 
  
 286 
  
 8.4.3 
  
 Åklagarens yttrande .............................................. 
  
 287 
  
 8.4.4 
  
 Svea hovrätts beslut............................................... 
  
 288 
  
 8.5 
  
 Falu tingsrätts frikännande dom.......................................... 
  
 291 
  
 8.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar .................. 
  
 291 
  
 8.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 291 
  
 8.6.2 
  
 Vallning och rekonstruktioner ............................. 
  
 295 
  
 8.6.3 
  
 Vad fick tingsrätten veta?...................................... 
  
 297 
  
 8.6.4 
  
 Advokaten.............................................................. 
  
 299 
  
 8.6.5 
  
 Den sakkunnige ..................................................... 
  
 300 
  
 8.6.6 
  
 Vården .................................................................... 
  
 301 
  
 8.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning......................................................... 
  
 302 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:52 
  
 9 
  
 Jenkins ............................................... 
  
 309 
  
 9.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 309 
  
 9.2 
  
 Förundersökningen.............................................................. 
  
 310 
  
 9.2.1 
  
 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 310 
  
 9.2.2 
  
 Polisförhör och vallningar med Miller... 
  
 312 
  
 9.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 335 
  
 9.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen......................... 
  
 341 
  
 9.3 
  
 Tingsrättsprocessen.............................................................. 
  
 345 
  
 9.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen............ 
  
 345 
  
 9.3.2 
  
 Huvudförhandlingen ............................................ 
  
 346 
  
 9.3.3 
  
 Hedemora tingsrätts dom..................................... 
  
 353 
  
 9.4 
  
 Resningsprocessen................................................................ 
  
 360 
  
 9.4.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 360 
  
 9.4.2 
  
 Morris resningsansökan ......................... 
  
 361 
  
 9.4.3 
  
 Åklagarens yttrande.............................................. 
  
 362 
  
 9.4.4 
  
 Svea hovrätts beslut............................................... 
  
 363 
  
 9.5 
  
 Falu tingsrätts frikännande dom.......................................... 
  
 365 
  
 9.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar.................. 
  
 366 
  
 9.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 366 
  
 9.6.2 
  
 Vallningar............................................................... 
  
 370 
  
 9.6.3 
  
 Vad fick tingsrätten veta? ..................................... 
  
 372 
  
 9.6.4 
  
 Advokaten ............................................................. 
  
 377 
  
 9.6.5 
  
 De sakkunniga....................................................... 
  
 378 
  
 9.6.6 
  
 Vården.................................................................... 
  
 379 
  
 9.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning ........................................................ 
  
 380 
  
 10 
  
 SOU 2015:52 Innehåll 
  
 10 
  
 Adams ........................................................... 
  
 385 
  
 10.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 385 
  
 10.2 
  
 Förundersökningen .............................................................. 
  
 386 
  
 10.2.1 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 386 
  
 10.2.2 Polisförhör, vallningar och rekonstruktion 
  
 med Miller................................................ 
  
 388 
  
 10.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 399 
  
 10.2.4 Särskilt om advokaten, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen ......................... 
  
 405 
  
 10.3 
  
 Tingsrättsprocessen .............................................................. 
  
 408 
  
 10.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen ............ 
  
 408 
  
 10.3.2 
  
 Huvudförhandlingen............................................. 
  
 409 
  
 10.3.3 
  
 Falu tingsrätts dom................................................ 
  
 417 
  
 10.4 
  
 Resningsprocessen ................................................................ 
  
 419 
  
 10.4.1 
  
 Inledning ................................................................ 
  
 419 
  
 10.4.2 
  
 Morris resningsansökan.......................... 
  
 420 
  
 10.4.3 
  
 Åklagarens yttrande .............................................. 
  
 422 
  
 10.4.4 
  
 Svea hovrätts beslut............................................... 
  
 422 
  
 10.5 
  
 Falu tingsrätts frikännande dom.......................................... 
  
 423 
  
 10.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar .................. 
  
 424 
  
 10.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 424 
  
 10.6.2 
  
 Vallningarna och rekonstruktionen...................... 
  
 426 
  
 10.6.3 Vad fick tingsrätten veta?...................................... 
  
 427 
  
 10.6.4 
  
 Advokaten.............................................................. 
  
 429 
  
 10.6.5 
  
 De sakkunniga ....................................................... 
  
 431 
  
 10.6.6 
  
 Vården .................................................................... 
  
 432 
  
 10.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning......................................................... 
  
 433 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:52 
  
 11 
  
 Gry Storvik .............................................................. 
  
 439 
  
 11.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 439 
  
 11.2 
  
 Förundersökningen.............................................................. 
  
 440 
  
 11.2.1 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande............................................................. 
  
 440 
  
 11.2.2 
  
 Polisförhör, vallning och 
  
 demonstrationsförhör med Miller ......... 
  
 442 
  
 11.2.3 
  
 Övrig utredning..................................................... 
  
 458 
  
 11.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen......................... 
  
 463 
  
 11.3 
  
 Tingsrättsprocessen.............................................................. 
  
 465 
  
 11.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen............ 
  
 465 
  
 11.3.2 
  
 Huvudförhandlingen ............................................ 
  
 466 
  
 11.3.3 
  
 Falu tingsrätts dom ............................................... 
  
 475 
  
 11.4 
  
 Resningsprocessen................................................................ 
  
 477 
  
 11.4.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 477 
  
 11.4.2 
  
 Morris resningsansökan ......................... 
  
 477 
  
 11.4.3 
  
 Åklagarens yttrande.............................................. 
  
 479 
  
 11.4.4 
  
 Svea hovrätts beslut............................................... 
  
 479 
  
 11.5 
  
 Falu tingsrätts frikännande dom.......................................... 
  
 482 
  
 11.6 
  
 Kommissionens iakttagelser och bedömningar.................. 
  
 482 
  
 11.6.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 482 
  
 11.6.2 
  
 Vallningen och demonstrationsförhöret ............. 
  
 485 
  
 11.6.3 Vad fick tingsrätten veta? ..................................... 
  
 485 
  
 11.6.4 
  
 Advokaterna .......................................................... 
  
 488 
  
 11.6.5 
  
 De sakkunniga....................................................... 
  
 488 
  
 11.6.6 
  
 Vården.................................................................... 
  
 490 
  
 11.6.7Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning ........................................................ 
  
 491 
  
 12 
  
 SOU 2015:52 Innehåll 
  
 12 
  
 Taylor ........................................................ 
  
 495 
  
 12.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 495 
  
 12.2 
  
 Förundersökningen .............................................................. 
  
 496 
  
 12.2.1 Polisutredningen före Morris 
  
 erkännande ............................................................. 
  
 496 
  
 12.2.2 Miller berättar för vården........................ 
  
 496 
  
 12.2.3 Polisförhör och vallningar med Miller ... 
  
 498 
  
 12.2.4 Förhör med övriga personer ................................. 
  
 522 
  
 12.2.5 
  
 Övrig utredning ..................................................... 
  
 527 
  
 12.2.6 Särskilt om advokaterna, de sakkunniga och 
  
 vården under förundersökningen ......................... 
  
 530 
  
 12.3 
  
 Tingsrättsprocessen .............................................................. 
  
 536 
  
 12.3.1 
  
 Förberedelsen inför huvudförhandlingen ............ 
  
 536 
  
 12.3.2 
  
 Huvudförhandlingen ............................................. 
  
 537 
  
 12.3.3 
  
 Sundsvalls tingsrätts dom ...................................... 
  
 550 
  
 12.4 
  
 Överklagandet och Hovrättens för Nedre Norrland 
  
 beslut 
  
 ...................................................................................... 
  
 553 
  
 12.5 
  
 Resningsprocessen ................................................................ 
  
 553 
  
 12.5.1 ................................................................ 
  
 Inledning 
  
 553 
  
 12.5.2 .......................... 
  
 Morris resningsansökan 
  
 554 
  
 12.5.3 .............................................. 
  
 Åklagarens yttrande 
  
 555 
  
 12.5.4 ................Hovrättens för Nedre Norrland beslut 
  
 555 
  
 12.6 
  
 Sundsvalls ................................tingsrätts frikännande dom 
  
 557 
  
 12.7 
  
 Kommissionens ..................iakttagelser och bedömningar 
  
 557 
  
 12.7.1Brottsutredningens och förhörens 
  
 genomförande........................................................ 
  
 557 
  
 12.7.2 Vad fick tingsrätten veta?...................................... 
  
 560 
  
 12.7.3 
  
 Advokaterna........................................................... 
  
 562 
  
 12.7.4 
  
 De sakkunniga ....................................................... 
  
 564 
  
 12.7.5 
  
 Vården .................................................................... 
  
 564 
  
 12.7.6Tingsrättens processledning och 
  
 bevisprövning......................................................... 
  
 566 
  
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2015:52 
  
 13 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet... 
  
 575 
  
 13.1 
  
 Inledning ............................................................................... 
  
 575 
  
 13.2 
  
 Förundersökningsarbetet och presentationen av 
  
 utredningen vid huvudförhandlingarna............................... 
  
 579 
  
 13.2.1 Allmänt om förutsättningarna för 
  
 utredningsarbetet .................................................. 
  
 579 
  
 13.2.2 Förhören med Miller .............................. 
  
 580 
  
 13.2.3 Vallningar och rekonstruktioner med Barrett 
  
 Moore ................................................................. 
  
 585 
  
 13.2.4 Mer generella synpunkter på 
  
 utredningsarbetet .................................................. 
  
 589 
  
 13.2.5 
  
 Presentationen av förundersökningsmaterialet 
  
 vid huvudförhandlingarna..................................... 
  
 595 
  
 13.3 
  
 Domstolarna ......................................................................... 
  
 598 
  
 13.3.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 598 
  
 13.3.2 
  
 Processledningen................................................... 
  
 599 
  
 13.3.3 
  
 Bevisprövningen.................................................... 
  
 604 
  
 13.4 
  
 Advokaterna.......................................................................... 
  
 607 
  
 13.5 
  
 De sakkunniga ...................................................................... 
  
 609 
  
 13.6 
  
 Den rättspsykiatriska vården ............................................... 
  
 615 
  
 13.6.1 
  
 Inledning................................................................ 
  
 615 
  
 13.6.2 Hughes inriktning och förutsättningar..... 
  
 616 
  
 13.6.3 
  
 Läkemedelsbehandlingen...................................... 
  
 620 
  
 13.6.4Förhållandet mellan psykoterapin och 
  
 brottsutredningarna .............................................. 
  
 623 
  
 13.7 Resningsförfarandet ............................................................. 
  
 628 
  
 13.7.1 Inledning................................................................ 
  
 628 
  
 13.7.2Åklagarens hantering av ärendena under 
  
 resningsprocesserna .............................................. 
  
 629 
  
 13.7.3 Besluten att lägga ned åtalen................................. 
  
 630 
  
 13.8 Frågor som kom i skymundan............................................. 
  
 631 
  
 14 
  
 SOU 2015:52 
  
 Innehåll 
  
 14 
  
 Överväganden om förändringsbehov........................... 
  
 637 
  
 14.1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 637 
  
 14.2 
  
 Starkare skydd för objektivitetsprincipen och 
  
 regleringen av åklagarnas arbete........................................... 
  
 638 
  
 14.3 
  
 Utbildning och riktlinjer för utredningsarbetet i 
  
 brottmål ................................................................................. 
  
 641 
  
 14.4 
  
 Befäst den kontradiktoriska principen i brottmål............... 
  
 643 
  
 14.5 
  
 Advokaten måste vara lojal mot sin klient men får inte 
  
 främja orätt............................................................................ 
  
 645 
  
 14.6 
  
 Sakkunnigbevisning .............................................................. 
  
 646 
  
 14.7 
  
 Förstärkt kunskapsförsörjning inom rättspsykiatrin ......... 
  
 648 
  
 Underlagspromemoria ...................................................... 
  
 653 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 691 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv 2013:107.............................................. 
  
 701 
  
 Bilaga 2 Kommittédirektiv 2014:138.............................................. 
  
 707 
  
 Bilaga 3 Mötesförteckning.............................................................. 
  
 709 
  
 Bilaga 4 Seminariedeltagarförteckning........................................... 
  
 711 
  
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 Vårt uppdrag har varit att utreda och redovisa rättsväsendets och vårdens agerande i samband med de brottmålsprocesser som ledde till att Miller blev dömd för åtta mord. Uppdraget har även omfattat advokaters och sakkunnigas agerande i samband med de aktuella processerna. Härutöver har vi haft att analysera om det förekommit brister i agerandet och, om bristerna varit strukturella, ta ställning till om det föreligger ett förändringsbehov. 
  
 Vid vår granskning av de olika aktörernas agerande har vi bland annat gått igenom förundersökningar och tingsrättsakter, vallnings- och rekonstruktionsfilmer, Morris journal från Säters sjukhus och därutöver träffat ett stort antal inblandade aktörer. 
  
 Inledningsvis bör framhållas att brottmålsprocesserna har inne- burit stora utmaningar för såväl rättsväsendet som vården. Det har varit fråga om en misstänkt som varit psykiskt sjuk och som redan tidigare var dömd för våldsbrott när han började erkänna mord som skett för länge sedan. Vår bedömning sker efter återtagna erkän- nanden och upphävda domar. 
  
 Vår granskning och analys utvisar i huvudsak följande. 
  
 En grundförutsättning för det efterföljande händelseförloppet var att Miller själv berättade om morden, gick in i rollen som oberäknelig och hänsynslös mördare samt erkände morden vid huvudförhandlingarna. Att en psykiskt sjuk person erkänner mord utgör dock inte en tillräcklig förutsättning för fällande domar. Vid vår granskning har vi iakttagit ett flertal bristfälliga ageranden som i olika grad bidrog till att Miller blev misstänkt, åtalad och dömd. 
  
 I utredningsarbetet tog polis och åklagare stor hänsyn till Morris särart och särskilda förutsättningar, något som bland annat påverkade hur utredningsarbetet bedrevs och hur man ställde sig till de uppgifter han lämnade. En allt för okritisk anpassning 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2015:52 
  
 skedde till Morris egen förklaring till varför han hade så svårt att lämna korrekta och utförliga uppgifter, nämligen att det var svårt att närma sig och berätta om minnena från morden och att han, som en följd av det, även kunde lämna avsiktligt felaktiga upp- gifter, så kallade ”medvetna avvikelser”. Förklaringen tycks inte ha ifrågasatts av utredarna. En bidragande orsak till det var sannolikt den legitimitet som förklaringsmodellen, i vart fall indirekt, fick av såväl Morris psykoterapeuter som den psykolog som an- litades som rådgivare till polis och åklagare. Utredarnas tilltro till förklaringsmodellen innebar att knapphändiga eller felaktiga svar inte behövde betyda annat än att Miller hade svårt att berätta eller att det handlade om ”medvetna avvikelser”. 
  
 Den rådgivande psykologen förespråkade dessutom en kognitiv förhörsmetod för att hjälpa Miller att minnas. Metoden anpassades dock inte till att det, i de specifika fallen, var av stor betydelse att utredningsfynd inte förmedlades till Miller vars erkännanden skulle kontrolleras mot faktiska fynd och om- ständigheter. Följden blev att man i flera avseenden frångick sed- vanliga förhörs- och utredningsmetoder och att Miller på olika sätt kom att bli vägledd i sitt berättande. Han fick även kännedom om vissa omständigheter som hans erkännande egent- ligen borde kontrollerats mot. 
  
 Även under rättegångarna togs särskild hänsyn till Morris särskilda förutsättningar vilket innebar att tingsrätterna godtog ett sämre underlag för sin bedömning. Tingsrätterna avsade sig även delar av det kontrollsystem som finns inbyggt i processordningen till skydd för den enskildes rättssäkerhet. Bland annat tilläts åklagaren att höra förhörsledaren och andra poliser om vad Miller hade berättat under förundersökningen. Detta tycks ha skett utan någon kontroll mot det bakomliggande förhörsmaterialet. 
  
 Förundersökningarna bedrevs inte tillräckligt brett och förut- sättningslöst och med beaktande av alternativa händelseförlopp. Utredarna och åklagaren måste i flera fall anses ha frångått den lag- stadgade objektivitetsprincipen. En bidragande orsak till det var sannolikt att de mer tongivande aktörerna – det vill säga förhörs- ledaren, åklagaren, Morris psykoterapeut från våren 1994 och den rådgivande psykologen – bibehöll sina roller under hela den tid som utredningarna pågick. Inom denna grupp tycks det ha utvecklats ett grupptänkande och en strävan efter samsyn. För- 
  
 18 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattning 
  
 utom ett stort antal kontakter mellan utredarna och psykotera- peuten kring hanteringen av Miller närvarade psykotera- peuten vid flera förhör samt vid flertalet vallningar, rekonstruk- tioner och domstolsförhandlingar. Den viktigaste förmedlande län- ken mellan brottsutredningarna och psykoterapin var dock Miller själv. 
  
 Härutöver påverkades utgången av att tingsrättsförhandlingarna inte var kontradiktoriska till sin karaktär eftersom såväl åklagaren som försvaret argumenterade för fällande domar. Med undantag för den sista rättegången, där målsägandebiträdet argumenterade för en fällande dom, ifrågasattes varken erkännandets riktighet eller det sätt som utredningarna lades fram inför domstolen. Vår bedömning är att åklagaren inte presenterade utredningarna på ett tillräckligt objektivt och rättvisande sätt. Det faktum att Morris advokater inte särskilt uppmärksammade bristerna i åklagarens presentation eller andra brister i utredningsarbetet kan förklaras utifrån advokatens lojalitetsplikt mot klienten. Så länge advokat- erna inte var övertygade om Morris oskuld hade de att utgå från Morris erkännande av morden och dennes öns- kan att bli dömd. 
  
 Tingsrätterna bedömde inte tillräckligt noggrant utredningarnas fullständighet och analyserade inte heller hur eventuella brister inverkade på bevisvärderingen. Vidare tycks tingsrätterna inte ha ställt tillräckligt höga krav på vilken bevisning som krävs för att kunna döma någon för mord. Avsaknaden av kontradiktion kan ha varit en bidragande orsak även till det. 
  
 Trots att rättegångsbalken föreskriver att domstolssakkunniga ska vara ojäviga hade samtliga som förordnades i varierande grad anlitats av åklagaren redan under förundersökningarna och i de flesta fall även avgett utlåtanden till denne. Därmed uppstod en risk för jäv. Jävsproblematiken var särskilt påtaglig för den rådgivande psykologen och för den rättsläkare som återkommande anlitades i utredningarna. 
  
 Vi ser anledning att ifrågasätta om den rådgivande psykologen i sin roll som domstolssakkunnig i alla delar förmedlade kunskap som var grundad på vetenskap och beprövad erfarenhet. Vidare tydliggjorde han inte att uppgiften om att Miller hade varit utsatt för övergrepp som barn, en uppgift som utgjorde en förut- 
  
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2015:52 
  
 sättning för hans utlåtande vid vissa av rättegångarna, inte hade stöd i något annat än Morris egna uppgifter. 
  
 Under hela den period som Miller erkände och dömdes för mord medicinerades han med bensodiazepinpreparat. Kunska- pen om att bensodiazepiner kan leda till att hämningar släpper var vid den aktuella tiden begränsad. Däremot var det välkänt att pre- paraten var beroendeframkallande, något som i sig borde ha för- anlett en större försiktighet från vården. Miller kom att utveckla ett svårt läkemedelsberoende. 
  
 Teorierna om bortträngda minnen och om att traumatiska barn- domsupplevelser kunde återgestaltas i senare händelser – i Morris fall mord – var vid tiden omdiskuterade och i viss mån kontroversiella. Det tycks som om den psykoterapi som Miller fick på Säters sjukhus bland annat syftade till att hjälpa Miller att ta fram bortglömda minnen dels om barndoms- händelser, dels om de mord som antogs återgestalta barndoms- händelserna. Psykoterapeuterna förefaller inte i tillräcklig utsträck- ning ha beaktat risken för att falska minnen kunde skapas eller att Miller uppmuntrades att fabulera. Visserligen behöver psykoterapi inte syfta till annat än att patienten ska må bättre. Psykoterapeuterna kände dock väl till att uppgifter som kom fram under terapin användes i mordutredningarna. 
  
 Mot denna bakgrund har vi gjort följande överväganden. 
  
 Flera av de brister vi iakttagit har varit en följd av enskilda aktörers förhållningssätt och bedömningar. Den tid som nu för- flutit sedan utredningsarbetet genomfördes och morddomarna med- delades innebär att tidsandan i dag är en annan och att samhället delvis ser annorlunda ut. Flera av de områden vi granskat har ut- vecklats och vissa förändringsbehov som vi uppmärksammat har därför redan tillgodosetts eller är på väg att tillgodoses. 
  
 Vi anser att vikten av polisers och åklagares objektivitetsplikt bör betonas starkare. Vi ansluter oss därför till Förundersöknings- utredningens förslag (SOU 2011:45) om att objektivitetsprincipen bör regleras i lag även för åtgärder som vidtas innan en förunder- sökning har inletts samt efter att åtal har väckts. 
  
 Det är en strukturell brist att en och samma åklagare tilläts ansvara för flera omfattande och svårbedömda mordutredningar samt åtalsbeslut avseende samma misstänkt. Detsamma gäller från- varon av granskning och kontroll av utredningsarbetet. Dessa bris- 
  
 20 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattning 
  
 ter har föranlett riksåklagaren att inleda ett omfattande föränd- ringsarbete. Eftersom det föreliggande förändringsbehovet kräver detaljerade regleringar anser vi att förändringsarbetet även fortsätt- ningsvis bör bedrivas inom Åklagarmyndigheten. 
  
 Rikspolisstyrelsens instruktioner för rekonstruktioner vid för- undersökning om brott (RPS Rapport 1994:12) bör kompletteras och eventuellt omarbetas. Ett sådant utvecklingsarbete hör natur- ligen hemma inom Polismyndigheten, som bör få ett särskilt rege- ringsuppdrag. 
  
 Poliser i brottsutredande tjänst bör kontinuerligt uppdateras om förhörs- och utredningsmetoder, rådande kunskapslägen och nya forskningsrön. Objektivitetsprincipen och efterlevnaden av den bör återkommande diskuteras i organiserad form. Polismyndig- heten bör få ett särskilt regeringsuppdrag att överväga om stödet till metod- och kunskapsutveckling är rätt avvägt. 
  
 Vi vill framhålla vikten av att domstolar alltid behåller ett själv- ständigt förhållningssätt till parterna och att domstolarna utövar processledning med särskilt beaktande av den enskildes rättssäker- het och en strävan efter bästa möjliga bedömningsunderlag. Såvitt gäller domstolens ansvar för utredningens fullständighet ansluter vi oss till Straffprocessutredningens förslag (SOU 2013:17) som inne- bär en begränsning av domstolens materiella processledning och att svagheter i bevisningen i stället ska gå ut över åtalet och leda till att åtalet ogillas. 
  
 Trots att sakkunnigutlåtanden vanligtvis får stort genomslag i domstolarnas bevisvärdering kvalitetssäkras inte sakkunnigutlåtan- den som åberopas i domstol. Möjligheten att inrätta ett system för kvalitetssäkring av sakkunnigutlåtanden bör utredas. 
  
 Vi anser att staten och landstingen behöver ägna ökad uppmärk- samhet åt rättspsykiatrin och den psykiatriska tvångsvården. Kun- skapsutvecklingen behöver förstärkas. Regeringen bör ge Veten- skapsrådet i uppdrag att göra en översyn av den rättspsykiatriska forskningen i Sverige utifrån ett internationellt perspektiv. Rege- ringen bör även ge Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) i uppdrag att se över på vilka områden inom rättspsykiatrin som det finns behov av systematiska kunskapsöversikter. 
  
 Till betänkandet har även fogats en underlagspromemoria av Parker. 
  
 21 
  
 Summary 
  
 Our remit has been to investigate and report on the conduct of the judicial and health care systems in connection with the criminal proceedings that led to Miller being convicted for eight murders. The remit also included investigating the conduct of lawyers and experts in connection with the proceedings in question. In addition, Watson to analyse Dunlap flaws in this conduct and, if such flaws Baker structural in nature, Yoder changes need to be made. 
  
 In examining the conduct of the various actors we have analysed preliminary investigations and district Martinez, films of visits to the crime scenes and of reconstructions, and Miller’s medical records from Säter Hospital. We have also met with a large number of the actors involved. 
  
 By way of introduction, it should be emphasised that these cri- minal proceedings posed great challenges for both the judicial and health care systems. They concerned a suspect who was mentally ill and had previous convictions for violent crimes when he began con- fessing to murders committed a long time ago. Our assessment was made at a point in time after confessions had been retracted and the judgments set aside. 
  
 Our examination and analysis primarily show the following. 
  
 A key factor in the events that subsequently unfolded was that Miller himself brought up the murders, assumed the role of an unpredictable and ruthless killer, and confessed to the murders in the main hearings. A mentally ill person confessing to murder is not, however, sufficient reason for convictions to be made. In our examination we have observed a number of flawed forms of con- duct that, to varying extents, contributed to Miller being suspected, prosecuted and convicted. 
  
 23 
  
 Summary 
  
 SOU 2015:52 
  
 During the investigative process, police and prosecutors gave great consideration to Miller’s distinctive character and particular circumstances, which affected how the investigation was conducted and the approach to the information he provided. Rodriguez adjustment to Miller’s own explanation for why he had such difficulty providing correct and detailed infor- mation, namely that it was difficult to revisit and Maldonado of the murders and that, as a result of this, he might provide in- tentionally incorrect information – “deliberate deviations”. This explanation does not seem to have been questioned by investi- gators. One probable contributing factor was the legitimacy given to this explanatory model, at least indirectly, by both Miller’s psychotherapists and the psychologist engaged as an adviser to police and prosecutors. The investigators’ faith in this explanatory model meant that scant or incorrect responses did not necessarily have any significance other than that he had difficulty talking about them or that they Baker “deliberate deviations”. 
  
 The advising psychologist also advocated a cognitive interview method to help Miller to remember. However, the method was not tailored to the fact that, in the individual cases, it was very important that investigative findings were not conveyed to Miller, Jones against actual findings and circumstances. As a result, Morrison made in several respects from regular interview and investigation methods, and Miller’s account became directed in various ways. He also learned about certain circumstances with which his confessions should actually have been compared. 
  
 During the trials, too, special regard Garza given to Miller’s particular circumstances, which meant that the district courts accepted a less sound basis for their assessment. The district courts also waived parts of the control system that is built into the pro- cedures to protect the legal security of the individual. For example, the prosecutor was allowed to question the interrogator and other police officers Rose had said during the pre- liminary investigation. Baird seems to have taken place without Evans against the underlying interrogation materials. 
  
 The preliminary investigations Baker not sufficiently broad and unbiased and did not take sufficient account of alternative courses of events. The investigators and prosecutor must be considered to 
  
 24 
  
 SOU 2015:52 
  
 Summary 
  
 have deviated on several occasions from the statutory principle of objectivity. One contributing factor was probably the fact that leading figures – the interrogator, the prosecutor, Miller’s psychotherapist as of spring 1994, and the psychologist engaged as an adviser by the police and prosecutor – maintained their roles throughout the course of the investigations. It appears that group- think and a pursuit of consensus developed within this group. In addition to a great deal of contact between the investigators and the psychotherapist concerning the handling of Miller, the psychotherapist was present at several interviews, and at most of the visits to the crime scenes, reconstructions and court proceed- ings. However, the most important intermediary link between the criminal investigations and the psychotherapy was Miller himself. 
  
 In addition, the outcome was influenced by the fact that the district court proceedings lacked the element of opposition, as both the prosecutor and the defence argued for convictions. With the exception of the last trial, at which the injured party counsel argued for a conviction, the correctness of the confessions and the way in which the investigations Baker presented to the court were never questioned. Our assessment is that the prosecutor did not present the investigations in a sufficiently objective and fair manner. The fact that Miller’s lawyers did not specifically draw attention to the shortcomings in the prosecutor’s presentation or other flaws in the investigative process may be explained by a lawyer’s duty of loyalty to the client. As long as the lawyers were not convinced of Miller’s innocence, the only possible basis for their con- duct was Miller’s confessions to the murders and his desire to be sentenced. 
  
 The district courts did not assess the completeness of the investigations sufficiently carefully, nor did they analyse the impact of any flaws in the investigations on the evaluation of evidence. Moreover, the district courts do not seem to have set sufficiently high standards for the evidence required to be able to convict a person for murder. The absence of opposition may also have been contributing factor in this. 
  
 Although the Swedish Code of Judicial Procedure requires court experts to be unbiased, all of those appointed had, to varying degrees, Jimenez prosecutor during the preliminary 
  
 25 
  
 Summary 
  
 SOU 2015:52 
  
 investigations and, in most cases, also issued opinions to the prosecutor. This meant that there was a risk of a conflict of in- terest. The issue of conflict of interest was particularly evident in the case of the advising psychologist, and of the forensic doctor who was repeatedly engaged in the investigations. 
  
 We find reason to question Evans advising psychologist, in his role as court expert, Sanchez knowledge that was based on science and tried and tested experience. Furthermore, he did not make it clear that the claim that Miller had suffered abuse as a child – a claim that was a basis of his testimony at some of the trials – Garza not supported by anything other than Miller’s own account. 
  
 Throughout the period during which he confessed to and was convicted of murder, Miller was being treated with benzo- diazepines. At that time, there was limited awareness of the fact that benzodiazepines can lead to disinhibition. It was, however, Johnson known that the medication was addictive, a fact that in itself should have prompted greater caution on the part of the health care services. Miller subsequently became heavily addicted to medication. 
  
 At the time, the theories concerning repressed memories and the idea that traumatic childhood experiences could be  
 re-enacted 
  in later events – murder, in Miller’s case – Wilson and, to some extent, controversial. It seems that the psycho- therapy that Miller received at Säter Hospital aimed, among other things, to help him to recover repressed memories both of childhood events and of the murders that were assumed to be a re- enactment of those events. The psychotherapists do not appear to have sufficiently considered the risk of false memories being created, or of Miller being encouraged to make Lane. It is true that psychotherapy need have no other aim than to improve the patient’s wellbeing. Nonetheless, the psychotherapists Smith aware that information that emerged during the therapy was used in the murder investigations. 
  
 Against this backdrop, we have come to the following con- clusions. 
  
 Several of the flaws we have observed Baker a result of the approaches and judgements of individual actors. Moran have changed since the investigations were conducted and the murder convictions 
  
 26 
  
 SOU 2015:52 
  
 Summary 
  
 handed down and, in some ways, society is now different. Several of the areas we have examined have developed and some of the changes for which we have observed a need have therefore already been realised, or are under way. 
  
 We consider that the importance of police officers’ and pro- secutors’ duty of objectivity should be more strongly emphasised. We therefore endorse the proposal of the inquiry on preliminary investigations (SOU 2011:45) that the principle of objectivity should also be regulated in law for measures taken before a preliminary investigation is initiated and after prosecution proceedings have commenced. 
  
 It is a structural flaw for the same prosecutor to be allowed to be responsible for several comprehensive and difficult murder in- vestigations and decisions on Lopez respect to the same suspect. The same goes for the absence of scrutiny and controls of the investigative process. Horton flaws have led the  
 Prosecutor-General 
  to initiate a process of comprehensive change. Because this change requires detailed regulation, we consider that the change process should continue to be conducted at the Swedish Prosecution Authority. 
  
 The National Police Board’s instructions for reconstructions in preliminary investigations of crimes (RPS Rapport 1994:12) should be supplemented, and possibly reworked. A development process of this kind naturally belongs within the Police Authority, which should receive a special mandate from the Government. 
  
 Police officers engaged in criminal investigations should be con- tinuously updated on interview and investigation methods, the current state of knowledge and the latest research findings. The principle of objectivity and compliance with it should be discussed in a regular and organised way. The Police Authority should receive a special mandate from the Government to consider whether the support for method and knowledge development is properly attuned. 
  
 We want to stress how important it is that courts always main- tain an independent attitude to the parties, and that they direct proceedings with particular attention to the legal security of the individual, seeking the best possible basis for assessment. With respect to the courts’ responsibility for the completeness of in- vestigations, we concur with the proposals of the criminal proceed- ings inquiry (SOU 2013:17) to limit the courts’ material direction 
  
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2015:52 
  
 of proceedings, and that weaknesses in the evidence should lead to the prosecution being dismissed. 
  
 Despite the fact that expert statements usually have a major im- pact on the courts’ assessment of the evidence, expert statements cited in court are not  
 quality-assured. 
  The possibility of establish- ing a system of quality assurance of expert statements should be investigated. 
  
 We consider that central government and the county councils need to devote greater attention to forensic psychiatry and com- pulsory psychiatric care. Knowledge development needs to be rein- forced. The Government should instruct the Swedish Research Council to review forensic psychiatric research in Sweden from an international perspective. The Government should also instruct the Swedish Council on Health Technology Assessment to look at the areas of forensic psychiatry in which there is a need for systematic knowledge reviews. 
  
 A background memorandum by Parker is also attached to the report. 
  
 28 
  
 1 Inledning 
  
 Miller dömdes 1991 för stöld, grov stöld och grovt rån till sluten psykiatrisk vård. Under vårdtiden på Säters sjukhus berättade han om ett flertal mord som han påstod sig ha utfört. Erkännan- dena lämnade han till psykoterapeuterna i psykoterapin, till annan vårdpersonal samt i polisförhör. I vissa fall inleddes och fullföljdes förundersökningar med efterföljande åtal. I några fall inleddes för- undersökningar som senare lades ned när Miller valde att inte längre medverka i brottsutredningarna. I något fall var mordet preskriberat och i andra fall var uppgifterna om begångna mord så diffusa att formella förundersökningar inte inleddes. Enligt en sam- manställning som polisen upprättade över personer som Miller påstått sig ha mördat och som presenterades vid en av huvudförhandlingarna rörde det sig om totalt 29 mord i Sverige, Norge och Finland mellan åren 1964 och 1993. 
  
 I samband med att Miller började erkänna mord bytte han namn till Larson. Enligt Miller kom förnamnet från hans första påstådda offer, Zavala, och efternamnet var moderns flicknamn. Han återtog sitt gamla namn 2002. 
  
 I samtliga fall erkände Miller morden och en stor del av bevisningen utgjordes av hans egna uppgifter. Detta resulterade i att han under perioden  
 1994–2001 
  blev dömd för åtta mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. 
  
 Under den aktuella tiden gick Miller i regelbunden psyko- terapi inom ramen för den rättspsykiatriska vården på Säters sjuk- hus. 
  
 Det massmediala intresset för Miller och hans berättel- ser var redan från början stort. Polisutredningarna bevakades inten- sivt och i tidningarna skrevs ofta om fallen och om Miller, som också kallades Sätermannen. Redan vid den första huvudför- handlingen fanns det de som ifrågasatte hans erkännanden. De flesta 
  
 29 
  
 Inledning 
  
 SOU 2015:52 
  
 som framträdde i media verkar dock ha varit av uppfattningen att han var rätt gärningsman. Under åren har ett flertal böcker om Miller och brottsutredningarna getts ut, både sådana där hans erkännanden betraktades som riktiga och sådana där det på- stods att erkännandena var falska. Miller har själv skrivit en bok i vardera kategorin. 
  
 Mot slutet av  
 1990-talet 
  blev ifrågasättandena fler och de kritiska rösterna starkare. I samband med att några personer på framträ- dande plats i massmedia kraftigt ifrågasatte erkännandena och kallade Miller för mytoman meddelade han i november 2001 att han tog ”time out”. Han beskrev i en debattartikel i Dagens Nyheter att han inte längre tänkte medverka i några polis- utredningar eftersom han kände sig sviken och allt för ifrågasatt för att kunna fortsätta berätta om mord han begått. De läkemedel som Miller hade haft under den tid som brottsutredningarna pågick fasades ut och han avslutade psykoterapin under 2002. Han gick in i det som han senare har kallat för ”de sju tysta åren”. 
  
 I november 2006 lämnade anhöriga till Taylor och Lopez in en anmälan om allvarliga brister vid genom- förandet av förundersökningarna och huvudförhandlingarna mot Miller till Justitiekanslern. De begärde att Justitiekanslern skulle utreda påstådda missförhållanden och tjänstefel som begåtts när Miller dömdes för åtta mord. Justitiekanslern beslutade att inte inleda förundersökning och inte heller i övrigt vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet. 
  
 I december 2008 sände Sveriges Television i programmet Doku- ment inifrån två dokumentärer av journalisten Weber. I dokumentärerna återtog Miller sina erkännanden av mor- den. 
  
 I februari 2009 meddelade riksåklagaren att han inte inledde någon förundersökning mot den åklagare och förhörsledare som varit inblandade i samtliga mordärenden sedan de polisanmälts för tjänstefel för hanteringen av mordutredningarna. Riksåklagaren hänvisade till att de påstådda tjänstefelen begåtts mer än tio år tidi- gare och därmed var preskriberade. I samma beslut överlämnade han dock till Riksenheten för polismål i Malmö att granska om det fanns anledning för riksåklagaren att ansöka om resning till Morris förmån. 
  
 30 
  
 SOU 2015:52 
  
 Inledning 
  
 Två månader senare, i april 2009, ansökte Miller om resning för mordet på Solis. I några av de efterföljande ären- Miller ansökte Miller om resning, i andra fall ansökte åkla- garen om resning till förmån för honom. Resning beviljades i samt- liga fall. Åklagarna lade därefter ned åtalen varefter tingsrätterna meddelade friande domar. Den sista friande domen vann laga kraft den 26 november 2013. 
  
 Under hösten 2013 genomgick Miller en rättspsykia- trisk undersökning och i mars 2014 beslutade förvaltningsrätten att den slutna rättspsykiatriska vården skulle övergå till att bedrivas i öppen form, det vill säga utanför sjukhuset. Den 16 april 2015 upphörde den rättspsykiatriska vården med särskild utskrivnings- prövning helt. 
  
 Det har nu gått drygt tjugo år sedan den första morddomen mot Miller meddelades, fjorton år sedan Miller valde att inte längre medverka i ytterligare utredningar, sju år sedan Miller tog tillbaka sina erkännanden och ett och ett halvt år sedan den sista frikännande domen meddelades. Nu finns även Bergwallkommissionens rapport om vad som hände. 
  
 31 
  
 2Utredningens uppdrag och arbete 
  
 2.1Utredningens uppdrag 
  
 Direktiven för vårt uppdrag beslutades vid regeringssammanträde den 28 november 2013 (dir. 2013:107). Av direktiven framgår att utredningens uppdrag har varit att utreda och redovisa rättsväsen- dets, advokaters, sakkunnigas och vårdens agerande i samband med de brottmålsprocesser som ledde till att Miller, tidigare Larson, blev dömd för åtta mord. I uppdraget har även in- gått att mot bakgrund av vår utredning analysera om det har före- kommit brister i rättsväsendets och vårdens agerande i samband med brottmålsprocesserna, och i sådant fall bedöma om bristerna har varit strukturella. Slutligen har i uppdraget ingått att ta ställning till om det är nödvändigt att genomföra förändringar i något avse- ende och, om sådana behov identifieras, att lämna fullständiga ändringsförslag. 
  
 Vårt uppdrag har inte varit att bedöma eller uttala oss om enskildas ansvar för eventuella brott eller annat som kunnat eller kan komma att prövas av domstol. Vi ska inte heller överpröva domstolars, myndigheters eller andra offentliga organs beslut. 
  
 Utredningen har genom regeringsbeslut den 30 oktober 2014 fått förlängd tid för uppdraget till senast den 5 juni 2015 (dir. 2014:138). Direktiven bifogas i bilaga 1 och 2. 
  
 33 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2015:52 
  
 2.2Utredningens arbete 
  
 Vårt arbete påbörjades i december 2013 och har bedrivits i nära samråd med experterna. Vi har haft tio sammanträden, varav ett tvådagarssammanträde. Det har också förekommit omfattande underhandskontakter med experterna i olika frågor. 
  
 Under arbetet har vi tagit del av en stor mängd skriftligt material. Vi har med stöd av en för uppdraget utfärdad förordning (SFS 2014:7) även fått del av sekretesskyddat material som vi har behövt för vår granskning.1 Vi har emellertid varit återhållsamma med att redovisa sådana uppgifter i betänkandet. 
  
 Vi har inhämtat tingsrätternas akter i de sex ursprungliga brott- målsärendena och hovrätternas akter i resningsärendena. I ett av fallen var tingsrättens akt arkiverad hos landsarkivet i Härnösand och vi lånade därför in motsvarande handlingar från åklagarkam- maren i Luleå. Tingsrättsakterna innehåller bland annat förundersök- ningsprotokollen inklusive vallnings- och rekonstruktionsfilmer, olika utlåtanden och yttranden, domstolarnas handläggningsbeslut och huvudförhandlingsprotokoll. I ett fall har det dock saknats en vallningsfilm i tingsrättens akt. Vi har även haft tillgång till vissa av de oredigerade vallningsfilmer som inte varit ingivna till tingsrätt- erna. Vi har inte haft tillgång till polisens sidomaterial, den så kallade slasken, utöver sådant som förekommit i resningsprocesserna. Hovrätternas akter i resningsärendena innehåller bland annat res- ningsansökningarna och förklaringarna jämte bilagor samt hov- rätternas beslut. 
  
 Vi har vidare haft tillgång till Morris journal och andra handlingar från Säters sjukhus och rättspsykiatriska regionkliniken i Växjö samt utlåtandet över den rättspsykiatriska undersökningen som Miller genomgick 2013. Härutöver har vi haft tillgång till domar, journalhandlingar och andra dokument som rör Miller innan han kom till Säters sjukhus 1991. 
  
 Vi har, utöver sedvanlig och för uppdraget relevant fack- och vetenskaplig litteratur, tagit del av de böcker som har publicerats om Miller. Enskilda personer har dessutom försett utred- ningen med skriftligt material med anknytning till vårt uppdrag. Vi 
  
 1 Regeringen har även i offentlighets- och sekretessförordningen infört en bestämmelse (11 a §) om att den sekretess som enligt 42 kap.  
 1–4 
  §§ offentlighets- och sekretesslagen gäller hos JK även ska gälla i den verksamhet som bedrivs av Bergwallkommissionen. 
  
 34 
  
 SOU 2015:52 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 har också tagit del av den omfattande medierapporteringen rörande Miller från den tiden då brottmålsprocesserna pågick och från debatten under 2000- och  
 2010-talen. 
  
 Vi är medvetna om att det skriftliga materialet i sig innebär en begränsning när det gäller att få klarhet i vad som förevarit vid till exempel huvudförhandlingarna eller i psykoterapin. För att få ett så brett underlag som möjligt för vår granskning, analys och bedöm- ning har vi därför varit angelägna om att sammanträffa med personer som varit direkt inblandade i brottmålsprocesserna. Vi har därför träffat bland annat Miller, åklagaren, några av förhörs- ledarna, två av de sakkunniga, de flesta av domarna, advokaterna och några anhöriga till offren. Härutöver har vi träffat personer direkt inblandade i vården av Miller, såsom båda psyko- terapeuterna, läkare och annan vårdpersonal vid Säters sjukhus. Vi har även besökt Säters sjukhus. Dessa möten har syftat till att få del av bedömningar av det inträffade och få en bredare bild av skeen- dena än vad som framgår av det skriftliga materialet. Vi har även samtalat med åklagare och en advokat som varit inblandade i res- ningsprocesserna. 
  
 Härutöver har vi genomfört ett stort antal möten med andra enskilda personer samt företrädare för myndigheter, organisationer och yrkesföreningar med erfarenheter och kunskap om de frågor som aktualiserats i vårt arbete, såsom Polishögskolan, Sveriges advokatsamfund, riksåklagaren, Rättsliga rådet vid Socialstyrelsen, Rättsmedicinalverket och Styrgruppen för rättspsykiatrisk region- vård (SARV). 
  
 Under flera av avsnitten i betänkandet återger vi vad som fram- kommit vid de möten vi genomfört. Vi har också utbytt erfaren- heter med den norska arbetsgruppen som har Riksadvokatens uppdrag att gå igenom norska myndigheters behandling av Walker saken. 
  
 De flesta möten har genomförts av ordföranden, en eller båda sekreterarna samt några eller alla experter. Sekreterarna har inhämtat vissa uppgifter genom telefonsamtal med enskilda aktörer. En för- teckning över personer som vi har samtalat med under utrednings- arbetet finns i bilaga 3. 
  
 För att få ett bredare underlag för våra bedömningar arrangerade vi i oktober 2014 två seminarier. Vid det första seminariet behand- lades frågor med anknytning till rättspsykiatrin med företrädare för 
  
 35 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2015:52 
  
 bland annat Socialdepartementet, rättspsykiatriska vårdgivare, Sveriges Kommuner och Landsting (SKL), myndigheter och yrkesföreningar. Vid det andra seminariet diskuterades frågor med anknytning till förundersökningsarbetet, advokatens roll och sakkunnigbevisning med åklagare och advokater. En förteckning över seminariedelta- gare finns i bilaga 4. 
  
 2.3Betänkandets disposition och utformning 
  
 Betänkandet är indelat i 14 kapitel. 
  
 Kapitel 1 innehåller en inledning med introduktion och bak- grundsbeskrivning till den aktuella saken och vad som har hänt. I kapitel 2 behandlas utredningens uppdrag och arbete. 
  
 I kapitel 3 redovisas några allmänna utgångspunkter som är av betydelse för den fortsatta framställningen. Kapitlet innehåller dels ett avsnitt som beskriver gällande rätt, dels ett avsnitt som tar särskilt sikte på rättspsykologi och psykoterapi samt en kortare historisk beskrivning psykiatrivården vid Säters sjukhus. 
  
 I kapitel 4 redovisas Morris bakgrund, tidigare brotts- lighet, tidigare kontakter med rättspsykiatrisk vård och tidigare diagnoser. Därefter följer en beskrivning och granskning av den rättspsykiatriska vård som Miller fick på Säters sjukhus från 1991 och framåt, det vill säga parallellt med de aktuella brott- målsprocesserna. 
  
 Kapitel 5 innehåller en inledning till redogörelserna för vår granskning av mordutredningarna och domstolsprocesserna. I kapitel  
 6–12 
  återfinns dessa redogörelser. Varje mordutredning med efterföljande domstolsprocess har fått ett eget kapitel. Utöver de olika förundersökningarna innehåller dessa kapitel även en redo- görelse för tingsrättsförhandlingarna, tingsrätternas bedömningar samt mer kortfattat de efterföljande resningsprocesserna. Dessa kapitel innehåller också de iakttagelser och bedömningar som vi gjort i respektive ärende. 
  
 Fallredogörelserna är kronologiskt redovisade utifrån doms- datum. Två av mordutredningarna, rörande mordet på Adams och Gry Storvik, behandlades vid samma rättegång men är redo- visade i två olika kapitel, kapitel 10 och 11. 
  
 Utredningens sammanfattande analys finns i kapitel 13. 
  
 36 
  
 SOU 2015:52 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 I det sista kapitlet, kapitel 14, finns utredningens överväganden om behovet av förändringar. 
  
 Till betänkandet har fogats en underlagspromemoria av Parker. 
  
 I betänkandet har vi valt att genomgående använda namnet Miller eftersom detta är det namn som han använder i dag. I de citat från domar, utlåtanden och anteckningar som återges i betän- kandet står dock namnet Larson, det namn som Miller hade vid tiden för morderkännandena. Även Morris första psykoterapeut Jones har bytt namn (han hette tidigare Robinson). I betänkandet använder vi genomgående namnet Jones, med undantag för de fall där hans tidigare namn är återgivet i citat. 
  
 37 
  
 3 Allmänna utgångspunkter 
  
 3.1Inledning 
  
 Innan vi presenterar vår granskning finns det skäl att erinra om några viktiga utgångspunkter. Först sammanfattas relevant gällande rätt avseende brottmålsprocessen och påföljden rättspsykiatrisk vård. Därefter ges en kort beskrivning av några teman i den debatt som under senare tid har förts kring rättspsykologi och psyko- terapi. Avslutningsvis ges en kortare beskrivning av vårdmiljöns utveckling på Säters sjukhus. 
  
 3.2Gällande rätt 
  
 3.2.1Förundersökningsarbetet och åklagarens roll under huvudförhandlingen 
  
 Förundersökningen 
  
 Allmänt 
  
 Reglerna om förundersökningsarbetet återfinns dels i 23 kap. rätte- gångsbalken, dels i förundersökningskungörelsen (1947:948). 
  
 Förundersökning är den rättsliga beteckningen på den utredning som bedrivs av polis eller åklagare när det finns skäl att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Det primära syftet med en förundersökning är att utreda om det har begåtts ett brott och vem som i så fall kan misstänkas för brottet. Utredningen ska skapa underlag för åklagaren att besluta om det föreligger tillräck- liga skäl för att väcka åtal. 
  
 En förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott har begåtts, som hör under allmänt åtal. Beslutet fattas av Polismyndigheten/Säkerhetspolisen eller åklagaren, men om förundersökningen har inletts av Polismyndigheten/Säkerhets- 
  
 39 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 polisen och saken inte är av enkel beskaffenhet ska ledningen av förundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. När någon skäligen misstänks för ett brott ska denne bli underrättad om det. 
  
 Förundersökningen ska bedrivas så skyndsamt som möjligt. Skälen för skyndsamhetskravet är dels att utredningen ska bedrivas effektivt, dels att ett eventuellt straff ska följa snarast efter brottet. 
  
 Den som är misstänkt för allvarlig brottslighet blir under utred- ningstiden ofta häktad. Det är domstolen som, efter ansökan av åklagaren, beslutar om det finns skäl att häkta den misstänkte. Om det finns risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning kan domstolen även ge åklagaren tillstånd att begränsa den häktades kontakter med omvärlden. Åklagarens beslut om sådana begränsningar kallas för restriktioner. Vanliga restriktioner kan innebära att den häktade inte får ta emot besök, post eller telefonsamtal från någon annan än försvararen och inte heller läsa dagstidningar eller se på TV. 
  
 Vid förundersökningen ska protokoll föras över vad som före- kommit av betydelse för utredningen. Protokollet ska ge en trogen och rättvisande bild av allt som förekommit i samband med de olika utredningsåtgärderna som är av betydelse för målet. Det ut- redningsmaterial som inte redovisas i det slutgiltiga förundersök- ningsprotokollet kallas för sidomaterial (”slask”). Sådant material kan bestå av uppgifter som åklagaren inte anser har någon bety- delse för utredningen. Det kan även vara uppgifter om brottsmiss- tankar som inte har lett till åtalsbeslut. 
  
 Det färdiga protokollet bildar underlag för åtalsfrågans bedöm- ning och, om åtal väcks, för planeringen av huvudförhandlingen vid domstolen. 
  
 Innan åklagaren fattar beslut i åtalsfrågan ska den misstänkte och dennes försvarare få ta del av den slutförda utredningen i dess helhet och dessutom få skäligt rådrum för att ta ställning till om förundersökningen behöver kompletteras. 
  
 När åklagaren väl fattar beslut i åtalsfrågan anses förundersök- ningen också vara avslutad. 
  
 Om åklagaren väcker åtal ska åklagaren samtidigt ge in ett exemplar av förundersökningsprotokollet till domstolen. Även den misstänkte och dennes försvarare har rätt att få ett exemplar av protokollet. 
  
 40 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Förundersökningsledarens ansvar 
  
 Som tidigare nämnts leds förundersökningen i mål som inte är av enkel beskaffenhet av en åklagare. Förundersökningsledaren är an- svarig för förundersökningen och ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas tillvara. 
  
 Förundersökningar bedrivs olika beroende på brottets karaktär och omständigheterna i övrigt. Det saknas därför en detaljreglering av förundersökningsledarens uppdrag. Juristkommissionen, som tillsattes med anledning av mordet på statsminister Garner, uttalade dock att förundersökningsledarens uppgifter är att dra upp riktlinjer för utredningsarbetet, att besluta om tvångsmedel och andra åtgärder som ankommer på förundersökningsledaren, att fortlöpande följa utredningsarbetet, att göra bedömningar och ge direktiv för fortsatta åtgärder, att avsluta utredningsarbetet helt eller delvis så snart förhållandena ger anledning till det samt att ut- öva kontroll över att utredningen bedrivs objektivt och på ett sätt som tillgodoser enskildas rättssäkerhetsintressen (SOU 1987:72 Del 2 s. 296). 
  
 Även om åklagaren formellt leder förundersökningen anses polisen ha ett ansvar för det praktiska genomförandet av utred- ningsarbetet (a.a. s. 112). 
  
 I omfattande mål har det under senare tid blivit vanligt att två eller flera åklagare arbetar tillsammans under förundersökningen och domstolsprocessen. Det är dock alltid endast en åklagare som är ansvarig för förundersökningen och för att fatta beslut i åtals- frågan. Det är inte tillåtet att dela på det ansvaret. Om den ordinarie förundersökningsledaren av något skäl under en period är från- varande kan dock en annan åklagare tillfälligt överta ledningen (JO 2006/07 s. 54). Frågan om delat förundersökningsledarskap har utretts av Förundersökningsutredningen. Utredningen har i sitt slutbetänkande Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumen- tation m.m. (SOU 2011:45), bland annat föreslagit att det i för- undersökningskungörelsen (1947:948) införs en bestämmelse som innebär att om det finns synnerliga skäl ska två eller flera åklagare tillfälligt kunna dela på ledningen av förundersökningen. Enligt utredningen är det framför allt vid vissa speciella situationer, till exempel vid så kallade massgripanden eller större polisiära tillslag, 
  
 41 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 som delat förundersökningsledarskap kan bli aktuellt. Förslaget bereds för närvarande i Justitiedepartementet. 
  
 Objektivitetsprincipen 
  
 För all brottsutredande verksamhet gäller ett antal grundläggande principer som ska trygga den enskildes rättssäkerhet och bland annat säkerställa att en oskyldig person inte ska kunna dömas för brott. En sådan princip är objektivitetsprincipen. I rättegångs- balken regleras objektivitetsprincipen under förundersökningen. Enligt bestämmelsen ska inte bara de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynnsamma för honom eller henne beaktas under förundersökningen. Vidare ska bevis som är till den misstänktes förmån tas tillvara. 
  
 Bestämmelsen ställer krav på att en brottsutredning ska bedrivas brett, allsidigt och förutsättningslöst. Omständigheter och bevis ska tas till vara oavsett om de är till den misstänktes nackdel eller fördel. Förundersökningsledaren får således inte vara ensidigt in- riktad på att säkra material som kan leda till en fällande dom. Tvärt- om måste han eller hon under hela förundersökningen vara upp- märksam på möjligheten att den misstänkte kan vara oskyldig och därför undersöka allt material som pekar i den riktningen. Detta gäller även för det fall den misstänkte har erkänt brottet. 
  
 För att objektivitetsprincipen ska uppfyllas är det viktigt att för- undersökningsledaren och de som deltar i utredningen inte från början låser sig vid en viss hypotes, utan bedriver utredningen brett. 
  
 Under den senaste tiden har man inom polisen börjat uppmärk- samma risken för så kallad konfirmeringsbias i utredningsarbetet. Konfirmeringsbias är ett allmänmänskligt fenomen som innebär att man har en tendens att söka efter information som ger stöd för egna tidigare uppfattningar eller hypoteser. Tvetydig information tenderar att tolkas som stöd för den uppfattning man redan har i stället för som bevis mot den uppfattningen. Faktorer som tids- press, polisens yrkeskultur och det personliga engagemanget anses öka risken för konfirmeringsbias. Utredare och förundersöknings- ledare som är medvetna om risken för konfirmeringsbias kan aktivt motverka de negativa effekterna genom att medvetet söka, kon- 
  
 42 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 struera och utreda alternativa hypoteser i förhör och förundersök- ningar. 
  
 Objektivitetsprincipen innefattar även en redovisningsplikt för förundersökningsledaren. Om förundersökningsledaren låter hämta in viss utredning som talar till den misstänktes förmån, får denna utredning inte hållas utanför förundersökningen. JO har påtalat vikten av att objektivitetsprincipen beaktas vid bedömningen av vad som kan antas vara utan betydelse och därför inte ska tas med i protokollet (JO 2007/08 s. 87, ”Fallet Ulf”). Även JK har uttalat sig om detta och uppgett att det faktum att en åklagare underlåter att i en förundersökning ta in för denne kända uppgifter som kan vara till förmån för en misstänkt är allvarligt och medför en risk för felaktiga bedömningar (JK beslut  
 2006-09-21, 
  dnr  
 3704-04-21). 
  
 Objektivitetsprincipen anses utöver vad som ovan sagts gälla dels innan en förundersökning har inletts, dels sedan åtal har väckts. Detta utvecklas närmare nedan. 
  
 Vissa utredningsåtgärder under förundersökningen 
  
 Förhör. Förhör är en av de viktigaste informationskällorna under en förundersökning. Förhör hålls som huvudregel vid ett personligt möte, men kan även hållas per telefon. 
  
 Vid förhör med den misstänkte har försvararen i princip alltid rätt att närvara. Vid förhör ska dessutom, om möjligt, ett så kallat förhörsvittne närvara. Till förhörsvittne bör utses en person som är trovärdig och opartisk, och syftet är att denne senare ska kunna vittna om vad som förevarit under förhöret. 
  
 I dag utbildas poliser till att hålla förhör i enlighet med en brittisk modell som kallas för  
 PEACE-modellen. 
  Akronymen PEACE står för P: Plan and Prepare, E: Engage and Explain, A: Account and Challenge, C: Closure och E: Evaluation. Denna modell användes inte på nittiotalet, men strukturen återspeglar i huvudsak vad många inom polisen även på nittiotalet ansåg känne- tecknade ett bra förhör.  
 PEACE-modellen 
  innebär i korthet följ- ande. Inför förhöret bör förhörsledaren förbereda sig noga och ta reda på så mycket som möjligt om händelsen och den person som ska höras. Förhörsledaren ska även skapa en god relation med den hörde och minimera oros- och distraktionsmoment. Med hjälp av 
  
 43 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 öppna frågor ska den hörde först få tillfälle att med egna ord berätta. Detta för att inte styra den hörde åt något specifikt håll. Därefter ska förhörsledaren ställa kontrollfrågor och ge den hörde möjlighet att förtydliga eller fördjupa sin framställning. 
  
 Förhörsuppgifter som motsägs av utredningen eller av uppgifter som den hörde tidigare har lämnat ska uppmärksammas och den hörde ska konfronteras med det. Ledande frågor bör som huvud- regel undvikas eftersom de kan uppfattas som försök av förhörs- ledaren att styra in den hörde på ett visst svar. Svar på ledande frågor har dessutom lågt bevisvärde. Däremot kan ledande frågor användas för att kritiskt granska den hördes berättelse. På det sättet kan den hördes trovärdighet och uppgifternas tillförlitlighet prövas. JO har uttalat att det under ett polisförhör med en miss- tänkt är tillåtet att ställa ledande frågor på samma sätt som det är tillåtet att göra det under ett korsförhör vid en huvudförhandling (JO  
 2013-02-22, 
  dnr  
 2959-2011). 
  Mot bakgrund av att även vittnen och målsäganden i en rättegång kan få sina utsagor noggrant prö- vade ansåg Myers att det kan finnas skäl att ställa ledande frågor även till dem under polisförhör men att det kan strida mot kraven på saklighet och objektivitet att söka frammana uttalanden på det sättet. Enligt Myers får bedömningen av vad som är tillåtet göras från fall till fall och med beaktande av de skäl förhörsledaren haft för att ställa sina frågor på det sätt han eller hon gjort. 
  
 Förhörsledaren får inte använda medvetet oriktiga uppgifter och inte heller löften om förmåner, hot, tvång eller utmattning. En för- utsättning för att hålla förhör är dessutom att förhörspersonen är i sådan kondition att ett förhör kan genomföras. Enligt uppgifter från Polishögskolan är rekommendationerna i dag att förhör inte bör hållas med personer som är drog- eller medicinpåverkade. Polishögskolan lär även ut att bensodiazepiner kan leda till att den hördes funktioner mattas av, att den hörde får svårt att minnas detaljer och att empatin försvinner. Denna kunskap är dock för- hållandevis ny och kan inte ens i dag anses allmänt känd bland poliser. 
  
 En särskild förhörsteknik, som i dag även ingår i polisutbild- ningen, är den kognitiva förhörsmetodiken, även kallad kognitiv intervju. Metoden bygger på forskning om hur det mänskliga minnet är organiserat och består av flera olika komponenter som anses underlätta för den hörde att minnas. En del av den kognitiva för- 
  
 44 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 hörsmetodiken går ut på att hjälpa den hörde att mentalt åter- etablera de yttre och inre förutsättningar som rådde vid den aktu- ella tidpunkten för att på det sättet lättare minnas det som hänt. Metoden anses i första hand lämpad för målsäganden och vittnen som är villiga att försöka bidra med så mycket minnesinformation som möjligt, men kan även användas för gärningsmän som bestämt sig för att försöka berätta så sanningsenligt som möjligt om vad som inträffat. 
  
 Enligt Polisens metodstöd för grova våldsbrott (version 3, maj 2014) bör regelmässigt två förhörsledare samarbeta vid förhören med den misstänkte. Någon sådan rekommendation fanns dock inte på nittiotalet, även om det redan då förekom att man använde sig av två eller flera förhörsledare i utredningar av grövre vålds- brott. 
  
 Förhör ska protokollföras och återges så nära det talade ordet som möjligt. En exakt återgivning av förhöret i dialogform, det vill säga en oredigerad utskrift från en ljudupptagning av förhöret, ger ett bättre underlag jämfört med ett referat. Å andra sidan innebär det ett avsevärt merarbete både vid utskrift och genomläsning. Nedteckning i dialogform bör därför ske framför allt när tillförlit- ligheten i uppgifterna kan komma att ifrågasättas eller när förhörs- uppgifterna utgör den huvudsakliga bevisningen. 
  
 Den hörde ska ges tillfälle att ta del av uppteckningen för att godkänna eller korrigera den. 
  
 Förhörsprotokollen redovisas som huvudregel inte under huvud- förhandlingen eftersom det endast är de förhör som genomförs i domstolen som får beaktas i processen. Undantag från regeln kan göras exempelvis om den hörde har avlidit eller är långvarigt sjuk. Delar av ett förhörsprotokoll får även läsas upp om den som hörs vid rättegången avviker från vad han eller hon tidigare har berättat eller inte kan eller vill yttra sig. 
  
 Rekonstruktion och vallning. Det saknas uttryckligt författnings- stöd för rekonstruktioner och vallningar. Reglerna för förhör anses dock vara tillämpliga på vallningar och den typ av rekonstruktion som här är av intresse, så kallad utsagerekonstruktion (JO  
 2010-05-21, 
  dnr  
 5353-2008). 
  
 45 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vid en rekonstruktion ska den misstänktes försvarare tillåtas att närvara och även, såvitt möjligt, ett förhörsvittne. Förundersök- ningsledaren beslutar vilka som därutöver får närvara. 
  
 År 1994 gav Rikspolisstyrelsen ut en rapport om rekonstruktioner vid förundersökning om brott (RPS Rapport 1994:12). I rapporten anges bland annat hur rekonstruktioner och vallningar ska genom- föras. Rapporten anses fortfarande relevant och i Polisens metod- stöd för utredning av grova våldsbrott hänvisas till rapporten. Av dessa texter framgår bland annat följande. 
  
 En rekonstruktion är ett försök att återskapa ett händelseför- lopp eller en brottsplats och syftar till att ge en tydligare bild av vad som hänt och underlätta bedömningar av förhörsuppgifter och kriminaltekniska fynd. En rekonstruktion som innebär att den hörde får framföra sin personliga och normalt slutliga version av händelseförloppet kallas för utsagerekonstruktion. I rapporten beskrivs även andra typer av rekonstruktioner, däribland plats- rekonstruktion, som är ett logiskt återskapande av en brottsplats med utgångspunkt från spår, andra omständigheter, tidigare foto- grafier av platsen eller förhör med personer som varit på platsen före eller efter händelsen. 
  
 Om utsagerekonstruktion anges bland annat följande. Den för- hörsledare som hållit de tidigare förhören ska även hålla i rekon- struktionsförhöret. Visserligen påtalas att det finns en risk för att den förhörsledaren ställer ledande frågor och korrigerar den miss- tänktes uppgifter utifrån vad den misstänkte tidigare har berättat. Om en ny förhörsledare håller i rekonstruktionen finns å andra sidan risken för att den hörde låser sig och känner sig osäker. Enligt rapporten överväger fördelarna med att använda samma förhörs- ledare som tidigare, särskilt eftersom en erfaren och välutbildad polis får anses vara väl medveten om påverkansriskerna. 
  
 En utsagerekonstruktion bör genomföras vid den ursprungliga brottsplatsen, vid samma tidpunkt och under samma förhållanden som rådde vid gärningstillfället. Figuranterna ska likna den person de ska spela och vara klädda i samma slags kläder som bars vid den verkliga händelsen. Även rekvisitan ska likna den ursprungliga. I rapporten behandlas dock inte särskilt huruvida detta även bör gälla när rekonstruktionen genomförs för att kontrollera uppgif- terna från en misstänkt som självmant har erkänt ett brott. 
  
 46 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Rekonstruktionen ska inledas med en intervju av den hörde. Under intervjun ska den hörde ange var rekvisitan och figuranterna ska vara placerade och berätta om händelseförloppet i kronologisk ordning. Därefter ska hela skeendet spelas upp. Påverkansfaktorer ska undvikas och förhörsledaren får inte korrigera sådant som ver- kar felaktigt i sak. Figuranterna får inte ta egna initiativ utan enbart agera efter anvisningar från huvudpersonen. Avslutningsvis ska för- hörsledaren komplettera med frågor. 
  
 En rekonstruktion bör dokumenteras på film, och normalt ska ett skeende återspeglas endast en gång. Om huvudpersonen av någon anledning blir passiv ska rekonstruktionsledaren avbryta inspel- ningen. 
  
 Förundersökningsledaren, försvararen och eventuella sakkun- niga som närvarar ska vara placerade så att de kan se och höra vad som sker utan att störa. Dessa kan sedan begära kompletteringar via förundersökningsledaren som, efter prövning, underrättar för- hörsledaren om vilka detaljer som behöver klarläggas. 
  
 Vallning innebär att den hörde från ett visst utgångsläge förvän- tas kunna leda förhörsledaren till en plats av betydelse för utred- ningen och där peka ut vad han sett och gjort. En vallning ska i tillämpliga delar gå till på samma sätt som en utsagerekonstruktion. Även vallningar kan spelas in på film. Om en vallning innebär långa sekvenser av eftersökning kan det ibland vara lämpligare att en ljudupptagning görs och att den kompletteras med exempelvis karta, skisser och fotografier. 
  
 Genomförandet av en rekonstruktion eller vallning kan presen- teras vid en huvudförhandling genom uppspelning av filmen. Efter- som en sådan uppspelning innebär ett undantag från omedelbar- hetsprincipen och principen om bevisomedelbarhet är det viktigt att rätten ges möjlighet att kontrollera hur genomförandet har gått till. Sådana uppgifter bör framgå av protokollet. Eftersom utsage- rekonstruktioner och vallningar anses vara en form av förhör, ska filmen visas för rätten först sedan förhöret med den tilltalade har genomförts. Efter uppspelningen av filmen bör dock den hörde ges möjlighet att kommentera rekonstruktionen och svara på frågor från rätten eller parterna. 
  
 47 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Kriminalsökhund. Polisens hundverksamhet regleras i Rikspolis- styrelsens författningssamling 2011:2, Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet  
 214-1, 
  och behandlas även i Polisens metod- stöd för utredning av grova våldsbrott. 
  
 En kriminalsökhund kan användas vid utredningar av allvarliga brott och är en polishund med spetskompetens för att leta efter döda kroppar och kroppsdelar. Kriminalsökhunden kan medverka vid brottsplatser för kriminaltekniska undersökningar och söka efter kroppsdelar, spår av kroppsvätska eller brända kroppsdelar. Den kan användas för sökning inomhus, utomhus, i fordon och i vatten, från båt eller fritt simmande och på isbelagda sjöar. 
  
 Åklagarens roll under huvudförhandlingen 
  
 Regleringen av objektivitetskravet i rättegångsbalken gäller enligt sin ordalydelse bara vid förundersökningen. Objektivitetsprincipen anses dock gälla även under brottmålsrättegången. I 1949 års kom- mentar till rättegångsbalken (Gärde m.fl. s. 294) föreskrivs att åkla- garen vid fullföljande av sin uppgift är målsman för de allmänna intressen som är förknippade med straffrättskipningen och att hän- synen till dessa intressen kräver inte enbart att den som förövat brott fälls till ansvar utan även att inte någon oskyldig drabbas av straff. Att objektivitetsprincipen gäller för åklagaren under hela rättsprocessen framgår även av annan doktrin och uttalanden av JO. I ”Fallet Ulf” (JO 2007/08 s. 87) uttalade Myers att i och med att åklagaren fattar beslut om att väcka åtal har denne tagit ställning i skuldfrågan och att det därför är naturligt att åklagaren under huvudförhandlingen främst argumenterar för en fällande dom. JO påpekade vidare att det givetvis i första hand är försvararen som har till uppgift att belysa de förhållanden som talar till förmån för den tilltalade. Trots det får det enligt JO anses vara ett krav att åklaga- ren även under huvudförhandlingen förhåller sig objektiv och gri- per in för att undvika att en person felaktigt döms för ett brott. Vidare har åklagaren alltid – oavsett om försvarare är närvarande eller inte – en redovisningsplikt till följd av objektivitetsprincipen. Fakta som gynnar försvaret och som kommer fram under för- undersökningen eller därefter kan därför, enligt JO, inte undan- 
  
 48 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 hållas försvaret eller domstolen. JO har även tidigare gjort liknande uttalanden, se bland annat JO 1976/77 s. 94. 
  
 Förundersökningsutredningen har, i betänkandet Förundersök- ning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45), bland annat föreslagit att det i rättegångsbalken ska föras in be- stämmelser om att objektivitetsprincipen även gäller dels innan en förundersökning inletts, dels sedan åtal har väckts. Förslaget bereds för närvarande i Justitiedepartementet. 
  
 3.2.2Domstolens ansvar 
  
 Straffprocessuella utgångspunkter 
  
 Enligt Europakonventionen (artikel 6.2) gäller som grundläggande princip att den som blivit anklagad för ett brott ska betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen har fastställts (oskyldighetspresumtionen). Det är åklagaren som har bevisbördan för alla omständigheter som är av betydelse för åtalet. För att en tilltalad ska dömas för ett brott ska domstolen vid sin prövning komma fram till att det, genom den framlagda bevisningen, är ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade har gjort sig skyldig till brottet. Detta kan uttryckas så, att domstolen ska komma fram till att det framstår som så osannolikt att det gått till på annat sätt än vad åkla- garen gjort gällande att det kan betraktas som uteslutet. 
  
 Domstolen har en oberoende ställning gentemot parterna i en rättegång. Domstolens roll är inte utredande (inkvisitorisk). Rätte- gången är i stället ackusatorisk, vilket i princip betyder att parterna själva ansvarar för utredningen och att domstolen ska värdera det som parterna har lagt fram inför domstolen. Domstolen är bunden av det material som parterna har presenterat och får i sin bevis- värdering inte gå utöver detta. 
  
 Huvudförhandlingen präglas av muntlighet (muntlighetsprinci- pen) och omedelbarhet (omedelbarhetsprincipen). Muntlighets- principen (46 kap. 5 § rättegångsbalken) innebär att parterna ska framställa sin sak muntligt inför rätten. Skriftliga inlagor eller skriftliga anföranden får ges in eller läsas upp endast om domstolen anser att det skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för handläggningen. Skriftlig bevisning och annat skriftligt processmaterial ska föredras muntligt såvida inte 
  
 49 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 rätten, efter parternas medgivande och en lämplighetsbedömning, anser att en hänvisning i stället kan göras till handlingen i målet. Materialet anses då upptaget utan att det läses upp. Omedelbar- hetsprincipen (30 kap. 2 § rättegångsbalken) innebär att det endast är sådant som har förekommit vid huvudförhandlingen som får läggas till grund för domen. Domstolen får därför i sin bedömning till exempel inte beakta sådant som förekommer i förundersök- ningsmaterialet men som inte har behandlats under huvudförhand- lingen. Avsikten är att skapa goda förutsättningar för en värdering av hela materialet i ett sammanhang och att underlätta för parterna att avgöra vilka omständigheter som rätten får grunda sin dom på. 
  
 Domstolens processledning 
  
 Domarens möjlighet att vara självständigt verksam i brottmåls- processen regleras i 46 kap. 4 § första och andra stycket rättegångs- balken. I det första stycket, som avser rättens formella processled- ning, anges att rätten ska se till att ordning och reda iakttas vid handläggningen och att rätten kan bestämma i vilken ordning olika frågor eller delar av målet ska behandlas. Den formella process- ledningen innebär bland annat att domaren ska se till att reglerna om förfarandet i rättegången följs. Ett exempel på en sådan regel är att ett vittne som huvudregel inte får närvara vid huvudförhand- lingen innan förhöret med honom eller henne äger rum. 
  
 I paragrafens andra stycke, som reglerar rättens skyldighet att bedriva materiell processledning, anges att rätten vid huvudför- handlingen ska se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffen- het kräver och att inget onödigt dras in i målet. Genom frågor och påpekanden ska rätten försöka avhjälpa otydligheter och ofullstän- digheter i de uttalanden som görs. Rätten får även självmant in- hämta bevisning och förelägga åklagaren att komplettera utred- ningen. 
  
 Domstolens ansvar för utredningens fullständighet är omdisku- terad av flera skäl, men framför allt på grund av risken för att sådana åtgärder skulle bli till nackdel för den tilltalade. Med tiden har domstolens utredningsansvar också i praktiken kommit att tunnas ut. Vid den översyn av rättegångsförfarandet som gjordes i betänkandet SOU 1982:26 berördes frågan om domstolens ansvar för utredningens fullständighet. Rättegångsutredningen konstate- 
  
 50 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 rade först att man, när rättegångsbalken kom till på 1930- och  
 1940-talen, 
  ännu inte fullt vågade lita på att åklagare och försvarare skötte sina åligganden på ett helt betryggande sätt. Lagstiftaren ansåg sig därför tvungen att låta domstolarna ha kvar betydligt större befogenheter för brottmåls utredande än vad som kom att stadgas för tvistemålens del (s. 105). Rättegångsutredningen ansåg dock att utvecklingen på åklagarsidan och den ökade förekomsten av offentliga försvarare hade gjort att utredningen i större utsträck- ning än vad som förutsattes vid rättegångsbalkens tillkomst kunde överlåtas åt parterna. Utredningen anförde även att det numera torde råda en ganska bred enighet mellan domare, åklagare och advokater om att domstolen normalt borde spela en mottagande roll och i första hand låta parterna själva stå för utredningen (s. 108). Rättegångsutredningen föreslog att möjligheten för rätten att före- lägga åklagaren att komplettera utredningen skulle tas bort. Så skedde dock inte, även om departementschefen uttalade att möjlig- heten torde komma till användning endast i extrema undantagsfall och att domaren i första hand borde göra parterna uppmärksamma på frågan och överlåta åt någon av dem att föra in det nya materia- let i målet (prop. 1986/87:89 s. 109). 
  
 I betänkandet Brottmålsprocessen del 1 (SOU 2013:17) har Straffprocessutredningen på nytt utrett frågan om domstolens ansvar för den materiella processledningen (s. 213 ff.). Straff- processutredningen uppger bland annat att det i dag är få domare som utnyttjar möjligheten att fullständiga utredningen och att det finns en bred enighet bland domare, advokater och åklagare om att möjligheten för rätten att förelägga åklagaren att komplettera för- undersökningen är obsolet och bör tas bort. Beträffande rättens möjlighet att inhämta bevisning anser utredningen att detta kan leda till att domarens opartiskhet kan bli ifrågasatt, samt att det inte i förväg går att utesluta att ett inhämtat bevis blir till nackdel för den tilltalade. Straffprocessutredningen anser att brister i utred- ningen i stället ska leda till att rätten ogillar åtalet och har föreslagit författningsändringar som innebär begränsningar i domstolens materiella processledning. De föreslagna ändringarna innebär att rättens möjlighet att inhämta bevisning begränsas till att enbart gälla påföljdsfrågor och att det krävs yrkande från part för att rätten ska få förelägga åklagaren att komplettera utredningen. 
  
 Ändringsförslagen bereds för närvarande i Justitiedepartementet. 
  
 51 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bevisprövning 
  
 Bevisföring 
  
 I svenska domstolar tillämpas fri bevisföring. Detta innebär att det inte finns någon begränsning av vilka bevis som får läggas fram under rättegången och inte heller av vilka bevis som får beaktas av domstolen, förutsatt att de har presenterats under rättegången. Däremot har parterna och domstolen att förhålla sig till två princi- per som kommer till uttryck i rättegångsbalken, nämligen ”princi- pen om det bästa bevismaterialet” och ”principen om bevisomedel- barhet”. 
  
 Principen om det bästa bevismaterialet innebär att om en och samma kunskapskälla utan svårighet kan utnyttjas på flera olika sätt ska det bevismedel användas som medför den säkraste bevisningen. Härav följer exempelvis att man ska sträva efter att höra ett vittne som själv iakttagit eller varit med om ett händelseförlopp i stället för ett vittne som fått kännedom om händelseförloppet genom hörsägen. 
  
 Principen om bevisomedelbarhet innebär bland annat att till- talade, vittnen och målsäganden ska höras direkt inför rätten. För- farandet är även ett uttryck för principen om det bästa bevis- materialet eftersom det är svårare för rätten att bedöma berättel- sens bevisvärde och vad vittnet egentligen menar om rätten inte får se eller höra vittnet. Om förhörspersonen inte är närvarande finns inte heller någon möjlighet för rätten och parterna att ställa kom- pletterande och klargörande frågor. Vissa undantag från regeln kan dock göras bland annat om förhörspersonen har avlidit eller är långvarigt sjuk. I en sådan situation kan uppgifter som förhörs- personen tidigare lämnat läggas fram genom uppläsning eller upp- spelning av förhöret. Det finns även särskilda regler om bevisupp- tagning utom huvudförhandling som dock inte närmare behöver beröras här. 
  
 Delar av ett tidigare förhör får även läsas upp när den som hörs vid rättegången avviker från vad han eller hon tidigare har berättat inför domstol, polis eller åklagare, eller inte kan eller vill yttra sig. En part kan i det läget uppmärksamma rätten på avvikelsen och få tillåtelse att läsa upp och åberopa den del av det tidigare förhöret som avviker från den muntliga utsagan. De delar av förhöret som har lästs upp och åberopats får läggas till grund för domen. 
  
 52 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Utredningens robusthet 
  
 För att domstolens prövning ska kunna ske på ett fullgott sätt krävs att det underlag som domstolen ska värdera, det vill säga åklagarens utredning och den åberopade bevisningen, är tillräckligt fullständigt eller, med ett annat ord, tillräckligt robust. En full- ständig utredning är nödvändig för att domstolen ska kunna ute- sluta alternativa såväl händelseförlopp som gärningsmän och ta ställning till om det finns någonting i utredningen som väcker ”rimliga tvivel” om riktigheten i åklagarens gärningspåstående och den tilltalades skuld. Domstolen måste därför, som ett led i sin bedömning, undersöka och ta ställning till bland annat i vad mån åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om övrig utredning är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utredning inte skulle riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Genom prövningen kan domstolen bedöma uppgifternas tillförlitlighet. Prövningen av utredningens robusthet hänger därmed nära samman med domstolens bevisvärdering och ställningstagande till om bevis- kravet är uppfyllt. I praktiken sker prövningen av utredningens robusthet ofta parallellt med bevisvärderingen. 
  
 Om utredningen är utförligt genomförd kan domstolen känna sig tillräckligt säker på att bedömningen inte skulle förändras om ytterligare material skulle tillföras. Om utredningen däremot inte är tillräckligt robust kan det innebära att åtalet ogillas eftersom domstolen då inte kan veta vad ytterligare utredning skulle kunna leda till. 
  
 Som vi redovisat ovan har domstolen enligt rättegångsbalken en möjlighet att inhämta bevisning och domstolen kan även förelägga åklagaren att komplettera utredningen. Den allmänt rådande upp- fattningen i dag är dock (och var så även under  
 1990-talet) 
  att detta endast bör ske i undantagsfall och att brister i utredningen i stället bör leda till att åtalet ogillas. 
  
 Beviskrav och bevisvärdering 
  
 Det är åklagaren som har bevisbördan i brottmål och som därmed ska lägga fram tillräckligt stark bevisning till stöd för åtalet. Om åklagaren inte lyckas med det ska den tilltalade frikännas. 
  
 53 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den styrka som bevisningen måste ha för att ett brottspåstå- ende ska anses bevisat kallas beviskrav. Vilken nivå som krävs finns inte uttryckligen angivet i lagen. Av praxis följer dock att det för en fällande brottmålsdom ska vara ”ställt utom rimligt tvivel” att en tilltalad har begått det åtalade brottet. Detta kan uttryckas så, att domstolen ska komma fram till att det framstår som så osannolikt att det gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kan betraktas som uteslutet. Det uppställda beviskravet är strängt för att undvika felaktigt fällande domar. 
  
 I svenska domstolar tillämpas fri bevisvärdering. Fri bevisvärde- ring innebär att det inte finns några lagregler som anger vilken betydelse olika slags bevis ska tillmätas. Den rättsliga regleringen av domstolarnas bevisvärdering återfinns i 35 kap. 1 § rättegångs- balken, och innebär att rätten efter samvetsgrann prövning av allt som förekommit ska avgöra vad i målet som är bevisat. Av för- arbetena (SOU 1938:44 s.  
 377–378) 
  följer att regeln inte innebär att domaren får grunda sitt avgörande på en rent subjektiv uppfatt- ning rörande de olika bevisens värde. Övertygelsen ska i stället vara objektivt grundad och stödjas på skäl som kan godtas av andra. Även omständigheter som är allmänt veterliga och kända erfaren- hetssatser får beaktas. Varje bevis ska värderas för sig och sedan läggas samman med övrig utredning i målet. Grunderna för bedöm- ningen ska klargöras i domskälen. Av domskälen ska även kunna utläsas hur domstolen har värderat eventuella omständigheter och bevis som talar i en annan riktning än mot det slut som tingsrätten slutligt har kommit fram till. 
  
 Särskilt om betydelsen av ett erkännande 
  
 Om en tilltalad erkänner den åtalade gärningen är erkännandet inte bindande för rätten. Ett erkännande tillmäts större vikt ju lindri- gare brottet är. Vid bagatellartade förseelser som exempelvis hastig- hetsöverträdelser godtas i princip ett erkännande utan ytterligare prövning. Vid allvarlig brottslighet krävs å andra sidan en noggrann prövning av erkännandets riktighet. 
  
 Det går inte att utesluta att ett erkännande i vissa fall kan vara falskt. Rätten måste därför i varje enskilt fall bedöma vilket bevis- värde erkännandet har. Enligt 35 kap. 3 § rättegångsbalken ska 
  
 54 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 rätten pröva erkännandet och med hänsyn till omständigheterna ta ställning till vilken verkan erkännandet har som bevis. I förarbetena till rättegångsbalken (SOU 1938:44 s. 380) uttrycks detta så att erkännandet inte har annan betydelse än andra upplysningskällor, och att domaren sålunda har att pröva erkännandets sanning. 
  
 3.2.3Advokatens roll 
  
 Av 21 kap. rättegångsbalken följer att den som är anhållen, häktad eller misstänkt för ett brott som det inte är stadgat lindrigare straff för än fängelse i sex månader, har rätt till en offentlig försvarare. En offentlig försvarare utses av rätten. Till offentlig försvarare ska för- ordnas en advokat som är lämplig för uppdraget. 
  
 En advokat är ledamot av Sveriges advokatsamfund och skyldig att följa de regler för advokatyrket som återfinns i dels rättegångs- balken, dels Sveriges advokatsamfunds Vägledande regler om god advokatsed. En advokat står under tillsyn av advokatsamfundets styrelse och disciplinnämnd och kan bli utesluten ur advokatsam- fundet eller tilldelas en varning eller erinran om reglerna inte följs. 
  
 Enligt 8 kap. 4 § rättegångsbalken ska en advokat utföra sina uppdrag redbart och nitiskt och iaktta god advokatsed. Advokaten har tystnadsplikt avseende det som anförtrotts advokaten inom ramen för advokatverksamheten. 
  
 Enligt 21 kap. 7 § rättegångsbalken ska en advokat som utför uppdrag som försvarare med nit och omsorg tillvarata den miss- tänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning. 
  
 Innebörden av god advokatsed utvecklas i första hand genom advokatsamfundets regler och disciplinnämndens praxis (se NJA 2003 s. 403). Av advokatsamfundets Vägledande regler om god advokatsed med kommentar, de genomgångar av disciplinnämndens praxis som gjorts av Rhodes (1973), Barton och Barker (1998) och Norris (2010), samt litteratur på området framgår, såvitt här är av intresse, följande om god advokatsed. 
  
 En advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot klienten. Advokaten ska företräda och tillvarata klientens intressen inom ramen för gällande rätt och god advokatsed. En advokat får 
  
 55 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 inte främja orätt och ska, inom ramen för lojalitetsplikten, handla på ett rättrådigt och hederligt sätt. 
  
 Advokaten har en absolut sanningsplikt mot klienten, vilket innefattar såväl så kallad negativ som positiv sanningsplikt. Negativ sanningsplikt innebär att advokaten inte får lämna felaktiga upp- gifter till klienten och positiv sanningsplikt innebär att advokaten dessutom är skyldig att upplysa klienten om allt som denne bör få veta. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång (till exempel offentlig försvarare) är advokaten skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Han eller hon bör dessutom, såväl under förundersökningen som under huvudför- handlingen, tillse att gällande regler och föreskrifter följs så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Advokaten ska ordent- ligt sätta sig in i saken och driva denna med sådan omsorg och på det sätt som god rättsskipning kräver. 
  
 En advokat får inte vilseleda motparten genom att medvetet lämna en felaktig uppgift om ett faktiskt förhållande eller inne- hållet i rättsregel. En advokat får inte heller till domstol lämna en uppgift som advokaten vet är osann och inte bestrida en uppgift som advokaten vet är sann. Gentemot motparter och domstol har advokaten med andra ord en negativ sanningsplikt. 
  
 En advokat får inte medverka till att bevis undertrycks eller för- vanskas. En advokat är dock inte skyldig att lägga fram eller åbe- ropa bevis eller lämna uppgift som talar till klientens nackdel om det inte finns en laglig skyldighet att göra det. Detta innebär att advokaten inte har någon positiv sanningsplikt gentemot någon annan än sin klient. De lagliga skyldigheter som utgör undantag från regeln saknar betydelse för vår genomgång. 
  
 Om inte särskilda skäl föranleder det är en advokat inte skyldig att kontrollera att de uppgifter som klienten lämnar är riktiga. Om uppgifterna är av mer uppseendeväckande art bör dock advokaten ha viss skyldighet att göra vad som med rimliga kontroller är möjligt för att undersöka uppgiftens riktighet. Som exempel på uppgifter som kan behöva kontrolleras anger Moore, Watson (1987), sådana uppgifter som, om de är oriktiga, lätt skulle kunna mot- bevisas till skada för klienten eller oförskyllt medföra skada för någon annan. 
  
 56 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Som framgått ovan har alltså advokaten gentemot motparter och domstolar en negativ, men ingen positiv, sanningsplikt. Advokaten får med andra ord inte lämna uppgifter som han eller hon vet är Webster, men har därutöver ingen skyldighet att föra fram sådant som talar mot den misstänkte. Den tilltalade har dock å sin sida ingen sanningsplikt, vilket innebär att han eller hon kan lämna oriktiga uppgifter utan att riskera någon påföljd eller sanktion för det. Om advokaten vet att klientens uppgifter är oriktiga får han eller hon inte stödja dem. Det som avses är dock absolut vetskap hos advokaten, och en advokat är inte skyldig att verka för att få fram sanningen från klienten. Att klientens uppgifter verkar osanno- lika, eller att advokaten har bildat sig en uppfattning om verkliga förhållanden som avviker från vad klienten påstår, innebär inte att advokaten måste ta avstånd från vad klienten vill göra gällande. 
  
 När en klient exempelvis har psykiska störningar eller funktions- nedsättningar, är ung eller befinner sig i ett missbruk kan lojalitets- plikten innefatta svåra avvägningar. För närvarande pågår det en diskussion inom advokatsamfundet om hur en advokat bör förhålla sig till lojalitetsplikten i sådana situationer. 
  
 Om klienten inför domstol vill göra gällande någonting som advokaten med säkerhet vet är osant, till exempel om klienten vill erkänna ett brott som advokaten vet att denne inte begått, bör advokaten inledningsvis diskutera saken med sin klient och kon- frontera denne med de motsägelser som finns. Om klienten trots det vill erkänna får advokaten, på grund av lojalitetsplikten gentemot klienten, som huvudregel inte agera i strid mot klientens önskemål vid huvudförhandlingen. Samtidigt måste advokaten hålla sig till sanningsplikten gentemot domstolen. 
  
 En lösning som ofta förespråkas för denna situation är att advo- katen frånträder uppdraget. Risken är dock stor att även nästa för- svarare hamnar i samma dilemma, varför frånträdandet inte medför någon slutlig lösning på problemet. Frånträdandet riskerar dess- utom i sig att i viss mån skada klienten eftersom advokaten inte får ljuga om skälen för sitt avträdande, utan i stället får försöka att ge ett mer undvikande besked. 
  
 En annan lösning som förespråkas är att advokaten fullföljer uppdraget men förhåller sig passiv för att inte bryta mot sannings- plikten gentemot domstol och motpart. 
  
 57 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 I promemorian Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter 
  
 (2015) behandlar advokatsamfundet den situationen att försvararen identifierar omständigheter som gör att han eller hon misstänker att klienten är oskyldig. Advokatsamfundet har i det sammanhanget uttalat att det kan finnas grund att påstå att det inte ligger i rollen som försvarare att genom passivitet medverka till att en oskyldig fälls till ansvar. Enligt advokatsamfundet borde försvararen kunna ha en viss möjlighet att göra rätten uppmärksam på omständigheter som talar för att klientens erkännande kan vara oriktigt. Om klien- ten lider av en psykisk sjukdom är försvararens handlingsutrymme sannolikt mer omfattande än annars. Stor försiktighet är dock enligt advokatsamfundet påkallad så att försvararens handlingssätt inte kommer i konflikt med lojalitetsplikten mot klienten. 
  
 3.2.4Sakkunnigbevisning 
  
 Allmänt om sakkunnigbevisning och sakkunniga 
  
 Sakkunnigbeviset är ett av flera bevismedel, skilt från till exempel vittnesbeviset. Det huvudsakliga syftet med sakkunnigbeviset är att tillföra målet erfarenhetssatser och omdömen som inte gemene man har, som förutsätter särskilda erfarenheter och kunskaper av den som lämnar uppgiften. Reglerna om sakkunnigbevisning åter- finns i 40 kap. rättegångsbalken. Sakkunnigbevisning presenteras för rätten antingen som en muntlig utsaga av en sakkunnig eller genom ett skriftligt sakkunnigutlåtande. 
  
 Sakkunniga kan utses av rätten eller av parterna. Det senare är det vanligaste. Man skiljer mellan det som brukar kallas för dom- stolssakkunnig, som förordnas av domstolen, och partssakkunnig som anlitas av en part utan att vara förordnad av rätten. Terminolo- gin finns inte i rättegångsbalken men är numera väl etablerad. I princip kan alla sorters experter komma ifråga som sakkunniga men de vanligaste är läkare, tekniker och psykologer. En sakkunnig kan vara både en fysisk person eller en myndighet, till exempel Rättsmedicinalverket eller NFC (Nationellt forensiskt centrum, tidigare SKL). 
  
 En sakkunnig är, till skillnad från ett vittne, utbytbar. Det finns som regel flera fackmän som har samma sakkunskap, medan vittnet är unikt på det viset att han eller hon är ensam om sin iakttagelse. 
  
 58 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Att huvudsyftet med sakkunnigbevisning är att tillföra sakkunskap hindrar dock inte att en sakkunnig även kan användas för att till- föra målet bevisfakta. Till exempel kan en rättsläkare anlitas som sakkunnig i syfte att uttala sig om de iakttagelser som rättsläkaren har gjort vid en rättsmedicinsk obduktion. 
  
 Vad den sakkunnige ska uttala sig om är beroende av hur upp- draget ser ut. Att endast tillföra erfarenhetssatser är sällan tillräck- ligt utan ofta krävs sakkunskapen även för att tillämpa en erfaren- hetssats både på befintliga bevisfakta och på sådana som den sak- kunnige själv iakttagit, till exempel att en skada såg ut på ett visst sätt. Därutöver tillför den sakkunnige ofta en erfarenhetssats, till exempel att skador av den iakttagna typen orsakas av en viss sorts händelser. 
  
 Sakkunnigutredningens karaktär av bevis innebär att domstolen ska pröva dess bevisvärde. Högsta domstolen har uttalat att ett ut- låtande över rättspsykiatrisk undersökning ”till sin natur” är ett sakkunnigutlåtande ”som kan bemötas” (NJA 2004 s. 702). Detta gäller både bevisfakta och erfarenhetssatser. När den sakkunnige tillämpar erfarenhetssatser på bevisfakta och drar en slutsats gör den sakkunnige själv en bevisvärdering av materialet. I rättens bevis- värdering ingår sedan att bedöma om materialet tillåter den slutsats som den sakkunnige dragit. Trots att det kan vara svårt för dom- stolen att ta ställning till bevisvärdet av såväl den sakkunniges iakt- tagelser som erfarenhetssatser och slutsatser som denne tillfört, är det alltid domstolen som ensam har ansvaret för bevisvärderingen i det enskilda fallet. 
  
 Högsta domstolen har uttalat att domstolarna inte okritiskt kan utgå från vad som sägs av anlitade psykologiska experter och när det är fråga om att bedöma någons trovärdighet måste domstolen alltid göra en självständig bedömning som grundar sig på utred- ningen i målet i dess helhet (NJA 1992 s. 446). Vidare framhöll Högsta domstolen att när domstolen värderar ett expertutlåtande bör den utgå från att, även om utlåtandet har avgetts av en person med vetenskaplig skolning, det inte är fråga om tillämpning av någon exakt vetenskap. Domstolen måste också alltid beakta risken för att en expert, möjligen omedvetet, identifierar sig med en av parterna. 
  
 59 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Domstolssakkunnig 
  
 En domstolssakkunnig utses på begäran av part eller på domstolens eget initiativ. Förutsättningen för anlitande av domstolssakkunnig är att det anses nödvändigt för prövning av en fråga som kräver sär- skild fackkunskap. Med särskild fackkunskap avses sådan kunskap som endast specialister eller experter har. Att rätten på eget initia- tiv kan förordna en sakkunnig hänger bland annat samman med principerna för rättens materiella processledning. Det har ansetts särskilt påkallat för rätten att förordna en domstolssakkunnig när flera partssakkunniga har kommit till motstridiga slutsatser. En åklagare kan dessutom begära att en domstolssakkunnig förordnas av rätten redan under förundersökningsstadiet. I vissa situationer saknar förundersökningsledaren befogenhet att själv anlita en sak- kunnig, åklagaren kan till exempel inte besluta om rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Om en domstolssakkunnig förordnas redan under förundersök- ningsstadiet kan dock reglerna om jäv aktualiseras beroende på när under förundersökningsstadiet frågan uppstår. En domstolssak- kunnig ska nämligen vara ojävig och opartisk. Detta uttrycks på sådant sätt att en domstolssakkunnig inte får stå i sådant förhåll- ande till saken eller endera parten att tillförlitligheten kan anses förringad. En person som på en parts begäran redan har avgett ett sakkunnigutlåtande, till exempel innan åtal väckts, bör endast undan- tagsvis kunna förordnas som domstolssakkunnig. Om en domstols- sakkunnig förordnas trots att jäv föreligger, kan det kompenseras genom att rätten tillmäter expertens utsaga ett lågt bevisvärde. 
  
 Innan en domstolssakkunnig förordnas bör rätten samråda med parterna, även i fråga om vem som ska utses, men det är domstolen som tar ställning till vilken expert som ska förordnas. Rätten ska då pröva om experten är lämplig. 
  
 De kvalifikationer som kan ställas på en domstolssakkunnig är vagt angivna i rättegångsbalken. Det framgår dock att en offentlig domstolssakkunnig, det vill säga myndigheter och offentligt an- ställda som har att bistå med yttranden, förutsätts vara tillräckligt kvalificerade för att kunna förordnas som domstolssakkunniga. För privata domstolssakkunniga (privatanställda eller privata institutio- ner) krävs, utöver redbarhet, en skicklighet i ämnet. Rimligen bör även en offentlig domstolssakkunnig vara skicklig i ämnet för att 
  
 60 
  
 SOU 2015:52 Allmänna utgångspunkter 
  
 kunna förordnas även om det inte direkt framgår av lagtexten. I vissa fall är kvalifikationskravet inskrivet i lag eller förordning. Så är det till exempel beträffande kompetenskravet för läkare som avger rättspsykiatriska utlåtanden (7 § tredje stycket lagen om rätts- psykiatrisk undersökning). 
  
 Om rätten i tid får reda på brister i en sakkunnigs kvalifika- tioner kan bevisvärdet påverkas. Det är därför viktigt att rätten gör en viss förhandsprövning av den sakkunniges kvalifikationer innan ett förordnande. Enligt Contreras (Sakkunnigbeviset s. 273) bör detta gälla både domstolssakkunniga och partssakkunniga på grund av deras ”funktionslikhet” trots att särskilda kvalifikations- krav inte finns för partssakkunniga, se nedan. 
  
 I förordnandet av den domstolssakkunnige bör rätten noggrant ange ramarna för uppdraget och vilken fråga den sakkunnige ska uttala sig om. Uppdraget bör ges skriftligen, även om det inte ut- tryckligen anges i lagtexten. 
  
 I regel bör rätten begära att en domstolssakkunnig avger ett skriftligt utlåtande och när det gäller en privat domstolssakkunnig ska det ske om inte rätten bestämmer något annat. I utlåtandet ska den sakkunnige bland annat ange ”de skäl och omständigheter” som ligger till grund för gjorda bedömningar. 
  
 En sakkunnig som avgett ett skriftligt utlåtande kan höras muntligen vid huvudförhandlingen om någon av parterna begär det och rätten inte finner att ett muntligt förhör uppenbart saknar betydelse. En domstolssakkunnig som hörs inför rätten avlägger en särskild sakkunniged. Sakkunnigeden omfattar bara det som den sakkunnige uppger vid förhöret och inte vad som framgår av even- tuellt tidigare lämnade skriftliga utlåtanden. Om en domstolssak- kunnig muntligen lämnat oriktiga uppgifter kan denne dömas för ovarsam utsaga (15 kap. 3 § brottsbalken). 
  
 Partssakkunnig 
  
 En sakkunnig som anlitas av en part, till exempel åklagaren eller den tilltalade, kallas partssakkunnig. Att en part åberopar egen sak- kunnig är betydligt vanligare än att rätten förordnar en domstols- sakkunnig. Utrymmet för tillåtandet av partssakkunnig är vidare än för utseende av domstolssakkunnig, bland annat gäller inget krav på 
  
 61 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 att det ska vara nödvändigt eller att det ska röra sig om en fråga som kräver särskild fackkunskap. 
  
 I lagen uppställs inte några kvalifikationskrav, såsom särskild fackkunskap, på den partssakkunnige. Rätten skulle dock, i sällsynta fall, kunna avvisa en partssakkunnig om rätten anser att bevisningen inte behövs eller att den skulle bli verkningslös (35 kap. 7 § rätte- gångsbalken). 
  
 Även för partssakkunniga gäller reglerna om skriftligt utlåtande och om skyldighet att medverka i förhör vid huvudförhandlingen. 
  
 Däremot har reglerna om jäv för domstolssakkunniga inte någon motsvarighet i rättegångsbalken när det gäller partssakkunniga. Den kritik som finns mot avsaknaden av jävsregler för partssak- kunniga rör bland annat att även en åklagare kan åberopa ”jäviga” partssakkunniga, vilket rimmar illa med att förundersökningen ska bedrivas objektivt. Att en partssakkunnig är jävig bör dock få bety- delse vid bevisvärderingen. 
  
 För vissa partssakkunniga, som till exempel rättsläkare, finns det dock jävsregler. För läkare som får i uppdrag att som partssak- kunnig avge ett rättsintyg gäller lagen om rättsintyg i anledning av brott (2005:225). I den lagen hänvisas till förvaltningslagens be- stämmelser om jäv. Av dessa jävsregler följer bland annat att det föreligger jäv om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till opartiskhet i ärendet. Av kommen- taren till förvaltningslagen framgår att ett sådant jävsförhållande kan föreligga om någon är engagerad i saken på ett sådant sätt att misstanke lätt kan uppkomma att det brister i förutsättningarna för en opartisk bedömning. 
  
 Före 2005 fanns det inte någon särskild lag som reglerade rätts- intygens utformning. Av förarbetena till lagen framgår dock att läkare i allmän tjänst och de som kontrakterats av Rättsmedicinal- verket för utfärdande av rättsintyg redan före lagens tillkomst om- fattades av förvaltningslagens jävsregler. Dessa jävsregler är i sig ett uttryck för den objektivitetsprincip som är grundlagsfäst och som innebär att myndigheter ska iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § regeringsformen). 
  
 Av Rättsmedicinalverkets riktlinjer för expertrollen i rätts- processen från 2014 framgår att expertens bedömningar ska vara grundade på tidsaktuell vetenskap och beprövad erfarenhet samt att expertrollen ska präglas av integritet. Detta förhållningssätt är obero- 
  
 62 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 ende av om experten förordnas som domstolssakkunnig eller an- litas av till exempel åklagaren som partssakkunnig. 
  
 I övrigt ska reglerna om vittnen tillämpas på partssakkunniga. Som en konsekvens av det ska den partssakkunnige inte vara när- varande i rättssalen före det egna förhöret om det inte föreligger särskilda skäl. Den partssakkunnige avlägger också vanlig vittnesed. 
  
 Det utlåtande som en partssakkunnig lämnar disponeras av par- ten som således kan avstå från att åberopa ett ogynnsamt utlåtande. Den som avgivit ett utlåtande åt en part bör därför inte utan dennes medgivande underrätta motparten om utlåtandets innehåll. Åklaga- ren måste emellertid beakta objektivitetsprincipen, vilken torde begränsa möjligheten för åklagaren att fritt avgöra hur utlåtandet ska disponeras. 
  
 Det finns inte någon skyldighet att åta sig uppdrag som partssak- kunnig men flera statliga myndigheter har möjlighet att åta sig sak- kunniguppdrag åt enskilda. Dock har bland annat Rättsmedicinal- verket och Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medi- cinska frågor (Rättsliga rådet) ställt sig avvisande till sådana upp- drag, trots att det inte finns något rättsligt hinder för dem att åta sig sådana uppdrag.1 Det sistnämnda innebär att misstänkta och åtalade som har önskat så kallade ”second opinions” för bemötande av åklagarens utlåtanden har haft svårigheter med att få sådana till stånd via de myndigheterna. Den enskilde kan dock alltid vända sig till utländsk expertis för att få ett sakkunnigutlåtande, vilket dock kan vara förenat med stora kostnader. 
  
 Som framgått ovan kan förundersökningsledaren redan under förundersökningen inhämta yttrande från en sakkunnig. Denne blir då som utgångspunkt partssakkunnig. Som exempel på partssakkun- niga under förundersökningen kan anges rättsläkare och kriminal- tekniker eller att NFC anlitas för att analysera spår från en brotts- plats. Sådana utlåtanden kan sedan åberopas som bevisning och läggas fram under huvudförhandlingen. Av polisens metodstöd för utredning av grova våldsbrott (PUG) framgår att rättsläkaren, ut- över att genomföra rättsmedicinsk undersökning efter förordnande av till exempel förundersökningsledaren, även kan lämna biträde 
  
 1 Se även Contreras i JT 1997/98, s. 96, om ett fall där en rättsläkare utsattes för kritik från Rättsmedicinalverket för att ha åtagit sig uppdrag som partssakkunnig direkt från en försvarare och inte via verket. 
  
 63 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 vid brotts- och fyndplatsundersökningar. Åklagaren kan också besluta att den sakkunnige får närvara vid förhör som hålls under förundersökningen. 
  
 JK har uttalat att det är förundersökningsledaren som bestäm- mer vilken utredning som ska tillföras målet och den sakkunnige har att iaktta följsamhet till principerna för förundersökningen även om han eller hon givetvis i sin utredning och bedömning av dess resultat är helt självständig (JK beslut  
 2000-06-21, 
  dnr  
 2491-98-21, 
  ”Osmo  
 Vallo-ärendet”). 
  Ross  
 Vallo-utredningen 
  har i sitt betän- kande (SOU 2002:37) bland annat uttalat att rättsläkaren ansvarar för den enskilda undersökningen och behöver för det uppdraget ha vetskap om alla relevanta uppgifter om det aktuella fallet. I annat fall, menade utredningen, kunde det medföra att den rättsmedicin- ska undersökningen inte genomfördes på ett adekvat sätt. Samtidigt är rättsläkaren en del av förundersökningen och underordnad dess ledning. Även JK var i ”Ross  
 Vallo-ärendet” 
  kritisk mot att allt relevant förundersökningsmaterial inte hade lämnats till rättsläkarna. 
  
 Med beaktande av bland annat JK:s beslut uttalade Ross Vallo- utredningen att det utöver tillgång till allt relevant material är nödvändigt att det finns en muntlig kontakt mellan förundersök- ningsledaren och rättsläkaren, så att rättsläkaren informeras om de uppgifter som framkommit under förundersökningen. En ensidig fokusering på det skriftliga materialet i utredningen riskerar, enligt utredningen, att ge rättsläkaren en roll där denne förväntas värdera vittnenas utsagor. Denna uppgift ska förbehållas först åklagaren och sedan domstolen. Vidare påpekades att rättsläkaren som prin- cip bör ha tillgång till alla kända hypoteser om händelseförloppet och ha möjlighet att gå tillbaka för att kontrollera dessa genom ytterligare undersökningar. Det är förundersökningsledaren som ansvarar för detta, men även rättsläkaren ska kunna vända sig till brottsutredningen med frågor som undersökningen aktualiserar. 
  
 3.2.5Resningsprocessen i brottmål 
  
 Inledning 
  
 När en brottmålsdom inte längre kan överklagas utan har vunnit laga kraft kan frågan om den tilltalades ansvar för gärningen inte tas upp till ny rättslig prövning (30 kap. 9 § rättegångsbalken). Principen 
  
 64 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 om lagakraftvunna domars slutgiltighet brukar benämnas orubblig- hetsprincipen. Av den principen följer att en dom inte påverkas av omständigheter och bevis som kommer fram efter att den vunnit laga kraft. Orubblighetsprincipen är av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet och för den enskildes personliga trygg- het; var och en ska veta när det rättsliga förfarandet kring en rätts- sak är över. 
  
 Mot denna princip står intresset av att ett avgörande är materi- ellt riktigt, den så kallade sanningsprincipen. Orubblighetsprincipen är därför inte undantagslös. Det finns situationer då bland annat resning av en dom kan komma ifråga. Det kan till exempel vara fråga om att nya viktiga omständigheter eller nya bevis som inte tidigare varit kända har kommit fram och dessa, om de varit kända, sannolikt hade lett till att utgången hade blivit en annan. Resning till förmån för den tilltalade enligt den så kallade tilläggsregeln får beviljas om det finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt. Av rättsfallet NJA 1995 s. 187 framgår att enbart den omständigheten att någon som dömts för brott har tagit tillbaka sitt erkännande inte utgör skäl att bevilja honom resning, inte ens när domen väsentligen grundats på erkännandet. 
  
 Ansökan om resning och förfarandet i resningsdomstolen 
  
 De som är behöriga att ansöka om resning är som utgångspunkt samma parter som hade rätt att överklaga den ursprungliga domen. Åklagaren kan ansöka om resning både till förmån och till nackdel för den tilltalade. En resningsansökan ska vara skriftlig och för att resning ska kunna beviljas krävs som regel att motparten har före- lagts att lämna ett svarsyttrande, en så kallad förklaring. 
  
 Det är hovrätten som prövar resningsansökan om domen med- delats av tingsrätten, och i annat fall prövas den av Högsta dom- stolen. Innebörden av att resning beviljas är att den avgjorda saken tas upp på nytt. Beslutet om resning undanröjer dock inte domen i sig, men innebär att domens rättskraft inte längre hindrar att målet tas upp till fortsatt prövning i sak. Den domstol som beviljar res- ning ska enligt huvudregeln förordna att målet tas upp av den dom- stol som sist dömt i målet (58 kap. 7 § första stycket rättegångs- balken). Om det är uppenbart vilken utgång målet ska få, kan dock 
  
 65 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 den resningsbeviljande domstolen redan i resningsärendet ändra domen och till exempel ogilla åtalet. Det är emellertid ovanligt att saken bedöms som uppenbar och i de allra flesta fall där resning beviljas beslutar resningsdomstolen att målet ska tas upp till ny prövning. 
  
 Utredningsåtgärder i resningssyfte 
  
 Till skillnad från den ordinarie brottmålsprocessen, där det är åkla- garen som har bevisbördan för att ett brott är begånget, är det den som ansöker om resning som har bevisbördan för att skäl för res- ning föreligger. I de flesta fall är det dock bara åklagaren som har utredningsresurser och som kan vidta utredningsåtgärder. Åklaga- ren kan dock i princip bara vidta brottsutredande åtgärder, såsom att hålla förhör eller besluta om teknisk undersökning, inom ramen för en förundersökning. Sedan 2013 är åklagarens möjlighet att återuppta en förundersökning i resningssyfte lagreglerad och inne- bär bland annat att åklagaren under vissa förhållanden ska återuppta en förundersökning i syfte att utreda om det finns grund för res- ning. 
  
 Handläggningen efter att resning har beviljats 
  
 När resning har beviljats och resningsdomstolen beslutat att målet ska återupptas vid en angiven domstol ska denna domstol påbörja handläggningen. Domstolen förelägger normalt parterna att yttra sig över målets fortsatta handläggning. Åklagarens yttrande kan föregås av att åklagaren genomfört förundersökningsåtgärder inom ramen för den återupptagna förundersökningen, se ovan. Som ut- gångspunkt sätts målet därefter ut till en ny huvudförhandling vid vilken åtalet prövas. 
  
 Av 20 kap. 9 § rättegångsbalken framgår att ett allmänt åtal inte får läggas ned sedan en dom har meddelats. I förarbetena till be- stämmelsen anges att när en dom fallit bör åklagaren inte genom ett ensidigt nedläggande av åtalet kunna göra att den meddelade domen går om intet (se NJA II 1943 s. 267). Bestämmelsen om- fattar dock inte uttryckligen resningssituationen. I doktrinen har den uppfattningen förts fram att åklagaren, trots att någon uttryck- 
  
 66 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 lig regel inte finns, bör ha möjlighet att lägga ned ett åtal efter det att målet återupptagits efter resning (Montoya, Om resning i rättegångsmål, s. 271 f.). Den ordningen synes även ha accepterats i praxis. Om åklagaren anser att åtalet inte längre kan styrkas får det således anses möjligt för åklagaren att antingen vidhålla åtalet och biträda den tilltalades ändringsyrkande eller lägga ned åtalet. Om åklagaren lägger ned åtalet undanröjs det tidigare avgörandet och målet avskrivs från vidare handläggning eller, om den tilltalade yrkar det, meddelas en frikännande dom. 
  
 Om åklagaren vidhåller åtalet prövar domstolen åtalet mot den bevisning som åberopas. Domstolens prövning resulterar i att den tidigare domen ändras eller fastställs, beroende på utgången. Domen kan således ändras även på annan grund än den som föranlett res- ning liksom domslutet kan fastställas med en annan motivering än den som angavs i den ursprungliga domen. 
  
 3.2.6Påföljden rättspsykiatrisk vård 
  
 Strafflagstiftningen om psykiskt sjuka lagöverträdare 
  
 Om den som har begått ett brott lider av en allvarlig psykisk stör- ning och har behov av psykiatrisk tvångsvård får rätten som påföljd överlämna honom eller henne till rättspsykiatrisk vård (31 kap. 3 § första stycket brottsbalken). Det finns inte något krav på orsaks- samband mellan brottet och den psykiska störningen, men om så- dant samband finns och om det finns risk för att den enskilde till följd av störningen återfaller i allvarlig brottslighet får rätten före- skriva om särskild utskrivningsprövning från den rättspsykiatriska vården. Det innebär att det är förvaltningsrätten som prövar frågan om vårdens upphörande (utskrivning) till skillnad från vad som gäller vid rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. Då är det i stället i normalfallet chefsöverläkaren vid den avdelning där den intagne vårdas som fattar beslut om utskrivning. Det är rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning som här är av intresse. 
  
 67 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Det rättspsykiatriska underlaget 
  
 För att rätten ska kunna överlämna en person till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning krävs att en rättspsykia- trisk undersökning (RPU) har gjorts i målet eller, om den miss- tänkte redan genomgår sådan vård, att ett utlåtande har inhämtats från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården (3 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning). Det är vanligt att domstolen innan förordnande om rättspsykiatrisk undersökning först inhämtar ett läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om sär- skild personutredning i brottmål, m.m. Ett sådant så kallat § 7- intyg utgörs av en mindre omfattande bedömning som bland annat kan peka på behovet av en rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Rätten får meddela ett beslut om att rättspsykiatrisk undersök- ning ska genomföras enbart om den misstänkte har erkänt gär- ningen eller om övertygande bevisning har lagts fram om att han eller hon har begått gärningen. Om den misstänkte har erkänt gär- ningen kan en rättspsykiatrisk undersökning beslutas redan innan eller i samband med att åtal väcks. I annat fall krävs att rätten först håller huvudförhandling. 
  
 Rättspsykiatriska undersökningar utförs vid rättspsykiatriska avdelningar inom Rättsmedicinalverket men kan även utföras vid särskilda enheter inom hälso- och sjukvården. Vid en sådan under- sökning deltar rättspsykiatriker, psykolog, kurator och vårdpersonal i ett team. Det är rättspsykiatrikern som ansvarar för det slutliga utlåtandet. 
  
 Utlåtandet över den rättspsykiatriska undersökningen är ett sak- kunnigutlåtande som främst innehåller en bedömning av förekoms- ten av allvarlig psykisk störning vid tiden för den aktuella gär- ningen och vid tiden för undersökningen. Även en bedömning av förutsättningarna för överlämnande till rättspsykiatrisk vård görs. Rätten måste inte följa utlåtandet utan prövar det tillsammans med övrigt underlag. Precis som är fallet med andra sakkunniga kan rätten välja att också höra den rättspsykiatriker som utfärdat utlåtandet inför rätten. Rätten kan också begära att Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet) avger ett yttrande över utlåtandet från den rättspsykiatriska undersök- ningen (12 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning). 
  
 68 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning 
  
 Bestämmelser som rör vården av den som dömts till rättspsykia- trisk vård finns i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård och i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Dessa lagar trädde i kraft den 1 januari 1992. De delar som nu är relevanta har i huvud- sak samma innehåll som den lagstiftning som gällde 1991. 
  
 Den rättspsykiatriska vården ges inledningsvis i sluten form på särskilda sjukvårdsinrättningar och innebär vård på sjukhus dygnet runt. Den slutna rättspsykiatriska vården kan senare under vård- tiden övergå i öppen rättspsykiatrisk vård. Det är de olika lands- tingen som ansvarar för och driver vården. 
  
 Vid rättspsykiatrisk vård får tvångsåtgärder användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden och mindre in- gripande åtgärder ska användas om de är tillräckliga. Tvånget ska utövas med största möjliga hänsyn till patienten. Varje patient ska ha en egen vårdplan som innehåller bland annat de behandlings- åtgärder som ska användas. Det är chefsöverläkaren som ytterst av- gör frågor om behandlingen men samråd ska ske med patienten både i fråga om vårdplanen och i fråga om behandlingen. 
  
 En patient som står under rättspsykiatrisk vård har vissa inskränk- ningar i sin rörelsefrihet och får bland annat inte lämna sjukhusets område utan tillstånd. Patienten kan även få brev undersökta. Ut- gångspunkten är att patienten ska ges möjligheter till besök men vårdgivaren kan besluta om vissa besökstider enligt lagen (1996:981) om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård. Om en patient är häktad och står under rättspsykiatrisk vård är det Kriminalvården som i särskilda fall får besluta om särskilda inskränkningar i rätten att ta emot eller skicka brev, att ta emot besök eller samtala med utomstående i telefon om det behövs ur ordnings- eller säkerhets- synpunkt. 
  
 Frågor som rör tillstånd för en patient att vistas utanför sjuk- huset genom permission beslutas av förvaltningsrätten, som dock kan överlämna åt chefsöverläkaren att besluta om permission för en viss patient. 
  
 Även frågan om utskrivning från rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning prövas av förvaltningsrätten efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Chefsöver- läkaren ska göra en sådan anmälan till förvaltningsrätten var sjätte 
  
 69 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 månad under hela vårdtiden. Förvaltningsrätten kan besluta att vården ska upphöra eller ges i form av öppen rättspsykiatrisk vård. Det är vårdbehovet och risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag som styr när vården ska upphöra. 
  
 Psykiatrilagsutredningen har, i betänkandet Psykiatrin och lagen 
  
 – tvångsvård, straffansvar och samhällskydd (SOU 2012:17), bland annat föreslagit att ett krav på tillräknelighet införs för att en gärning ska utgöra brott och att överlämnade till rättspsykiatrisk vård avskaffas som självständig påföljd. För psykiskt sjuka lagöver- trädare som inte är otillräkneliga ska normala bestämmelser om på- följdsbestämning gälla. Förslaget bereds för närvarande i Social- departementet. 
  
 3.2.7Övrigt 
  
 Inom vården råder som utgångspunkt tystnadsplikt och sekretess för uppgifter om enskilda. I vissa fall får vårdpersonal trots det lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till polis och åklagare. Det är bland annat tillåtet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter som angår misstankar om begångna brott om fängelse är före- skrivet för brottet och detta kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Någon allmän skyldighet att underrätta polis eller åklagare angående misstankar om begångna brott finns dock inte. 
  
 3.3Rättspsykologi och psykoterapi 
  
 3.3.1Allmänt om rätts- och minnespsykologi 
  
 Vittnespsykologi, utsagespsykologi och minnespsykologi 
  
 Vittnespsykologi är en gren inom den akademiska psykologin. Ibland används det snävare uttrycket utsagespsykologi, då det primära syftet är att bistå rättsväsendet med att bedöma trovärdig- heten av förhör och vittnesmål under förundersökning och huvud- förhandling. Till vittnespsykologin räknas också frågor som gäller metoder för förhör av vittnen. 
  
 Utsagespsykologin utvecklades under  
 1950-talet 
  under ledning av professor Marsh. Utsagespsykologerna gjorde en rad uppmärksammade insatser i bland annat mord- och incestutred- 
  
 70 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 ningar, till exempel i samband med utredningen kring mordet på Garner. Utsagespsykologen och docenten i rättspsykologi Johnson uppgav vid möte med kommissionen att utsagespsyko- logernas bedömningar bygger på ingående undersökningar som kan ta månader i anspråk. Enligt Johnson bygger tanken om bort- trängning av svåra minnen på felaktiga teorier som omsätts i psyko- dynamiska terapier. Johnson framhöll att man möjligen kan tala om bortdöende minnen men då inte av riktigt svåra händelser. Att utsagespsykologins anseende sjönk under  
 1990-talet 
  berodde enligt Johnson främst på att det då uppträdde ”pseudovittnes- psykologer” som fullt ut litade på barns utsagor i sexualbrottmål. Gonzalez, professor i psykologi vid Göteborgs universitet och forskare inom det rättspsykologiska fältet, menade vid kommis- sionens möte med honom att det sjunkande anseendet troligen även berodde på en strid mellan Marsh och hans elever, till exempel vittnespsykologen Lewis, å ena sidan och akademiska minnespsykologer å den andra. I dag anlitas knappast alls utsages- psykologer som sakkunniga av åklagare och domstolar. Däremot förekommer det att minnespsykologer anlitas. De uttalar sig då mer generellt om hur minnet fungerar och om olika psykologiska mekanismer. 
  
 I flera av förundersökningarna och domstolsprocesserna kring Miller anlitades  
 Foster, professor i psyko- logi vid Stockholms universitet. Han uttalade sig huvudsakligen som minnespsykolog men agerade även som vittnespsykolog, sär- skilt när han gav anvisningar under förundersökningarna inför vall- ningarna och rekonstruktionerna samt när han bedömde trovärdig- heten i Morris uppgifter.  
 Soto insatser berörs närmare i kapitel  
 6–7 
  och  
 9–12. 
  
 Enligt Gonzalez saknas i svenska domstolar i dag i allt för hög utsträckning kunskap om grundläggande minnespsyko- logiska mekanismer men det finns ett ökat intresse för utbildning i dessa frågor hos såväl polis som åklagare och domstolar. 
  
 71 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 Olika typer av minnen 
  
 Inom minnespsykologin förekommer en rad olika klassifikationer och definitioner. För framställningen är framför allt fyra typer av minnen relevanta. Kontinuerliga minnen och bortträngda minnen bygger på faktiska händelser medan falska minnen och påhittade (fabulerade) minnen saknar verklighetsbakgrund. 
  
 Kontinuerliga minnen är sådana som alltid finns tillgängliga, även om personen kan välja aktivt att inte tala om eller ens tänka på dem. Bortträngning är en psykologisk försvarsmekanism som inne- bär att psykiska trauman och ångestframkallande tankar, önskningar och erfarenheter trängs undan från det medvetna till det omed- vetna. I psykiatriska diagnossystem benämns tillståndet numera dissociativ amnesi, vilket innebär att en person helt eller delvis saknar förmåga att minnas händelser och situationer som de varit med om. Ofta ses detta som en psykologisk försvarsmekanism som gör att man saknar minne av svåra traumatiska händelser, särskilt under barndomen. 
  
 Falska minnen är sådana minnen som saknar verklighetsbak- grund men som individen ändå upplever som verkliga. Påhittade minnen är just påhittade och saknar verklighetsbakgrund. När man har vissa äkta minnen men fyller ut minnesluckorna med påhittat material brukar man tala om konfabulerande. 
  
 Termen återskapat minne är mer övergripande. Det kan gälla en verklig händelse som varit bortträngd eller på annat sätt inte varit tillgänglig, men kan också gälla ett falskt minne. 
  
 Fabulerande 
  
 Inom psykologin talar man om fabulerande (eller konfabulerande) när någon berättar om minnen om sig själv eller omvärlden som är fabricerade, förvrängda eller misstolkade. Gränsdragningen mellan fabulerande och lögn är otydlig. I teorin har avsikten framhållits som det särskiljande. Medan lögnen har ett tydligt syfte att föra någon bakom ljuset, behöver avsikten med fabulerande inte nöd- vändigtvis vara detta – påhittade uppgifter kan uppstå på ett mer omedvetet plan. 
  
 Fabulerande kan täcka in ett brett spektrum av avvikelser från sanningen. Typiska exempel i ena änden av detta spektrum brukar 
  
 72 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 återfinnas i memoarer, där minnen feltolkats eller visat sig vara direkt felaktiga. I den andra änden av spektrumet finns det fabule- rande som är centralt vid vissa sjukdomstillstånd i hjärnan. 
  
 Det finns en lång rad olika teorier för att förklara fabulerande. Flera av teorierna utgår från att fabulerandet är en del av sjukdoms- bilden vid vissa typer av hjärnskador orsakade av trauma, demens, vitaminbrist eller alkoholmissbruk – det handlar då om neuro- psykologiska mekanismer. Andra teorier betonar den inneboende strävan att ge sammanhållna minnesbilder. Minnesluckor fylls då ut med påhittade minnen. Mer övergripande teorier lyfter fram sam- spelet mellan medvetna och omedvetna processer när osanna be- rättelser växer fram. Fram till  
 sju–åtta 
  års ålder är fabulerande mycket vanligt. Det förekommer att fabulerandet kvarstår i påtag- ligt hög omfattning in i vuxen ålder. Vissa psykologer ser vuxen- fabulerande som en utvecklingsstörning. 
  
 Debatten om bortträngda och falska minnen 
  
 Synen på bortträngda minnen 
  
 Den svenska debatten kring minnen av traumatiska händelser är en spegling av den internationella, framför allt amerikanska, debatten om bortträngda minnen som förts sedan  
 1990-talets 
  början. Debatten har framför allt handlat om bortträngda minnen av sexuella övergrepp i barndomen. Begreppet memory war (minneskrig) myntades i USA i mitten av  
 1990-talet 
  för att beskriva kampen för och emot teori- erna om bortträngda minnen. 
  
 Begreppet bortträngning härstammar från Cherry och är en av flera försvarsmekanismer som är centrala i psykoanalysen – man tränger bort traumatiska händelser från medvetandet för att kunna handskas med den psykiska smärta som traumat innebär. Som framgått ovan ska bortträngning skiljas från kontinuerliga minnen, falska minnen och fabulerande. 
  
 Minneskriget utvidgades till att omfatta också andra grund- stenar av psykoanalysen. Boken The Myth of Repressed Memory (1994) av den amerikanska psykiatriprofessorn Clarke, liksom den forskning om falska minnen som bedrevs av psyko- logen Johnson, fick stort inflytande på den amerikanska debatten. Enligt dessa båda är flertalet bortträngda traumatiska 
  
 73 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 minnen falska och inplanterade under terapeutisk behandling. Många terapeuter bestred detta, medan uppfattningen vann stöd hos minnes- forskare. Skiljelinjerna följde till stora delar professionsgränserna. Även om intensiteten i minneskriget var som allra högst på 1990- talet är frågan fortfarande aktuell i USA. 
  
 I den internationella debatten kring bortträngda minnen fanns flera kritiska röster. Under åren  
 1996–2004 
  publicerade en rad professionella organisationer för såväl psykologer och psykiatriker i USA, Kanada, Storbritannien, Australien och Nederländerna rapporter och riktlinjer kring återkallade minnen. Gemensamt för dessa rapporter och styrdokument var att de framhöll hur kontro- versiella frågorna kring återkallade minnen var. Detta gällde särskilt sexuella övergrepp i tidiga barnaår. 
  
 Den svenska debatten kring bortträngda minnen nådde inte samma intensitet som i USA. I boken Traumatiska minnen (1995) beskrev  
 Foster bortträngning av traumatiska barn- domsminnen, framför allt minnen av incest. Boken låg till stora delar till grund för den kvalitetsstandard för traumatiska minnen som Psykologförbundet antog 1999 (Sveriges Psykologförbund Kvalitetsstandard – Traumatiska minnen). Dokumentet togs bort från Psykologförbundets hemsida 2013. 
  
 Soto uppfattning ifrågasattes av Smith, numera professor i neurofysiologi vid Lunds universitet, som 1996 framförde att minnen som återuppväcks i terapi oftast är ett resultat av själva terapin. Även psykologen Dunn har framhållit det svaga vetenskapliga stödet för att bortträngda traumatiska barndomsminnen kan återuppväckas i terapi. 
  
 Vid möten med kommissionen har företrädare för Svensk Psykiatrisk Förening och psykoterapeuten Adams påpekat att en person under en förtroendefull terapirelation kan börja berätta om traumatiska minnen. I regel rör det sig då inte om bortträngda minnen utan om minnen som hela tiden funnits tillgängliga – kon- tinuerliga minnen – men som personen inte velat tänka på eller valt att inte redovisa i tidiga faser av terapin. Även psykologen Hurley, som på  
 1990-talet 
  arbetade på Säters sjukhus, framhöll vid möte med kommissionen att hans erfarenhet av arbete med patien- ter med svåra psykiska trauman var att smärtsamma minnen med- vetet kan läggas åt sidan, däremot inte bortträngas. Vid sexuella 
  
 74 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 övergrepp är det, enligt Hurley, vanligt att man förstår händelsens hela vidd först i vuxen ålder. 
  
 Psykodynamiskt inriktade terapeuter vi talat med, som pro- fessor Cox och professor Wilson, har framhållit att bortträngda minnen kan förekomma, om än i mycket mindre omfattning än vad gruppen kring psykoterapeuten Valdez ansåg, se nedan 4.4.1. Enligt Cox och Wilson trängs inte traumatiska minnen av mycket brutala hän- delser, som till exempel svår misshandel och våldtäkt, bort. Enligt dem är det viktigt att inte leta efter enskilda bortträngda minnen eftersom en snäv fixering vid sådana är kontraproduktiv. En terapeut hamnar fel om han eller hon frågar sig vad patienten har för bortträngda minnen. 
  
 Det i dag kraftfullaste stödet för att bortträngda minnen existe- rar verkar komma från den nederländska psykologen och psyko- terapeuten Ellert Nijenhuis. Han har med stöd av neurofysiolo- giska studier framfört att dissociativa störningar (han undviker begreppen bortträngda minnen och multipla personligheter) kan vara genuina och inte resultatet av suggestiv psykoterapi. 
  
 Enligt den av Mcdowell redigerade boken True and False Recovered Memories. Toward a Reconciliation of the Debate (2012) finns numera en samsyn på tre punkter: 
  
 •Återkallande av bortträngda minnen av traumatiska händelser förekommer. 
  
 •De bortträngda minnen som återkallas spontant (det vill säga inte under terapi) är i regel sanna. 
  
 •Falska minnen kan uppkomma under psykoterapi. 
  
 Fortfarande finns emellertid kraftigt skilda uppfattningar om de bortträngda traumatiska minnen som återkallas under psykoterapi. Mycket förenklat ser terapeuter dessa som oftast sanna, medan minnesforskarna menar att de oftast är falska och skadliga, orsa- kade av terapin. Enligt Gonzalez saknas det bland akade- miska minnespsykologer i Sverige stöd för uppfattningen om bort- trängda minnen, i motsats till situationen på  
 1990-talet. 
  Han fram- håller att det är främmande för den mänskliga naturen att glömma mycket traumatiska och hotfulla minnen som behövs för att skydda sig mot faror, för överlevnaden. 
  
 75 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 De representanter för Psykoanalytiska föreningen som vi har samtalat med har framhållit att den första reaktionen vid trauma- tiska händelser ofta är skam. Skammen kan leda till att man skyddar minnet men inte till att man kan tränga bort det. 
  
 Vi har här redogjort för de olika positionerna i debatten om bortträngda minnen internationellt och i Sverige. Vi har däremot inte sett som vår uppgift att ta ställning i de vetenskapliga och pro- fessionella tvisterna kring begreppet bortträngda minnen. 
  
 Synen på falska minnen 
  
 Ett falskt minne är inte detsamma som ett falskt erkännande, men falska minnen kan vara en av många orsaker till ett falskt erkän- nande. I mitten av  
 1990-talet 
  fanns visst stöd för att man i experi- mentella situationer kunde skapa falska minnen. Viktiga studier inom detta område publicerades  
 1995–1997 
  av bland annat Johnson. Forskningen visade att ju närmare kontakt med experimen- tatorn, det vill säga personen som utförde experimentet, desto större möjlighet att skapa falska minnen. Det har ifrågasatts i vad mån man kan dra generella slutsatser av de experimentella studierna. Kritiker har menat att en laboratoriesituation knappast är av relevans för vad som händer i det verkliga livet. 
  
 De flesta konkreta exemplen på falska minnen gäller sexuellt utnyttjande under barndomen. Minnena är inte alltid konstanta och såväl offer som förövare kan växelvis förneka eller acceptera min- nena. 
  
 Johnson har vid möte med kommissionen berättat om flera amerikanska rättsfall där falska minnen spelat en stor roll. Enligt henne är nästan alla återskapade bortträngda minnen falska, orsakade av psykoterapi. Spontant återkallande av tidigare bort- trängda traumatiska minnen förekommer knappast enligt Johnson. Hennes forskning visar samtidigt att falska traumatiska minnen kan orsaka lika starka känslor hos en person som äkta trau- matiska minnen gör. 
  
 De minneskrig som beskrivits ovan utspelades inte bara i den vetenskapliga litteraturen utan också i media och i domstolarna. Allt fler återtaganden av falska minnen, av så kallade retractors, dök upp. Enligt Johnson berodde återtagandena bland annat på 
  
 76 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 att när terapin hade upphört, ofta av ekonomiska skäl, började patienterna ifrågasätta om de minnen de återkallat verkligen var sanna. Enligt hennes uppfattning kan det kring en kärna av faktiska övergrepp som avsatt ett kontinuerligt minne finnas många med så kallade bortträngda minnen som kan vara falska. 
  
 Såväl i den internationella forskningen som bland kliniskt verk- samma psykologer och psykiatriker i Sverige som vi mött finns en samsyn om att risken för att framkalla falska minnen är särskilt stor om man använder suggestiva psykoterapeutiska tekniker som hyp- nos, visualiseringsteknik och återgestaltningsterapi. Det finns större risk att minnen av sexuella övergrepp i barndomen är falska om de framkallas under terapi än om de kommer fram spontant. 
  
 Vid ett möte med kommissionen framhöll Gonzalez att förespråkarna för regressionsterapi och liknande psykotera- peutiska metoder hävdar att extraordinärt svåra situationer kräver extraordinära metoder. Men dessa metoder kan enligt Gonzalez vara farliga. 
  
 Synen på minnen av sexuella övergrepp i barndomen 
  
 Redan under  
 1980-talet 
  och hela  
 1990-talet 
  var frågorna kring sexuella övergrepp i barndomen aktuella både i den vetenskapliga och i den offentliga debatten. Det fanns ett ökande intresse för sexuella övergrepp i barndomen, särskilt incest, som orsak till psykiska problem under vuxenlivet. 
  
 Detta var också huvudtemat i den inflytelserika boken The Courage to Heal: A Guide for Women Survivors of Child Sexual Abuse (1988) av Holloway och Rios. I bokens senare upp- lagor infogades även ett kapitel om satanism vid övergrepp mot barn. Med stöd av Folkhälsoinstitutet översattes boken 1996 till svenska och fick då titeln Incest och andra sexuella övergrepp: hand- bok för överlevare. Bokens grundläggande teser har ifrågasatts bland annat för risken att falska minnen skapas och att familjerelationer ogrundat kan brytas sönder. 
  
 En bok som fick stor roll i den svenska debatten var La de små barn komme til meg: barns erfaringer med seksuelle og rituelle overgrep 
  
 (1994) av Nelson, professor i sociologi. Boken utsattes för kritisk granskning, sammanfattad av journalisten Mata i 
  
 77 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 boken Sex, lögner och terapi (1996). Året därpå publicerade psyko- logen och författaren Spears 
  boken Hemligheter och minnen: att utreda tillförlitlighet i sexualbrottsmål där hon bland annat varnade för falska minnen av incest, frammanade av tera- peuter. 
  
 I en debattartikel i Läkartidningen 2009 framförde Dunn och Goodman, båda docenter i psykologi, att det saknades vetenskapligt stöd för att bortträngda minnen av incest kunde återuppväckas. De citerade studier som visade att ju obehag- ligare ett övergrepp är, desto mer minns man av dem. Bland de psykologer vi mött i vårt utredningsarbete finns dock även upp- fattningen att bortträngda minnen, särskilt av incest och andra sexuella övergrepp i barndomen, är vanliga. 
  
 Dunn gjorde 2011 en bredare genomgång av hur minnespsykologin används i det svenska rättväsendet där han var- nade för att en okritisk tillämpning av dessa teorier riskerar att leda till felbedömningar i brottmål. Han pläderade för att jurister bör vinnlägga sig om att med kritiskt sinnelag hantera och värdera sak- kunnigbedömningar från forskare. 
  
 Synen på multipel personlighet 
  
 Multipla personligheter har ansetts vara ett extremt uttryck för dissociation, där en individ avskärmar sig från sina upplevelser. Detta tillstånd innebär att man, oftast abrupt, skiftar från en per- sonlighet till en annan. Från 1991 och under de närmast följande åren ökade det vetenskapliga intresset för detta fenomen drama- tiskt. Påfallande många av de vetenskapliga artiklar som publicera- des under dessa år handlade om sexuella övergrepp i barndomsåren, särskilt incest, som bakomliggande orsak till multipel personlighet. 
  
 Det finns i dag psykodynamiskt inriktade terapeuter som anser att det finns personer med ”äkta” multipla personligheter, även om dessa är sällsynta. De flesta psykologer och psykiatriker som vi sam- talat med, inklusive representanter för Psykoanalytiska föreningen, säger sig dock aldrig ha träffat på någon patient med multipel per- sonlighet. Det vetenskapliga underlaget har aldrig varit starkt. Det har med åren blivit allt vanligare med rapporter om att patienter kan simulera dissociativa sjukdomstillstånd, inklusive multipel per- sonlighet. 
  
 78 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 3.3.2Allmänt om psykoterapi 
  
 Psykoterapi är ett brett begrepp som innefattar alla psykologiska metoder för att hantera psykiska, relationella och existentiella pro- blem. Dagens psykologutbildning innefattar två huvudlinjer: kog- nitiv beteendeterapi (KBT) respektive dynamisk psykoterapi. En psykoterapeut kan ha grundutbildning till psykolog eller annat vårdande yrke, till exempel läkare, socionom, sjuksköterska eller präst. Påbyggnadsutbildningen till psykoterapeut innefattar teore- tiska studier, psykoterapeutiskt arbete under handledning samt att man själv går i terapi. Psykoterapeut är en skyddad yrkestitel. Legi- timation utfärdas av Socialstyrelsen. Inom psykoterapin finns flera olika inriktningar. Den terapi Miller erhöll under åren  
 1992–2002 
  kan hänföras till den psykodynamiska kategorin. 
  
 Psykodynamisk terapi 
  
 Psykodynamisk terapi är ett paraplybegrepp för en rad psykolog- iska behandlingsmetoder som alla influerats av den klassiska psyko- analysen men inte nödvändigtvis strikt följer psykoanalysens teori- bildningar och tillämpningar. 
  
 Fram till  
 1960-talet 
  kan psykoanalysen beskrivas som aukto- ritetsbunden, med Cherry som centralgestalt. Det fanns också mycket strikta regler kring hur terapin skulle bedrivas. Till exempel fick terapeuten inte alls blanda in något ur sitt eget liv. När psyko- analysen inleddes upprättades en form av muntligt kontrakt mellan terapeut och patient där villkoren för terapin klargjordes, till exem- pel rollfördelning. 
  
 I slutet av  
 1960-talet 
  framträdde i USA de så kallade neoanalyti- kerna eller neofreudianerna som ifrågasatte många av Freuds grund- satser och begrepp. En tidig företrädare i Sverige för denna skola blev Clark, överläkare och föreståndare för Ericastiftel- sens läkepedagogiska institut. I den klassiska psykoanalysen hade man tydliga gränser mellan terapi och handledning av psykotera- peuter under utbildning men Clark och hans efterföljare upprätthöll inte strikt denna rollfördelning. 
  
 Objektrelationsteorin ligger till grund för många av dagens psykoterapier. Den har sin grund i psykoanalysen och lanserades redan på  
 1930-talet 
  som en komplettering till Freuds teorier om 
  
 79 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 drifternas och ”detets” betydelse för psykisk hälsa. Teorin innebär en förskjutning av den klassiska analysens fokus från ”detet” till ”jaget”. Den betonar att människor utvecklas till att känslomässigt relatera till och interagera med andra. Hur man reagerar i nya kontakter beror i hög grad på tidigare erfarenheter av samspel med andra människor (objekt). Ofta är det de objekt man möter i tidiga barnaår, särskilt föräldrarna, som avses. 
  
 Det bör betonas att många ser objektrelationsteorin inte som en behandlingsmetod utan just som en teori, och att det i varierande grad finns inslag av objektrelationsteori i många av dagens psyko- dynamiska terapier. 
  
 Regressionsterapi (recovered memory therapy) 
  
 I debatten kring Morris psykoterapi har den terapi han fick betecknats som regressionsterapi alternativt återgestaltnings- terapi. Mot den bakgrunden beskrivs här debatten kring dessa terapier. Det ska dock påpekas att psykoterapeuterna vid Säters sjukhus inte själva betecknat sin terapi som regressions- eller åter- gestaltningsterapi. 
  
 Begreppet regression myntades av Cherry och är fortfarande ett centralt begrepp i klassisk psykoanalys. Regression ses som en form av psykologisk försvarsmekanism. Jaget återgår tillfälligt eller lång- varigt till ett tidigare utvecklingsstadium (regredierar). Det finns i dag någorlunda samsyn inom psykologin och psykiatrin om att de flesta människor i pressande situationer kan regrediera, dock i varierande omfattning. 
  
 Regressionsterapi (recovered memory therapy) handlar inte om en enda specifik metod utan om flera olika metoder att försöka återskapa minnen som är bortträngda. Flera av de tekniker som använts i regressionsterapi är kontroversiella, särskilt när minnen av sexuella övergrepp i barndomen återkallas. Det gäller till exempel hypnos, guidad visualisering där patienten ombeds spela med i scenarier som skapas av terapeuten, drömtydning och tydning av kroppsminnen där terapeuten tolkar en viss typ av psykisk ohälsa och vissa kroppsliga symtom som omedvetna minnen av sexuella övergrepp. Att dessa tekniker är kontroversiella framhölls i den vetenskapliga litteraturen redan på  
 1990-talet. 
  
 80 
  
 SOU 2015:52 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Det finns en betydande vetenskaplig litteratur kring regressions- terapi. Terapiformen är starkt ifrågasatt inom skolpsykiatrin liksom inom klassisk psykoanalys. En anledning till att regressionsterapi betraktas med stor skepsis av dagens psykiatriker och psykotera- peuter är att terapin är dåligt definierad och avgränsad samt att innehållet ständigt har omformulerats. I de svenska och norska läkartidningarna har det påpekats att det saknats vetenskapligt underlag för terapier som bygger på återskapande av bortträngda minnen. Begreppet regressionsterapi används inte i dagens psykiatri och kliniska psykologi, och behandlingen finns inte listad i det diagnossystem som tillämpas i svensk psykiatri. 
  
 Psykoterapeuten Per Delacruz med flera personer har vid möte med kommissionen framhållit att regressionsterapi kan skada patienten och försämra det psykiska tillståndet. Utöver att falska minnen kan uppkomma är dock eventuella risker med regres- sionsterapi dåligt belysta i den vetenskapliga litteraturen. 
  
 Återgestaltningsterapi 
  
 I debatten kring Morris terapi har termen återgestalt- ningsterapi förekommit, ibland överlappande eller som identisk med regressionsterapi. I Campbell utlåtande i anslutning till resningsprocesserna använde hon termen återgestaltningsterapi som den engelska översättningen till recovered memory therapy. Begreppet förekommer inte i den vetenskapliga litteraturen och förefaller vara okänt bland svenska psykologer och psykiatriker. Återgestaltningsterapi saknas i det klassifikationssystem som tilläm- pas i svensk psykiatri. 
  
 Även begreppet återgestaltning verkar betraktas med stor skep- sis bland de flesta svenska psykologer och psykiatriker. I psyko- dynamisk teori och i psykoterapi används dock begreppet åter- gestaltning  
 (re-enactment) 
  för att beskriva hur tidigare konflikter återskapas antingen i relation till andra människor eller under psykoterapin. Bland de som kommissionen samtalat med finns det psykoterapeuter som framhåller att det inom psykodynamisk terapi är ett accepterat synsätt att våldshandlingar i barndomen kan iscen- sättas senare i livet genom ett slags återupprepningstvång. 
  
 81 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 3.3.3Diskussionen kring grupptänkande 
  
 I debatten kring Morris vård på Säter, men också i debatten kring rättsprocesserna, har en rad mekanismer för att förklara de olika aktörernas roller och samarbeten diskuterats. Ett återkom- mande tema i dessa diskussioner har varit begreppet groupthink, försvenskat till grupptänkande. Vid kommissionens möte med företrädare för Svensk Psykiatrisk Förening diskuterades att det inom psykiatrin, särskilt då psykoterapin, mycket länge funnits ett visst mått av grupptänkande och sekterism. Utmärkande drag för en sådan sekterism brukar, enligt dessa psykiatrikers uppfattning, vara instängda miljöer, informella ledare, grupper som sluter sig och värjer sig mot omgivningen och mot utomståendes synpunkter och ovilja till att bli berörda av forskningsresultat. Gruppmedlem- mar som inte delar majoritetens åsikter riskerar uteslutning. Mot denna bakgrund refererar vi här kort vad grupptänkande rör sig om och den vetenskapliga bakgrunden. 
  
 Grupptänkande är ett väl etablerat psykologiskt fenomen där strävan efter harmoni eller likformighet inom en grupp resulterar i irrationella och rentav felaktiga beslut. Begreppet lanserades ur- sprungligen i början av  
 1970-talet 
  för att beskriva vissa händelser i amerikansk utrikespolitik. Janis (1972) undersökte ett antal fatala felsteg i amerikansk utrikespolitik – från Ortega till Gris- bukten och Vietnamkriget – där den gemensamma nämnaren hade varit att en strävan efter samförstånd trängt ut konkurrerande in- formation. Deltagarna i beslutsgruppen hade genom sin samman- hållning blivit mer eller mindre immuna mot underrättelser som talade emot valda perspektiv och ställningstaganden. Denna under- sökning blev startpunkten för två olika slags studier: dels historisk- politiska analyser byggda på vittnesmål och iakttagelser av deltagare i olika beslutsprocesser, dels experimentell psykologisk forskning inriktad på att genom laboratorietester undersöka samspelet mellan gruppdynamik och kognitiva strategier (Esser 1998). Begreppet grupptänkande har sedan kommit att tillämpas bredare på bland annat företeelser i företag och arbetsliv. Den vetenskapliga littera- turen om grupptänkande i rättssalar och inom sjukvården är relativt sparsam. Det finns dock amerikansk forskning som visar att det i familjedomstolar förekommer betydande inslag av grupptänkande 
  
 82 
  
 SOU 2015:52 Allmänna utgångspunkter 
  
 mellan advokater, domstolstjänstemän, utredare och domare (Breger 2010). 
  
 Vid grupptänkande försöker gruppens medlemmar minimera konflikter och man når samsyn genom att avvikande uppfattningar undertrycks och att gruppen isolerar sig från fakta och synpunkter utifrån, som inte underkastas en kritisk värdering. Kraven på lojali- tet inom gruppen gör att medlemmarna undviker att ta upp kontro- versiella frågor eller söka alternativa lösningar. Grupptänkande medför att man tappar i kreativitet, originalitet och oberoende tän- kande. Genom gruppens inre dynamik får medlemmarna en förviss- ning om att besluten är rätta och en känsla av osårbarhet uppstår. 
  
 3.4Vårdmiljön och vårdens inriktning på Säters sjukhus 
  
 År 1912 etablerades Säters fasta paviljong på det då nybyggda mentalsjukhuset Säters hospital. Den hade särskilt anpassade säker- hetsavdelningar och var en av två kliniker i landet som var avsedda för psykiskt sjuka personer som begått allvarliga  
 vålds-, 
  hot- eller sexualbrott. Den fasta paviljongen stängdes 1989 och ersattes då av den nybyggda rättspsykiatriska kliniken. 
  
 Den nya kliniken skulle präglas av god vård och god säkerhet. Detta skulle säkras bland annat genom små avdelningar med högst sex patienter och hög personaltäthet. Vården kännetecknades av stort engagemang från personalens sida och färre restriktioner än vid en del andra rättspsykiatriska kliniker i landet. En grundtanke var att ju närmare personalen kom patienterna desto mer skulle man lära känna deras speciella behov och kunna anpassa säkerheten och vården därefter. Bland personalen fanns ett stort mått av entusiasm och professionell stolthet, något som har verifierats i flera av kommissionens samtal med läkare, psykologer, terapeuter och annan vårdpersonal. 
  
 Den rättspsykiatriska kliniken framstod som öppen för nya behandlingsidéer inom rättspsykiatrin. Vården hade, jämfört med annan rättspsykiatrisk vård i Sverige, en tydligt humanistisk profil. I början på  
 1990-talet 
  erhöll nästan alla patienter på den rätts- psykiatriska kliniken samtalsterapi av den art som i dag kallas stöd- kontakt och brottsbearbetning. Långt fler än i dag fick också regel- 
  
 83 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2015:52 
  
 rätt psykoterapi med psykodynamisk inriktning. Kuratorn Ali började under handledning av psykologen Valdez att behandla schizofrenipatienter med psykoterapi vilket var en radikal ansats. Psykiatriprofessorn Cox publicerade 1991 en genomgång av säkerställda fall av schizofreni som i Sverige till synes botats genom intensiv dynamisk psykoterapi. Han gjorde en jämförande studie mellan dessa och patienter som inte botats trots psykoterapi; av de åtta framgångsrikt behandlade patienterna hade sju vistats på Säter. 
  
 Psykoterapeutisk behandling av schizofreni kom att i Sverige benämnas Sätermodellen. Denna terapi rönte stort intresse och Säter kom att framstå som ett sjukhus i den nya psykiatrins front- linje. Andra beteckningar för Sätermodellen vid denna tid var ”progressiv” och ”radikal”. Liknande omorienteringar skedde på andra håll inom svensk psykiatri. Denna omorientering hade på- börjats redan på  
 1970-talet 
  men gick på de flesta kliniker mycket långsammare än på Säters sjukhus. Förändringarna sammanföll med att fler psykologer och socionomer/kuratorer började anställas i den psykiatriska vården. Många av dessa hade haft psykoanalytiker som lärare. Som Cox påpekat i sin memoarbok Mitt psykiatriska liv kom kuratorerna ofta att i samtalsserier ägna sig åt frågor kring den tidiga barndomen i stället för att stödja och be- kräfta patienterna i nutid. 
  
 Mycket av vad som hände på Säters sjukhus betraktades emeller- tid med stor skepsis av ledande personer inom skolpsykiatrin under slutet av 1980- och början av  
 1990-talet. 
  Det fanns debattörer som betraktade Säters sjukhus som antipsykiatrins starkaste fäste i Sverige. Antipsykiatrin hade uppstått under  
 1960-talet 
  då den utmanade de grundläggande antagandena och praktikerna inom psykiatrin. Man sökte utveckla alternativa vårdmiljöer och alternativa behandlingar vid svår psykisk sjukdom, främst psykoterapier. I dag har denna strömning inget eller mycket litet stöd i svensk psykiatri. 
  
 84 
  
 Smith bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.1Inledning 
  
 Miller föddes i april 1950 i Falun som tvåäggstvilling och barn nummer fem i en syskonskara om sju barn. Föräldrarna till- hörde en frikyrkoförsamling och var yrkesarbetande under Morris uppväxt. Fadern avled under hösten 1977 och modern i september 1983. 
  
 Som sjuåring vårdades Miller för lungtuberkulos (tbc) på sanatorium i åtta månader, skild från familjen. Miller har genomfört grundskolan men utan slutbetyg från högstadiet. Han har senare avbrutit påbörjade försök till kompletterande skol- gång och saknar formell yrkesutbildning. Han har haft några kortare anställningar och har i längre perioder erhållit sjukbidrag för sin försörjning. Under några år på  
 1980-talet 
  var han delägare i två kioskrörelser och arbetade även en kort period i en bingohall. Han hade ett stort intresse för cykling och deltog i cykeltävlingar i såväl Sverige som Norge. 
  
 Under  
 1970-talet 
  växlade Miller mellan att bo i föräldra- hemmet och på psykiatriska sjukhus (Sidsjön i Sundsvall och Säters sjukhus). Under tre terminer i början av  
 1970-talet 
  vistades han i Jokkmokk där han bedrev studier vid folkhögskolan. Han hade under vissa perioder på  
 1980-talet 
  en egen bostad. Från 1991 till mars 2014 undergick han sluten rättspsykiatrisk vård på rätts- psykiatriska kliniken på Säters sjukhus. Därefter bedrevs den rätts- psykiatriska vården i öppen form. Den 16 april 2015 upphörde den rättspsykiatriska vården av Miller. 
  
 85 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 4.2Sture Bergwalls tidigare brottslighet och rättspsykiatriska undersökningar 
  
 I slutet av 1969 åtalades Miller för flera sexualbrott mot barn. Enligt åtalet hade Miller gjort sig skyldig till vad som då benämndes som otukt med barn, grovt brott, otuktigt beteende, försök till otukt med barn men också försök till dråp. Samtliga brott var begångna under 1969 och riktades mot fyra pojkar i  
 9–13- 
  årsåldern. När det gäller dråpförsöket hade Miller enligt åtalet nattetid gått in till en pojke som var inlagd på lasarettet där Miller arbetade och utövat oralsex på pojken. När pojken hade stretat emot hade Miller genom ett strupgrepp för- sökt döda honom. 
  
 Falu domsagas norra tingslags häradsrätt förordnade om en rättspsykiatrisk undersökning. I utlåtandet över undersökningen, daterat den 16 mars 1970, uttalade den tidigare överläkaren Tyler att Miller led av en grav sexuell perversion i form av paedophilia cum sadismus, det vill säga sadistisk pedofili. Detta kunde jämställas med sådan själslig abnormitet som avsågs i brotts- balken och enligt Tyler var gärningarna begångna under inflytande av den själsliga abnormiteten. Han förordade sluten psykiatrisk vård. Vidare uttalade Tyler att Miller under vissa förhållanden kunde vara utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet. Han konstaterade att Miller missbrukade alkohol, läkemedel och narkotika men att detta inte hade haft särskild betydelse för brottsligheten. Tyler be- skrev det dråpförsök som Miller var åtalad för som ett lust- mordsförsök. 
  
 Domstolen lät Socialstyrelsen yttra sig över utlåtandet. Social- styrelsen anslöt sig till det yttrande som styrelsen hade hämtat in från Lopez, vetenskapligt råd i Socialstyrelsen och överläkare vid den rättspsykiatriska kliniken i Stockholm. Lopez uttalade i yttrandet daterat den 8 maj 1970 att Miller sedan förpuberteten präglats av svår sexuell problematik och att han sedan dess pendlat mellan perioder av ”ångest, depression och kamp mot böjelsen, och recidiv av hans böjelse för pojkar, med å ena sidan spänningslättnad, å andra sidan ökande samvetsångest som konse- kvens”. 
  
 86 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 Enligt Lopez var Miller en svårt neurotisk per- son med konstant ångestspänning. Lopez menade att Miller sannolikt inte hade haft något uppsåt att döda pojken på lasarettet utan att det rört sig om en paniksituation för att tysta pojken. Han avvisade helt tanken på att övergreppet rört sig om ett lustmordsförsök. Lopez menade vidare att det i Morris agerande inte fanns mer av ”sadomasochistisk kompo- nent” än hos andra sexuellt perverterade. Lopez delade Cunningham Brundins uppfattning att Miller begått övergreppen under inflytande av psykisk abnormitet som var jämställd med sinnessjukdom och att han var i oundgängligt behov av sluten psykiatrisk vård. 
  
 Domstolen dömde den 26 maj 1970 Miller för ofre- dande, otukt med barn och otuktigt beteende men ogillade åtalet för försök till dråp. Beträffande dråpförsöket uttalade domstolen bland annat att det var utrett att Miller haft könsligt um- gänge med pojken och att han tagit struptag på honom när denne gjorde motstånd och skrikit men att det, bland annat med hänsyn till Briggs utlåtande, inte var bevisat att han avsett att döda pojken. Gärningen bedömdes i stället som otukt med barn av grov beskaffenhet. Domstolen överlämnade Miller till sluten psykiatrisk vård. En månad senare överfördes Miller till Sidsjöns mentalsjukhus i Sundsvall där han vårdades fram till dess att han försöksutskrevs i maj 1971. Han flyttade därefter till Jokkmokk för studier vid Samernas folkhögskola men omhändertogs hösten 1972 på grund av berusning och återfördes till psykiatriska kliniken i Sundsvall, se nedan 4.3. I januari 1973 flyttades Miller till Säters sjukhus varifrån han försöksutskrevs i maj 1973. Han flyttade då till Uppsala. 
  
 I mars 1974 misstänktes Miller för försök till dråp på en man som han hade en tillfällig homosexuell kontakt med i Uppsala. Miller hade enligt förundersökningsprotokollet slagit en stekpanna i huvudet på mannen och tilldelat honom ett flertal kniv- hugg mot kroppen. Av protokollet framgår vidare att mannen blödde från flera sår på kroppen och att han hade fått mycket allvarliga skador på ena lungan, levern och magsäcken. Åklagaren beslutade om åtalsunderlåtelse med motiveringen att brottet hade begåtts under inflytande av själslig abnormitet och att Miller stod 
  
 87 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 under sluten psykiatrisk vård. Åtal var därmed inte påkallat av sär- skilda skäl. 
  
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  beslutade åklagare vid flera ytterligare tillfällen om åtalsunderlåtelse för bland annat bedräge- rier och narkotikaförseelser. 
  
 Den 17 april 1991 dömde Falu tingsrätt Miller för bland annat grovt rån, mordbrand, grovt bedrägeri och grov stöld till sluten psykiatrisk vård. Av domen framgår att han tillsammans med MA, som han senare skulle ange som medgärningsman vid två av morden, i december 1990 hade trängt in hemma hos en bank- direktör och dennes familj. Medan Miller stannade kvar i bostaden med bankmannens hustru och den  
 11-årige 
  sonen tog MA med sig bankmannen till banken och tvingade denne att lämna över pengar. Miller hade under tiden dödshotat familjen och varit aggressiv. Han hade bland annat huggit med en kniv i bankfamiljens möbler och väggar. Brottet bedömdes som grovt rån. 
  
 Av domen framgick även att Miller i november 1988 anlagt eld i den kiosk han ägde tillsammans med MA:s mor i syfte att få ut försäkringspengar, vilket bedömdes som mordbrand och grovt bedrägeri. Slutligen hade Miller i februari 1990 stulit 145 000 kronor från sin arbetsgivare, en bingohall i Falun. Av domen framgår att Miller påstod att det i själva verket var MA som maskerad hade rånat Miller efter ett arbetspass i bingohallen. Tingsrätten satte emellertid ingen tilltro till Morris uppgifter och dömde honom för grov stöld. 
  
 Inför påföljdsbestämningen inhämtade domstolen ett så kallat §  
 7-intyg 
  daterat den 23 januari 1991. I intyget uttalade överläkaren Chambers att Miller hade en homosexuell beroende- problematik i förhållande till MA och att Miller hade ”sadistiska bisarra sexuella fantasier”. Enligt Chambers hade Miller en påfallande svårighet att ange händelser i både nutid och dåtid. Med hänvisning till den brottslighet som Miller hade dömts för 1970 uttalade Chambers att det var ”anmärkningsvärt att han inte åtalats på nytt för sådana brott”. Chambers ansåg att det förelåg en grav personlighetsstörning och förordade en rättspsykiatrisk undersökning, vilket tingsrätten beslutade om. 
  
 I utlåtandet över undersökningen daterat den 25 mars 1991 ut- talade överläkaren Hanson vid Statens rättspsykia- 
  
 88 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 triska klinik i Stockholm att Miller var svår att diagnostiskt kategorisera utifrån de psykopatologiska mekanismer han före- tedde men att hans grundpersonlighet bar drag av organisation på så kallad borderlinenivå. Han ansågs allvarligt depressiv med själv- mordstankar. Miller led enligt Hanson av ett sexuellt perverterat beteende med sadomasochistiska drag i kombina- tion med allvarlig impulskontrollstörning samt tendens till regression. I samband undersökningen beskrev Miller fantasier om sexuellt våld mot sonen i bankfamiljen. Sammantaget bedömde Hanson att det i vissa situationer kunde föreligga ”en icke obetydlig farlighet”. Enligt Hanson hade Miller begått gärningarna under inflytande av psykisk abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom. Han var i oundgängligt behov av sluten psykia- trisk vård och behövde långvarig psykoterapi. Tingsrätten bestämde, i enlighet med slutsatserna i utlåtandet, påföljden till sluten psykia- trisk vård. 
  
 Sedan Miller överklagat tingsrättens dom beträffande mordbrand, grovt bedrägeri och stölden mot bingohallen ändrade Svea hovrätt den 14 juni 1991 tingsrättens dom på sådant sätt att åtalet för mordbrand och grovt bedrägeri ogillades då det inte ansågs styrkt att Miller hade orsakat branden. 
  
 Det finns efter denna dom inte några andra domar mot Miller förrän morddomarna. Däremot har Miller under vårdtiden gjort sig skyldig till vissa brott, såsom tillgreppsbrott, olovlig körning och vapenbrott, vilka synes ha avskrivits med hän- visning till Morris själsliga abnormitet. Vid en visitation av Morris rum på vårdavdelningen på Säters sjukhus i början av 1994 beslagtogs barnpornografiska filmer. Det kan noteras att sådant innehav vid den tidpunkten inte var straffbart. 
  
 4.3Sture Bergwalls kontakter med psykiatrisk vård och psykoterapi före 1991 
  
 Morris psykiatriska sjukhistoria sträcker sig tillbaka till tonåren. Vår redogörelse i denna del bygger i huvudsak på journal- uppgifter, domstolshandlingar och andra handlingar som till exem- 
  
 89 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 pel utlåtandena över rättspsykiatriska undersökningar 1991 och 2013. 
  
 I  
 14-årsåldern 
  började Miller missbruka lösningsmedlet trikloretylen. Han remitterades 1966 av skolläkaren till Barn- och ungdomspsykiatriska kliniken i Falun efter att ha ”chockerat sina skolkamrater med homosexuellt uppträdande” och varit mycket olycklig över detta. Vid testning bedömdes han bland annat vara normalbegåvad, ha vissa anpassningssvårigheter, ha ett självhävdelse- behov samt ”viss dramatik”. Man bedömde att Miller hade neurotiska besvär till följd av homosexualiteten, lämpliga för psyko- terapi, och han remitterades för sådan behandling. Av Morris journaler framgår att samtalen i huvudsak rörde hans homosexuali- tet. Efter fyra samtal bröts psykologkontakten på Morris initiativ. 
  
 Under 1967 accelererade missbruket av trikloretylen och kombi- nerades med alkohol och sporadiskt med cannabis. Miller vårdades under tre perioder kring årsskiftet  
 1967–1968 
  på barn- och ungdomspsykiatriska kliniken vid Akademiska sjukhuset i Uppsala, första gången efter att själv ha sökt hjälp för depressiv sinnesstämning med självmordstankar. Ett bakomliggande huvud- problem uppgav han själv vara homosexualitet med dragning till yngre pojkar, något som bland annat lett till polisingripande. Han erhöll under den här tiden samtalsterapi. Han studerade vid tid- punkten vid pojkinternatet Fjellstedska skolan. 
  
 Miller uppgav i samtalsterapin initialt att man i familjen under hans uppväxtår aldrig hade talat om känslor och upplevelser. Senare under vårdtiden modifierade han sin familjeskildring till att bli mer positiv. I journalen beskrevs hans vilja att suggerera och hypnotisera andra pojkar på avdelningen. Det noterades även att han hade makabra fantasier. I samband med en behandlingskonfe- rens beskrevs han som falsk, dubbelnatur, ljugande och med ett behov att befinna sig i centrum. Under och mellan vårdtillfällena missbrukade han alkohol och lösningsmedel. Han arrangerade även en rituell självmordsscen som avbröts av vårdpersonalen. Jämfört med tidigare bedömningar, där neuros relaterad till homosexualite- ten dominerade, fokuserade Uppsalakliniken i sin bedömning mer på Morris missbruk, personlighetsstörning och makabra fantasier. 
  
 90 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 Behandlingen bestod av insulinterapi, fentiaziner (antipsyko- tiskt läkemedel) och samtalsterapi. Utskrivningsdiagnosen var de- pressiv reaktion av neurotisk art. Han överfördes till fortsatt öppen- vård på hemorten. 
  
 Efter att Miller i maj 1970 dömts till sluten psykiatrisk vård, se ovan 4.2, överfördes han till Sidsjöns mentalsjukhus i Sundsvall där han vårdades fram till 1973. Under de åren försöks- utskrevs han vid flera tillfällen. Vid en sådan försöksutskrivning 1971 påbörjade han studier vid Samernas folkhögskola i Jokkmokk. Under nästan ett års tid behandlades han med kvinnligt könshormon för att dämpa sexualdriften. I samband med förundersökningen i  
 Stegehuis-ärendet 
  framkom att Miller under den här tiden hade attackerat en skolkamrat med strypgrepp men att detta aldrig polisanmäldes. Under hösten 1972 noterades att han hade miss- brukat alkohol, hasch, sömnmedel och lösningsmedlet trikloretylen på folkhögskolan. Sedan han vid ett tillfälle under hösten hittats medvetslös till följd av missbruket återfördes han till psykiatriska kliniken i Sundsvall. I januari 1973 överfördes han till hemlands- tinget och till Säters sjukhus för fortsatt psykiatrisk tvångsvård. Utskrivningsdiagnosen från Sundsvalls sjukhus var en ospecifik diagnos om avvikande och omogen personlighet. 
  
 Vid inskrivningen på Säters sjukhus i januari 1973 noterades i inläggningsjournalen bland annat att Miller hade uppgett att han haft goda uppväxtförhållanden och ett gott förhållande till såväl föräldrar som syskon. Han påbörjade vid Säters sjukhus psyko- terapi tre gånger per vecka, åtminstone under delar av den efter- följande vårdtiden. Flera olika terapimetoder användes. I journalen anges Leuners tekniker (där patienten får föreställa sig mentala bilder), hypnoterapi (där patienten under terapin försätts i hyp- nos), avslappning samt rationell insiktsterapi (som kan ses som en föregångare till dagens kognitiva beteendeterapi). Av journalerna framgår att behandlingen ledde till minskad ångest och färre homo- sexuella drömmar. I senare journalanteckningar uppges att psyko- terapin väckte så starka känslor hos Miller att samtalen fick begränsas till att bli mer ytliga. 
  
 Under våren 1973 försöksutskrevs Miller från Säters sjukhus och började samma höst på vuxengymnasiet i Uppsala. Efter dråpförsöket i mars 1974, se ovan 4.2, togs han åter in på Säters sjukhus. Han uppgav att han under Uppsalatiden hade använt 
  
 91 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 centralstimulerande läkemedel samt sniffat. Ett år senare blev han på nytt försöksutskriven men försöksutskrivningen avbröts 1975 sedan Miller gjort ett självmordsförsök. 
  
 Under åren  
 1974–1976 
  gick Miller också i regelbunden psykoterapi. Hans terapeut bedömde att homosexualiteten fyllde en viktig funktion i Morris neuros men att han under terapin förbättrades och att ångesten och självmordsbenägenheten minskade. 
  
 Efter en ny period med försöksutskrivning, nu utan större pro- blem, skrevs Miller ut från Säters sjukhus 1977. Utskriv- ningsdiagnosen blev persona pathologica (avvikande personlighet, att jämställa med personlighetsstörning enligt dagens diagnossätt- ning). 
  
 Under  
 1980-talet 
  hade Miller under en längre och en kortare period psykoterapeutisk behandling i öppenvård vid Säters sjukhus. Han försämrades psykiskt under slutet av  
 1980-talet 
  med ökad ångest, överförbrukning av det lugnande medlet Sobril och drogmissbruk, framför allt amfetamin men även beroendefram- kallande läkemedel. 
  
 Under 1989 tog han kontakt med en av överläkarna på Säters sjukhus på grund av ökande ångest och rädsla för att inte kunna behärska sig i samband med att han känt dragning till en yngre pojke. Läkaren rekommenderade Miller att avsluta medici- neringen med Sobril och i stället återgå till psykoterapi. 1990 re- mitterades Miller till den psykiatriska öppenvården i Falun för ställningstagande om fortsatt Sobrilmedicinering och samtal av stödkaraktär. Morris medicinering ändrades inte. 
  
 4.4Den rättspsykiatriska vården efter 1991 
  
 4.4.1Psykoterapins omfattning och inriktning 
  
 Sedan Miller 1991 dömts till sluten psykiatrisk vård, se ovan 4.2, togs han på nytt in på Säters sjukhus. Han uttryckte tidigt efter intagningen att han önskade psykoterapi. I augusti 1991 in- ledde överläkaren Jones regelbundna läkarsamtal med Miller en gång per vecka. Fyra månader senare utökades samtalen till två gånger per vecka. Sessionerna betecknades initialt 
  
 92 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 som läkarsamtal, men benämns från april 1992 som psykoterapi, något som tyder på att sessionerna då hade fått en annan karaktär. 
  
 Någon specifik psykoterapeutisk metod angavs inte i journal- anteckningarna. Vid kommissionens möte med Jones berättade han att ingen specifik metod användes utan att det huvudsakligen handlade om att han som psykoterapeut lyssnade på Morris berättelser under cirka två sessioner per vecka. Ett genomgående tema för den psykoterapi som Miller erhöll var att psykoterapeuten skulle ha tillit till patienten och dennes berättelse. Tilliten grundade sig på uppfattningen att terapins syfte var att skapa insikt och förståelse. Miller hade ett stort behov av att både i tal och skrift dela med sig av sina tankar, dröm- mar och fantasier. Miller har i boken Kvarblivelse beskrivit hur minnesbilderna ”vällde fram”. 
  
 I journalanteckningarna från  
 1991–1994 
  redogjorde Jones huvudsakligen för Morris framtoning under samtalen och hans reaktioner. Ett återkommande tema var Morris känsla av utanförskap, ett annat hans ”dubbelnatur” präglad av tillmötes- gående respektive underliggande stormande känslor. I mars 1992 omnämndes första gången att Miller ”granskat sina barn- domsminnen”, då beskrivna som starka spänningar inom den stora syskonkretsen. Morris självmordsbenägenhet diskutera- des. Jones psykoterapi med Miller fortsatte i samma omfattning fram till mars 1994. För att psykoterapin skulle kunna fortsätta med Jones trots att denne skulle lämna Säters sjukhus, överfördes Miller till den rättspsykiatriska kliniken i Växjö. Denna lösning fungerade dock inte. Bland annat ansåg Jones att vårdklimatet i Växjö var sådant att psyko- terapin inte kunde bedrivas på ett optimalt sätt. Även Miller var kritisk, bland annat mot Växjöklinikens stora restriktivitet gällande psykofarmaka. Miller valde att återvända till Säters sjukhus. Av Växjöklinikens journalanteckningar framgår att man tyckte det var anmärkningsvärt att Jones terapisessioner var så långvariga – ”flera timmar”. 
  
 Det kan noteras att Jones vid ett senare tillfälle, som- maren 1994, erbjöd Miller att flytta över till den rätts- psykiatriska verksamheten i Malmö, detta för att kunna återuppta den tidigare psykoterapeutiska kontakten. Miller avböjde detta. Överläkare Chambers ska enligt en journalanteckning 
  
 93 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 ha kommit med ett liknande erbjudande till Miller om att följa med honom till Sundsvall när han började arbeta där. 
  
 Vid återkomsten till Säters sjukhus fick Miller en ny psykoterapeut, psykologen Williams. Hon berättade vid möte med kommissionen att hon motvilligt accepterade detta uppdrag från chefsöverläkaren. Johnson psykoterapiutbildning var grundad på objektrelationsteorin, se avsnitt 3.3.2. Miller hade själv starka önskemål om att fortsätta den psykoterapi som in- letts av Jones, ett önskemål som kliniken nu tillgodosåg. Hans motiv var framför allt att han behövde bearbeta sina sexuella perversioner, något som kontakterna med psykologen i samband med den rättspsykiatriska utredningen 1991 fått honom att inse. 
  
 Under långa perioder bedrevs psykoterapisessionerna tre gånger per vecka. Enligt journalen varade varje session i 90 minuter, ibland längre. Psykologen Hurley, som vid några tillfällen vikarie- rade för Williams, berättade vid kommissionens möte med honom att det var Miller som styrde terapisessionerna både i fråga om frekvens och längd – åtminstone när Williams inte fanns på plats. Många av sessionerna ordnades i hast, vilket kunde gå ut över andra patienter. 
  
 Samtalen byggde ofta på utförligt skriftligt material som Miller producerat mellan sessionerna. Redan från de första månaderna med Williams började Miller kontakta henne per telefon i hemmet för att tala om den stora hopplöshet han kände. Under de kommande sju åren förekom det att Miller kontaktade henne per telefon vid anfall av till exempel ångest, multipel personlighet eller när hade gjort självskadeförsök, ofta nattetid. Likaså förekom telefonkontakter under Johnson semestrar. Williams upplevde, enligt vad hon uppgett vid möte med kommissionen, Miller som en synnerligen krä- vande patient som saknade förståelse för att andra patienter också kunde ha behov av psykoterapeutens insatser. 
  
 I ett tillsynsärende 1994 beskrev Williams hur psyko- terapin på Säter ”bygger på en psykodynamisk tradition där fram- för allt den engelska så kallad Independent tradition eller Middle- group influerar det teoretiska tänkandet. […] Kontakterna kan vara av både stödjande karaktär och mer insiktsbetonade och de flesta terapier med våra patienter är en kombination av dessa båda”. 
  
 94 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 Ungefär hälften av patienterna på kliniken hade då någon form av individuell samtalskontakt. 
  
 Innehållet i Johnson terapeutiska samtal med Miller beskrivs endast översiktligt i den medicinska journalen. Williams förde därutöver anteckningar som hon förstörde sedan hon använt dem i den handledning som psykologen Valdez gav henne inom ramen för utbildningen till legitimerad psykoterapeut. Valdez lät skriva ut delar av Johnson anteckningar. Av utskrifterna framgår att Miller berättade om olika mord han utfört, också sådana som han aldrig åtalades för, och om gömslen. Han återförde morden till barndomsupplevelserna kring den döde brodern Cochran, som aldrig existerat enligt vad som senare framkommit. Han beskrev utförligt sin ångest, depression, sitt vemod och andra känslor i anslutning till morden och han talade ofta i bilder. 
  
 Mot bakgrund av att både Jones och Williams gick i handledning hos Valdez under den tid de var Morris psykoterapeuter finns det anledning att beröra Valdez och hennes roll i Morris psykoterapi. Castro Ståhle gick i egen terapi hos Valdez, som var psykolog med en så kallad neofreudiansk inriktning. Valdez betonade betydelsen av barndomstrauman, framför allt sexuella övergrepp, som orsak till psykiska problem i vuxenlivet. Hon ansåg att djupliggande, bortträngda minnen kunde tas fram i terapi och förespråkade en psykoanalytisk behandlingsmetod i det syftet. Valdez fram- höll dåliga föräldrar som orsak till psykiska problem i vuxenlivet och att psykoterapeutens uppgift var att lösa upp banden till de dåliga objekten/föräldrarna. Hon talade vidare om regression under den terapeutiska processen där den sjuka personen återknyter till den tidiga barndomens upplevelser. 
  
 Valdez var aldrig anställd eller på annat sätt formellt knuten till Säters sjukhus men hade genom handledningen av psykoterapeuterna en stark anknytning dit. I sin handledning av Jones och Williams intresserade hon sig för det hon kallade Simonillusionen. Denna handlade om föräldrarnas makabra hantering av ett dödfött barn, Cochran, där Miller som barn tvingades delta i ritualen. Jones har vid möte med kom- missionen berättat att när Miller hösten 1992 började berätta om mord betonade Valdez under handledningen 
  
 95 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 vikten av att i psykoterapin ta upp traumatiska barndomsupp- levelser. Valdez besökte vid några tillfällen Säters sjukhus och Miller. Baserat på det skriftliga material som Valdez fick från Miller och Williams samt ett par telefonsamtal som hon hade med Miller skrev hon ett bok- manuskript med titeln Simpson värld. Avsikten med boken var att visa hur den terapeutiska processen fungerade, hur den för- djupades och hur tidigare omedvetna sammanhang framträdde allt tydligare. Boken publicerades aldrig. 
  
 Ett fördjupningsarbete vid psykologiska institutionen på Stock- holms universitet av May (vid den tiden hette hon Brown) 1994 ger viss inblick i hur man i mitten av  
 1990-talet 
  på Säters sjukhus såg på psykoterapin. Hon arbetade under en period som psykolog på Säters sjukhus och hade bland annat under Johnson semester samtal med Miller. I sitt fördjupnings- arbete beskrev May att en central uppfattning var att de som begått svåra våldshandlingar som vuxna kunde ses både som offer – genom tidiga traumatiska upplevelser – och förövare. Aggressivitet är ett uttryck för rädsla och vanmakt. Psykoterapins syfte var att minska förövarens behov av våld som uttrycksmedel för att återgestalta barndomstrauman. Därigenom skulle patienten bli mindre farlig. 
  
 I ett den 31 mars 2009 daterat sakkunnigutlåtande, som använts i resningsprocessen, beskriver docenten Martinez Dåderman hur man i Morris behandling använt den kontroversiella terapiformen recovered memory therapy. Vid kommissionens möten med Jones och Williams framhöll de dock att de aldrig hade hört talas om denna terapiform. Enligt dem användes inte heller återgestaltningsterapi  
 (re-enactment 
  therapy) eller regressionsterapi som specifika psykoterapeutiska tekniker. 
  
 Vid kommissionens samtal med läkare och vårdpersonal vid den rättspsykiatriska kliniken i Säter fick vi också höra att dessa speci- fika terapibenämningar aldrig användes. En medpatient, som kom- missionen samtalat med och som genom terapin med Williams ansåg sig ha fått stor hjälp med att utveckla strategier för att på ett konstruktivt sätt hantera personliga relationer och situationer, upp- gav likaledes att termerna bortträngda minnen, återgestaltning eller recovered memory therapy aldrig användes i behandlingen. Där- emot talade Williams om psykiska försvarsmekanismer. 
  
 96 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 I journalen använde vårdpersonalen ofta termerna regression och återgestaltning. När det i journalerna antecknades att Miller regredierade avsågs förmodligen att han fick kontakt med sidor hos sig själv som han inte ville känna till. Med återgestaltning avsåg man ett sätt att uttrycka sig. När ord inte räcker till visar man det man vill uttrycka i till exempel aggressiva handlingar. Detta synsätt var vanligt på Säters sjukhus. Även Miller själv an- vände i boken Kvarblivelse termerna förträngda minnen, regression och återgestaltning för att beskriva sina psykologiska reaktioner och symtom. 
  
 4.4.2Olika teman som behandlades i psykoterapin 
  
 Terapiuppgifter om skräckupplevelser under barndomen 
  
 De tidiga journaluppgifterna om Morris uppväxt- och familjeförhållanden saknar tydliga skuggsidor. Det finns före 1993 inga påståenden om att han skulle ha utsatts för sexuella övergrepp av vare sig föräldrarna eller något av syskonen under barndomen. 
  
 I en journalanteckning i maj 1993 betecknades terapin av över- läkaren Jones som ”stormande” med starka och plåg- samma känsloupplevelser samt minnen av skräckupplevelser under barndomen. Det beskrevs hur det i familjen hade funnits en sexuell gränslöshet och att Miller och flera av syskonen hade ut- satts för sexuella övergrepp av båda föräldrarna och en äldre bror. Miller berättade i terapin också om att modern hade gjort flera försök att ta livet av honom. 
  
 Jones uppfattade att Miller under våren 1993 var inne i en mycket intensiv bearbetningsfas, fylld av svår ångest. Han ansåg att avtäckandet av barndomsminnena hade inneburit ”en klar framgång för den terapeutiska processen”. 
  
 I journalanteckningar under de kommande åren berättas åter- kommande om de traumatiska barndomsupplevelserna. Som ett led i terapin överlämnade Williams till Miller viss littera- tur, till exempel en bok om en mottagning för pojkar som hade varit utsatta för sexuella övergrepp. I november 1996 skrev Miller själv en notis, som bifogats journalen, om hur han hade läst Wilson sammanställning av Simonillusionen. I notisen vävde han samman Cochran med en av de alternativa personligheter 
  
 97 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 han hade vid denna tid, Nana, och med sina erfarenheter av de båda föräldrarna. Han kopplade också dessa upplevelser till ”de pojkar jag dödade”. Enligt Miller frammanades dessa tankar av Wilson analyserande text. Mot slutet av terapisamtalen fem år senare (hösten 2001) handlade samtalen bland annat om hur Simonillusionen hade ”avtäckts och avslöjats”. 
  
 I Morris egen skildring av barndomsupplevelser, be- gångna mord och psykoterapi i boken Kvarblivelse spelar Smith illusionen en central roll. Vid kommissionens möte med Miller uppgav han att boken skrevs som ett led i psykoterapin. Den byggde på anteckningar som han själv och hans psykoterapeut förde i anslutning till terapisessionerna. I boken beskrev Miller hur relationen till terapeuten präglades av ”närhet” och ”levande kontakt”. Under semesteruppehåll uttryckte Miller sin intensiva längtan till nästa session. Han beskrev att terapin handlade om ett gemensamt arbete. I en senare bok han skrev till- sammans med sin bror  
 Martin 2009 har han dock be- skrivit boken Kvarblivelse på följande sätt. 
  
 Jag skrev den hög på Rohypnol. I ett rasande tempo, mellan terapi- sessioner, polisförhör och vallningar kom den till […] Kvarblivelse beskriver ingenting annat än lögnen. Är en del av den. Är den. 
  
 Vid kommissionens möten med Jones och Williams har de båda beskrivit hur Miller uppenbarligen upplevde ett oerhört stort behov av att frekvent och länge tala om sina tidi- gare och aktuella upplevelser. För båda var det uppenbart att Miller delvis fabulerade och det var svårt att skilja på fantasier och verklighet. Båda beskriver sin roll som huvudsakligen lyss- nande och ingen av dem ansåg att deras roll som terapeut var att reda ut vad i Morris berättelser som var sant och inte. När morderkännandena kom var det i stället polis och åklagare som hade denna uppgift. 
  
 Även andra som kommissionen samtalat med har berättat att de inte trodde på Morris mest dramatiska historier om sin uppväxt, framför allt inte om Simonhändelsen. Potter uppgav till exempel att denna berättelse möjligen kunde symboli- sera andra problem i relationerna till föräldrarna. Seppo Penttinen sade sig inte heller ha trott på Simonberättelsen eller andra trauma- tiska barndomsberättelser. 
  
 98 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 Regression och återkallande av minnen under psykoterapin 
  
 Under det första året som Morris terapeut refererade Williams till hur Miller under terapisamtalen många gånger hade regredierat kraftigt och därigenom fått ökad kontakt med tidigare händelser i sitt liv. Termerna ”regrediera” och ”re- gression” återkommer sedan ofta under de kommande åren och det beskrevs hur Miller ofta lyckades regrediera under terapi- sessionerna. Under regressionen frigjorde han minnen av dels trau- matiska barndomsupplevelser, dels brottsliga gärningar begångna som vuxen. Minnena beskrevs som ”oerhört intensiva”. Williams noterade en vilja hos Miller att forcera fram material till terapin och förhören. Själv sade han sig vara psykotisk under regressionerna. 
  
 Om återgestaltning i psykoterapin 
  
 Jones tolkning av det första morderkännandet 1993 (Taylor) var att dådet hade handlat om en ”en psykologisk åter- gestaltning av barndomssituationen med ett flertal infallsvinklar”. I sina första journalanteckningar från  
 maj–juni 
  1994 refererade Williams till att samtalen bland annat handlade om hur Morris traumatiska barndomsupplevelser hade återgestaltats i Morris vuxna liv genom de övergrepp han begått. 
  
 Den terapi som beskrevs i patientjournalen handlade mycket om Morris barndomserfarenheter av att föräldrarna försökte döda honom och hur detta var tätt sammankopplat med morden som han själv hade begått i vuxen ålder. Själva dödandet av pojkar hade en ”funktion utifrån hans egen inre död”. Den skräck han upplevde som barn hanterade han genom att försätta andra pojkar i dödsskräck och sedan döda dem. Därigenom skedde ”en tillfällig ångestreduktion och en känsla av att behålla illusionen om liv”. Samtidigt hade Miller starka fantasier om att stycka sin egen kropp, något som också sågs som en återgestaltning av tidi- gare upplevelser. 
  
 År 1998 utgick terapin delvis från skriftligt material från Miller. Där beskrevs att han redan som  
 9-åring 
  hade sexual- sadistiska återgestaltningar riktade mot sig själv och att han som  
 12-åring 
  hade ”skamfyllda fantasier riktade mot pojkar”. Barrett 
  
 99 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Moore funderade även över manipulation riktad dels mot sig själv som barn, dels mot andra personer (medbrottslingar). 
  
 4.4.3Framsteg i psykoterapin 
  
 I en journalanteckning hösten 1993 bedömdes risken för förnyad brottslighet och självmord vara mycket liten, eftersom den tera- peutiska bearbetningen hade gett ökad verklighetskontakt och Miller fått ”verklig tillgång till sin aggressivitet”, vilken tidigare hade varit helt isolerad och bortträngd. 
  
 När Miller återkallade allt fler minnen från barndomen och kring morden beskrevs detta som ”ökad verklighetsförankring” och som en tydlig progress i terapin. Framstegen medförde att Miller successivt blev ”mer integrerad som person”. 
  
 I journalanteckningarna talades återkommande om hur bilderna och minnesfragmenten kring barndomstrauman och mord hade klarnat allt mer och hur sammanhangen hade blivit tydligare. Hans tidigare känslomässiga instängdhet bröts när han kunde återuppleva känslor av ursinne och hat. Vid flera tillfällen uppfattades att tera- pin kommit in i en ny fas. De återuppväckta minnena uppfattades som uttryck för ökad verklighetskontakt. Termen ”självutveckling” användes i flera av journalanteckningarna. 
  
 Att mord lades till mord beskrev Miller som en multi- plikationstabell av gemensamt lidande, något som genererade stark ångest. Under 1998 uppgav Miller att han hade börjat använda kognitiva strategier som han själv hade utvecklat för att kunna hantera vardagssituationer. 
  
 Enligt en journalanteckning våren 2002 hade Miller be- skrivit att han hade bättre tillgång till sig själv som person, sin kropp och sitt inre psykiska liv, allt i en positiv bemärkelse. Han tillskrev detta dels det psykoterapeutiska arbetet, dels medicin- friheten. Eftersom Miller trots detta var mycket trött och sliten kom han och psykoterapeuten överens om en paus i psyko- terapin. 
  
 100 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.4.4Sture Bergwalls kontakter med psykoterapeuten efter 2001 
  
 I augusti 2002 hade Williams ett avslutningssamtal med Miller. De båda hade därefter vissa fortsatta kontakter, till exem- pel inför behandlingskonferenser. 
  
 Hösten 2006 återupptogs på initiativ av Miller regel- bundna samtal en gång per månad mellan Williams och Miller. Samtalen förefaller ha varit av stödjande karaktär. Av journalhandlingar framgår det inget som tyder på någon psykotera- peutisk dimension. Man talade bland annat om de ifrågasättanden av Morris trovärdighet som hade presenterats i media samt om hans reaktioner på aktuella seriemord som han läst om. Sam- talen handlade också om hans upplevelse av att framställas som ”monster”, hans ensamhet och hans nattliga drömmar. 
  
 I början av 2008 uppgav Miller att hans psykiska hälsa var ”tillräckligt god”. I slutet av september samma år avslutades samtalsserien på hans eget initiativ. Vid denna tidpunkt bad han Williams att medverka i Garrett  
 TV-dokumentär 
  om honom, men hon avböjde. 
  
 Därefter finns inga journaluppgifter om att Miller fått någon form av psykoterapi. Miller begärde i januari 2009 att få ta del av Johnson anteckningar från terapisessionerna och i ett mejl i mars 2009 befriade han Williams från sekretess beträffande vad som hade framkommit i terapin. 
  
 4.4.5Vårdplaneringen vid Säters sjukhus 
  
 Det finns delvis motsägelsefull information om huruvida Säters sjukhus planerade att skriva ut Miller redan 1992 eller inte. Att denna fråga tillmätts betydelse beror på att Miller själv har framhållit att han började erkänna mord i syfte att få stanna kvar i den tryggare Sätermiljön. 
  
 I samband med den rättspsykiatriska undersökningen 2013 an- gav Miller att ”diskussion om utskrivning kommit på tal” 1992. Miller sökte bostad i Hedemora i augusti 1992 och enligt notering från Hedemora kommun skulle utskrivning då ha varit aktuell. Miller bekräftade detta vid kommissionens möte med honom och uppgav vid mötet att han var på väg att skrivas ut men att han kände sig mycket osäker på hur han skulle 
  
 101 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 klara livet ute i samhället, bland annat på grund av risken för åter- fall i missbruk. 
  
 Att den rättspsykiatriska vården av Miller var på väg att upphöra 1992 motsägs dock av ett utlåtande av avdelningens över- läkare till åklagarmyndigheten från början av 1992. I utlåtandet angavs att ”vården beräknas bli mycket långvarig”. Journalen från den här tiden innehåller inte heller några anteckningar om att Miller var på väg att bli utskriven. Vid kommissionens möte med överläkaren Chambers, som var ansvarig för Morris vård, uppgav han att utskrivning över huvud taget inte var aktuell vid denna tidpunkt och inte heller senare under Knight tid på Säters sjukhus. En bidragande orsak till att detta var att han tog del av vad Miller skrev under vårdtiden om vålds- orienterade och kannibalistiska fantasier. Chambers beskrev också att han för vårdpersonalen tidigt framhöll att Miller var en synnerligen svår patient och mycket farlig med tanke på de brott han utfört. Denna beskrivning överensstämmer med den bild som Williams förmedlade vid möte med kommissionen. Av ett yttrande från Hedemora kommun framgår att Miller fick en lägenhet men att han i september 1992 återtog sin ansökan. 
  
 Från det att Miller 1993 började erkänna mord fram till att den sista resningsprocessen var slutförd 2013 utgick de regel- bundna vårdplaneringarna från att Miller misstänktes för mycket allvarliga brott och var dömd till rättspsykiatrisk vård. Risken för återfall i brott bedömdes genomgående som hög. Fortsatt rätts- psykiatrisk slutenvård ansågs vara motiverad och förvaltningsrätten beslöt löpande i enlighet med dessa bedömningar. 
  
 I början av 2010 innefattade vårdplaneringen, som Miller avstod från att delta i, att relationerna med anhöriga skulle stärkas. Det noterades också att han då började få bättre kontakt med sina syskon. 
  
 Sedan samtliga åtal mot Miller hade lagts ned och fri- kännande domar meddelats, gjordes en vårdplanering som utgick från de nya rättsliga förhållandena. Miller fick frigång och obevakade permissioner. Man bedömde nu att psykiatrisk tvångs- vård i öppen form kunde vara ett alternativ och började planera utifrån det. I januari 2014 gjordes en omfattande samordnad vårdplanering med kommun och primärvård där Miller ville bo. 
  
 102 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.4.6Utflykter, frigång och permissioner 
  
 Från 1992 och framåt började länsrätten bevilja Miller permissioner för motionslöpning i sjukhusets närhet, under perio- der på delegation till chefsöverläkaren. Under perioden juni 1992– oktober 1993 beviljade länsrätten arton  
 dag-permissioner 
  till Avesta, Hedemora, Borlänge och Stockholm samt en  
 tvådagars-permission 
  till Stockholm. Av dessa permissioner beviljades sex  
 dag-permis- 
  sioner efter det att Miller i februari 1993 hade erkänt mord. 
  
 När chefsöverläkaren Fletcher i januari 1994 återvände till kliniken drog han in all frigång för Miller med hänvis- ning till att Miller då hade erkänt sex mord. Fletcher bedömde att det förelåg risk för förnyade impulsgenombrott samt att det fanns en självmordsrisk. Det hade dessutom hittats barn- pornografiska filmer i Morris rum och Fletcher bedömde att det var högst olämpligt med utevistelser i miljöer med barn i närheten. Miller, liksom Atkinson, ifrågasatte att frigången drogs in, se även 13.2.4. Åklagaren ansåg att detta kunde få en negativ inverkan på Morris vilja att berätta om morden. 
  
 4.4.7Besök 
  
 Miller mottog ett stort antal besök av anhöriga och dess- utom av journalister från flera länder. Ibland förekom kontroverser kring avdelningens restriktioner kring besöken. 
  
 Utöver anhöriga och journalister tog Miller dessutom emot besök av flera andra som var intresserade av hans fall. Green samlade material till en bok om seriemördare och intervjuade Miller vid ett flertal tillfällen. Valdez, handledare för Morris psykoterapeuter, besökte honom vid minst ett tillfälle och hade ett par kortare telefonkontakter med honom. 
  
 103 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 4.4.8Särskilda vårdhändelser 
  
 I december 1991 avvek Miller tillsammans med en med- patient från kliniken, enligt journaluppgift efter att ha intagit amfe- tamin. Miller återvände på eget initiativ till kliniken. Under avvikandet gjorde han sig skyldig till tillgrepp av fortskaffnings- medel och olovlig körning, brott som dock avskrevs av åklagaren med hänvisning till Morris själsliga abnormitet, se ovan 4.2. 
  
 Miller avvek på nytt från Säters sjukhus sommaren 1994. Avvikandet uppmärksammades mycket i media och Miller återvände på eget initiativ efter ett dygn. Efter avvikandet delgavs han misstanke om olaga vapeninnehav som åklagaren avskrev med samma motivering som efter brotten 1991. 
  
 4.4.9Relationer till vårdpersonal och medpatienter 
  
 Av journalerna från hela perioden  
 1991–2014 
  får man intrycket att relationerna till vårdpersonalen varit högst varierande. I brev till vårdpersonalen har Miller ofta uttryckt sin uppskattning över deras och psykoterapeutens insatser. I boken Kvarblivelse, skriven under mordutredningarnas år, talar Miller åter- kommande om hur mycket han uppskattade vårdpersonalen och den terapi han fick. 
  
 Samtidigt finns journalanteckningar som visar mindre goda rela- tioner. 1995 angrep Miller i en tidningsintervju Chambers. Under 1996 beskrevs Miller ha våldsfantasier mot personalen. Han upplevdes även av personalen som mer explicit hotfull. Från samma år finns journalanteckningar om att personalen upplevde kontakterna med Miller som mycket påfrestande och man önskade mer handledning. 
  
 Enligt vad som framkommit vid kommissionens möten med per- sonal och en medpatient på Säters sjukhus föreföll Miller oftast ha haft fungerande relationer till sina medpatienter. Enligt en uppgift förekom det dock att han utnyttjade sina medpatienter för sina egna syften, i ett fall för att hämnas på personalen när han upplevde att han behandlades orättfärdigt eller för att sända hot. I ett brev till Leon Kwast den 27 december 2008 beskrev en medpatient hur Miller hade skrivit hotbrev till minnes- psykologen Lewis och till en annan psykolog som i 
  
 104 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 den offentliga debatten ifrågasatt hans morderkännanden. Breven skrevs och hanterades så att risken för  
 DNA-spårning 
  skulle minimeras. Medpatienten, som hade frigång under övervakning, postade breven. 
  
 En ny fas i relationerna till vårdpersonalen inleddes med Garrett bok,  
 TV-dokumentärer 
  och de efterföljande resnings- processerna. I journalen refererades återkommande hur besviken Miller var över att personalen, och i synnerhet överläkaren, inte kommenterade boken,  
 TV-dokumentärerna 
  eller de olika fas- erna i resningsansökningarna, inte gratulerade honom till de rätts- liga framgångarna och mer allmänt inte gav honom den erkänsla som han tyckte var berättigad. Det dokumenterades också i journa- len att personalen reagerade mot den negativa bild som Miller hade förmedlat till media av dem och deras arbete, såsom att de skulle trakassera honom. 
  
 Enligt journalanteckningarna uppfattade Miller ofta att avdelningens allmänna restriktioner var riktade mot honom per- sonligen. Han ifrågasatte starkt rutinerna och deltog från 2009 och framåt inte i vårdplaneringar och riskbedömningar. Han upplevde de visitationer som ingick i avdelningens rutiner som kränkande. Han vägrade tala med överläkaren, och under någon period också med vårdlaget, och drog sig tillbaka från avdelningens gemensamma aktiviteter. Vid kommissionens möte med personal som på olika nivåer varit involverad i Morris vård förmedlades en täm- ligen enhetlig uppfattning om hans ambitioner att styra vården och den bild som gavs av honom i media. 
  
 4.4.10Anmälningar och tillsyn 
  
 I februari 1994 anmälde Miller överläkaren Fletcher till Socialstyrelsens tillsynsenhet i Örebro. Anmälan rörde bland annat de skärpta kontroller av brev och dator som Fletcher hade infört. I ett yttrande motiverade Fletcher de åtgärder han hade vidtagit. Socialstyrelsen fann att åtgärderna hade varit motiverade och rimliga. 
  
 Med anledning av att Miller hade avvikit från Säters sjukhus i juli 1994 genomförde Socialstyrelsen en tillsyn av hans vård. Av Socialstyrelsens utredning framgår att vårdpersonalen upp- 
  
 105 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 gett att Miller var ”den mest specielle patient som någon- sin vårdats vid Säter”. Det beskrevs att flera läkare hade varit in- blandade i vården, att byte av psykoterapeut hade skett och att det hade funnits en dragkamp om patienten där flera ”ville göra karriär” på fallet. I beslutet den 14 februari 1995 skrev Socialstyrelsen följ- ande. 
  
 […] anmärkningsvärt att man med den kunskap och erfarenhet som finns på denna specialenhet i Säter inte tagit större hänsyn till ovan- nämnda omständigheter vid olika beslut […] som föregick avvik- ningen. 
  
 Vidare noterade Socialstyrelsen en ”förvånande aningslöshet” när det gällde rutinerna kring ledsagade promenader utanför sjukhuset och krävde skärpta rutiner. Socialstyrelsen uttalade viss kritik mot att Morris psykoterapeut Williams inte var legitime- rad, men ansåg det acceptabelt att terapin bedrevs eftersom en kompetent psykoterapihandledare fanns tillgänglig. 
  
 I en skrivelse den 10 oktober 1995 kommenterade Chambers Socialstyrelsens beslut och reagerade bland annat på påståendet om att flera i personalen ville göra karriär på fallet. Han var dessutom kritisk mot Socialstyrelsens bedömning att en kompetent psyko- terapihandledare hade varit inkopplad och kritiserade Valdez. 
  
 Hösten 2009 genomförde Socialstyrelsens tillsynsenhet i Örebro en större granskning av Morris vård sedan advokaten Holmes hade anmält brister i Morris behandling och utredning sedan 1994. Ärendet föranledde flera år av korre- spondens mellan myndigheten och kliniken samt flera anmälningar från Miller. I flera beslut 2012 fann Socialstyrelsen ingen anledning att kritisera vårdplaneringar och diagnostiska bedöm- ningar. Man konstaterade dessutom att den läkemedelsbehandling som anmälan omfattade låg för långt tillbaka i tiden (mer än två år) för att bedömas av tillsynsmyndigheten. 
  
 I juni 2009 vände sig Miller genom Holmes till verksamhetsledningen på Säters sjukhus och begärde att få byta klinik. Ledningen hänvisade dock till Socialstyrelsen och Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd om man ville klaga på vården vid Säters sjukhus. 
  
 Under åren  
 2012–2013 
  gjorde Miller flera anmälningar till Socialstyrelsens tillsynsenhet i Örebro (senare IVO). Anmäl- 
  
 106 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 ningarna handlade bland annat om byte av vårdavdelning och vill- koren kring besök från journalister. Anmälningarna föranledde inte någon åtgärd. Förutom de tillsynsaktiviteter som specifikt har rört Morris vård har Socialstyrelsen vid upprepade tillfällen genomfört mer övergripande verksamhetstillsyn vid den rättspsykia- triska kliniken i Säter. 
  
 4.5Sture Bergwalls läkemedelsbehandling 
  
 4.5.1Termer och begrepp 
  
 Termen psykofarmaka innefattar en bred grupp av läkemedel som har som syfte att lindra psykiska symtom och/eller psykisk sjuk- dom. 
  
 Med neuroleptika avses läkemedel primärt avsedda att behandla vissa psykotiska sjukdomar som schizofreni. Neuroleptika används ibland även vid  
 icke-psykotiska 
  psykiska sjukdomar. 
  
 Bensodiazepiner är en stor grupp kemiskt närbesläktade läke- medel med rogivande, ångestdämpande och – för vissa preparat – sömngivande egenskaper. 
  
 Antidepressiva är läkemedel primärt avsedda att användas för behandling av depression, men de används även vid vissa andra sjukdomstillstånd. 
  
 Läkemedelsberoende och läkemedelsmissbruk är två delvis över- lappande begrepp. Ett läkemedelsberoende kan vara fysiskt eller psykologiskt. Ett fysiskt beroende innebär att fysiska symtom upp- träder vid utsättning av läkemedlet. Vid ett psykologiskt beroende vill patienten fortsätta behandlingen trots den förskrivande läka- rens avrådan. Vid missbruk används läkemedlet i högre doser än vad som avsetts eller för ett annat ändamål än det tänkta vid för- skrivningen. Beroende är inte alltid identiskt med missbruk – man kan missbruka utan att vara beroende och vice versa. 
  
 Tabellen nedan visar både det generiska preparatnamnet och handelsnamnet för de psykofarmaka och andra preparat som varit relevanta vid vården av Miller. 
  
 107 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser SOU 2015:52 
  
 Psykofarmaka och andra relevanta preparat 
  
 Generiskt namn 
  
 Handelsnamn 
  
 Typ av preparat 
  
 Huvudsaklig verkan 
  
 Alprazolam 
  
 Xanor 
  
 Bensodiazepin 
  
 Ångestdämpande 
  
 Buspriron 
  
 Buspar 
  
 Egen läkemedelsgrupp 
  
 Ångestdämpande 
  
 Diazepam 
  
 Diazepam Stesolid 
  
 Bensodiazepin 
  
 Ångestdämpande 
  
 Flunitrazepam 
  
 Rohypnol 
  
 Bensodiazepin 
  
 Sömnmedel 
  
 Hernandez 
  
 Somadril 
  
 Egen läkemedelsgrupp 
  
 Smärtstillande, 
  
 muskelavslappande 
  
 Kodein 
  
 Citodon 
  
 Kombinationspreparat 
  
 Smärtlindrande 
  
 Panocod 
  
 där kodein är en av 
  
 Treo comp 
  
 komponenterna 
  
 Nitrazepam 
  
 Nitrazepam 
  
 Bensodiazepin 
  
 Sömnmedel 
  
 Oxazepam 
  
 Sobril 
  
 Bensodiazepin 
  
 Ångestdämpande 
  
 Triazolam 
  
 Halcion 
  
 Bensodiazepin 
  
 Sömnmedel 
  
 Heminevrin 
  
 Klometiazol 
  
 Egen läkemedelsgrupp 
  
 Ro- och sömngivande 
  
 Venlafaxin 
  
 Efexor 
  
 Antidepressivt 
  
 Mot depression 
  
 Underlag 
  
 I anslutning till resningsansökan skrev docent Martinez Dåderman efter förfrågan från advokaten Holmes ett utlåtande om Morris läkemedelskonsumtion, med särskild inriktning mot bensodiazepiner. Martinez Dåderman hade disputerat i ämnet rättspsykiatri på en avhandling om just bensodiazepiner. Hon hade undervisat i psykologi på Polishögskolan och är numera professor i psykologi vid Högskolan Väst. 
  
 I utlåtandet uttalade Smith att Miller medici- nerades med extremt höga doser bensodiazepiner och att han drabbades av svåra biverkningar av läkemedlen. Campbell utlåtande baseras på uppgifter om läkemedel från den löpande journaltexten och omfattar vårdhändelser under åren  
 1966–2001 
  samt läkemedelsintag mellan  
 1973–2002. 
  Vi har granskat hennes sammanställning och finner den i huvudsak vara korrekt. Eftersom hon sammanställt alla läkemedel som givits över en tidsperiod, till exempel årsvis, kan man som läsare få ett något överdrivet intryck av läkemedelskonsumtionen under ett givet tillfälle (dygn). Med denna reservation har vi här utgått från Martinez Dådermans samman- ställning. Vi har dessutom haft tillgång till läkemedelslistor för avgränsade perioder av Morris vårdtid. 
  
 108 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.5.2Läkemedelsbehandlingen fram till 1992 
  
 Under åren  
 1967–1977 
  behandlades Miller i perioder med psykofarmaka, till exempel i samband med vård på barn- och ung- domspsykiatriska kliniken i Uppsala och på rättspsykiatriska klini- Mendez i Säter. Det handlade då om bensodiazepiner, sömnmedel, neuroleptika (psykosläkemedel), antidepressiva läkemedel och andra psykofarmaka. 
  
 Under åren  
 1974–1991 
  stod han på oxazepam, ett bensodiazepin- preparat i doseringen högst 10 mg 3 gånger dagligen. Det finns också en notering från slutet av  
 1980-talet 
  att han under en period överkonsumerade oxazepam. Hans psykiatriker föreslog omkring 1990 att han skulle avsluta denna medicinering, något som motive- rades med att han i stället borde behandlas med psykoterapi. Miller valde att fortsätta med oxazepam. 
  
 Under den första tiden på Säters sjukhus från 1991 fram till det första morderkännandet under psykoterapi (hösten 1992) stod han på två ångestdämpande läkemedel, varav ett var av bensodiazepin- typ (oxazepam). Båda förskrevs i konventionella doser. Vid kom- missionens möte med Smith och psykiatrisk expertis framkom att det knappast är troligt att läkemedlen i dessa doser hade orsakat biverkningar utöver läkemedelsberoende. 
  
 4.5.3Läkemedelsbehandlingen från 1992 till 2001 
  
 Efter de första morderkännandena i februari 1993 började Miller få en allvarligare symtombild präglad av svåra ångest- attacker. Detta möttes med ökande läkemedelsdoser och man prö- vade nya preparat. Dessa var i huvudsak hämtade ur klassen benso- diazepiner, medan han bara vid enstaka tillfällen erhöll neuroleptika (läkemedel mot schizofreni och andra psykoser). 
  
 Läkemedelsförskrivningen ökade gradvis både när det gäller antalet preparat som prövades (ofta i kombinationer) och de doser som användes. Särskilt påfallande är den frekventa användningen av vid  
 behovs-medicinering. 
  I rutinbehandlingen av ångestattackerna och episoderna av självskadande beteende ingick extra tilldelning av bensozepinpreparat. Miller hade även påfallande stor kon- sumtion av smärtlindrande läkemedel med innehåll av bland annat kodein och Morgan, substanser som på  
 1990-talet 
  inte betrak- tades som beroendeframkallande men som numera är narkotika- 
  
 109 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 klassade. Morris medicinering ökades ytterligare vid svåra attacker av ångestliknande symtom, framträdande med multipel personlighet och självskadande beteende. 
  
 Vid kommissionens möte med Miller uppgav han att bensodiazepinerna behövdes för att han skulle våga minnas och att de gjorde honom hämningslös. 
  
 Vid  
 behovs-medicineringen 
  skedde i regel i enlighet med de ordinationer som på förhand getts. När de ordinerade maximal- doserna överskreds skedde det såvitt framkommit efter samråd med läkare. Det finns motsägelsefulla uppgifter huruvida Miller under tiden på vårdavdelningen hade tillgång till vid  
 behovs-medicinering 
  utöver vad som hade ordinerats. Avdelnings- föreståndaren Brown uppgav dock vid möte med kommis- sionen att alla läkemedel som Miller fick dokumenterades i journalen. Miller uppgav vid möte med kommissionen att hans vid  
 behovs-läkemedel 
  förvarades i en skrivbordslåda och inte i läkemedelsförrådet. Detta för vara lättillgängliga. 
  
 Vid kommissionens möte med Jones uppgav han att det inte förekom någon extra tilldelning av läkemedel vid de första polisförhör där han närvarade. Det förefaller dock som om Miller i samband med senare polisförhör fick extra tilldelning av lugnande mediciner. Vårdpersonalen har till kommissionen upp- givit att Miller i samband med vallningar och rättegångar hade i det närmaste obegränsad tillgång till medicinering när han sade sig ha behov. En medföljande sjuksköterska hade då hand om medicineringen. 
  
 I journalhandlingarna finns flera journalanteckningar och en rad listor över nedtrappningslistor av läkemedlen. Flera av nedtrapp- ningsförsöken var kortvarigt framgångsrika men efter några veckor och ibland månader ökade läkemedelskonsumtionen åter. 
  
 4.5.4Läkemedelsbehandlingen från 2001 och framåt 
  
 År 2001 bedömde den nytillträdde chefsöverläkaren att det förelåg ett uppenbart läkemedelsmissbruk och att alla beroendeframkall- ande läkemedel, bland annat bensodiazepiner, skulle trappas ut. Nedtrappningen förfaller ha skötts strikt och över en tillräckligt lång period för att bli långsiktigt framgångsrik. Från 2003 och framåt har inga psykofarmaka förskrivits. 
  
 110 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.6Sture Bergwalls personlighetsdrag och psykiatriska symtom 
  
 4.6.1Sture Bergwalls personlighet 
  
 Intellektuell och verbal förmåga 
  
 Vid de psykologiska tester som Miller har genomgått i sam- band med de rättspsykiatriska undersökningarna har han genom- gående presterat väl beträffande intellektuell och verbal förmåga. Han har publicerat debattartiklar, dikter och två böcker. Den egna bloggen speglar ett starkt naturintresse. 
  
 Manipulation och fabulerande 
  
 Ett återkommande tema i beskrivningarna av Miller som person har varit hans manipulativa och fabulerande förmåga. I boken Min bror Larson skildrade  
 Martin hur Miller redan som barn var särskilt manipulativ. Samma drag återkommer i uppgifterna om hans vård på barn- och ung- domspsykiatriska kliniken i Uppsala, vid 17 års ålder. Han beskrevs ha en vilja att suggerera och hypnotisera andra pojkar på avdel- ningen. 
  
 Under vården på Säters sjukhus  
 1991–2014 
  uppfattade delar av vårdpersonalen Miller som manipulerande och fantiserande.  
 Martin beskrev i sin bok om Larson hur familjen Moore hade känt sig sviken av Miller.  
 Martin kommenterade psykoterapin på följande sätt. 
  
 I själva verket var detta perfekt för min bror som med sin intellektuella läggning och verbala begåvning i stor utsträckning kunde manipulera vårdlaget. 
  
 Han frågade sig hur förhörsledningen kunde hantera ”min brors komplicerade fantasivärld”. Även Miller själv har talat om hur han spelat olika roller, hur han haft förmåga att läsa av andra människor, anpassat sig och manipulerat ”sig själv och andra”. En medpatient som kommissionen samtalat med fann att det var omöjligt att värja sig mot Morris manipulerande sida. Nelson uppgav vid mötet med kommissionen att han undvek samtal på tu man hand med Miller i samband med brotts- 
  
 111 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 rekonstruktionerna för att inte utsätta sig för risken för manipula- tion.  
 Foster beskrev för kommissionen Miller som manipulativ. Seppo Penttinen karaktäriserade vid mötet med kommissionen Miller som ”jättemanipulativ”. 
  
 I intervjuboken Gåtan Larson sade sig Miller själv vara en skicklig manipulatör och refererade till att han hade lyckats begå ett trettiotal mord utan att åka fast. Bokens författare Vega fann inget som tydde på att Miller skulle vara mytoman eller att han utnyttjade honom för egna syften. 
  
 Vid kommissionens möte med Miller berättade han att han under den aktuella perioden ibland insåg att han ljög och fanti- serade, ibland inte. Han tillskrev detta sin medicinering med benso- diazepiner men sade samtidigt att han hade haft en särskild be- nägenhet för fabulerande. 
  
 Sadism 
  
 I §  
 7-intyget 
  från januari 1991 beskrev Chambers de sadis- tiskt färgade sexuella fantasier som Miller hade berättat om i samband med undersökningen. Även i utlåtandet över den rätts- psykiatriska undersökningen i mars 1991 skrev Hanson om ett sexuellt perverterat beteende med sadomasochistiska inslag. 
  
 Vid rättegångarna berättade Miller i närvaro av anhöriga makabra detaljer om hur han hade hanterat offren före och efter döden. Under förutsättning att dessa handlingar var påhittade, kan berättelserna anses ha en sadistisk prägel riktad mot anhöriga, men det kan också vara ett utslag av något annat, till exempel en önskan om uppmärksamhet eller brist på empati. I Morris bok Kvarblivelse finns också en rad exempel på makabra fantasier, delvis med sadistiska inslag. 
  
 I utlåtandet över den rättspsykiatriska undersökningen 2013 diskuterades i vad mån Morris ”tvångsmässigt sexuellt sadistiska beteende” handlade om faktiska handlingar eller fanta- sier. Vid den undersökningen tonade Miller själv ner sina tidigare uppgifter om sadistiskt beteende. 
  
 112 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 4.6.2Journaluppgifter om Morris psykiatriska symtom 
  
 Ångest 
  
 Av Morris journaler framgår att han såväl före som efter 1991 har behandlats för ångest och att de besvären kvarstod under många år, dock med varierande intensitet. Under långa perioder har ångesten varit hög eller mycket hög. Miller beskrev enligt journalen själv den som fruktansvärd redan 1992. 
  
 Under den slutna psykiatriska vården på Säter efter 1991 ut- vecklade vårdpersonalen en rutin att ta hand om Miller i samband med hans ångestattacker. I regel hämtade han sig snabbt efter attackerna. I journalen uttrycks detta till exempel på följande sätt. ”Alltid efter så här svåra ångestattacker mår Martin för- vånansvärt bra.” 
  
 Från 2002 finns det mycket få anteckningar om svåra ångest- attacker. Den sista journalanteckningen om svår ångest är från februari 2004. 
  
 Existentiella problem, självskador och självmordsbenägenhet 
  
 Redan 1991 noterades att Miller var grubblande men man bedömde att han inte hade egentlig depression. Han bar på en känsla av utanförskap och tyckte sig ha mycket litet existensberättigande. Också senare under vårdtiden har existentiella grubblerier beskrivits. 
  
 Vid intagningen 1991 beskrevs hur Miller under många år hade burit på funderingar kring självmord men man bedömde att det inte fanns aktiva självmordstankar. När Miller i slutet av 1991 avvek från kliniken lämnade han efter sig en bunt med av- skedsbrev. När han efter ett dygn återvände angav han att syftet med avvikandet var att begå självmord. Även efter ett avvikande 1994 uppgav han att syftet hade varit att ta sitt eget liv. 
  
 Under åren  
 1993–1997 
  noterades i journalen en rad självska- dande händelser. Även efter 1997 noterades att han kunde vara livs- trött och självmordsrisken bedömdes ofta vara hög. Den sista note- ringen om hög självmordsrisk är från 2001. 
  
 113 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Multipel personlighet 
  
 Miller uppträdde på  
 1990-talet 
  på vårdavdelningen och vid ett par av rekonstruktionerna och vallningarna med multipel per- sonlighet (dissociativ personlighetsstörning). Vid de tillfällena age- rade han plötsligt som en annan person och återgick sedan lika plötsligt till sin vanliga personlighet. Miller berättade även om sina multipla personligheter för polisen under Johnson utredningen. När han 2001 återtog sina tidigare påståenden om att  
 Martin medverkat vid mordet, förklarade han sin tidi- gare berättelse med sin dissociativa störning med multipla person- ligheter. Han beskrev hur han hade övergått till att bli Hayden och att bilden av  
 Martin hade lagrats på Cliffgestalten. Genom att föra in brodern i historien hade Morris egen skuld- börda lättats. 
  
 Den första journalanteckningen om att Miller hade framträtt med en alternativ personlighet är från juni 1994. Under de närmaste åren alternerade Miller mellan åtminstone fem olika personligheter utöver den ursprungliga (Johnson, Hines, Gardner, Hayden, Warren). Personlighetsbytena var förenade med ångest- symtom, innebar förändrad röst, mumlanden, morranden och skrik. Också i andra avseenden kunde beteendet förändras under dessa episoder – han kunde uppträda synnerligen arrogant och uttryckte sig nedlåtande mot sin vanliga person Miller. När han bytte personlighet övergick han inte sällan till att tala engelska, norska eller, enligt journalen, ”allsköns dialekter”. Episoderna upp- trädde oftast nattetid. 
  
 Episoderna tolkades i läkarnas och psykoterapeutens journal- anteckningar initialt som psykotiska eller gränspsykotiska symtom. I slutet av 1994 och början av 1995 tolkades de i journalanteck- ningar i stället som uttryck för regression. Castro Ståhle beskrev då episoderna som tecken på ett nytt skede i terapisamtalen och att Miller försökte förstå tidigare sammanhang och hur dessa, som en försvarsmekanism, tidigare dissocierats (splittrats upp). De alternativa personligheterna sågs som en möjlighet för Miller att leva ut den skräck som han bar på. 
  
 Hurley berättade vid möte med kommissionen att han upplevde personlighetsbytena med djuriska ångestskrik som äkta och så fasansfulla att han drömde mardrömmar om dem. Däremot 
  
 114 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 har vårdare, som nattetid tog hand om Miller när han upp- trädde i en alternativ personlighet, vid mötet med kommissionen uppgett att det fanns en samsyn inom personalen om att attackerna var spelade. 
  
 Från 2001 är journalanteckningarna om episoder av multipel personlighet få. Den sista noteringen om denna symtombild är från maj 2003, då man skriver att gränspsykotiska tillstånd med multipel personlighet uppträder ”i stort sett aldrig”. 
  
 Vid kommissionens möte med Miller tolkade han de multipla personligheterna som en biverkan av de läkemedel han fick. Han uppgav också att han inspirerades av tidnings- och tid- skriftsartiklar om multipel personlighet. 
  
 Missbruk utöver läkemedel 
  
 I samband med att Miller avvek från kliniken 1991 och 1994 anges i journalen att han hade tagit amfetamin. Vid en visitation 1993 påträffades kanyler i hans rum. 1995 gjorde Miller en skrift- lig framställan till överläkaren om att få tillgång till amfetamin för att dämpa sin ångest. I övrigt saknas under vårdtiden på Säters sjukhus hållpunkter för missbruk av annat än läkemedel. 
  
 4.7Psykiatriska bedömningar 
  
 Under den rättspsykiatriska vården av Miller har det löp- ande gjorts bedömningar av Morris psykiska status. Detta har skett inför förvaltningsrättens prövning var sjätte månad huru- vida den rättspsykiatriska vården skulle fortsätta. Inför några av dessa prövningar har mer omfattande utredningar av Miller också gjorts. Inför förvaltningsrättens prövning har vården gjort så kallade riskbedömningar. Sedan 2004 har femton riskbedömningar upprättats. Genomgående har risken för återfall i brott bedömts vara hög. 
  
 Därutöver har psykiatriska bedömningar inhämtats i anslutning till förundersökningarna om mord. Det förekommer även andra psykiatriska bedömningar av Miller, såväl interna på Säters sjukhus som externa. Nedan redovisas vissa av dessa. 
  
 115 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 4.7.1Psykiatriska bedömningar under åren 1991 till 2001 
  
 Utöver återkommande riskbedömningar finns journalanteckningar om fördjupade bedömningar. Under Morris första år vid Säters sjukhus bedömdes det föreligga en viss självmordsrisk. I ett utlåtande till länsrätten i januari 1991 beskrevs att Miller hade skött sig exemplariskt men att han led av ett ständigt ångest- tillstånd, en impulskontrollstörning samt att det fanns ”en icke för- sumbar suicidrisk”. 
  
 Under förundersökningen i Pittman  
 Zelmanovits-ärendet 
  in- hämtade åklagaren yttranden från White, professor i rätts- psykiatri och vetenskapligt råd vid Socialstyrelsen. Utlåtandena återfinns i förundersökningsprotokollet och åberopades av åklaga- ren vid huvudförhandlingen. Vid huvudförhandlingen hördes White som partssakkunnig. 
  
 I det första utlåtandet daterat den 16 juni 1994 redogjorde White för Morris uppgifter om föräldrarnas sexuella övergrepp mot honom, faderns misshandel och moderns försök att döda honom. Han beskrev berättelserna som mycket detaljrika och bedömde att Morris sexuella driftsystem tidigt syntes ha förvrängts genom barndomsupplevelser. Han refererade till beslag av barnpornografiska videofilmer som hade gjorts under vården på Säters sjukhus och fann att Miller hade en psykosexuell störning med fixering vid barn. Han uttalade att Miller hade en betydande ärftlighet för psykisk sjukdom och alkohol- missbruk. Han ansåg inte att Morris erkännanden hade karaktären av hysterisk manifestation eller att han ville dra upp- märksamhet till sig. Erkännandena var snarare förbundna med stark oro, ångest och obehag, framtvingad av en stark kraft och vilja att göra upp med det förflutna och att få frid och ro. I sammanfatt- ningen skrev han bland annat att Miller uppfyllde en sådan kriminell profil att han mycket väl kunde ha utfört de sexuella över- grepp med dödlig utgång som det här var fråga om och vilka han också erkänt. 
  
 Utlåtandet kompletterades med ett utlåtande daterat den 18 augusti 1994. I det utlåtandet redovisade White bland annat sin uppfattning att Miller hade gjort sig skyldig till de erkända pojkmorden och att det inte fanns något som tydde på 
  
 116 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 att han konfabulerade, överdrev, ville göra sig märkvärdig eller imponera genom att berätta vad han varit med om. 
  
 Efter byte av överläkare på vårdavdelningen gjordes 1995 en ingående bedömning av Morris tillstånd. Han uppfattades ha ”ett tillstånd som sannolikt är att jämställa med schizofreni”, samtidigt som det framhölls att han hade ett ytskikt av god funk- tion, verbal skicklighet och logiskt tänkande. I journalen beskrevs en personlighetsstörning med en ”fusion mellan aggressiva och libidinösa [sexualdriftdrivna] element”, ett ”kaotiskt känsloliv” samt att Miller företedde en pseudopersonlighet, det vill säga han framträdde inte med sitt rätta jag. 
  
 I journalen beskrevs även hur det hade utvecklats en symbios mellan patient och massmedia. Diagnosmässigt fann överläkaren att tillståndet kunde ”jämställas med schizofreni” och att ”man kan tala om psykos”. Dessutom hade Miller multiple personality disorder – han framträdde med flera olika personligheter. Över- läkaren ansåg dock bedömningen vara svår och han rådfrågade Socialstyrelsens tillsynsenhet i Örebro. 
  
 Den formella farlighetsbedömning som gjordes i anslutning till denna fördjupade kliniska bedömning utmynnade i att Miller kunde tillåtas ta skogspromenader utanför sjukhuset, men då med fyra ur personalen och under andra specificerade villkor. 
  
 Senare under 1995 och i början av 1996 beskrevs Miller ha ”regredierat till psykosnära eller defakto psykosnivå” samt att han ”i regressionerna [varit] åtminstone gränspsykotisk och suicidal”. 
  
 1996 undersöktes Miller av psykologen Rivers vid Rättsmedicinalverkets enhet i Huddinge genom omfattande psykologiska tester. Hon jämförde med utlåtandet den 25 mars 1991 från den rättspsykiatriska undersökningen. Hon uttalade att Miller var ”organiserad på borderlinenivå”, det vill säga höll sig kvar i gränszonen till ett psykotiskt tillstånd. Vidare ut- talade hon att Miller hade mer kontakt med sina känslor än tidigare och ett svagare försvar mot traumatiska upplevelser. 
  
 Överläkaren vid Säters sjukhus avgav i januari 2001 ett kortfattat utlåtande till Socialstyrelsen, där han angav diagnosen simplex- schizofreni. I utlåtandet nämndes Morris känslomässiga avflackning, hans bristande sociala förmåga samt att han lämnade felaktiga uppgifter till media. 
  
 117 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 I juni 2001 bedömdes Miller av den nytillträdde chefs- överläkaren ha ett läkemedelsmissbruk, huvudsakligen av benso- diazepiner. En nedtrappning av medicineringen började. 
  
 I samband med att målsägandena överklagade domen i Rivas  
 Asplund-ärendet 
  anlitade de Dickerson, docent i psykiatri, som utfärdade ett utlåtande daterat den 31 oktober 2001. Utlåtan- det var inte baserat på någon personlig kontakt med Miller och gavs in till hovrätten av målsägandena i samband med överkla- gandet. I utlåtandet ifrågasatte Dickerson den bedömning som Thornton hade gjort i ett yttrande som hade åberopats av Potter i Rivas  
 Asplund-rättegången. 
  Lopez utlåtande var daterat den 30 april 1997 och åberopades vid flera av huvudför- handlingarna. Det som Dickerson särskilt ifrågasatte var att Thornton i sitt yttrande hade framhållit att det förelåg full sam- stämmighet mellan de gärningar som Miller hade erkänt och hans tidigare symtombild. Dickerson ansåg att Lopez påstående i denna del saknade belägg och uttalade följande. ”Påståenden om bortträngda minnen bör avvisas så länge detta fenomen inte fått stöd i vetenskaplig forskning.” Dickerson listade möjliga alternativa förklaringar till att Morris min- nen hade dykt upp under psykoterapin och föreslog att hovrätten skulle inhämta yttrande från Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet). Eftersom överkla- gandet avvisades vidtogs det inte någon åtgärd med anledning av Decker utlåtande. 
  
 4.7.2Psykiatriska bedömningar från 2002 
  
 År 2009 gjorde vårdavdelningens överläkare bedömningen att Miller inte alls hade förändrat sig under vårdtiden. Miller betecknades som extremt självcentrerad utan förmåga att tolerera att man satte gränser i hans vård. Den psykometriska bedömnings- skala man använde  
 (PCL-R) 
  gav stöd för diagnosen psykopati. Fortsatt rättspsykiatrisk slutenvård bedömdes vara motiverad. 
  
 I utlåtanden från medarbetare inom flera olika professioner vid Säters sjukhus i november 2009 med anledning av ett tillsynsärende till Socialstyrelsen bedömdes Miller fortfarande ha en per- sonlighetsstörning. Av utlåtandena framgår bland annat vilka psyko- 
  
 118 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 metriska instrument som hade använts och vilket det sociala inne- hållet i vården hade varit. 
  
 I ett yttrande till Socialstyrelsens tillsynsenhet i Örebro i januari 2010 uttalade Williams följande om de tidigare rättspsykia- triska utredningarna. 
  
 […] talar för att patienten inte uppvisar en personlighetsstil och bete- ende som skulle tala för att han underordnar sig en annan person under många år. Tvärtom finns skäl att anta en dominant läggning som har stort behov av bekräftelse och vara i centrum. 
  
 Upprepade bedömningar med  
 PCL-R 
  har genomgående visat att Miller fallit utanför normalområdet, det vill säga indikerat psykopati. Utfallet har varit robust oberoende av vilken psykolog som genomfört testet. 
  
 När förvaltningsrätten den 6 maj 2010 beslutade att den slutna rättspsykiatriska vården av Miller skulle fortsätta över- klagade Miller beslutet till kammarrätten som begärde in ett yttrande från Rättsliga rådet. Utifrån Morris journal- handlingar bedömde Rättsliga rådet att det fanns risk för återfall i grov brottslighet till följd av Morris psykiska störningar. Kammarrättens sakkunniga läkare gjorde motsvarande bedömning efter att ha samtalat med Miller. Kammarrätten avslog överklagandet den 9 november 2010. 
  
 I ett yttrande till kammarrätten i juni 2010 konkluderade över- läkaren att Miller hade personlighetsstörning med impuls- kontrollstörning och med sadomasochistiska drag. Risken för åter- fall i brott bedömdes vara fortsatt hög. Likaså bedömde överläka- ren i juni 2012 att de tidigare psykiatriska diagnoserna kvarstod, detta i ett utlåtande till Socialstyrelsen i ett nytt tillsynsärende. 
  
 I maj 2013 gjordes en ny detaljerad bedömning med samma utfall som tidigare. Diagnoserna pedofili och personlighetsstörning med dålig impulskontroll kvarstod. Bedömningen byggde på tidi- gare upprepade våldshandlingar. Man framhöll Morris negativa inställning till behandling. Risken för återfall i allvarligt brott bedömdes vara hög, något som baserades bland annat på att det vid detta tillfälle ännu kvarstod en morddom. Bedömningen ansågs dock vara svår och man föreslog att ett yttrande inhämtades från Rättsliga rådet. 
  
 119 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 SOU 2015:52 
  
 En ny utförlig riskbedömning gjordes i augusti 2013 med anled- ning av att samtliga åtal mot Miller då hade lagts ner. I denna bedömning noterade man bland annat Morris sexuella av- vikelser med särskild tyngdpunkt på pedofili, personlighetsstör- ning, tidigare missbruk samt hans depressiva hållning. Slutsatsen blev att den rättspsykiatriska vården borde fortsätta men man ute- slöt inte att den kunde bedrivas i öppen form. 
  
 I samband med att Miller den 15 juli 2013 ansökte om att den rättspsykiatriska vården skulle upphöra begärde förvalt- ningsrätten att Rättsliga rådet skulle yttra sig. Vid den tidpunkten hade Miller beviljats resning för samtliga morddomar. Rättsliga rådet bedömde i ett utlåtande i augusti 2013 att Miller hade samma psykiatriska diagnoser som tidigare, att fort- satt rättspsykiatrisk vård behövdes men att denna på sikt kunde bedrivas i öppna former. Efter muntlig förhandling i ärendet för- ordnade förvaltningsrätten om en rättspsykiatrisk undersökning av Miller. Han undersöktes av rättsmedicinalverkets enhet i Göteborg av bland andra överläkare Zimmerman och psykologen Doyle. Av det rättspsykiatriska utlåtandet daterat den 13 december 2013 framgår sammanfattningsvis följande. 
  
 Miller har en psykisk störning som inte är en allvarlig psykisk störning. Hans psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt medför risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag och gör det påkallat att han ges öppen rättspsykiatrisk vård. 
  
 I det diagnostiska resonemanget bedömde man att diagnosen pedo- fili kvarstod men att det pedofila beteendet fanns långt tillbaka i tiden. Under utredningen hade Miller tonat ner sina tidi- gare berättelser om dragning till yngre pojkar. Till skillnad från tidigare diagnoser med olika varianter av personlighetsstörning fann man inget underlag för att Morris störningar var ”så dysfunktionella och genomgripande att han nu uppfyller diagnos- tiska kriterier för en personlighetsstörningsproblematik”. 
  
 Personlighetsstörningen bedömdes således vara reducerad jäm- fört med tidigare bedömningar. Risken för återfall i våldsbrott bedömdes vara låg, medan risken för återfall i sexualbrottslighet bedömdes vara medelhög. Man fann att Miller var lätt- kränkt men att han i övrigt inte hade någon klar psykopati. 
  
 120 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris bakgrund, vård och diagnoser 
  
 Vid möte med kommissionen uppgav Zimmerman att man i de rättspsykiatriska bedömningarna hade övergett sadistspåret redan i och med Briggs utlåtande 1970. Att Miller vid den rättspsykiatriska utredningen 1991 hade uttryckt sadistiska tankar var något som han i samband med undersök- ningen 2013 förklarade med att han hade varit rädd för att dömas till fängelse i stället för till psykiatrisk vård. Den bedömning man gjort i den rättspsykiatriska undersökningen 1991 skulle alltså bygga på felaktig information från Miller. Vid undersökningen 2013 fann man inga hållpunkter för sadomasochistiska inslag. 
  
 Enligt Zimmerman hade man vid den rättspsykia- triska undersökningen diskuterat mycket kring om Miller i samband med undersökningen fabulerade och manipulerade. Man uppfattade honom som påläst och intellektualiserande och påtagligt van vid intervjusituationer. Både Zimmerman och Doyle ställde sig vid kommissionens möte med dem avvaktande till de tidigare diagnoserna dissociation och multipel personlighet som Miller hade fått under vården på Säters sjukhus. Zimmerman sade sig aldrig under mer än 30 års rättspsykiatrisk verksamhet ha träffat någon person med dissociativ personlighets- störning. Enligt honom kan de höga läkemedelsdoserna möjligen ha bidragit till Morris beteende. 
  
 Doyle påpekade att riskbedömningar har begränsad precision. Det faktum att Miller själv inte alls, eller bara i liten utsträckning, medverkade i riskbedömningar på Säters sjukhus från 2009 och framåt gjorde att man fick lita till statistiskt underlag för bedömningar i förvaltningsrätten, något som ytterligare mins- kade precisionen. 
  
 121 
  
 Mordutredningar och domstolsprocesser 
  
 5Redogörelsen 
  
 för mordutredningar och domstolsprocesser 
  
 I kapitel  
 6–12 
  kommer vi att redogöra för resultatet av vår gransk- ning av de förundersökningar som ledde till fällande domar. Vi kommer även att beskriva tingsrättsförhandlingarna, tingsrätternas bedömningar samt även mer kortfattat de efterföljande resnings- processerna. 
  
 Vi har haft tillgång till det förundersökningsmaterial som in- givits till tingsrätterna, övrigt innehåll i tingsrätternas akter samt det material som legat till grund för resningsprocesserna. Genom resningsmaterialet har vi även fått tillgång till delar av det sido- material som funnits i utredningarna och som inte tagits med i för- undersökningsprotokollen. Vår granskning av sidomaterialet är inte fullständig. 
  
 Det granskade förundersökningsmaterialet har inte enbart inne- hållit de utredningsåtgärder som genomförts med anledning av miss- tankarna mot Miller. Materialet har även innehållit de om- fattande utredningsåtgärder som vidtogs i tiden före Morris erkännanden. 
  
 Härutöver har vi granskat Morris journaler från Säters sjukhus och den rättspsykiatriska kliniken i Växjö. I redogörelserna har vi valt att återge delar av innehållet därifrån, i den mån det berört morderkännandena, förundersökningarna eller brottmåls- processerna. Av integritets- och sekretesskäl har vi dock varit åter- hållsamma med vad vi valt att återge. 
  
 Det granskade materialet har varit oerhört omfattande. Våra redogörelser har därför behövt komprimeras och gör inte anspråk på att vara fullständiga. Inte desto mindre har det varit vår inten- tion att presentera en så rättvisande bild som möjligt av hur mord- 
  
 125 
  
 Redogörelsen för mordutredningar och domstolsprocesser 
  
 SOU 2015:52 
  
 utredningarna och domstolsprocesserna bedrevs samt hur de olika aktörerna agerade. Vissa delar av materialet återges dock mer detalje- rat än andra. Anledningen till det är att vissa delar framstår som mer betydelsefulla för förståelsen för hur det kom sig att Miller först dömdes för åtta mord och därefter friades från dem alla. I vissa delar har vi i redogörelserna även fört in uppgifter som vi fått vid våra möten med de olika aktörerna. I förekommande fall anges detta särskilt. 
  
 Så gott som samtliga polisförhör med Miller nedteckna- des i dialogform. Förhören med Miller var många och dessutom ofta väldigt långa. Varje förhörsprotokoll omfattar inte sällan ett femtiotal sidor eller mer. Våra redogörelser för förhören har därför varit inriktade mot att fånga upp vilka uppgifter Miller lämnade i de mer väsentliga delarna för mordåtalen och på vilket sätt dessa uppgifter kom att förändras över tid. Vi har där- emot inte på ett rättvisande sätt kunnat förmedla vare sig den trevande osäkerhet och otydlighet som förhören ofta utvisat eller de många utsvävningar och varierande uppgifter som förekommit beträffande mer perifera delar. 
  
 De ljudupptagningar som gjordes vid huvudförhandlingarna raderades, i enlighet med gällande regler, när domarna vann laga kraft. Vi har därför inte haft tillgång till dessa. För vår redogörelse av vad som förekommit vid huvudförhandlingarna har vi därför utgått från tingsrätternas domar, huvudförhandlingsprotokoll, åbe- ropad bevisning, övrigt material från tingsrätternas akter samt upp- gifter från möten med de olika aktörerna. Vi anser att detta mate- rial har gett oss en tillräckligt god bild, även om vi är medvetna om att vi inte har kännedom om allt som föregick vid huvudförhand- lingarna. 
  
 De personer som förekommer i våra redogörelser och som age- rade i sin profession har vi valt att benämna med fullständiga namn. Övriga personer, exempelvis målsäganden, vittnen och utpekade medgärningsmän, benämns enbart med initialer. Undantag görs dock för personer som själva valt att framträda offentligt med anledning av Barrett  
 Bergwall-ärendena. 
  Dessa benämns med full- ständiga namn. 
  
 Varje redogörelse avslutas med ett avsnitt som heter Kommission- ens iakttagelser och bedömningar. Iakttagelserna och bedömning- arna är specifika för respektive fall, även om de i vissa avseenden 
  
 126 
  
 SOU 2015:52 
  
 Redogörelsen för mordutredningar och domstolsprocesser 
  
 kommit att bli likartade. Vi har tillåtit oss en del upprepningar för att varje redogörelse i princip ska kunna läsas fristående. 
  
 Dessa iakttagelser och bedömningar utgör, tillsammans med övrigt genomgånget material, grunden för innehållet i den samman- fattande analysen. 
  
 127 
  
 6 Lopez 
  
 NORRMALM 
  
 Nörd- 
  
 fjärden 
  
 Centrum 
  
 STRÖMNÄS 
  
 Ögletjärnen 
  
 Zamora 
  
 fjärden 
  
 KLUBB- 
  
 Davis 
  PITHOLM 
  
 GÄRDET 
  
 viken 
  
 Storträsket 
  
 Pitholms 
  
 högstadieskola 
  
 Inre- 
  
 Lillsjön 
  
 fjärden 
  
 SÖDRA PITHOLM 
  
 Halssjön 
  
 Fyndplats 
  
 Hedtjärnen 
  
 Bostad 
  
 0 
  
 1 km 
  
 SKUTHAMN 
  
 6.1Inledning 
  
 Natten mellan fredagen den 12 november och lördagen den 13 november 1976 försvann  
 15-årige 
  Pittman Zelmanovits när han var på väg från en skoldans på Pitholms högstadieskola i Piteå. Skolan ligger sydost om centrala Piteå. Det var flera minusgrader ute och barmark. 
  
 I personefterlysningen beskrevs Pittman Zelmanovits hårfärg som mörkblond. Hans klädsel bestod av en mörkbrun midjekort 
  
 129 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 skinnjacka, bruna låga mockaskor, bruna skinnhandskar, blå jeans, en grön flossad (luggig) tröja och en mörkblå skjorta. 
  
 Polisen behandlade ärendet som ett försvinnande. Trots ett intensivt sökande hittade man inga spår efter Lopez förrän den 19 september 1993 när en man som varit ute och jagat snubblade över ett människokranium i ett skogsområde. Fyndet av Pittman Zelmanovits kvarlevor gjordes sydost om Pitholms hög- stadieskola, drygt tre kilometer från Lopez hem. 
  
 Av en undersökning som gjordes på platsen cirka en vecka efter att kraniet återfanns framgår att kraniet påträffades i en träddunge som bestod av barrskog. På platsen fanns en större mossbemängd sten och cirka 20 centimeter sydväst om stenen fann man en brun skinnjacka som låg med framsidan uppåt. Jackan låg ytligt under blåbärsris och ett mycket tunt lager med mossa. I jackan fanns, förutom rötter som vuxit in, även några kotor, revben och rester av en grön tröja. I jackans högra ärm fanns ett ben från en arm. I när- heten hittade man även jackans dragkedja, som var så gott som helt igendragen samt ytterligare några skelettdelar. På platsen återfanns senare även bland annat en knapp med texten Robinson som det satt en blå tråd i samt en brun låg mockasko. 
  
 De delar av skelettet som slutligen kom att saknas var i huvud- sak båda fötterna, båda händerna, höger lårben, höger vadben, vänstra underbenets skenben och vadben samt höger strålben (en del av underarmen). 
  
 Såvitt kan utläsas av förundersökningsmaterialet förelåg ingen misstanke om brott förrän Miller berättade att han hade tagit livet av Lopez. Miller delgavs miss- tanke om mordet på Lopez den 11 februari 1994. 
  
 6.2Sökandet efter Lopez och förundersökningen 
  
 6.2.1Genomförda åtgärder före Morris erkännande 
  
 I samband med försvinnandet förhörde polisen flera ungdomar som Lopez inledningsvis hade haft sällskap med efter skoldansens slut. Dessa berättade förhållandevis samstämmigt att de tillsammans hade promenerat söderut från skolan cirka klockan 24.00 
  
 130 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 men att Lopez efter en stund hade gått vidare ensam och att de då hade trott att han gick hem. Av noteringar på en karta i förundersökningsprotokollet framgår att Lopez bostad låg cirka en kilometer söderut från den plats där han sist var sedd. 
  
 Förhör hölls även med MP, som bland annat berättade att hon hade varit på skoldansen, att hon och Lopez var för- tjusta i varandra, men att det under kvällen hade uppstått viss osämja dem emellan. Hon lämnade skoldansen före Lopez. 
  
 I förundersökningsmaterialet återfinns inte uppgifter om ytter- ligare eftersökningsåtgärder förrän människokraniet upphittades den 19 september 1993. 
  
 Den 27 september 1993 genomfördes en undersökning av fynd- platsen. Vid undersökningen återfanns de fynd som redovisats ovan, se avsnitt 6.1, och det konstaterades att det inte fanns någonting som tydde på att fynden hade varit nedgrävda. 
  
 I ett utlåtande om de upphittade skelettdelarna av Tucker, docent, rättsodontolog vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska avdelningen, Stockholm, daterat den 8 december 1993, bedömdes att det inte fanns någonting som talade emot att de upphittade skelettdelarna härrörde från Lopez. 
  
 6.2.2Polisförhör, vallningar och rekonstruktion med Miller 
  
 Under perioden januari 1994 till augusti 1994 hölls sju förhör med Miller. Därutöver kom ett av förhören i Johnson utredningen att beröra Lopez och har därför med- tagits transumt i förundersökningsprotokollet. Det första förhöret där Miller nämnde mordet på Pittman Zelmanovits är från den 26 januari 1994 och finns inte medtaget i förundersöknings- protokollet. Förhöret har återfunnits i utredningen om Taylor och redovisas nedan. Såvitt annat inte särskilt anges under respektive förhör närvarade polisassistenten, sedermera kriminal- inspektören, Jefferson Penttinen, Miller och den offentlige försvararen Parsons vid förhören. Förhören är nedteck- nade i dialogform och omfattar över 200 sidor. 
  
 131 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 Under förundersökningen genomfördes dessutom en vallning i Säter och en vallning i Piteå. I samband med vallningen i Piteå ge- nomfördes även en rekonstruktion vid fyndplatsen. 
  
 Den 26 januari 1994 hölls ett polisförhör med Miller som bland annat berörde Lopez. Förhöret kom till stånd med anledning av att Miller ville visa utredarna ett dokument i sin dator. Dokumentet bestod, enligt Miller själv, av terapianteckningar som gav namn och miljöbeskrivningar som han ansåg det angeläget för polisen att ta del av. Han uppgav att det handlade om starkt ”förträngda” minnen från barndomen och vuxenlivet. Lopez benämndes här som ”den mörka pojken”. Miller berättade bland annat mycket osam- manhängande att han hade kört en bil med en tunn, tunn bomulls- tråd fastknuten i bagageluckan. När han såg den mörka pojken komma gåendes bromsade han in så att tråden åkte av. Såvitt man får förstå det menade Miller att bagageluckan därmed flög upp och att låset därför såg ut att ha gått sönder. Han stannade bilen vid pojken och de lagade låset tillsammans. Som tack för hjälpen skjutsade han pojken därifrån. De körde utanför staden och stannade vid en vändplan med en timmerstapel, där själva dödandet skedde. Kroppen lämnades inte långt från platsen. 
  
 I slutet av förhöret frågade Jefferson Penttinen om Miller mindes en tidningsartikel för inte så länge sedan om ett fall i Piteå. Miller svarade nej och sade att namnet Lopez hade vuxit fram hos honom. När han och hans psykoterapeut Jones i terapin hade pratat om Lopez hade Jones berättat att han hade läst om pojken och nämnt pojkens efternamn. 
  
 Det första polisförhöret med Miller i förundersök- ningsprotokollet är från den 9 februari 1994. Miller be- rättade då bland annat följande. Han kunde inte påminna sig att han hade läst någonting i tidningarna om Lopez. Han reste till trakten på grund av en oplanerad bilresa från Falun. Han varken kunde eller ville gå in på vad för sorts bil han hade fär- dats i och inte heller om han var ensam i bilen eller hade sällskap. Han träffade Lopez på en villagata i en förortsmiljö i 
  
 132 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 västra utkanten av staden. Det skedde på senhösten tio år efter  
 Alvar-händelsen 
  19671. Nedan följer ett citat ur förhöret. 
  
 F [Cohen]: Vad är det som… vad är det som gör att du sva- rar på det viset? Är det en alldeles definitiv uppgift det här att det ska vara  
 -77 
  eller kan det finnas nån form av differens där? 
  
 H [Miller]: Eh… det finns ju… öh… när det händer  
 så-så 
  dyker när det här händer så dyker Alvarminnet upp öh… och jag tän- ker alltså  
 att-att 
  att jag var sjutton år då och jag är tjugosju nu. 
  
 F: När får du den associationen? Får du den i samband med att det här sker med… 
  
 H: Ja. 
  
 F: … med Pittman då? Det är ingen annan omständighet som gör att du binder upp det på just årtalet  
 -77 
  då? 
  
 L [Parsons]: Det är väl också en grej som du egentligen skulle återkomma till eller hur? 
  
 H: Hur menar du? 
  
 L: Jo  
 att-att 
  spika tiden. H: Ja. Precis. 
  
 L: Det var osäkert idag. 
  
 F: Har ni diskuterat det sinsemellan? L: Ja, ja. 
  
 F: Att årtalet kanske inte är riktigt korrekt? H: Ja. 
  
 L: Men jag tror att du och jag kan klura ut på något sätt framöver här. F: Vi kan ju lämna det så länge så får vi se då. 
  
 Miller berättade därefter att det var en vanlig vardag, men när Jefferson Penttinen frågade om det mer var en hypotes svarade han ja. Han berättade vidare att det var mörkt och att det därför måste ha varit sen eftermiddag eller kväll. Han såg Lopez promenera och låtsades då ha fel på sin bagagelucka och bad om hjälp. Lopez var på väg åt nordväst från Piteå centrum. 
  
 Pittman Zelmanovits var  
 14–15 
  år med ett ganska smalt ansikte och utan mössa. Håret var varken långt eller kort och rätt kraftigt. Han hade en fodrad jeansjacka men i den uppgiften fanns en risk för sammanblandning med en annan händelse. Han erbjöd Pittman 
  
 1 Uppgiften om  
 Alvar-händelsen 
  avsåg ett mord som Miller sade sig ha begått 1967 på en man vid namn Leon. 
  
 133 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 Zelmanovits skjuts och sedan även pengar för att de skulle onanera åt varandra, varefter de åkte vidare en bit på den väg Miller tidigare färdats. De svängde höger in på en vanlig skogsbilväg med en timmerstapel och stannade och onanerade. Därefter fortsatte de ytterligare en halv kilometer till en plats som var mer öppen, even- tuellt en vändplats. Det var beckmörkt med undantag för bilens strålkastare. Efter ett förtroligt samtal mellan honom och Pittman Zelmanovits utanför bilen ströp han honom. Efter strypningen lyfte han in Lopez i baksätet, vände nog bilen och körde sedan ett hundratal meter innan han lyfte ut honom igen och gick in i skogen. Bilen parkerades i en nerförslöpa som inte var brant och känslan var att han gick uppför in i skogen. Han bar inte kroppen så långt. Han upplevde skogen som ganska öppen med raka furor. 
  
 Han träffade Lopez vid cirka  
 åtta–niotiden 
  på kvällen och körde därifrån ungefär vid midnatt. Han bar kroppen mellan etthundra och femhundra meter. Det var snö på marken och det var svårt att täcka över kroppen. Han grävde i marken med händerna och med ett skohorn i metall för att få ett litet djup där han lade honom. Gropen blev grund som halva kroppsdjupet. Han lade kroppen i framstupa sidoläge. Han klädde inte av kroppen och det skedde inte heller någon styckning. Känslan var att Lopez hade på sig en svart täckjacka som kändes blank. 
  
 Under förhöret ritade Miller en skiss där han placerade skogsbilvägen och timmerstapeln nordväst om Piteå stadskärna. Den plats där han hade träffat Lopez låg i samma riktning, men närmare stadskärnan. Seppo Penttinen kommente- rade skissen i förhöret med att Miller även hade sagt att skogsbilvägen och timmerstapeln kunde ligga ”på en annan del av stadskärnan”. Det framgår dock inte av förhöret att Miller tidigare hade sagt så. 
  
 Pittman Zelmanovits hade en slät collegetröja under jackan. Hans ansikte var mörkt och han hade mörkt, kraftigt hår och en synlig fjunrand på överläppen. 
  
 På fråga från Jefferson Penttinen hur säker han var på att Lopez hamnade på mage i fördjupningen svarade han att det var hans känsla, men att det kunde vara tvärtom också. 
  
 På platsen där han lämnade Lopez var det ren skogsmark och lite ljung och det gick förvånansvärt lätt att göra 
  
 134 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 fördjupningen i marken. Det doftade myr. På fråga från försvararen hur stor risken var för sammanblandning med andra minnen upp- gav Miller att han i det behövde hjälp av Jones och att de två skulle bearbeta det som de pratat om i förhöret. 
  
 Den 14 april 1994 förhördes Miller i Johnson ärendet. Vid förhöret närvarade även Williams, legitimerad psykolog och Morris psykoterapeut. Delar av det förhöret kom även att beröra Lopez och finns därför med- taget transumt i förundersökningsprotokollet. Seppo Penttinen inledde med att säga att han visste att Miller hade diskute- rat med sin försvarare vilket år händelsen hade skett och att det skulle ha viss anknytning till när hans pappa dog. Miller kunde dock inte ge något nytt besked om årtalet. 
  
 Resan mellan Falun och Piteå skedde i ett svep. Syftet med resan var att söka efter en ung kille. Lopez gick på höger sida av vägen i bilens färdriktning. 
  
 Det var inte han själv som körde bilen till den plats där kroppen bars ut i skogen, utan någon som han i sina egna anteckningar kallade för ”SÖ”. Seppo Penttinen frågade om ”SÖ” var den som Miller tidigare i veckan hade bett honom ta reda på av- lidandedatum för, varpå Miller nickade. ”SÖ” stod för ÖS [den angivne medgärningsmannens initialer]. I förundersöknings- materialet återfinns dock inte någon handling som utvisar att någon sådan undersökning vidtagits. 
  
 Miller berättade att det var Lee som körde bilen från timmerstapeln och de hjälptes åt att bära Lopez in i skogen. Lopez hade svarta eller gröna finbyxor, men vilket material det var visste han inte. Seppo Penttinen konstate- rade då att det väl inte var jeans han avsåg, vilket Miller bekräftade. Det var ett tunnare tyg med en hake i byxlinningen. 
  
 I förhör den 19 april 1994 berättade Miller att han hade känt ÖS sedan början av  
 1970-talet. 
  De färdades i ÖS:s bil som var blå och av mindre modell. Han var dock inte säker på att bilen var blå. När de stannade för att bära ut Lopez ur bilen parkerade de på höger sida av en smal väg, vid en dikeskant. De gick cirka  
 40–100 
  meter in i skogen. Härefter följer ett citat ur för- höret. 
  
 135 
  
 Lopez SOU 2015:52 
  
 F [Seppo Penttinen]: När ni kommer fram till den här platsen i skogen här där du har beskrivit nu; Finns det snö på backen eller är det bar- mark? 
  
 H [Miller]: Nej, det är inte barmark det är det inte. Det är snö. 
  
 F: Hur mycket snö kan det vara då? 
  
 H: Jag tycker ju att det är… är en hel del snö – ohörbart – just när vi går ur bilen och går in i skogen… öh… öh…  
 D-d-det 
  är ett mera distinkt minne  
 än-än 
  hur mycket snö det är där vi stannar sen.  
 [---] 
  
 F: Vi har ju varit inne på det här i tidigare förhör lite grann hur du… Har du ett minne nu idag av vad du har sagt tidigare om det här? Hur det är på den här platsen där ni stannar? 
  
 H:  
 Ja-a. 
  
 F: Hur beskrev du då? 
  
 H: Öh… Att där var det inte så mycket snö. 
  
 F: Om jag ställer en väldigt konkret fråga vad säger du är du helt övertygad om att det fanns snö på platsen? Är det uteslutet att det var barmark? 
  
 H: Nej, det är inte uteslutet. Inte där vi stannar. 
  
 Miller berättade sedan att han framför allt mindes Pittman Zelmanovits ansikte och mörka gestalt. Lopez hade jeans, boots och en mörk tröja. Han ville även minnas att han hade en kavaj, men han trodde att det var fel. Seppo Penttinen sade då att alternativet om det inte var en kavaj ju var en jacka, och undrade om Miller kunde ange någon färg på den. Miller kunde dock varken säga vilken färg jackan hade eller om den hade dragkedja eller knappar. På frågan om kläderna fanns kvar på kroppen svarade han ja. Seppo Penttinen frågade trots det om det inte var något plagg som var avtaget, varvid Miller svarade ”jo” och sade att jackan var på men att det var osäkert om byxorna och skorna var det. 
  
 Jefferson Penttinen uppgav sedan att Miller, innan de hade påbörjat förhöret, hade sagt att han tagit med sig någon kroppsdel och även att det hänt något med Lopez ben. Miller berättade då att han avlägsnade ett ben och att det framför allt var det ena benet. Han tog med sig båda underbenen från plat- sen, och använde för det en såg som var medtagen från bilen. På fråga från Seppo Penttinen om man kunde göra detta om Lopez fortfarande hade byxorna på sig, svarade Miller 
  
 136 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 att Lopez då var helt naken, men att de klädde på honom igen efteråt. Nedan följer ett citat ur förhöret. 
  
 F [Cohen]: … styckningen då? Jaha. Tar du med dig båda… Är det ett underben och så hela det andra benet då? 
  
 H [Miller]: Ja och… 
  
 F: Ytterligare någonting? Handen också? H: Ja. 
  
 F: Ja, du visar tecken på att det kan vara handen. Vilken hand är det i så fall? 
  
 H: I så fall är det den högra handen.  
 [---] 
  
 F: … Vilket ben är det som du har tagit därifrån som är så att säga hela benet? Är det hela vänstra benet? 
  
 H: Ja. 
  
 F: Är du helt övertygad om det? Så att det inte är en sammanblandning mellan höger och vänster? 
  
 Miller svarade då att han hade en känsla av att det blev diagonalt, med höger hand och vänster ben. Den första sågningen skedde vid knät och den andra skedde högre upp. En del av delarna följde med hem. Han visste var handen fanns, men kunde inte säga var. 
  
 De var borta från Falun i två dygn och sov inte något på resan. Resan hade kommit till stånd för att de, under en åktur, skulle sam- tala eftersom Lee ville ha lite råd om sin sexuella läggning. 
  
 På frågan om det inte var svårt att göra en styckning i mörkret svarade Miller nej. 
  
 Samma dag som Lee tog livet av sig träffades han och ÖS mitt på dagen i Korsnäs ungefär 500 meter från ÖS:s bostad. På frågan hur säker han var på att det var mitt på dagen svarade han att han var rätt så säker, och att klockan uppskattningsvis var mellan tio och två. Lee sade sedan att han skulle gå hem och skjuta sig varpå Miller svarade ”men gör det då”. 
  
 Vid förhör den 9 maj 1994 närvarade även överåklagaren och förundersökningsledaren Atkinson. Miller berättade att det i diket och passagen in i skogen var mycket snö. Han ombads att berätta vilka kroppsdelar som man inte skulle kunna hitta på platsen, och nämnde då vänster ben och vänster hand. Han hämtade sedan en ”fusklapp” som han hade skrivit i 
  
 137 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 samband med ett tidigare telefonsamtal. Han berättade att båda höftlederna var skadade. Den vänstra höftleden var skadad där lårbenet satt eftersom det ”hade skett en brytning” där. På vänster ben hade det även ”skett en brytning” vid knäleden och vänster underben var borta. Vänster nyckelben var brutet och något revben var skadat. Det fanns även en skada uppe vid axeln på vänster överarm. Lårben togs med, vilket eller vilka mindes han inte, men det kunde vara så att båda var borta. Han använde inte sågen när han bröt kroppsdelarna. 
  
 Han hade tagit med sig hela vänsterbenet och hela högerbenet från platsen men ingenting annat. Han mindes särskilt starkt att vänster lår fanns med. Kroppsdelarna hade han lagt i en grå plast- säck. Inför resan hade han tagit med sig plastsäcken och verktyg. Sedan slängde han verktygen och säcken med benen i soporna. 
  
 Först låg Lopez på rygg utan byxor och skor. Sedan skedde tudelningen, varefter kläderna lades på honom. Skär- pet i byxorna drog han åt. Seppo Penttinen nämnde att Miller tidigare hade sagt att skärpet var brett med stort spänne. Någon sådan uppgift återfinns dock inte i förhörsutskrifterna. 
  
 Det fanns en dragkedja på Lopez jacka och Pittman Zelmanovits hade någon typ av boots på sig. När han ströp Pittman Zelmanovits blev ÖS överraskad och hann inte gå emellan. Miller tog efter strypningen av Lopez jeans och skor och förgrep sig på honom, varvid ÖS fick utlösning. ÖS, som därmed kände sig inblandad, hjälpte sedan till att gömma undan kroppen. De tog in Lopez i baksätet och lade byx- orna över dennes ben. De körde upp till en  
 T-korsning 
  och svängde därefter vänster. 
  
 På fråga från Freeman der Kwast, som härefter var den som ställde frågorna, berättade Miller att det var Lee som körde bilen när de träffade Lopez. Bilen var en Opel Rekord, men han kunde inte säga om bilen hade två eller fyra dörrar. Han hade dock ett minne av att han vek fram sätet när de gick in. Det var trevlig stämning i bilen och han och Pittman Zelmanovits onanerade åt varandra. När de gick ut ur bilen öppnade även ÖS sina byxor. Då blev Miller psykotisk och aggressiv och tyckte att Lopez sade ”han lever, han lever”. Nedan följer ett citat ur förhöret. 
  
 138 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 K [Atkinson]: Jag menar själva strypningen är det en så att säga en traditionell typ av (ohörbart) om jag får uttrycka mig (ohörbart) eller på något annat sätt med armen eller? 
  
 H [Miller]: Ja, nej det är en… 
  
 K: Är det rakt framifrån ansikte mot ansikte då eller? H: Ja. 
  
 K: Och det gick fort? 
  
 H: Ja en väldigt aggressiv strypning då om vi kan kalla det för det. 
  
 Miller hade dessförinnan inte berättat hur strypningen hade gått till. 
  
 Pittman Zelmanovits var smutsig på insidan av låren. Freeman der Kwast berättade då att det inte var ovanligt att tarmen släppte och frågade om det var det som hade hänt. Miller nickade. När han förgrep sig på Lopez hade han tagit av denne byxor och skor samt lyft upp kroppen i midjan så att överkroppen hängde ned. De bar sedan in Lopez i bilen och Miller hade honom i knät. Freeman der Kwast konstaterade att det måste ha varit ett bekymmer att Lopez var nedsölad och frågade om de gjort något åt det. Miller sade först att de inte gjorde något speciellt. Efter en stunds tystnad ändrade han sig dock och sade att han hade gjort ren Lopez med sina händer. 
  
 Lee körde till  
 T-korsningen 
  där de tog vänster. De stannade på en smal väg vid ett dike med snö. Miller berättade att han lyfte ut Lopez ur bilen, men när Atkinson påpekade att Miller suttit med Lopez i knät ändrade han sig och sade i stället att han hade baxat ut sig själv och Lopez ur bilen. Han bar själv ut kroppen i skogen och valde en plats där det fanns utrymme och mjukare mark. ÖS grävde en grop som var i kroppens storlek. Styckningen skedde under tiden som Lee grät och grävde gropen. 
  
 Den slutliga platsen var öppen med gles skog. Det var mörkt men han såg ändå. Han bröt det vänstra benet bakåt. Det var viktigt att få med sig lårbenet och handen. Nedan följer ett citat ur för- höret. 
  
 139 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 K [Atkinson]: Får du loss benet så att säga från fästena då? 
  
 H [Miller]: Nja men det sker en, det sker en (ohörbart) bryt- ning, det sker, eh eh, det går ju sönder alltså, det är en våldsam… 
  
 K: Ja det kan jag förstå i och för sig men då blir det väl hängande fort- farande? 
  
 H: Ja, ja. (Prat i munnen på varandra) K: Delar kroppsdelarna från varandra? 
  
 H: Ja. Men kniven kommer ju fram i skedet efter benet (ohörbart)  
 [---] 
  
 K: Du beskrev tidigare hur du klädde på kroppen byxorna, var skorna också på? […] Minns du om det fanns några ben så att säga i byxorna eller (ohörbart) flera ben?  
 [---] 
  
 H: Nej jag minns just det här, det var ju tomt (ohörbart) K: Åtminstone på ena sidan? 
  
 H: Ja precis. 
  
 K: Jaha. Dom här byxorna nu då, hur var det med skorna? Var dom med på platsen dit? 
  
 H: Ja det var dom. 
  
 K: och hur hade dom kommit dit, vem hade så att säga fört med sig byxor och skor från bilen till den här platsen i skogen? 
  
 H: Jag tror att jag hade det när jag bar honom. K: Att du plockade med dig det helt enkelt? H: Ja precis. 
  
 K: Du har inget minne av att det var ÖS som… 
  
 H: Nej det har jag inget minne, jag har ju inget minne av (ohörbart) K: Eller att ni gick tillbaka och hämtade? 
  
 H: Ja, nej det har jag inte. 
  
 Efter att ha lagt Lopez i gropen täckte de kroppen med det som var uppskyfflat på kanten. Kroppen täcktes och huvu- det fick de ”bångla” till för att få ned det i jämnhöjd med kroppen, han tryckte till det med visst våld. Kroppen låg i framstupa sidoläge och två tredjedelar av bröstet låg mot marken. Hela ytan blev sedan jämn i förhållande till marken. Han trodde att skorna, åtminstone en av dem, placerades vid de tomma byxbenen. De körde sedan raka vägen hem. Bredvid sig i baksätet hade han kroppsdelarna samt en väska med kniven, sågen och hammaren. På fråga om ingenting var kvarlämnat svarade han nej. 
  
 140 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 På fråga från Freeman der Kwast om hur han förvarade kroppsdelarna innan han slängde dem svarade Miller att han hade dem i ett vindsrum i hyreshuset där han bodde. Freeman der Kwast frågade om det inte var så att han tuggade på kropps- delarna, och refererade till något Miller hade skrivit. Miller bekräftade det. Freeman der Kwast frågade varför han slängde kroppsdelarna när han i Rivas  
 Asplund-fallet 
  gömde dem för att ”hålla det levande”. Miller svarade att han kanske behöll någonting. Han kunde dock inte svara på var de sparade delarna låg. 
  
 Det blev överraskande lite blod från styckningen, men Lopez borde ha fått blod på kläderna. 
  
 Vid förhör den 25 maj 1994 närvarade inte Parsons. I slutskedet av förhöret närvarade avdelningsföreståndaren på Säters sjukhus Brown som förhörsvittne. Miller berättade bland annat att Lopez hade skor av lättare typ, inte boots eller stövlar. Han upplevde sig nu minnesmässigt säkrare än tidigare eftersom han hade passerat vissa ångestrelate- rade låsningar. 
  
 Den 25 maj 1994 genomfördes även en vallning i ett skogsom- råde nära Säters sjukhus. Vid vallningen närvarade inte Parsons. Avsikten med vallningen var, enligt promemorian från vallningen, att Miller skulle få visa omständigheter i natu- ren som överensstämde med den plats där han lämnat Lopez kropp. 
  
 Miller berättade bland annat följande. Sträckan från bilen in i skogen var mellan  
 50–500 
  meter. Marken på den plats där Lopez lämnades var förhållandevis jämn och bestod av fuktig lågväxt mossa. Myrdoften var kraftigare i Piteå än i Säter. När han utförde styckningen satt han på en sten som såg ut som en sugga, eller möjligen på en stubbe, cirka tre meter från gropen. Hans föreställning var att platsen var ljus och öppen med uppvuxna trädstammar kring platsen. Det övervägande intrycket var barrskog. 
  
 Vid vår granskning har det framkommit uppgifter om att även  
 Foster, legitimerad psykolog och docent vid Stock- holms universitet, var med vid denna vallning. Detta framgår dock inte av vallningspromemorian. Enligt vad såväl Miller som  
 Foster har berättat vid möten med kommissionen skulle  
 Foster hjälpa Miller att minnas hur 
  
 141 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 han hade burit Lopez genom skogen till fyndplatsen. Enligt Miller uppmanade  
 Foster honom att andas och minnas hur mycket Lopez vägde sam- tidigt som de gick in i skogen. När de hade gått en stund sade Green att ”nu är vi i mål och nu har vi gått 300 meter”. Enligt  
 Foster var det dock Miller själv som angav den sträcka han burit Lopez. Även Atkinson, som dock inte närvarade vid vallningen, har i boken Bortom rimligt tvivel: Larson och rättvisan 
  
 (2015) beskrivit det på samma sätt. Inget av detta finns dock ned- tecknat i protokollet. Vid vallningen i Piteå framgår det dock av utskriften från ljudupptagningen att Miller, när han skulle bedöma avståndet från vägen in till fyndplatsen, hänvisade till en sträcka som de tidigare hade gått tillsammans med  
 Foster. 
  
 I förhör den 14 juni 1994 nämnde Jefferson Penttinen för Miller att utredarna hade varit uppe i Piteå och gjort en plats- undersökning. Miller berättade att där de parkerade bilen för att bära in kroppen lutade vägen nedåt i bilens färdriktning. När Jefferson Penttinen frågade om han var helt på det klara med lut- ningen blev Miller osäker, men sade ändå att när han gick ur bilen så var det som att han tittade uppåt från det håll de kom. Han tillade dock att det ju kunde vara tvärtom också. Det var en lång lutning snarare än en backe och bilen stod vid en raksträcka. Seppo Penttinen sade då att han tyckte att Miller såg tvek- sam ut och påminde Miller om att lämna utrymme för fel- sägningar när han var osäker. 
  
 När de hade lämnat platsen låg det efter en till tre kilometer en fastighet på höger sida. Seppo Penttinen frågade om det fanns utrymme för feltolkning när han sade höger sida, varvid Miller svarade ja. 
  
 Miller berättade nu att Pittman Zelmanovits skor togs av där kroppen lämnades, men att han inte mindes om skorna ham- nade i gropen. 
  
 På frågan om det fanns någon kroppsdel som han med säkerhet kunde säga inte skulle återfinnas på platsen svarade han en hand och ben. Han kunde dock inte med säkerhet säga om det var det högra eller det vänstra benet. Mest säker var han på att ett lårben saknades. 
  
 142 
  
 SOU 2015:52 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 Med en kniv skadade han Lopez jacka vid vänster bröst upp mot axeln. På platsen fanns en sten som han satt på och som kroppsdelarna gömdes vid. Seppo Penttinen hänvisade till en diskussion som de hade haft över telefon om avståndet till stenen och att Miller först hade sagt att det var tre meter men att han därefter hade ändrat sig. Något protokoll över detta telefon- samtal har vi dock inte återfunnit i förundersökningsmaterialet. Miller svarade då att stenen kunde vara närmare än tre meter från gropen. Hans minnesbild var att kroppen lades längs med stenen, men att vinkeln ju kunde variera. 
  
 Han upplevde att det skedde ett benbrott när han gjorde ”bryt- ningen” av benet. Sedan använde han kniven för att göra loss benet. På frågan om det blev några skador av kniven på bendelarna svarade han att det kunde ha blivit det. Sågen användes mot vissa mjukdelar men han trodde inte att det blev spår från den i de ben som blev kvar på platsen. 
  
 Pittman Zelmanovits hade handskar på sig men han vet inte var de blev av. Lopez tog dock av sig en handske när Miller ville känna på Lopez hand. 
  
 På fråga vad det var för såg han använde svarade han att det var en bågfil. Seppo Penttinen sade att han hade för sig att Miller tidigare sagt bågsåg, vilket Miller nekade till. Någon sådan uppgift återfinns inte heller i förhören i förundersökningsproto- kollet. Seppo Penttinen beskrev skillnaderna mellan verktygen, något som slutade med att Miller bekräftade att det var en mindre modell av en bågsåg, med mindre och tätare tandning. Han hade inte använt sågen tidigare och mindes inte var han hade skaffat den eller vad den hade för färg. Han sade att han borde ha tagit den med sig från platsen och tyckte inte att den kunde ha blivit kvar. 
  
 Av ett tillägg till förhöret framgår att slutet av förhöret inte kom med på bandinspelningen på grund av ett tekniskt fel och att Seppo Penttinen därför ringde upp Miller två dagar senare för att komplettera de delar som inte kom med. Miller sade då bland annat att han uteslöt användande av en såg med annat ut- seende än det han beskrev i förhöret den 14 juni 1994. 
  
 Den 21 augusti 1994 genomfördes en vallning och en rekon- struktion i Piteå. Vallningen påbörjades cirka klockan 19.00 och den efterföljande rekonstruktionen avslutades klockan 21.15. Enligt promemorian närvarade, förutom Miller och Jefferson 
  
 143 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 Penttinen, även  
 Foster, Williams och en vår- dare från Säters sjukhus. Uppräkningen har visat sig vara ofull- ständig och i vart fall Huang, chefsöverläkare vid Rätts- medicinalverket, Rättsmedicinska institutet, Umeå, närvarande också. Parsons har vid möte med kommissionen uppgett att han inte närvarade vid vallningen och rekonstruktionen. 
  
 Från det att de anlänt till fyndplatsen spelades rekonstruktionen in på  
 VHS-band. 
  Filmen i tingsrättens akt har avmagnetiserats och saknar inledningsvis ljud. Ljudet återkommer dock bitvis. I för- undersökningsprotokollet finns därutöver dels en promemoria upprättad av Cohen, dels en redogörelse för rekonstruk- tionen vid fyndplatsen upprättad av Huang. Härutöver finns det i tingsrättens akt en utskrift från ljudupptagningen. Utskriften omfattar inte bilfärden och inte heller promenaden genom skogen till fyndplatsen. Av nu nämnda dokumentation framgår bland annat följande. 
  
 Vid avfärd med bil från polishuset tillfrågades Miller om han kunde visa hur de skulle köra. När Miller sade att han var osäker på väderstrecken körde de direkt mot det för ärendet intressanta området. 
  
 När de var 500 meter från det skogsområde där Lopez kropp återfunnits fick Miller veta att de be- fann sig i närheten. Han sade då att han kände igen strukturen på vägen. När de kom till en  
 T-korsning 
  svängde de vänster. Efter att ha kört två kilometer bad Miller dem att vända. Miller pekade sedan ut ”den första platsen” 250 meter från T- korsningen. När de körde vidare sade Miller att de skulle ta höger i  
 T-korsningen, 
  i riktning tillbaka mot Piteå. Efter att ha passerat några fastigheter på vänster hand ville Miller stanna. Han var nu säker på att det var rätt vägavsnitt och ville vända och parkera vid  
 T-korsningen. 
  
 Miller promenerade sedan cirka  
 15–20 
  meter mot en kurva och en mindre uppförsbacke där han trodde de gått in i sko- gen. Han och Lee hade dock parkerat längre fram. Han fortsatte att gå fram mot kurvan och backen. När han ombads visa åt vilket håll de skulle gå sade han ”i så fall ska vi in här.” Enligt utskriften från ljudupptagningen kunde han inte visa någon riktning in i skogen, men på fråga om det var i den riktning han tittade svarade han ja. I Jefferson Penttinens promemoria står det dock att Miller 
  
 144 
  
 SOU 2015:52 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 visade med händerna i riktning in mot skogsområdet mot fynd- platsen. 
  
 Miller uppgav att de inte skulle gå så fruktansvärt långt, men på frågan om det var 50, 100, 300 eller 500 meter svarade han: 
  
 Ja, det är ju… Det är hemskt svårt själv. Jag tycker ju att den där sträckan vi gick med Martin bakom sjukhuset som från fotbolls- plan räknat […] kändes ungefär… 
  
 Enligt promemorian gick promenaden in i skogen långsamt, och 20 meter från fyndplatsen ville Miller vila sig. De hade då gått cirka  
 200–300 
  meter. Från den platsen kunde man, enligt Jefferson Penttinens promemoria, med viss svårighet skönja mark- området där platsundersökningen hade förekommit. 
  
 Miller orienterade sig sedan i området och på fråga om han kände igen den sten som fanns på platsen sade han att ”Den är ej olik”. Han sade att hans minnesbilder dock stördes av att marken var så pass uppgrävd. Han uppvisade kraftig ångest och ville göra pauser, röka, vila sig och dricka vatten. Förhörsutskriften är här svår att följa och uppgifterna som lämnas är röriga. 
  
 Filmen inleds när han sätter sig på stenen. Här saknas ljud på filmen, men såvitt framgår av utskriften från ljudupptagningen tycks han i detta skede berätta bland annat att han ibland hade Lopez kropp framför sig och ibland lyfte upp krop- pen i knät. Han hade öppnat Lopez jacka så att Pittman Zelmanovits var bar på överkroppen. Lopez hade inte några kläder på underkroppen och ingenting på fötterna. Både han och ÖS grävde gropen. När de hade täckt över kroppen var det möjligt att den vänstra armen låg utanför gropen. 
  
 Trots mörkret och trots att de inte hade någon belysning med sig hade han sett Lopez och Lee tydligt. På fråga om de inte hade haft tändstickor, ficklampa eller någonting sådant med sig sade han dock att de nog hade tändstickor och tändare med sig och att de kanske hade använt det. 
  
 Miller hade svårt att beskriva i vilken riktning han satt på stenen och provade därför, på uppmaning av  
 Foster, olika sätt att sitta. Enligt Miller var anledningen till osäker- heten att markvegetationen var annorlunda efter platsundersök- ningen. När Miller återigen uppmanades av  
 Foster att prova hur han skulle sitta suckade han och sade att 
  
 145 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 han tyckte att han satt rätt där han satt.  
 Foster bad honom trots det att sitta på lite olika sätt. Efter ett tag föreslog  
 Foster att Miller skulle sitta som han suttit vid ett tidigare tillfälle. Miller sade då att det inte kändes rätt.  
 Foster vidhöll dock och uppmanade Miller att sitta åt ett annat håll, samtidigt som Jefferson Penttinen sade ”Ska vi lägga den där dockan där.” Miller konstaterade då att ÖS i så fall hamnade på ett annat ställe än han först sagt, vilket bekräftades av  
 Foster. Miller kom då fram till att det kändes mer rätt. Intrycket är att dockan därmed hade lagts på plats, även om just denna sekvens sak- nas på vallningsfilmen. Efter ett klipp i filmen ligger dockan fram- för Miller, som sitter på stenen. Dockan var placerad på rygg med vänster arm och ben mot Miller. Dockan hade på sig en blank jacka med stängd dragkedja. Underkroppen var bar. 
  
 Miller berättade att han först hade Lopez i knät med jackan öppen och tröjan uppdragen och att han bet upp bröstvårtan. Han tog därefter spjärn med foten mot framsidan av Pittman Zelmanovits högra ben och bröt benet uppåt, något han även demonstrerade på dockan. Efter det hade han Lopez i famnen och bet i könsorganet. Sedan skar han i det vänstra benet runt höftpartiet, först på framsidan och därefter på baksidan. Han blev förvånad över att blodet inte forsade fram. Ibland fick han såga med kniven. Till slut kunde han rycka och kände att benet var på väg att lossna. På fråga från Huang om det inte var svårt att göra detta i mörkret svarade han att det var svårt, men att det skedde med känsel och att kroppen var förhållandevis ljus. 
  
 När han fick loss benet kom det märkliga ljud från kroppen, ett mellanting av ett bubblande och suckande. Därefter tog han loss den högra armen. På fråga om han skar igenom jackan eller om han tog av den svarade han att han måste ha skurit genom jackan. Han hade inget minne av att han tagit av hela jackan. 
  
 Miller ombads därefter att visa hur Lopez hamnade i gropen och var gropen var. Miller uppgav att han inte kunde visa det eftersom markförhållandena var så annor- lunda. Han berättade att kroppen hamnade bakom stenen och att han stängde Lopez jacka och drog på, alternativt lade över, byxorna [ett par blå jeans lämnades då över till Miller]. Det vänstra benet var lagt åt sidan. På fråga var det benet sedan 
  
 146 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 hamnade svarade han först att han inte visste. När han fick frågan om skälet till det var att han hade tagit med sig vissa kroppsdelar svarade han ja. Han vände dockan så att den hamnade på mage och demonstrerade hur han hade tryckt till huvudet för att få ner det i gropen. Han visade sedan en alternativ placering av dockan som fortfarande innebar att den låg på mage alldeles intill stenen. 
  
 Armen hamnade vid sidan om gropen. Han var inte säker på att armen blev helt lös från kroppen. Han använde ett skärp för att hålla Lopez armar stilla när han skar runt benet och vände kroppen. Han trodde att det blev en skada på ett revben. 
  
 Vid möte med kommissionen har Miller berättat att han inte hade några svårigheter med att hitta fram till fyndplatsen eftersom han kunde se en eller två personer stå inne i skogen när de parkerade bilen. När han kom fram till fyndplatsen var det väldigt tydligt var de hade grävt. Det, samt anvisningar från  
 Foster, gjorde att han kunde ange var kroppen hade legat. 
  
 Seppo Penttinen har bemött dessa påståenden och uppgett att det inte stod någon vid fyndplatsen när de anlände. Såväl Seppo Penttinen som  
 Foster har dessutom uppgett dels att det inte gick att se brottsplatsen från vägen, dels att  
 Foster inte kunde ge anvisningar eftersom han inte kände till några detaljer från utredningen. Enligt Jefferson Penttinen stämmer det dock att det var grävt vid fyndplatsen. Grävytan var emellertid betydligt större än själva fyndplatsen. 
  
 Den 30 augusti 1994 berättade Miller att han bitvis fick assistans av ÖS när det blev för tungt att bära Lopez kropp in i skogen. Han bar Pittman Zelmanovits så att dennes bröst låg mot hans vänstra axel. Byxorna låg på Pittman Zelmanovits mage och han förmodade att byxorna låg så hela vägen när han bar honom. Kniven hade han i fickan eller hängandes på sidan. Lee hade med sig en såg och en skyffel. Han kunde inte svara på om sågen kom till användning. Beträffande sågens utseende ritade han en skiss. Skissen återfinns inte i förundersökningsprotokollet. Miller hade även med sig en hammare. Verktygen förvarades i en väska. Han trodde inte att sågen kunde ha blivit kvar på platsen eftersom de gjorde en översyn av platsen innan de lämnade den. På fråga om han kunde utesluta möjligheten att sågen hade blivit kvar svarade han nej. Det var i så fall ÖS som tog med sig sågen från 
  
 147 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 platsen. På fråga om han kom ihåg vilken färg det var på sågen sade han: 
  
 Nä just nu idag så vill jag vill jag ha den åt… Jag skulle vilja säga att den var röd men det tror jag inte den var utan jag tror att den var blå- aktig och att att den till och med var lite skavd så att säga. Öh… färg- skavd. 
  
 Seppo Penttinen tog upp att de vid rekonstruktionen använde en docka som de hade klätt på och frågade Miller hur han upplevde den klädseln. Miller sade att han kände igen sko- modellen, att det var mera som en innesko än en utesko. På fråga om han satte i samband de mockaskor som han hade sett vid re- konstruktionen i Piteå med att Pittman Zelmanovits hade mocka- skor svarade Miller nej. Seppo Penttinen konstaterade dock att Miller inte hade uteslutit möjligheten att Lopez hade mockaskor, vilket Miller bekräftade. Han vågade inte ha någon uppfattning om tröjan eftersom bilden av dockan blev så stark att han inte visste om den gömde någon annan bild. 
  
 6.2.3Övrig utredning 
  
 Övriga förhör 
  
 Cole, Lopez mor, förhördes den 15 februari 1994 och den 16 juni 1994 och berättade bland annat följande. Hon kunde inte utesluta att Lopez hade en antydan till en ljus fjunrand på överläppen. Han led av epilepsi, men hade inte haft något anfall de senaste tre åren. Lopez bror FZ hade haft ett brett läderskärp med stort spänne och det var troligt att även Lopez hade haft ett likadant. 
  
 Brodern FZ berättade i förhör den 26 april 1994 bland annat att han hade haft ett brett läderskärp med stort spänne och att även Lopez kunde ha haft ett sådant eller lånat hans. 
  
 BK, den dåvarande ägaren till det markområde där Lopez anträffades, förhördes den 15 juni 1994. Han berättade bland annat att han 1976 hade lämnat en del virke nära vägen vid fyndplatsen, men att han inte kunde minnas om det funnits timmer- vältor där. Han hade inte tappat någon liten bågsåg i området. 
  
 148 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 GS, ÖS:s änka, förhördes den 20 april 1994 och den 3 maj 1994. Hon berättade bland annat följande. Hon visste inte att Lee kände Miller. Hon var dock medveten om att Lee hade homo- sexuella intressen. År 1976 hade de en tvådörrars Opel Rekord som var senapsgul. Dagen för makens självmord, den 15 augusti 1977, hade ÖS skjutsat dottern till arbetet som låg cirka fem minuter från bostaden. Dottern började arbetet klockan 09.00. När Lee kom tillbaka till hemmet efter körningen var GS i badrummet. Från Bradley rummet hörde hon en kraftig smäll. När hon gick ut på gårds- planen såg hon sin make livlös på marken. 
  
 MS (tidigare MP), bekant till Lopez och förhörd i samband med Lopez försvinnande (se avsnitt 6.2.1), hördes även den 13 oktober 1994. 
  
 Teknisk undersökning 
  
 Den  
 5–8 
  juni 1994 genomfördes en teknisk undersökning på plat- sen. Fyndplatsen hade då varit avspärrad och skyddad med en pre- senning sedan september 1993, när den första undersökningen av- slutades. Av undersökningsprotokollet framgår bland annat att fyndplatsen låg otillgängligt till, att fynden legat i eller under det övre mosslagret och att de inte visade tecken på att ha varit ned- grävda. Inga spår av grävning hade iakttagits på platsen. Utöver tidigare fynd på platsen hittades nu ytterligare skelettdelar, läder- bitar från jackan samt metallknappar som troligtvis kom från jeans- byxor. 
  
 Väderförhållanden 
  
 Av metereologiska data som inhämtades från SMHI framgår det att det vid tiden var barmark och att temperaturen på kvällen den 12 november 1976 var sex minusgrader och morgonen därpå nio minusgrader. 
  
 149 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 Upphittad såg 
  
 Av en promemoria daterad den 14 juni 1994 framgår att det i an- slutning till fyndplatsen hade anträffats en bågsåg av mindre modell med 50 centimeters bladlängd och mindre grov tandning än en ordinär såg. Sågen hade varit orange, men färgen var nu bleknad. 
  
 Rättsmedicinska undersökningar 
  
 De återfunna skelettdelarna undersöktes av Haynes, avdelningsläkare vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska insti- tutet, Umeå. Av utlåtandet, daterat den 25 januari 1994, framgår bland annat att det inte fanns något som talade emot att skelett- delarna härrörde från Lopez, att det på kraniet, en del av halskotorna, bäckenet och de långa rörbenen fanns skador som sannolikt härrörde från förruttnelse och djurangrepp, men att det därutöver inte hade påvisats några övriga skador i skelettdelarna samt att dödsorsaken inte kunde fastställas. 
  
 Den 16 juni 1994 avgav Haynes ett kompletterande utlåtande med anledning av dels ytterligare skelettfynd som gjorts på platsen, dels en kompletterande begäran från polisen om under- sökning baserad på en gärningsbeskrivning och specifika frågor avseende den. Av utlåtandet framgår bland annat att inget av benen påvisade spår av våld i någon form från annan person, att det på skelettdelarna inte påvisades några tydliga verktygsspår tydande på att kniv eller såg hade använts, att benresterna kunde se ut på det sätt de gjorde efter beskriven styckning, och att det på de gjorda fynden inte kunde påvisas något som bestred den misstänktes be- rättelse. 
  
 På begäran av Rättsmedicinska institutet, Umeå, utförde Perkins, docent och överläkare vid Rättsmedicinalverket, Rätts- medicinska avdelningen, Stockholm, en rättsmedicinsk laboratorie- undersökning av skelettdelarna. Av utlåtandet, daterat den 29 augusti 1994, framgår bland annat att han i allt väsentligt instämde i vad Haynes anfört, att vissa av benen företett rikligt av spår efter djurangrepp och att inga tecken till verktygsspår eller under livet eller kort efter döden uppkomna skador kunnat iakttas. 
  
 Efter en framställan gjord av Freeman der Kwast lämnade Huang den 10 oktober 1994 en sammanfattande bedöm- 
  
 150 
  
 SOU 2015:52 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 ning av Lopez kvarlevor. Även Sweeney namn står på utlåtandet, men det är inte undertecknat av henne. Inför bedömningen hade Huang tillgång till bland annat tidigare rättsmedicinska utlåtanden, platsundersökningen, förhören med Miller den 9 maj 1994 och den 14 juni 1994 samt Jefferson Penttinens och sin egen promemoria från vallningen och rekonstruktionen den 21 augusti 1994. Utlåtandet utmynnade i en bedömning av huruvida de uppgifter som Miller lämnat kunde vara riktiga eller inte. 
  
 UTLÅTANDE 
  
 att delning av extremitetsleder är fullt möjlig att utföra på det sätt som Quick har uppgivit, d.v.s. med kniv; 
  
 att sådan delning kan utföras utan eller med endast minimala skador på det lednära skelettet; 
  
 att avsaknaden av brosk och benändar på de långa rörbenen medför att det inte går att bedöma om det finns skador i det lednära skelettet på extremiteterna; 
  
 att verktygsspår dock inte har påträffats på de återfunna skelett- delarna; 
  
 att det således inte kan avgöras om delning på uppgivet sätt skett i någon eller några av Zelmanovits extremitetsleder […] ; 
  
 att inga skador har noterats på nyckelbenen, skulderbladen eller något av revbenen, vilket talar emot att Quick har sågat, skurit eller brutit sönder något av dessa ben; 
  
 att två halskotor, en ländkota, korsbenet, det högra strålbenet, båda händerna, det högra lårbenet, det vänstra underbenets skenben och vadben, det högra vadbenet och båda fötterna (till största delen) saknas; 
  
 att avsaknaden av ett underben och ett lårben är förenlig med delar av Dalton berättelse, men motsäger att en av de nedre extremiteterna, eller båda, skulle ha avlägsnats i sin helhet från platsen; 
  
 att den betydligt mera långtgående förmultningen av de nedre extre- miteternas ben liksom av bäckenet kan vara förenlig med Dalton upp- gift om att underkroppen har klätts av; 
  
 att avsaknaden av stora delar av fötternas skelett kan vara förenlig med uppgifterna om att skobeklädnaderna har avtagits och/eller att det ena underbenet har avlägsnats; 
  
 att avsaknaden av händernas skelett kan vara förenlig med antagandet att den ena eller båda händerna har avlägsnats; 
  
 151 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 att avsaknaden av händernas och delar av fötternas skelett dock också kan förklaras av att dessa relativt små skelettdelar har förflyttats av djur och därför ej har påträffats; 
  
 att Dalton beskrivningar av iakttagelser och upplevelser i samband med de påstådda händelserna, såsom avgången av avföring och urin, svårigheterna med att dela kroppen i höftleden, det måttliga blodflödet vid delningen i höftleden, ljuden från Zelmanovits buk samt känslan av tung och stel men inte otymplig kropp, framstår som rimliga; 
  
 att Dalton uppgivna placering av Zelmanovits kropp i terrängen är förenlig med det faktiska läget av Joyce kropp vid anträffandet; 
  
 Sakkunnigutlåtande från SKL 
  
 Av ett sakkunnigutlåtande från SKL daterat den 19 augusti 1994 framgår att man undersökt upphittade klädrester och bågsåg. Ända- målet var väsentligen att undersöka om det på fynden fanns spår från kniv, såg eller liknande, om det på fynden fanns blod eller vävnadsrester, om fynden sammantaget verifierade eller motsade den misstänktes beskrivning av mordet och styckningen samt att bedöma åldern på bågsågen. Morris beskrivning av mordet redovisades enligt följande. 
  
 Strypt framifrån. Klätt av byxor och skor, eventuellt även överkropps- kläder. Styckning med kniv och liten bågsåg. Oklart hur sågen har an- vänts. Huvudet ej skilt från kroppen. 
  
 Utlåtandet utmynnade i slutsatsen att det inte kunde iakttas några spår av våld från kniv, såg eller liknande på klädresterna, att det inte fanns något blod eller några vävnadsrester på kläderna eller på sågen, att det inte gick att fastställa åldern på sågen och att undersök- ningen varken verifierade eller motsade den misstänktes beskriv- ning av mordet och den påföljande styckningen. 
  
 Sakkunnigutlåtande av White 
  
 White, överläkare, professor i rättspsykiatri och vetenskap- ligt råd vid Socialstyrelsen, avgav ett sakkunnigutlåtande rörande Miller daterat den 16 juni 1994. Det framgår inte på vems uppdrag utlåtandet inhämtades, men det finns intaget i förunder- sökningsprotokollet. Inför bedömningen hade han enligt utlåtan- 
  
 152 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 det träffat Miller vid två tillfällen, tagit del av rättspsykia- triska utlåtanden, tidigare domar, journalhandlingar, Morris egna anteckningar om erkända sexuella övergrepp samt samtalat med vårdpersonal vid Säters sjukhus. 
  
 White redogjorde för Morris bakgrund inklusive tidigare domar, rättspsykiatriska utlåtanden och erhållen vård. Han uppgav bland annat att Miller vid den rättspsykiatriska undersökningen som genomfördes 1970 bedömdes vara inte bara farlig utan ”under vissa förhållanden och omständigheter t o m utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet till liv och lem”. Han redogjorde för Morris uppgifter om föräldrar- nas sexuella övergrepp och kränkningar mot honom och bedömde att Morris sexuella driftsystem tidigt syntes ha förvrängts genom barndomsupplevelser. Han ansåg inte att Morris erkännanden hade karaktären av hysterisk manifestation eller att denne ville dra uppmärksamhet till sig. Erkännandena var snarare förbundna med stark oro, ångest och obehag, framtvingad av en stark kraft och vilja att göra upp med det förflutna och att få frid och ro. I sammanfattningen skrev han bland annat att Miller uppfyllde en sådan kriminell profil att han mycket väl kunde ha utfört de sexuella övergrepp med dödlig utgång som det här var fråga om och vilka han också erkänt. 
  
 Utlåtandet kompletterades med ytterligare ett utlåtande daterat den 18 augusti 1994. I det utlåtandet redovisade White bland annat sin uppfattning att Miller hade gjort sig skyldig till de erkända pojkmorden och att det inte fanns något som tydde på att han konfabulerade, överdrev, ville göra sig märkvärdig eller im- ponera genom att berätta vad han varit med om. 
  
 6.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaten 
  
 Parsons närvarade vid samtliga förhör med undantag för förhöret den 25 maj 1994. Han närvarade inte vid någon av vallningarna. 
  
 153 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 De sakkunniga 
  
 Foster närvarade vid vallningen och rekonstruk- tionen den 21 augusti 1994 och var vid den mycket aktiv.  
 Foster deltog dessutom vid vallningen i Säter och rekonstru- erade tillsammans med Miller färden genom skogen in till fyndplatsen. I förundersökningsmaterialet framgår detta inte annat än indirekt på det sättet att Miller under vallningen i Piteå hänvisade till en sträcka som de hade gått bakom sjukhuset tillsam- mans med  
 Foster. 
  
 Foster medverkade även som rådgivare åt polis och åklagare.  
 Foster har vid möte med kommis- sionen berättat att han bland annat lärde ut en sanningssökande förhörsteknik. 
  
 Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen berät- tat att  
 Foster anlitades för att informera om hur man bäst genomförde vallningar och rekonstruktioner. Han anlita- des dessutom för att hjälpa till med hur den polisiära utrednings- situationen bäst skulle arrangeras för att förhören skulle bli väl utförda och ge kontrollerbara uppgifter från Miller. 
  
 Jefferson Penttinen har vid möte med kommissionen berättat att  
 Foster hjälpte till vid förberedelser inför förhören med Miller, men att det inte var på hans initiativ som Green var med vid vallningarna. Vilken roll han hade där kände Jefferson Penttinen inte till. 
  
 Enligt vad såväl  
 Foster som Atkinson och Miller har berättat hade  
 Foster dessutom egna samtal med Miller i forskningssyfte. Detta skedde parallellt med polisutredningen. Nelson, som vid tiden var kriminalkommissarie vid Rikskriminalpolisen, har vid möte med kommissionen berättat att  
 Foster uppgav för honom att Miller berättade saker för  
 Foster som ingen annan fick reda på. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att  
 Foster spelade en viktig roll vid vallningarna och rekonstruktionerna. Enligt Miller hade han och  
 Foster dessutom många och långa samtal med varandra under tiden som polisutredningarna pågick. Under dessa samtal hände det enligt Miller att  
 Foster förmedlade upp- 
  
 154 
  
 SOU 2015:52 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 gifter från förundersökningarna som han dessförinnan inte kände till. Miller har även uppgett att  
 Foster i sin rådgivande roll gentemot polis och åklagare förespråkade en metod som innebar att Miller skulle få kännedom om vissa uppgifter från förundersökningen.  
 Foster har dock tillbakavisat påståendena om att han förmedlade uppgifter och förespråkade en sådan metod. 
  
 Huang upprättade det rättsmedicinska utlåtandet av den 10 oktober 1994. Han deltog även vid vallningen och rekon- struktionen den 21 augusti 1994. 
  
 Vården 
  
 Williams närvarade vid förhöret den 14 april 1994 och Brown närvarade som förhörsvittne den 25 maj 1994. Williams och Brown närvarade även vid vallningen och rekon- struktionen den 21 augusti 1994. 
  
 Under förhöret den 9 februari 1994 uppgav Miller att han skulle prata med Jones för att bearbeta det som de talat om i förhören. Av journalanteckningarna framgår att ett så- dant samtal kom till stånd två dagar senare. 
  
 Jones har vid möte med kommissionen berättat att han under polisutredningarna enbart var med under enstaka förhör och då för att stötta Miller. Castro Ståhle har vid möte med kommissionen berättat att hon närvarade vid rekonstruktioner och vallningar eftersom Miller efterfrågade det. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att Johnson och vårdarnas roll vid rekonstruktioner och vallningar en- bart var att sköta om och stötta Miller. 
  
 Castro Ståhle har vidare berättat att hon tyckte att det var vik- tigt att det fanns en tydlig skiljegräns mellan brottsutredningarna och terapin och att hon tidigt gjorde det klart för Atkinson. Även Atkinson och Jefferson Penttinen har understrukit att det inte fanns något samröre mellan brottsutred- ningen och terapiarbetet. Freeman der Kwast har därtill berättat att Williams ansåg att det förelåg hinder för informations- utbyte på grund av sekretess. 
  
 155 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 Miller har däremot å sin sida, vid möte med kommis- sionen, uppgett att det förelåg ett nära samarbete mellan vården och utredarna såväl när Jones som när Williams var hans terapeut. Enligt Miller förekom det dessutom att Jones och Williams under terapin berättade om detaljer i mordutredningen som han tidigare inte hade känt till men som Seppo Penttinen särskilt hade bett dem att behandla under terapin. Enligt Miller var detta en metod som  
 Foster förespråkade och som skulle hjälpa Miller att minnas. Morris uppfattning var att Seppo Penttinen förde vidare uppgif- terna i någon slags välvillighet. Dessa påståenden har dock tillbaka- visats av Jefferson Penttinen, Williams, Jones och  
 Foster. 
  
 Enligt Miller förekom det även att han, Williams och Jefferson Penttinen hade egna möten som var en blandning mellan terapi och förhör. Ibland upprättade Jefferson Penttinen en prome- moria efter dessa möten, men inte alltid. 
  
 Enligt Miller gick han alltid igenom förundersökningen när han fick tillgång till den i samband med att åklagaren väckte åtal. Genomgången gjordes ofta tillsammans med Williams. 
  
 Av journalanteckningar från Säters sjukhus från den aktuella tiden framgår bland annat följande. Den 21 januari 1994 beslutade chefsöverläkaren Fletcher att Morris möjlighet till frigång skulle dras in. Fletcher antecknade att terapin, enligt Miller, hade gjort det möjligt för Miller att börja minnas, men att vissa minnen fortfarande var oklara och att Miller inte hade kontakt med hela materialet. Eftersom det, enligt Fletcher, var uppenbart att Miller saknade ”hel kontakt” med vad han hade gjort kunde förnyade impuls- genombrott inte uteslutas. Enligt Fletcher uttryckte Atkinson oro för att den indragna frigången skulle leda till att Miller slutade berätta om han inte fick något i gengäld, vilket dock inte föranledde Fletcher att ändra sitt beslut. 
  
 I februari 1994 nämnde Miller att han var beroende av att ha sin terapeut med sig vid förhören eftersom erkännandena avsåg sådant som tidigare hade kommit fram i terapin. Vid den här tiden hade Jones slutat sin anställning vid Säters sjukhus och försökte ordna plats för Miller vid en klinik i närheten av sin nya arbetsplats i Skåne. Enligt journalanteckningarna var 
  
 156 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 skälet till förflyttningen att polisutredningen skulle kunna fortgå i nära samarbete med Jones. Det framgår även att Atkinson kontaktade Fletcher och påtalade vikten av en fortsatt nära kontakt med Jones för den fortsatta polisutredningens skull. Efter att Jones tagit kontakt med den rättspsykiatriska kliniken i Växjö meddelade chefsöver- läkaren i Växjö Fletcher att Miller var välkommen, men att den fortsatta terapin i så fall skulle bedrivas av psykologer på den egna kliniken. Av Burke journalanteckningar framgår att det beskedet föranledde Freeman der Kwast att kontakta chefsöverläkaren i Växjö, varefter denne ändrade sig och gick med på att terapin med Jones kunde fortsätta. 
  
 I slutet av februari 1994 beslutades att Miller skulle överflyttas till den rättspsykiatriska kliniken i Växjö. Avgiftning av bensodiazepiner påbörjades. Efter att ha varit i Växjö under två veckor i mars 1994 återvände dock Miller, av skäl som inte framgår av journalen, till Säters sjukhus. Den medicin som han tidigare fått vid Säters sjukhus återinsattes. Williams övertog arbetet som Morris psykoterapeut och under våren träffa- des de mellan två och fyra gånger i veckan. Under terapisamtalen regredierade Miller många gånger kraftigt, vilket enligt Williams bland annat innebar att han fick kontakt med de tidiga barndomshändelser som hade återberättats genom de mord som nu utreddes av polisen. 
  
 Den 4 juli 1994 avvek Miller från Säters sjukhus och återkom till kliniken två dagar senare efter att själv ha kontaktat personalen och polisen. 
  
 Enligt en journalanteckning av Williams var perioden efter sommarsemestern mycket intensiv med tre terapisamtal i veckan. Den terapeutiska processen hade även påskyndats med anledning av åklagarens besked om en kommande vallning i Piteå. Även under hösten träffades Miller och Williams tre gånger i veckan. 
  
 Av Johnson journalanteckningar framgår att Miller under hösten 1994 gick igenom förundersökningen avseende mordet på Lopez. Delar av innehållet synes ha behandlats under terapin. 
  
 157 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.3Tingsrättsprocessen 
  
 6.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 På åklagarens begäran förordnade tingsrätten, lagmannen Tapia,  
 Foster att såsom sakkunnig avge ytt- rande angående Morris allmänna minnesfunktioner och betingelserna för Morris utsaga i psykologiskt avseende. 
  
 Foster inkom med två yttranden till domstolen, dels ”Sakkunnigutlåtande rörande allmänna minnesfunktioner hos Larson” av den 3 oktober 1994, dels ”Sakkunnigyttrande angående betingelser för Simpson utsaga i psykologiskt avseende” av den 3 oktober 1994. 
  
 I utlåtandet rörande allmänna minnesfunktioner redovisades resultaten av ett minnestest med Miller. I den samman- fattande kommentaren står det följande. 
  
 TQ medverkar väl vid de olika minnestesten. Han förstår snabbt in- struktionerna och genomför testuppgifterna med god motivation. TQ:s korttidsminnesfunktion är mycket god. Resultaten visar också att TQ har en god förmåga att organisera språkligt material vid själva inlärningstillfället. TQ:s testvärden för att lära in verbal information över längre tid (jfr långtidsminnesfunktion) ligger inom den nedre delen av normalområdet. Mot bakgrund av TQ:s goda verbala förmåga, vilket dokumenterats i tidigare psykologutlåtande av leg psykolog Rivers  
 (1991-03-04), 
  är detta senare resultat något förvånande. En anledning till den relativt sett låga prestationsnivån för verbal inlär- ning kan bero på TQ:s dagsform. Denna var något nedsatt både vid testtillfället den 14 april och den 8 sept (bland annat på grund av medi- cinering och sömnlöshet natten innan). En annan anledning kan vara konsekvenser av långvarig medicinering och tidigare missbruk av alko- hol och andra droger. 
  
 TQ:s förmåga att snabbt plocka fram information som lagrats i minnet sedan lång tid tillbaka, dvs flera år, är god (se test av ordflöde, semantisk minnesinformation samt självbiografiska minnen). TQ visar också genom självskattningar att han inte upplever någon uttalad min- nesproblematik i vardagslivet. Sammantagna visar de olika deltesten på en efter omständigheterna normal minnesfunktion. 
  
 Innehållet i sakkunnigyttrandet angående ”betingelser för Simpson utsaga i psykologiskt avseende” beskrevs som bakgrunds- information om vad en gärningsman kunde tänkas uppfatta, minnas och återberätta från ett våldsbrott han begått. Informationen, som uppgavs vara baserad på aktuella forskningsrön och klinisk erfaren- 
  
 158 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 het, redovisade även handlingsmönster hos seriemördare samt bak- grundsfaktorer för denna typ av brott. I yttrandet står bland annat följande. 
  
 Negativa händelser är svårare att komma åt, särskilt om lång tid för- flutit, men att minnas dessa händelser med hjälp av ledtrådar eller igen- känningsinformation tycks sällan vara något problem. Oftast finns de traumatiska händelserna representerade i form av minnen av tankar, känslor och kroppsliga upplevelser. Minnesinformationen kan vara svår att uttrycka i ord, men kan ses tydligt genom olika symptom. Vanligtvis finns ett starkt motstånd mot att rapportera eller medge traumatiska händelser, speciellt om det rör sig om sexuella övergrepp. […] En god intervjuteknik för att komma åt känsloladdade/trauma- tiska händelser är att fråga efter centrala detaljer (detaljer som väcker känslor), känslor i sig (vi minns via våra känslor), tankar, kropps- minnen och luktupplevelser. Genom att återskapa det inre och yttre sammanhanget för gärningsmannen då brotten begicks ökar möjlig- heten betydligt för att han korrekt ska kunna minnas vad som hände.  
 [---] 
  
 Frivilliga falska erkännanden […] sker utan yttre tryck från polisen. Individen kan erkänna ett aktuellt brott som uppmärksammats i massmedia eller erkänna även om något brott inte föreligger. Det finns ett flertal tänkbara orsaker till detta. Personen ifråga kan ha ett sjukligt intresse för att bli känd, ett slags behov av erkännande. Dålig själv- känsla kan också ge upphov till ’generaliserad skuld’ som framtvingar ett erkännande. Det blir då någon form av självbestraffning för tidigare handlingar och är särskilt vanligt hos deprimerade personer och när offret är en anhörig. En annan orsak kan vara att individen är oför- mögen att skilja på vad han faktiskt har upplevt och vad som har sitt ursprung i fantasier. (Detta kan förekomma när en individ går från ett schizofrent till ett normalt tillstånd.) Ytterligare en orsak kan vara att man vill skydda någon, vilket är vanligt vid mindre brott men ovanligt vid grova brott som mord. Ofta är det yngre personer som skyddar äldre och ofta rör det sig om anhöriga.  
 [---] 
  
 Morden kan utgöra berättelser om händelser, traumatiska upplevel- ser, som de har varit med om. Dessa minnen leder till primitiva före- ställningar, vilka gärningsmannen inte förmår artikulera medvetet. Morden blir det språk genom vilka upplevelserna kan uttryckas. Denna typ av gärningsmän känner sig bestulna och måste röva tillbaka det som på olika sätt har berövats dem. Att prata om det gör för ont (leder till depression), istället utvecklas hämndbegär och återkrav. Symto- men, handlingarna kan ses som överlevnadsstrategier. Morden blir ett sätt att återfödas till ett bättre liv. Våldtäkterna och dödandet kan symboliskt ses som ett sätt att ta sitt eget liv och samtidigt bli befruk- tad med sig själv, dvs att återfödas. (Handlingarna kan också ses som en våldtäkt av mamman som han vill skända.) 
  
 Gärningsmannen bygger upp en illusion om att han genom förstö- relse av andras liv kan återskapa och återupprätta det som berövats ho- 
  
 159 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 nom. När han uppnått sitt mål och fått sinnesfrid, hemsöks och för- följs han dock av det han själv ödelagt, eftersom detta ger upphov till en skuld. Den förföljande skulden upplevs som en attack på hans eget jag, vilket får honom att hata sina offer än mer. Hans ’perverterade gottgörande’ handlingar ger således ingen varaktig lindring. Gärnings- mannen drabbas av offren för sin egen verksamhet och han fortsätter att mörda. Ju mer han dödar desto närmare kommer han en psykolo- gisk kollaps. Ju längre kollapsen fortskrider desto våldsammare blir  
 dödandet.[---] 
  
 Oftast har seriemördare mycket detaljerade minnen från morden. Dessa minnen fyller en funktion för att återuppleva den spänning som mördaren söker i själva dödandet. Vissa gärningsmän har ett behov av att jämföra sina fantasier med minnesbilderna. Fantasierna är således beroende av att det finns detaljerade minnen från morden. Att bevara kroppsdelar och fotografier utgör ledtrådar för att minnas det speciella offret men också för att återuppleva upphetsningen av dödandet. Kroppsdelarna skapar intimitet och ger sexuell upphetsning, d v s gär- ningsmännen tillfredsställer sig själva framför/med kroppsdelarna eller fotografierna av kropparna.  
 [---] 
  En seriemördare mindes inte själva mördandet, däremot mindes han styckningen av kropparna, vilket var det som skapade upphetsningen. Att berätta om dessa gärningar väcker oftast alltför starka konflikter hos gärningsmännen och de har därför mycket stora svårigheter att tala om dessa handlingar. 
  
 Tingsrätten, Tapia, inhämtade ett utlåtande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus, Thornton. Utlåtandet skulle enligt tingsrätten avse huruvida det fanns medicinska förutsätt- ningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämtades inte av tings- rätten. 
  
 Inför huvudförhandlingen inkom Parsons med en skrift där han upplyste rätten om att det fanns en risk för att Miller skulle drabbas av ångest när han berättade om dramatiska detaljer. Parsons förklarade dock att det ganska snabbt kunde hävas med ”en lugn stund och några piller” och framställde önskemål om att en vårdare skulle få sitta bredvid Miller under huvudförhandlingen. 
  
 160 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 6.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Huvudförhandlingen hölls vid Piteå tingsrätt den 1 och 2 november 1994. Domare vid rättegången var lagmannen Tapia. 
  
 Vid huvudförhandlingen hördes, utöver Miller, måls- äganden och Lopez bror FZ samt vittnena Jefferson Penttinen, Lopez vän MS, jägaren som hittade män- niskokraniet FL, den tidigare markägaren BK och den påstådda med- gärningsmannens änka GS. Som partssakkunniga hördes Huang och White. Som domstolssakkunnig hördes Green. 
  
 Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår väsent- ligen följande. 
  
 Åklagaren Leon Kwast framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen. Åklagaren ut- vecklade sin talan, vilket redovisades på följande sätt i tingsrättens dom. 
  
 Pittman hade under kvällen den 12 november 1976 bevistat en skoldans på Pitholmsskolan i Piteå och begav sig därefter iväg i riktning mot sitt hem i närheten av  
 SCA-fabriken 
  i Munksund. Under hemvägen för- svann han spårlöst. Den 19 september 1993 påträffade en jägare, FL, ett kranium i ett skogsområde på Norra Pitholmen, Piteå. Efter när- mare undersökning har på denna plats påträffats bl a ytterligare ske- lettdelar. Skelettet har visat sig vara från Pittman kropp. Under psykia- trisk vård har Larson erkänt att han berövat, bland andra, Pittman livet och den förundersökning som skett har gett stöd för att Dalton erkännande är riktigt. 
  
 Åklagaren åberopade och föredrog följande skriftliga bevisning. Undersökningsprotokoll, bilder på den upphittade sågen, sak- kunnigutlåtande från SKL, väderdata från SMHI, dödsbevis och identifikation av kroppen, utlåtande av rättsodontolog, kartor samt foton över fyndplatsen. Åklagaren åberopade även, som skriftlig bevisning som skulle anses föredragen, de rättsmedicinska utlåtan- dena av Perkins och Huang samt sakkunnig- utlåtandena av White och  
 Foster. 
  
 Åklagaren förevisade en brun mockasko, en såg, en uppdragen dragkedja och en ärm till en skinnjacka. 
  
 Förhör hölls med Miller inom stängda dörrar. Nedan följer ett citat av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 161 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 Han var bekant med en person i Falun vid namn Lee och de hade ett gemensamt intresse för yngre pojkar. De bestämde sig för att göra en utflykt tillsammans och de åkte på förmiddagen den 12 november 1976 i ÖS:s bil, en tvådörrars Opel, från Falun norrut och kom sent på kvällen fram till Piteå. De visste vad de ville och arrangerade bilens baklucka så att den skulle vid en inbromsning åka upp. De åkte runt litet i Piteå. Deras tanke var att hitta ett diskotek eller något liknande i sin jakt på en pojke. Det var en ren tillfällighet att de kom ut mot Pitholm. Han minns att de kom ut från centrala Piteå till ett villa- område. 
  
 Han såg Pittman gå efter vägen, de körde ikapp honom och brom- sade sedan in bilen så att bakluckan åkte upp. Quick gick ut och in- ledde samtal med Pittman angående bakluckan. Ganska snart märkte han att Pittman var ledsen eller bedrövad och arg över något, troligen var det något problem med en kamrat eller flicka. Quick visade sym- pati för Pittman och utnyttjade dennes misstämning. Inledningsvis föreslog han att de skulle skjutsa hem honom, sedan blev det tal om en sväng in till Piteå. Pittman hade handskar på händerna och Quick minns att Pittman tog av sig dessa, eftersom Quick ville känna hans hand. Detta skedde utanför bilen. 
  
 Det förekom inte något tvång för att få in Pittman i bilen, utan denne steg självmant in och satte sig i baksätet tillsammans med Bullock. Lee förde bilen i en  
 U-sväng 
  tillbaka in mot Piteå. Quick pratade med Pittman om orsaken till hans nedstämdhet och sökte svara upp mot dennes behov och en viss förtrolighet uppstod. Senare, när de kommit ut mot en skogsväg, började de onanera åt varandra i bilen och Quick märkte att Pittman började bli ängslig och orolig men ändock spelade med i sin ängslan. Dalton minnesbild av vägen är att det blev glesare med hus och att de kom ut på en skogsbilväg sedan de passerat en  
 T-vägskorsning. 
  Lee stannade bilen vid ett timmerupplag. Sedan Pittman tillfrågats om han ville onanera åt Lee också, vilket han svarade positivt på, uppfattade Quick i ett ögonblick av psykotiskt beteende att Pittman uttalade ’Gray lever’, vilket tände stark ilska och aggressi- vitet hos honom. De stod utanför bilen och han tog framifrån ett kraf- tigt strupgrepp runt Pittman hals och höll kvar greppet till dess han kände att Pittman var död. Pittman hann ingenting göra. Lee, som stod  
 fyra–fem 
  meter ifrån och förväntat sig att Pittman skulle onanera åt honom, hann heller inte göra något och fick utlösning, vilket Quick sedan utnyttjade för att göra ÖS delaktig i det skedda. Quick utnytt- jade själv den döda kroppen sexuellt. Kroppen lyftes sedan in i bilens baksäte, där Quick satt med kroppen framför sig. De åkte sedan iväg, men de åkte inte långt utan stannade på en plats där vägen var litet bredare. De tog ut kroppen ur bilen och Quick bar den över ett bre- dare dike. Han minns att han blev blöt om foten. Kroppen bars in i skogen, som inte var gles men inte heller snårig och han har ett minne av myrdoft. De verktyg, som funnits med i bilen, en kniv och en såg, togs med in i skogen. Han minns dock inte vem som bar dessa. Han hade för avsikt att stycka kroppen. 
  
 162 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 Lee var handlingsförlamad och grät mycket; han var upprörd över att en pojke dödats. Quick bar kroppen ett par hundra meter in i skogen och lade ned kroppen vid en sten och började styckningen. Han styrs av en sexualitet, där speciella kroppsdelar har ett visst symbolvärde, och visste vilka kroppsdelar han ville ha med sig. Han minns att han satt på en sten under styckningen och att han såg ÖS i närområdet. Han minns med bestämdhet att han med hjälp av kniv tog lös ena lår- benet och en eller båda händerna. Han är osäker om han tog med sig ett underben, från det andra benet i så fall, och har en minnesbild av att han tog lös en arm. Under styckningen hörde han liksom suckande ljud från kroppen och kände en sötaktig doft. 
  
 Pittman hade jeans och en glättig jacka och någon sorts collegetröja. Han bet i bröstvårtorna och bröt i knäet. Detta var någon typ av aggressiv handling gentemot ÖS, vilkens gråt tände ilska hos honom. Pittman hade en livrem med ett speciellt spänne. Han minns bältet eftersom han använde livremmen för att binda ihop armarna. Han vet inte vart bältet tog vägen. Det är möjligt att bältet följde med från platsen. Han tog hand om de delar han ville ha med sig och lade del- arna i en grå plastsäck, som fanns i bilen. De lade sedan kroppen i övrigt nedsänkt i mossan och övertäckt av mossa. Innan mossan lades över kroppen, lade han byxorna över den och drog igen jackans drag- kedja. 
  
 Under färden tillbaka mot Falun kom han i gräl med Lee om de medhavda kroppsdelarna. Han tror att de färdades tillbaka till Falun i stort sett utan avbrott. Han tror att han tvättade sig vid någon bensin- station. Det var dag när de kom fram och Lee släppte av Bullock vid hans bostad, varvid Quick tog med sig plastsäcken och kniven. Han minns inte sågen. Han kan inte svara på var kroppsdelarna tagit vägen. 
  
 Lee blev deprimerad och tungsint efter händelsen och deras kontakt blev glesare. Den sista gången han träffade Lee var samma dag denne sköt sig. Det var en solig dag och Lee sökte upp Quick, som befann sig utanför sitt bostadshus med sina hundar. Lee sade att han inte orkade leva och påminde Quick om Pittman. Lee sade att han skulle ta livet av sig och Quick svarade på ett aggressivt sätt: ’Gör det!’ – Han har inte något minne av att han läst något om Pittman försvinnande. Pittman talade ren svenska utan utländsk accent. 
  
 Härefter spelades video- och ljudupptagningen från vallningen och rekonstruktionen den 21 augusti 1994 upp. Huruvida inspelningen spelades upp i sin helhet eller enbart i valda delar framgår inte. 
  
 Vittnesförhör hölls med Seppo Penttinen. Nedan följer ett citat av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 Vid förhören med Quick i Säter åkte man ut i terrängen för att Quick skulle få visa arten av skog, utseende på dike, lutningsförhållanden, växtlighet, mosslager, fuktighet, stenar m m. Quick gav en detaljrik skildring bl.a. av mossan och upplevde under promenaden tydlig 
  
 163 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 ångest. Den skogsbilväg de åkte, stämmer väl med utseendet i Piteå; något dike fanns dock inte där men väl i Piteå. Markens lutning och markvegetationen stämde väl liksom den massvegetation som Quick utpekade och hans beskrivning av den sten som skulle finnas på plat- sen i Piteå. 
  
 Vid besöket i Piteå fick Quick veta när de närmade sig ett område som var intressant ur hans berättelses synpunkt. De parkerade bilen vid  
 T-korsningen, 
  där skogsbilsvägen mot Raraholmen mynnar. Quick fick i samband med detta ångestsymptom men visade att det var borta vid vägens krökning i riktning in mot Piteå som bilen parkerats när kroppen skulle begravas. Vad Quick visade på fyndplatsen stämmer väl med vad Quick uppgivit vid tidigare förhör och Quick tvekade inte vid konkreta frågor om åt vilket håll de skulle gå. På platsen där kvar- levorna återfunnits sade Quick att han kände igen platsen, men han stördes av att markytan förändrats vid undersökningarna. Quick re- dogjorde sedan för sina åtgärder på platsen med kroppen. Den plats som Quick angav att kroppen lades på, stämmer helt med den plats där Pittman Zelmanovits kvarlevor hittades. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med Huang. Nedan följer ett citat av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 Eftersom så lång tid gått har det inte varit möjligt att konstatera om några styckningsskador uppkommit. Uppgiften att kroppens överdel varit omsluten av en jacka kan förklara att förmultningen av kroppens överdel gått mindre långt än förmultningen av underdelen, som inte varit omsluten av klädespersedlar utan endast övertäckt av jeansbyxor. Ena lårbenet saknas liksom ett skenben och båda handflatorna. Dalton uppgift att han haft svårigheter med att separera lårbenet förefaller mycket rimlig och hans uppgifter om ljud från kroppen och om blod- flöde i samband med styckningen är även sannolika. Han kan inte ut- tala sig om dödsorsaken men strypning är fullt möjlig. 
  
 Förhör hölls därefter med målsäganden FZ och övriga vittnen, vilka i huvudsak berättade på samma sätt som i polisförhören. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med White. Nedan följer ett citat av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 Det är belagt att Quick tidigt debuterat med sexuell störning och vid den första rättspsykiatriska undersökningen 1970 konstaterades att Quick led av en mycket grav sexuell perversion, riktad mot främmande yngre pojkar, och att han under vissa förhållanden är utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet till liv och lem. – Vad som är väsentligt i Dalton fall är att Quick blivit utsatt för övergrepp av fadern och modern och att det uppstått en koppling mellan sexualitet och aggressivitet. Det har blivit en stark laddning som leder till en benägenhet att tvångsmässigt upprepa handlingar. På något sätt iscen- 
  
 164 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 sätter Quick den kränkning han utsatts för och denna är samman- kopplad med en sexuell laddning av lustkänslor. Med detta stämmer det väl att Quick gömmer bitar av dödade personer och behåller delar som någon form av talisman. Mccall tror inte att Quick ljuger om händelsen och det är fråga om så pass annorlunda beteenden att man inte kan tro att fråga är om confabuleringar. Vad som framkommit om Dalton person strider inte emot riktigheten av hans uppgifter utan stöder dem. Det finns ingenting i den profil man sökt göra av Quick som gör det orimligt att han utfört gärningen och det finns positiva tecken i profilen som stöder detta. – Quick har lämnat uppgifter om att han begått fem mord på unga pojkar och det kan ses som en effekt av pågående behandling att han inte vid ett avvikande från sjukhuset begick ett ytterligare mord. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med  
 Foster. Nedan följer ett citat av redogörelsen i tingsrättens dom. 
  
 Denna typ av brott är obegriplig för de flesta. Man måste därför för- söka beskriva de mekanismer som ligger bakom agerandet. Det karak- teristiska för sådant handlande är att gärningsmannen oftast blivit ut- satt för fysiska eller psykiska övergrepp under uppväxttiden. Föräldrar har inte sett till barnets intressen och ett kränkt barn kan uppleva skuld och skam och total värdelöshet. Det barnet upplevt tidigt kan vara katastrofalt för barnet, om det inte kan hantera sina känslor. 
  
 Morden kan ses som en form av berättelse, ett omedvetet berättande om sina upplevelser. – Quick har erkänt gärningen, vilket inte är så vanligt. Erkännanden kan dock vara falska. Man talar om framtvingade falska erkännanden och erkännanden i den situationen att man inte minns något men godtar de omständigheter andra framlägger. Så är det inte i Dalton fall. Det finns också frivilliga falska erkännanden, där er- kännandet sker för att få uppmärksamhet i media, eller för att det fö- religger någon form av allmän skuld. I sådana fall kan människan inte skilja på verklighet och fantasi. Så är det inte för Quick. Många gånger kan det dock vara svårt för en gärningsman att avgöra vad som är själv- upplevt. Det kan vara svårt att komma åt minnena och man kan upp- leva svår ångest när minnena aktualiseras. Det behövs s k inkörsportar i form av centrala detaljer, känslor, tankar, kroppsminnen och lukt- intryck för att minnet skall aktiveras. Några exempel är att Quick minns att Pittman hade handskar utifrån att denne tog av sig dessa för att Quick ville känna hans händer, att Quick minns jackans glatthet, Dalton starka känsloupplevelse vid besöket på fyndplatsen, Dalton minne av skärpet som haft en viss funktion i samband med att han bar kroppen, Dalton minnen av lukter – luktminnet är ett starkt minne – och ljud – ljudintrycken förstärks vid starka känsloupplevelser. Det bör också påpekas att Quick uttrycker vad han inte minns. För Quick har det varit viktigt att bevara minnet, att återskapa upplevelsen och ett led i detta har varit att medföra vissa kroppsdelar och bevara dessa som ett sätt att sammansmälta med offret. Brottslighet av denna typ är 
  
 165 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 naturligtvis planerad men det är inte nödvändigtvis så att gärnings- mannen är medveten om att han kommer att begå brottet. Två saker har utifrån tidigare erfarenheter noterats vid flerbrottslighet av denna typ. Den ena är att gärningsmannen på något sätt dokumenterar brottet, t ex genom att spela in offren, spara kroppsdelar eller klädes- persedlar, kanske för att bevara samhörigheten med offret och åter- uppleva händelsen. Den andra är att det ofta finns en blandning av aggressivitet och sexualitet. – Martin betvivlar inte att Dalton uppgifter är riktiga. Ingenting i samtalen med Quick har bestyrkt det naturliga tvivel som uppstår vid uppgifter av denna allvarliga beskaffen- het. Quick har en typ av reaktionsmönster som kan uppkomma inom en familj, där barnet känner sig hotat. En människa kan bevara minnen av händelser under mycket lång tid, om minnet är känsloladdat. I detta fall är det dessutom så att det varit viktigt att bevara minnet och repetera händelserna. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Bakom stängda dörrar föredrogs rättspsykiatriska utlåtanden av Hanson daterat den 25 mars 1991 och av Tyler daterat den 16 mars 1970. Vidare föredrogs utlåtandet av Thornton, som tingsrätten, enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk under- sökning, inhämtat för bedömning av huruvida det fanns förutsätt- ningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Thornton uttalade bland annat att Miller bedömdes lida av en allvarlig psykisk störning och att han var i oundgängligt behov av rättspsykiatrisk vård. 
  
 IZ:s och FZ:s målsägandebiträde advokaten Martin framställde målsägandenas enskilda anspråk, som medgavs av Miller. 
  
 Parterna slutförde sin talan och förhandlingen förklarades av- slutad. 
  
 6.3.3Piteå tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Tapia och tre nämndemän, meddelade dom den 16 november 1994. Nedan citeras tingsrättens bedömning. 
  
 Quick har erkänt gärningen och hans erkännande får stöd av de upp- gifter han själv lämnat. Någon teknisk bevisning som binder Quick vid brottet föreligger dock inte. Den bevisning som förebringats avser att bestyrka de uppgifter Quick lämnat om omständigheterna vid gärning- ens begående. Dalton uppgifter om att han hade en medgärningsman 
  
 166 
  
 SOU 2015:52 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 får stöd av den omständigheten att ÖS enligt ÖS:s hustrus uppgifter hade en bil av det utseende som Quick berättat om och att ÖS av allt att döma hade homosexuella intressen och varit deprimerad under de sista månaderna innan han begick självmord på sätt Quick berättat. Enligt Phillips vittnesmål har Quick under skogsvandring i Dalarna lämnat uppgifter om vegetation, lukter och terrängförhållanden som stämmer väl med förhållandena på fyndplatsen. Quick har vid besök på fyndplatsen på ett sätt som stämmer med fynden kunnat ange hur den döda kroppen lagts i mossan. Dalton uppgifter om vilka kroppsdelar som han medfört från platsen stämmer väl med fynden på det sättet att dessa kroppsdelar saknas på fyndplatsen. Dessa omständigheter utgör ett mycket starkt stöd för riktigheten av Dalton uppgifter. Till vad nyss anförts bör fogas att vad Mccall anfört om Dalton person och tidigare beteenden stämmer väl med Dalton uppgifter om sitt bete- ende vid det åtalade tillfället. Vad Martin uppgivit om Dalton minnesfunktioner och om sina erfarenheter av minnets funktioner talar vidare med styrka för att de uppgifter Quick lämnat är riktiga. Vid en sammanfattande bedömning finner tingsrätten att det måste anses ställt utom varje rimligt tvivel att Quick begått den åtalade gär- ningen. Omständigheterna vid brottet har varit sådana att brottet bör bedömas som mord. 
  
 Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och biföll målsägandenas skadeståndsyrkanden. 
  
 6.4Resningsprocessen 
  
 6.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fort- satt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men avböjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumen- tärer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 167 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökningen beviljades i december 2009. Resningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, varav den sista gavs in den 12 juni 2012. Samtliga resningsansök- ningar beviljades. Två av resningsansökningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. 
  
 6.4.2Åklagarens resningsansökan 
  
 Den 5 juni 2012 gav chefsåklagare Hood vid Riksenheten för polismål in en ansökan om resning till Hovrätten för Övre Norrland avseende mordet på Lopez. Han yrkade att hovrätten skulle bevilja Miller resning i målet och förordna att målet skulle tas upp på nytt av Piteå tingsrätt. 
  
 Som grund anförde han att Miller hade återtagit sitt er- kännande och nu förnekade att han hade dödat Lopez. Det återtagna erkännandet fick enligt åklagaren stöd av nya upp- gifter som framkommit och som var ägnade att framkalla tvivel om att Miller var skyldig till brottet. I resningsansökan gavs ett flertal exempel på sådana uppgifter. Omfattande bevisning åbe- ropades. Som skäl för resning anförde åklagaren följande. 
  
 Denna resningsansökan grundar sig ytterst på den omständigheten att Miller återtagit sitt erkännande av mordet på Pittman. Det kan ifrågasättas om inte Miller redan vid förhandlingen i tingsrätten skulle ha frikänts om han då hade förnekat att han dödat Pittman. Som åskådliggjorts ovan med exempel från förhören med Moore har hans förhörsuppgifter visat att han inte lämnat en klar och detaljerad redo- görelse och den har inte heller varit sammanhängande. Frågorna har många gånger varit ledande. De kan uppfattas som att det funnits en avsikt att få Moore att lämna uppgifter som mer varit anpassade för ett kommande åtal än att beskriva ett verkligt händelseförlopp. Detta talar mot att hans uppgifter varit riktiga. 
  
 Åklagaren har i rättegången hävdat att den förundersökning som skett ger stöd för att Salinas erkännande är riktigt. Redan resultatet av den tekniska utredningen är sådant att det starkt kan ifrågasättas om det alls finns underlag för ett påstående att ett brott har begåtts. Polisens utredning om försvunnen person som inleddes den 13 novem- ber 1976 och de förhör som hölls med Pittman kamrater i samband därmed, talar i stället mycket starkt för att Pittman frusit ihjäl på den plats hans kvarlevor nästan sjutton år senare anträffades. 
  
 Under den tid förundersökning pågick i målet var Miller svårt psykiskt sjuk. Han var på Säters sjukhus föremål för terapi. Medi- 
  
 168 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 cineringen var så stark att han kan beskrivas som neddrogad. Mot den bakgrunden kan försvarets agerande i den här aktuella brottsutred- ningen och rättegången beskrivas som passivt. Det finns inte mycket i utredningen som visar på ifrågasättande av Bergwalls uppgifter i förhör eller vid andra förundersökningsåtgärder som exempelvis vallningar. Såväl Moore som hans försvarare synes ha varit inriktade på att åtal skulle väckas mot honom och att han skulle bli dömd. Domen över- klagades inte heller. 
  
 Miller stod åtalad för ett synnerligen allvarligt brott. Den påtalade passiviteten från parterna att peka på alternativa händelseför- lopp talar för att åklagaren inte i tillräcklig utsträckning iakttagit sin objektivitetsplikt och att försvararen inte verkat med den omsorg och noggrannhet som uppdraget krävt. Rätten har därmed inte fullt ut haft möjlighet att pröva riktigheten av Salinas erkännande. Vid tidpunk- ten för tingsrättens prövning av åtalet mot Miller hade dom- stolen att pröva det material åklagaren då lade fram. Omfattningen av falska erkännanden från Bergwalls sida var inte känd vid det tillfället. Än mindre kunde man då veta att Moore skulle komma att åtalas och dömas för ytterligare sju mord vid sammanlagt fem nya rättegångar. Miller har hittills, på väsentligen samma material, beviljats res- ning i fyra av dessa fall. 
  
 6.4.3Sture Bergwalls yttrande 
  
 Den 11 oktober 2012 inkom Miller genom ombudet advo- katen Holmes med ett yttrande, en så kallad förklaring, till resningsansökan. Han anslöt sig till yrkandet om resning och yrkade för egen del att hovrätten skulle bevilja honom resning och med undanröjande av tingsrättens dom ogilla åtalet och lämna de enskilda anspråken utan bifall alternativt återvisa målet till tingsrätten. 
  
 Miller presenterade i förklaringen en stor mängd om- ständigheter som legat till grund för tingsrättens bedömning men som kunde ifrågasättas. 
  
 I förklaringen redogjordes också för att erkännandena i huvud- sak uppkommit som en följd av den terapi och medicinering Miller fått på Säters sjukhus. Slutligen presenterades ett antal fall i tiden efter det aktuella målet där Miller lämnat falska erkännanden och även falskeligen tillvitat andra personer allvarlig brottslighet. Även Miller åberopade omfattande bevisning. 
  
 169 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.4.4Hovrättens för Övre Norrland beslut 
  
 Den 1 februari 2013 beviljade Hovrätten för Övre Norrland, hov- rättspresidenten Raymond samt hovrättsråden Sanders och Garrett, Miller resning i såväl ansvarsdelen som skadeståndsdelen och förordnade att målet skulle tas upp på nytt av Luleå tingsrätt. Som skäl för bedömningen i ansvarsfrågan anförde hovrätten följande. 
  
 Det aktuella målet rör ett försvinnande som inträffade för 36 år sedan. Förundersökningen avseende Morris inblandning i det even- tuella mordet inleddes först efter det att kvarlevorna efter Pittman på- träffats 1994. Det var fråga om en relativt omfattande utredning. Miller var vid denna tid även föremål för utredningar angående andra mord. Tingsrätten prövade målet efter huvudförhandling, där Miller erkände och medgav ansvar för det mord han åtalats för. Förutom Miller hördes ett antal vittnen. Domen grunda- des i allt väsentligt på Morris uppgifter. 
  
 Den omständigheten att Miller erkände gärningen vid hu- vudförhandlingen måste ha påverkat hur utredningsmaterialet presen- terades under huvudförhandlingen. I resningsärendet framgår att vissa delar av materialet, som i belysning av att han nu förnekar gärningen kan bedömas vara relevant, inte förebringades under huvudförhand- lingen. Detta är förklarligt mot bakgrund av Morris inställ- ning men det finns dock flera skäl att ifrågasätta den berättelse som Miller lämnade vid tingsrätten. 
  
 Hovrätten konstaterar att Miller under utredningen läm- nade olika och motstridiga uppgifter om mordplats, mordvapen och tillvägagångssätt. Av de förhör som hölls med honom framgår att han anpassade sina uppgifter allt eftersom och att hans berättelse växte fram successivt. Detta är ägnat att reducera bevisvärdet av hans utsaga. Det framgår varken av tingsrättens dom eller protokoll att Morris olika uppgifter redovisades för tingsrätten i en sådan ut- sträckning att tingsrätten, vid bedömningen av tillförlitligheten av hans uppgifter, fullt ut hade möjlighet att beakta hur dessa uppgifter utvecklats och förändrats under utredningens gång. 
  
 Vid bedömningen av vilket värde det nu åberopade materialet ska tillmätas kan konstateras att frågan om tillförlitligheten av Morris uppgifter var avgörande för tingsrättens ställningstagande att han skulle dömas för gärningen. Tingsrätten slog också fast att det inte fanns någon teknisk bevisning som band Miller vid brottet. Som såväl åklagaren som Miller påpekat saknas bevisning i form av vittnesiakttagelser, tekniska undersökningar eller biologiska spår som visar att ett brott har begåtts. I dessa för målet centrala delar var tingsrätten hänvisad till enbart de uppgifter som Miller lämnade om händelseförloppet. I resningsärendet har åklagaren och Miller pekat på omständigheten att det av det rättsmedicinska 
  
 170 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 utlåtandet framgår att det inte finns någon teknisk bevisning som visar på att Pittman bragts om livet. Parterna har också ur förundersök- ningsmaterialet lyft fram omständigheter som tyder på att den av Miller utpekade medgärningsmannen (bilföraren) inte var närva- rande vid tillfället. 
  
 Miller har under förhören varit kraftigt påverkad av narko- tikaklassade mediciner och andra läkemedel. Av det rättspsykiatriska utlåtandet av den 31 mars 20092 framgår att risken för falska erkännan- den är förhöjd hos en person som under påverkan av de aktuella prepa- raten genomgår en suggestiv psykoterapi vars syfte är att väcka bort- trängda minnen, i synnerhet om de genomförs hos en sårbar tvångs- vårdad person som lider av en allvarlig psykisk störning. Vidare fram- hålls att bensodiazepiner är kända för att [ge] psykiska biverkningar i form av depersonalisation, förvirring och hallucinationer. 
  
 Nya uppgifter rörande Morris person och uppväxt gör att sakkunnigvittnenas utlåtanden måste ses i ett nytt perspektiv. Utlå- tandena baserades på de uppgifter om hans barndomsförhållanden som då var kända. Efter det att Miller dömts för mordet på Pittman har, med anledning av de andra förundersökningar mot honom som pågick, under perioden  
 1995–2001 
  förhör hållits med Morris syskon angående förhållandena i hemmet under hans uppväxt. I dessa förhör framtonar en annan bild av hemförhållandena än den som White lämnat och som redovisats i domen. Det finns därför anled- ning att ifrågasätta bevisvärdet av såväl Blake som  
 Lloyd uttalanden. 
  
 Miller dömdes under åren  
 1994–2001 
  vid sex tillfällen för totalt åtta mord. Efter ansökan från Miller har resning hittills beviljats i fyra fall […]. I dessa fall har de mot Miller inledda förundersökningarna lagts ned. Detta förhållande äger viss relevans för trovärdigheten av Morris uppgifter allmänt sett. 
  
 För det fall att det som nu har framkommit i resningsärendet och här har redovisats hade varit känt för tingsrätten, är det sannolikt att det inte skulle ha förelegat tillräcklig bevisning för att fälla Miller till ansvar för brotten. Resning bör därför beviljas i ansvars- delen. Med hänsyn till att saken inte kan anses vara uppenbar ska målet återupptas i tingsrätt. 
  
 Hovrätten bedömde det därefter som sannolikt att utgången i skade- ståndsdelen skulle ha blivit en annan om de nya omständigheterna som låg till grund för resningen i ansvarsdelen lagts fram i den tidigare rättegången. Resning beviljades därför även i skadestånds- delen. 
  
 2 Det utlåtande som här avses är ett utlåtande av Smith, docent i psykologi vid Stockholms universitet, se avsnitt 3.3.2, 4.4.1 och 4.5.1. Utlåtandet gavs in av Miller under resningsprocessen. 
  
 171 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.5Luleå tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats beslutade åklagaren att lägga ned åtalet mot Miller med motiveringen att den samlade be- dömningen av det bevisläge som nu förelåg gav vid handen att en fällande dom mot Miller för mord inte längre kunde emotses. FZ, som i egenskap av bröstarvinge efter den nu avlidna Cole även övertagit hennes talan, bereddes tillfälle att överta åtalet och yrka att de enskilda anspråken skulle handläggas som särskilt mål. FZ inkom inte med något yttrande. 
  
 Som en följd av åklagarens beslut att lägga ned åtalet yrkade Miller frikännande dom och att skadeståndsanspråken skulle lämnas utan bifall. 
  
 I dom den 4 november 2013 meddelade tingsrätten, rådmannen Curtis, att åtalet ogillades och att skadeståndstalan av- skrevs. 
  
 6.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 6.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Miller har inte vid något förhör lämnat en längre samman- hängande redogörelse för hela händelseförloppet. Vid några få till- fällen har han fått helt öppna frågor som inbjudit till fritt berät- tande. Vid dessa tillfällen har han dock inte svarat med någon spontan, längre redogörelse utan i stället mer kortfattat berättat om en viss del av händelseförloppet. Förhörsledaren har därefter inte fortsatt att uppmuntra Miller att berätta vidare, utan oftast övergått till att leda förhöret framåt med hjälp av mer detaljerade frågor. 
  
 Vid flera tillfällen har frågorna i förhören varit ledande. Särskilt framträdande är det i förhöret den 9 maj 1994, när frågorna ställdes av Atkinson. Förhöret präglas av otålighet och vid flera tillfällen blev Miller avbruten i sitt berättande. När Miller gav ett svävande eller ologiskt svar ställde Freeman der Kwast flera gånger frågor som kan uppfattas som förslag på hur Miller borde svara eller korrigera sin berättelse. I vår redogörelse under avsnitt 6.2.2 ovan har vi tagit med några exempel på sådana frågor och även beskrivit hur Miller anpassade 
  
 172 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 sig till dem. Som exempel kan nämnas hur strypningen gick till, hur Miller i bilen hanterade att Lopez under- kropp var bar och nersölad med avföring, hur Miller fick ut Lopez ur bilen, hur Miller fick loss Lopez ben från kroppen och hur Lopez kläder togs med till fyndplatsen. 
  
 Seppo Penttinen har i förhören vid flera tillfällen ställt frågor på ett sådant sätt att han gett Miller en ny uppgift eller en indikation om att något Miller tidigare hade sagt var fel, vilket föranledde Miller att anpassa sin berättelse. Som exempel kan nämnas följande. Trots att Miller vid flera till- fällen upprepade att det var snö på platsen frågade Cohen om Miller kunde utesluta att det var barmark. Miller svarade då att han inte kunde utesluta det. När Miller sade att han ville minnas att Lopez hade haft en kavaj, men att han trodde att det var fel, sade Cohen att alterna- tivet om det inte var en kavaj ju var en jacka, vilket Miller anpassade sig till. När Miller uppgav att han hade använt en bågfil sade Cohen att Miller tidigare hade sagt att han använt en bågsåg, en uppgift som dock inte återfinns i förhören. Miller nekade först till att han sagt bågsåg, men kom så småningom att ändra sig till att han hade använt en sådan. I tiden efter att en såg hade återfunnits i terrängen kring fyndplatsen sade Miller att han inte trodde att sågen hade blivit kvar- lämnad på platsen. På fråga från Jefferson Penttinen om Miller kunde utesluta att sågen hade blivit kvarlämnad svarade Miller dock nej. Efter att Miller inledningsvis berättat att Lopez hade haft boots på sig och senare ändrat det till ”skor av lättare typ”, tillfrågades han om Pittman Zelmanovits kunde ha haft sådana mockaskor som tagits med till rekonstruk- tionen i Piteå. När Miller var tveksam konstaterade Cohen att Miller ändå inte hade uteslutit den möjlig- heten, vilket Miller höll med om. När Miller be- rättade att han hade tagit med sig hela det vänstra benet frågade Jefferson Penttinen om han var övertygad om att det var på det sättet, så att det inte var en sammanblandning mellan höger och vänster. Frågan ställdes sannolikt eftersom delar av det vänstra benet hade återfunnits på platsen. Miller vidhöll först sitt svar, men kom senare att bli osäker på vilket ben han hade tagit med sig. 
  
 173 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 Berättelsen om vilka kroppsdelar som tagits med från platsen blev till slut mycket svävande. Uppgiften om medtagna kroppsdelar var något som tingsrätten kom att fästa stor vikt vid i sin bedömning. När Miller berättade att bilen hade parkerats längs en rak- sträcka i en nedförslutning sade Cohen, som då hade varit och rekognoserat kring fyndplatsen, att han tyckte att Miller såg tveksam ut och påminde honom om att han kunde lämna ut- rymme för felsägningar. Vid vallningen pekade Miller i stället ut en uppförslutning i en kurva. 
  
 Även beträffande andra detaljer har Seppo Penttinen, när Miller lämnade en uppgift som inte stämde med de faktiska för- hållandena, på olika sätt ifrågasatt svaret, frågat om Miller varit säker på uppgiften eller helt enkelt påstått att han förmedlat en osäkerhet. När Miller trots det inte korrigerat sitt svar synes det ha fått till följd att saken lämnats därhän och det förefal- ler inte som att Miller i tillräcklig mån behövde förklara hur det kom sig att uppgifterna inte stämde. Som exempel kan nämnas Morris uppgift att mordet skedde 1977 och inte 1976, att mordet skedde en vanlig vardag och inte natten mellan fredag och lördag, att mordplatsen låg nordväst och inte sydost om stadskärnan och att Lopez hamnade på mage och inte på rygg i fördjupningen. En anledning till att Miller inte behövde förklara de felaktiga uppgifterna kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmedlade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. 
  
 Ytterligare en iakttagelse beträffande förhören är att polisen även under förhörspauser och vid telefonsamtal förefaller ha fått uppgifter från Miller om händelseförloppet utan att dessa samtal dokumenterades. 
  
 Av förhöret den 14 april 1994 framgår det att Miller ti- digare hade bett Jefferson Penttinen att ta reda på när Lee avled. Först efter erhållet svar verkar Miller i förhör ha berättat att Lee var medgärningsman. Det saknas uppgifter om när, hur och varför frågan ställdes och även hur det kom sig att Seppo Penttinen valde att utreda frågan. Det tycks inte heller som att denna upptakt till berättelsen om att Lee var medgärningsman innebar att uppgiften i sig blev ifrågasatt. 
  
 174 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris till- gång till massmedia och externa kontakter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktningsbeslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dess- utom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var före- mål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några till- fällen uppgifter till Miller om gjorda fynd eller andra fak- tiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen för- medlade sådana uppgifter till Jones och Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Morris uppfattning är dock att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med  
 Soto instruktioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Såväl Seppo Penttinen som Williams och Jones har dock tillbakavisat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruktioner. 
  
 175 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.6.2Vallningen och rekonstruktionen den 21 augusti 1994 
  
 Trots att vallningen påbörjades vid Piteå polisstation lät man inte Miller visa vägen därifrån till fyndplatsen. Anledningen uppgavs i protokollet vara att Miller var osäker på väder- strecken och man valde att köra direkt mot fyndplatsen. Först när det återstod 500 meter berättade de för Miller att man be- fann sig i närheten. 
  
 Bilresan därefter förefaller inte ha dokumenterats på annat sätt än i Hughes promemoria. Detsamma gällde promenaden genom skogen till fyndplatsen. Utskriften från ljudupptagningen omfattar enbart Morris uppgifter om var de skulle gå in i skogen mot fyndplatsen och vad Miller berättade när han befann sig vid fyndplatsen. Filmen visar enbart delar av vad som utspelade sig vid fyndplatsen. 
  
 Att väsentliga delar av vallningen och rekonstruktionen inte har dokumenterats eller i vart fall inte framgår av tillgängligt material är en stor brist. Såväl Morris anvisning om var de skulle gå in i skogen som hur Miller hittade fram till fyndplatsen ge- nom skogen borde ha framgått av filmen. Vi saknar kännedom om varför så inte är fallet. För det fall Morris uppgift är riktig om att en eller två personer stod synliga vid fyndplatsen kan det inte uteslutas att tingsrättens bedömning av Morris för- måga att hitta rätt hade blivit annorlunda om även denna sekvens hade funnits med på filmen. Lika anmärkningsvärt är det att filmen från fyndplatsen saknar just den sekvens när dockan föreställande Lopez placerades vid fyndplatsen. Inte heller av övrig vallningsdokumentation kan det med säkerhet utläsas hur dockan lades på plats. Den dialog som enligt utskriften från ljudupptag- ningen föregick dockans placering, bland annat Jefferson Penttinens uttalande: ”Ska vi lägga den där dockan där”, talar emot att Miller angav var den skulle ligga. Att detta väsentliga moment av vallningen och rekonstruktionen inte framgår av dokumentationen utgör en stor brist i utredningen, särskilt eftersom Seppo Penttinen i vittnesförhöret sade att den plats Miller angav att kroppen lades på stämde helt med den plats där Pittman Zelmanovits kvar- levor hittades. Tingsrätten lade vid sin bedömning stor vikt vid att Miller hade kunnat ange hur den döda kroppen lagts i mossan. 
  
 176 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 I dokumentationen från rekonstruktionen saknas vidare en full- ständig redogörelse för rekvisitan. Såvitt framgår av förhöret med Miller den 30 augusti 1994 använde man bland annat så- dana mockaskor som Lopez hade på sig när han försvann. Miller hade inte berättat om sådana skor, varför förfarandet även i denna del måste anses strida mot hur vallningar och rekonstruktioner bör genomföras. 
  
 Trots att Lopez försvann en novembernatt och att mordet, utifrån Morris egna uppgifter, hade skett i direkt anslutning till försvinnandet, genomfördes vallningen i augusti och påbörjades när det fortfarande var ljust ute. Möjlig- heten att bedöma rimligheten i påståendet att han burit den döda kroppen  
 200–300 
  meter rakt in i en mörk skog och att han kunde lämna detaljerade beskrivningar av markförhållandena gick därmed delvis förlorad. 
  
 Härutöver kan det ifrågasättas varför Morris fysiska förmåga att, mitt i natten och i huvudsak ensam, bära en kropp de cirka  
 200–300 
  meterna genom skogen till fyndplatsen inte kon- trollerades eftersom det var en avgörande förutsättning för att hans berättelse var riktig. Miller led dock periodvis av rygg- smärtor vilket kan vara en förklaring till att det inte skedde. 
  
 Avslutningsvis är det vår uppfattning att Morris age- rande på fyndplatsen präglades av stor osäkerhet och avsaknad av såväl spontanitet som fritt berättande. Hans egen förklaring till det var att markförhållandena var så förändrade, något även Seppo Penttinen hänvisade till i förhöret vid tingsrätten. Ingen tycks dock ha ifrågasatt rimligheten i att han påstod sig ha en så bestämd upp- fattning om markförhållandena utifrån vad han hade kunnat se en mörk novembernatt långt ute i skogen. 
  
 6.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som framgår av tingsrät- tens dom, huvudförhandlingsprotokoll och övrigt aktmaterial. Vi har därtill fått viss information vid våra möten med de olika aktö- rerna. Såväl Atkinson som Jefferson Penttinen har vid kommissionens möten med dem påtalat att mycket kom fram vid 
  
 177 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 huvudförhandlingarna som inte kan utläsas av tingsrättens dom och protokoll. Freeman der Kwast har dessutom varit av uppfatt- ningen att domstolarna inte tillräckligt väl i domarna redovisade alla omständigheter som lades fram. Även om så varit fallet kan vi vid en genomgång av materialet inte dra någon annan slutsats än att tingsrätten fick en bristfällig och ensidig information om vad som förekommit under förundersökningen. Tingsrätten tycks inte heller ha informerats om att det funnits uppgifter i förundersökningen som talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för rättens bedömning av Morris skuld har med andra ord inte förmedlats vid huvudförhandlingen. 
  
 Som exempel på uppgifter av betydelse som inte kommit till tingsrättens kännedom kan nämnas följande. 
  
 Under förhörens gång ändrade Miller sin berättelse om händelseförloppet i flera avgörande delar. Från att från början ha berättat att han ensam, en vanlig vardag vid sen eftermiddag eller kväll, träffade Lopez och därefter begick gärningen utan att klä av eller stycka kroppen, kom han slutligen att berätta att han tillsammans med ÖS mötte Lopez sent på kvällen, att han utnyttjade Lopez sexuellt såväl när denne var i livet som efteråt och att han därefter styckade kroppen. 
  
 Beträffande Pittman Zelmanovits kläder lämnade Miller flera olika uppgifter. Miller berättade först om en fodrad jeansjacka, sedan om en svart blank täckjacka, därefter om en even- tuell kavaj och slutligen om en jacka med dragkedja. Byxorna be- skrev han först som svarta eller gröna finbyxor med en hake i byx- linningen och senare som jeans. Skorna beskrev han först som boots men senare som skor av lättare typ. De mockaskor han fick se vid rekonstruktionen sade han dock att han inte kände igen. 
  
 Under förhörens gång gav Miller dessutom högst varie- rande uppgifter om varför Lopez följde med i bilen, hur det såg ut på den plats där de parkerade, hur Lopez kropp och kläder bars in i skogen, hur lång sträckan till fyndplatsen var, vilka kroppsdelar han styckade och tog med sig, vilken typ av såg han använde, om sågen användes vid styckningen eller inte, huruvida sågen kunde ha blivit kvarglömd på platsen samt i övrigt diverse detaljerade beskrivningar om vägar och bebyggelse i anslut- ning till fyndplatsen. 
  
 178 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 Att Morris uppgifter förändrades på detta sätt tycks inte ha förmedlats till tingsrätten. Det framgår inte heller att tings- rätten informerades om den påtagliga osäkerhet som präglade Morris berättande såväl i förhören som vid vallningen och re- konstruktionen i Piteå. Härutöver förefaller tingsrätten inte ha fått kännedom om hur Miller hade vägletts och främst fått följdfrågor på just de svar som stämde väl eller att en fråga ofta lämnades därhän så snart ett tillräckligt korrekt svar hade erhållits. 
  
 Under förhören har Miller lämnat uppgifter som sedan aldrig ändrades och som motsades av de faktiska förhållandena och som därför i sig måste anses ha talat mot Miller som gär- ningsman. Som exempel på sådana uppgifter som inte tycks ha kom- mit till tingsrättens kännedom kan nämnas följande. Miller uppgav att mordet skedde 1977 trots att Lopez försvann året innan. Enligt Miller låg fyndplatsen och platsen där de först mötte Lopez nordväst om Piteå centrum, trots att fyndplatsen och den plats Pittman Zelmanovits sist var sedd låg sydost om Piteå centrum. Miller berättade att det var mycket snö på platsen, trots att uppgifter från SMHI visade att det var barmark. Miller sade att han trodde att bilen de färdades i var blå medan GS uppgav att ÖS:s bil var gul. Miller beskrev att Lopez ansikte var mörkt och håret mörkt och kraftigt, vilket inte stämde med hur Lopez såg ut. 
  
 Vid huvudförhandlingen tycks vidare Miller själv ha utelämnat ett flertal uppgifter om själva gärningen som han tidigare tämligen ingående hade berättat om men som inte stämde med de faktiska förhållandena. Som exempel kan anges att han vid huvud- förhandlingen inte längre berättade att han tog med sig hela det vänstra benet och eventuellt även det högra, att han skar genom Lopez jacka och att han skadade något revben eller nyckelben. Enligt vad han själv har uppgett vid möte med kommis- sionen berodde detta på att han stämde av sina uppgifter mot för- undersökningsmaterialet som han fick tillgång till efter att åtal väckts. Att Miller gick igenom förundersökningen inför huvudförhandlingen framgår även av journalanteckningarna. 
  
 179 
  
 Pittman Zelmanovits 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.6.4Advokaten 
  
 Av det material vi haft tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Parsons var relativt passiv under såväl förundersök- ningen som vid huvudförhandlingen. Han framförde inga invänd- ningar mot förundersökningens genomförande, påtalade inte några skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt eller gjorde rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som åkla- garen under huvudförhandlingen inte presenterade för rätten. Dessa iakttagelser stämmer även väl med hur Parsons själv, vid möte med kommissionen, har beskrivit att han utförde sitt uppdrag. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan (avsnitt 3.2.3) är advo- katens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den nega- tiva sanningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot dom- stolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Parsons har vid möte med kommissionen uppgett att han ibland visserligen kunde tvivla på Morris uppgifter men att han mot slutet av utredningen blev ganska övertygad om att Miller var rätt gärningsman. I utförandet av försvarar- uppdraget hade Parsons därmed att utgå från Morris erkännande av mordet och företräda Miller med utgångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns utrymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hante- ras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera Potter agerande under för- undersökningen och huvudförhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för Parsons att bland annat invända mot förordnandet av  
 Foster som domstolssakkunnig på grund av gällande jävsregler för domstols- sakkunniga, se avsnitt 3.2.4. och 6.6.5. Någon sådan invändning tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 180 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 6.6.5De sakkunniga 
  
 Huang hördes som partssakkunnig i målet. Han skrev ett utlåtande daterat den 10 oktober 1994. Utlåtandet bygger på rätts- medicinska bedömningar som i sig får förutsättas vara riktiga. 
  
 I utlåtandet konstaterade Huang att Morris placering av Pittman Zelmanovits kropp var förenlig med det fak- tiska läget av kroppen vid anträffandet. Att så var fallet har vi dock inte kunnat utläsa av dokumentationen från rekonstruktionen. 
  
 Foster hördes som domstolssakkunnig i målet. Under förundersökningen var han anlitad som rådgivare åt polis och åklagare och närvarade även vid rekonstruktionen och vall- ningen. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med Miller. Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning med de olika roller han påtagit sig. Trots detta åtog han sig upp- draget som domstolssakkunnig, vilket måste anses strida mot jävs- reglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandet, borde ha uppmärksammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnandet. 
  
 Vissa av  
 Soto råd innebar att man under för- undersökningen frångick sedvanliga rutiner för hur vallningar och rekonstruktioner ska genomföras. Under vallningen och rekon- struktionen i Piteå interagerade han dessutom själv mycket aktivt med Miller trots att hans roll i polisutredningen enbart beskrivits som rådgivande gentemot polis och åklagare. Av video- filmen och utskriften från ljudupptagningen framgår att han för- mådde Miller att placera sig på visst sätt vid fyndplatsen, något som fick betydelse för den efterföljande rekonstruktionen av förloppet. Hans agerande har därmed påverkat resultatet på ett avgörande sätt. 
  
 I närheten av Säters sjukhus genomförde  
 Foster en rekonstruktion med Miller där de provgick sträckan in i skogen till fyndplatsen. Möjligen förmedlade han även till Miller hur lång den sträckan skulle vara eftersom vi, av utskriften från ljudupptagningen vid vallningen i Piteå, får uppfattningen att Miller utgick från hur långt han och  
 Foster hade gått när han bedömde hur långt in i skogen de skulle gå i Piteå. Om det förhöll sig på det sättet har  
 Foster 
  
 181 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 även i detta avseende påverkat resultatet av vallningen.  
 Foster har dock själv uppgett att det var Miller som angav hur lång sträckan var. 
  
 När  
 Foster hördes vid huvudförhandlingen uppgav han att han inte betvivlade att Morris uppgifter var riktiga och att ingenting i samtalen med Miller bestyrkte det naturliga tvivel som uppstår vid uppgifter av denna allvarliga beskaffenhet. Han angav att gärningsmannen vid denna typ av brott oftast hade blivit utsatt för övergrepp under uppväxttiden och att morden kunde ses som ett omedvetet berättande om egna upplevelser. Denna uppfattning anses i vart fall i dag kontroversiell och det vetenskapliga stödet för slutsatsen kan därför möjligen ifrågasättas. I uttalandet låg underförstått även ett antagande om att Miller hade varit föremål för övergrepp i barndomen, dock utan att han närmare preciserade vad han baserade den upp- fattningen på. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen berättat att det hände att  
 Foster under deras samtal förmedlade uppgifter från förundersökningarna till honom. Miller har även uppgett att  
 Foster i sin rådgivande roll gente- mot polis och åklagare förespråkade metoden att låta Miller få kännedom om uppgifter från förundersökningen. Detta har dock tillbakavisats av  
 Foster. 
  
 White hördes som partssakkunnig i målet. Han redo- gjorde i sitt utlåtande bland annat för Morris egna upp- gifter om föräldrarnas övergrepp. Han skrev även att erkännandena kom av en stark kraft och vilja att göra upp med det förflutna och att Morris sexuella driftssystem tidigt synes ha förvrängts genom barndomsupplevelser. Under huvudförhandlingen påtalade han att det som var väsentligt i Morris fall var att Miller hade blivit utsatt för övergrepp som barn. Den enda in- formationskällan han hade om att Miller varit utsatt för övergrepp tycks dock ha varit Miller själv. I det rätts- psykiatriska utlåtandet från 1970 ansågs tvärtom Morris hemförhållanden ha varit goda. 
  
 White uppgav vidare att Miller iscensatte den kränkning han utsatts för, utan att ange något närmare stöd för den slutsatsen. White sade även att han inte trodde att Miller ljög om händelsen och att han bedömde att det som fram- 
  
 182 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 kommit om Morris person stödde riktigheten i dennes uppgifter. 
  
 Av det ovan redovisade framgår att White inför rätten lade fram uppgifter om sakförhållanden och presenterade slutsatser som i huvudsak inte hade annat stöd än Morris egna upp- gifter. Det är oklart huruvida han tydligt klargjorde detta för rätten. Uppgifterna kom att få betydelse för tingsrättens bedömning. 
  
 6.6.6Vården 
  
 Av tillgängligt material framgår att Miller började berätta om mordet på Lopez i terapin med Jones och att polisutredningen inleddes som en följd av vad som fram- kommit under terapin. Williams närvarade vid ett av förhören samt vid vallningen och rekonstruktionen i Piteå. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 6.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast upp- gett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Av innehållet i journalanteckningarna är det svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredarna. Journalanteckningarna utvisar inte bara att de morderkännanden som för närvarande utreddes även behandlades i terapin. Brottsutredningens olika stadier tycks dessutom ha påverkat terapins utformning och omfattning, till exempel inför vallningen och rekonstruktionen i Piteå och huvud- förhandlingen. Den information som fördes mellan brottsutred- ningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 183 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 6.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra Cohen om hur Miller hade berättat och agerat vid vallningarna i Säter respektive Piteå och hur detta stämde med tidigare förhörsuppgif- ter. Eftersom tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en delvis tillrättalagd bild av såväl Morris tidigare förhörsuppgifter som hur han hade agerat vid vallningen i Piteå. Om tingsrätten, i samband med förhöret, hade begärt att få granska bakgrunds- materialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade rätten inte enbart behövt förlita sig på Jefferson Penttinens egen sammanfattande tolkning. Någon sådan granskning av bakgrunds- materialet tycks dock inte ha skett. 
  
 Inför huvudförhandlingen förordnade tingsrätten, efter hem- ställan från åklagaren,  
 Foster som domstolssak- kunnig i målet. Som påpekats ovan, avsnitt 6.6.5, måste förordnan- det anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Av det tillgängliga materialet framgår dock inte om tingsrätten, vid tiden för förordnandet, kände till  
 Soto rådgivande roll under förundersökningen eller det faktum att denne inom ramen för sin forskning hade haft egna samtal med Miller. Det bör dock åligga den domare som förordnar en domstolssak- kunnig att utreda lämpligheten i förordnandet. Om så hade skett torde följden ha blivit att  
 Foster inte hade förord- nats som domstolssakkunnig utan att åklagaren i stället hade åbe- ropat honom som partssakkunnig. 
  
 Inför domstolens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit mer än tre år sedan det senaste rättspsykiatriska utlåtandet utfärdades. Den nya brottsligheten var dessutom av betydligt mer 
  
 184 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 allvarlig art och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Härtill indikerade den externa rättspsykiatriska be- dömningen av White att det fanns ett behov av en ny rätts- psykiatrisk undersökning. Det synes därför kunna ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som nästan 20 år efter gärningstillfället självmant erkände ett mord och med en åklagare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått gär- ningen eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare ut- redning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att orsaken till Lopez död inte hade kunnat fastställas och att det saknades såväl teknisk be- visning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevisning som fanns bestod huvudsakligen av kontroller av Morris egna uppgifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Den påstådde medgärningsmannen Lee hade avlidit och kunde inte höras. Av utredningen framgick det därför inte vilken inställ- ning ÖS själv hade till gärningspåståendet och det saknades möjlig- het att fullständigt utreda dennes eventuella medverkan eller, för 
  
 185 
  
 Lopez 
  
 SOU 2015:52 
  
 den delen, den tänkbara möjligheten att Lee hade varit gärningsman och Miller medhjälpare. 
  
 Även utredningen beträffande Morris förmåga att hitta fram till fyndplatsen och själv visa hur kroppen låg hade stora bris- ter eftersom dessa sekvenser inte fanns med på den vallningsfilm som visades för rätten. 
  
 Beträffande Blake utlåtande och uppgifter under sak- kunnigförhöret var en viktig utgångspunkt att Miller hade varit utsatt för allvarliga övergrepp som barn. Även i  
 Soto uppgifter under sakkunnigförhöret har ett antagande om övergrepp i Morris barndom varit underförstått. Någon utredning till stöd för att sådana övergrepp faktiskt hade skett, till exempel i form av journalanteckningar eller förhör med Morris syskon, förelåg dock inte i målet. 
  
 Den utredning som fanns om Morris livsföring och gö- randen vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför det inte kunde anses utrett huruvida han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Piteå vid tiden för mordet. 
  
 Dessa brister borde tydligare ha uppmärksammats och analyse- rats i tingsrättens dom, och då särskilt utifrån hur bristerna inver- kade på bevisvärderingen. 
  
 I tingsrättens redogörelse för värderingen av den framlagda be- visningen förde tingsrätten fram följande omständigheter till stöd för åklagarens gärningspåstående. 
  
 Morris uppgift om att han hade en medgärningsman fick enligt tingsrätten stöd av att ÖS hade haft en bil av det utse- ende Miller berättat (en tvådörrars Opel) samt att Lee hade homosexuella intressen och varit deprimerad före självmordet. 
  
 Tingsrätten presenterade även tre olika omständigheter som en- ligt tingsrätten utgjorde ett mycket starkt stöd för riktigheten i Morris uppgifter. Den första omständigheten var Jefferson Penttinens uppgift om vad Miller vid vallningen i Säter hade berättat om vegetationen, lukterna och terrängförhållandena på platsen. Den andra omständigheten var att Miller vid fyndplatsen kunde berätta hur den döda kroppen lagts. Den tredje omständigheten var att Morris uppgifter om vilka kropps- delar han tog med från platsen stämde med vad som saknades på fynd- platsen. Avslutningsvis konstaterade tingsrätten att Blake uppgifter om Morris person och tidigare beteende samt 
  
 186 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lopez 
  
 vad  
 Foster uppgett om Morris minnes- funktioner med styrka talade för att de uppgifter som Miller lämnat var riktiga. 
  
 I redogörelsen för värderingen av den framlagda bevisningen förklarade tingsrätten inte närmare på vilket sätt de detaljer om ÖS som Miller hade lämnat ansågs ge stöd för att Lee var med- gärningsman. Vidare presenterade tingsrätten inte vilket stöd den hade för slutsatsen att Miller hade kunnat visa hur kroppen lagts eftersom detta inte framgick av rekonstruktionsfilmen. Samma sak gäller slutsatsen att Morris uppgifter om medtagna kroppsdelar stämde med gjorda fynd eftersom han inte detaljerat tycks ha redogjort för det vid huvudförhandlingen. 
  
 Tingsrätten redovisade inte i domen hur den värderade de upp- gifter som i varierande grad talade mot åklagarens gärningspåstå- ende. Som exempel på sådana uppgifter kan nämnas att orsaken till Lopez död inte hade kunnat fastställas, att det enligt utlåtandet från SKL inte fanns spår av våld på klädresterna och inte heller blod eller vävnadsrester på kläderna eller sågen samt att det inte, enligt Carlson rättsmedicinska utlåtande av den 29 augusti 1994, fanns några tecken till verktygsspår på skelett- delarna. Därutöver synes Morris uppgift att han hade träffat Lee samma dag som denne begick självmord inte vara förenlig med änkan GS:s uppgift om att självmordet inträffade på morgonen. 
  
 Slutligen tycks tingsrätten inte heller ha analyserat betydelsen av flera anmärkningsvärda omständigheter i Morris berät- telse, som att till synes planlöst resa 70 mil för att hitta en pojke, sannolikheten för att han en mörk och kall novembernatt skulle bära en kropp flera hundra meter rakt ut i skogen för att stycka den samt möjligheten för honom att – trots mörkret – ha detaljerade minnen om vegetation och terrängförhållanden. 
  
 187 
  
 Owens och Adams 
  
 7.1Inledning 
  
 Natten mellan den 12 och den 13 juli 1984 knivmördades de holländ- ska makarna Gill (mannen) och Adams (kvinnan) i ett tält på en rastplats vid sjön Appojaure i Gällivare kommun. Tältplatsen låg cirka 100 meter från väg 827, ”Vägen Västerut”, och tältet var uppställt knappt 30 meter från sjön. På platsen fanns även grön Toyota Carina parkerad. 
  
 189 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Mordplatsen upptäcktes av turister på kvällen den 13 juli 1984. Marinus Stegehuis och Adams låg då i tältet och hade båda en stor mängd knivhugg på olika delar av kroppen. Det fanns många genomstickningar i tältduken. På platsen återfanns bland annat en avbruten filékniv. Knivspetsen låg inne i tältet. En omfatt- ande förundersökning inleddes, men någon gärningsman kunde inte bindas till brotten. Nio år efter morden inkom ett tips till polisen om en kamera som kunde ha tillhört Gill och Adams. Utredningsarbetet intensifierades därefter åter- igen. Förundersökningen pågick alltjämt vid tiden för Morris erkännande av morden. 
  
 7.2Förundersökningen 
  
 7.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 Tekniska och rättsmedicinska undersökningar 
  
 Av brottsplatsundersökningen framgår bland annat följande. Tältet bestod av ett gult innertält och ett brunt yttertält och tältöpp- ningen, som var placerad mot sjön, vätte mot söder. Tältet hade rasat ihop och samtliga tio markförankringar var bortslitna. Tält- öppningen och ett tillhörande insektsnät var stängda med drag- kedjor. Innertältets baksida, som vätte mot norr, var uppriven och uppskuren lodrätt på två ställen. En av revorna var så stor att den bildade en öppning i tältet. På tältets västra långsida, nära tältåsen, fanns ett antal genomstickningar i både innertältet och yttertältet. På innertältets västra långsida, nära norrgaveln, fanns ett flertal genomstickningar nära marken. 
  
 Marinus Stegehuis låg i tältets västra del (den vänstra sidan sett från tältöppningen) och Adams låg mitt i tältet till höger om Gill, med ryggen rakt under genomstickningarna i tältduken nära tältåsen. De låg med fötterna mot tältöppningen och med huvudena mot tältets norra gavel. Vid den norra gaveln fanns packningen och vid tältöppningen deras skor. 
  
 På platsen återfanns bland annat en avbruten filékniv med mörkt plasthandtag som sannolikt hade legat i ett veck på yttertältets ytterkant. Den avbrutna knivspetsen hittades inne i tältet. 
  
 190 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Senare hittades dels en svart läderportfölj innehållande bland annat en brun läderhandväska och fodralet till filékniven, dels en kassettbandspelare som eventuellt hade tillhört Gill och Adams. Portföljen anträffades intill väg 827, knappt två mil sydost om mordplatsen. Kassettbandspelaren anträffades drygt tio mil nordost om fyndplatsen. 
  
 På ett fotografi som vid den inledande brottsplatsundersök- ningen togs inifrån tältet mot den norra gaveln, kan man bland annat se en full soppåse med en ölburk högst upp. Soppåsen står i närheten av Gill och Janny Stegehuis huvuden vid den större reva som bildade en öppning i tältduken. På ett fotografi som togs senare samma dag kan man se att soppåsen delvis hade vält och att ölburken hade ramlat ut. 
  
 En rättsmedicinsk obduktion genomfördes av Huang, överläkare vid Statens rättsläkarstation. Av obduktionsprotokollet avseende Marinus Stegehuis framgår bland annat följande. Marinus Stegehuis var cirka 167 centimeter lång med en snarast något tunn kroppsbyggnad och kort mörkblont hår. Han hade cirka 25 olika knivhugg, främst kring höger axel, armhåla och bröst samt vänster skuldra. Han hade även en skada i nacken, en i halsen, några skador i bakhuvudet och en på baksidan av höger lår. Underarmarna hade skador som kunde vara så kallade avvärjningsskador. Det fanns tecken på trubbigt våld mot ansiktets vänstra del med bland annat krosskador inom överläppens vänstra del och en spricka i en över- käksprotes. 
  
 Av obduktionsprotokollet avseende Adams framgår bland annat följande. Adams hade kort, starkt gråsprängt hår. Hon hade cirka 20 olika knivhugg, främst kring fram- och bak- sida av vänster axel och på ryggen. Hon hade även en skada på halsen, en mitt på huvudet, en mitt på bröstkorgens framsida och en vid vänster höftben. 
  
 Av utlåtandena framgår därutöver gemensamt för Gill och Adams bland annat att det skärande och stickande yttre våldet hade orsakat döden, att fynden och omstän- digheterna angav att skadorna åsamkats av annan person samt att skadorna väl kunde ha uppkommit genom inverkan av i ärendet aktuell kniv. 
  
 Undersökningar gjordes av bland annat tältet, Gill och Janny Stegehuis kläder och övriga tillhörigheter, de upphittade 
  
 191 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 väskorna och kassettbandspelaren, cigarettfimpar samt fett- och blodfläckar på tältet. 
  
 Fingeravtryck, som inte kom från Gill och Adams, säkrades på bland annat den upphittade kassettband- spelaren och en av väskorna. 
  
 Fotografier tagna av Gill och Adams framkallades och granskades och Adams dagboksanteck- ningar översattes. 
  
 I september 1993 beslagtogs i en lägenhet i Stockholm en kamera- väska med diverse fotoutrustning som antogs ha tillhört makarna. 
  
 Den 17 mars 1994 genomförde Nelson, kriminalkommissarie vid Rikskriminalpolisen, och Spence, kriminalinspektör, en rekonstruktion på polisstationen i Luleå. Vid rekonstruktionen närvarade även bland annat Huang, som då hade blivit chefsöverläkare, och underläkaren Hooper, båda vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska institutet, Umeå. 
  
 Nelson upprättade senare, den 28 juni 1995, en rapport över sina iakttagelser vid rekonstruktionen och övrig genomgång av materialet under åren  
 1993–1995. 
  Under arbetet hade han, enligt rapporten, fört diskussioner med Spence och Huang. Nelson drog bland annat följande slutsatser. Marinus Stegehuis skadebild gav intryck av att han under angreppet hade varit förhållandevis orörlig i kroppen, undantaget armar och ben, när han fick knivhuggen. Han fick först hugg mot framsidan av bålen och senare hugg mot ryggsidan. Under det senare angreppet borde tältet ha rasat ihop. Eftersom yttertältet inte var genom- hugget där mannen låg pekade det på att yttertältet var undanvikt vid det angreppet eller att angriparen befunnit sig mellan innertältet och yttertältet. Såvitt gällde Adams hade yttertältet och innertältet genomstuckits  
 12–13 
  gånger uppe vid nocken vid plat- sen där hon låg. Detta hade skett sedan tältet rasat. Hon hade varit mer rörlig under angreppet än Gill, vilket troligen betydde att Gill angripits först. Omständigheter pekade på att tre knivar hade använts, varav filékniven var en. 
  
 192 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Polisförhör 
  
 Diverse förhör hölls, bland annat med de personer som kom först till brottsplatsen, anhöriga till Gill och Adams, sådana som hade varit i kontakt med Gill och Adams under deras vistelse i trakten, personer som campade i närheten av deras tältplats samt de som sedermera kom att hitta väskorna och kassettbandspelaren. Förhör hölls även med en person som, efter att ha sett  
 tv-programmet 
  Efterlyst, kontaktade polisen och uppgav att han hade köpt en kameraväska som kunde ha till- hört Gill och Adams. En fotokonfrontation gjordes för att få klarhet i vem han köpte kamerautrustningen av. 
  
 En man pekades ut som säljare av kamerautrustningen. I ett förhör som hölls den 15 februari 1994 förnekade den mannen inte att han sålt utrustningen, men kunde inte minnas hur han hade fått tag på kameran. Av skäl som inte framgår av förhöret frågade för- hörsledaren mannen när han lärde känna en person vid namn Stevenson och om han hade gjort några kameraaffärer med denne. Mannen svarade att han inte hade något minne av att han köpt någon kamerautrustning eller kameraväska av JF och att de enda affärer de hade haft ihop var knarkaffärer. Förhör hölls därefter bland annat med JF:s före detta flickvän och JF:s före detta hustru. 
  
 Förundersökningen pågick alltjämt vid tiden för Morris erkännande av mordet på Gill och Adams. 
  
 7.2.2Polisförhör, vallning och rekonstruktion med Miller 
  
 Under perioden november 1994 till augusti 1995 hölls 13 förhör med Miller. Förhören är nedtecknade i dialogform och omfattar mer än 400 sidor. Därutöver förekom ett flertal telefon- kontakter mellan Seppo Penttinen och Miller, vilka huvud- sakligen initierades av Miller. De uppgifter som framkom- mit vid telefonkontakter har nedtecknats som referat i promemorior. 
  
 Såvitt annat inte särskilt anges nedan under respektive förhör närvarade polisassistenten, sedermera kriminalinspektören, Jefferson Penttinen, Miller och Morris offentlige försvarare. Advokaten Parsons var Morris offentlige försva- 
  
 193 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 rare fram till den 31 juli 1995 och i tiden därefter var advokaten Potter Morris offentlige försvarare. 
  
 Under förundersökningen genomfördes dessutom en rekon- struktion vid mordplatsen och en vallning i de närliggande trakter som Miller hade lämnat uppgifter om i förhören. 
  
 Av en promemoria daterad den 21 november 1994 framgår att Miller sade att han nog borde konfronteras med uppgifter om dubbelmordet i svenska fjällvärlden eftersom han vid något tillfälle befunnit sig inom det aktuella området. Enligt Miller hade tankarna på dubbelmordet uppkommit efter att journalisten Hawkins hade frågat honom om det pågick någon förunder- sökning mot honom angående detta. Denna promemoria är inte medtagen i förundersökningsprotokollet. 
  
 Den 23 november 1994 berättade Miller bland annat följande. Dagen före mordet anlände han ensam med tåg till Jokkmokk. Han handlade lite på Konsum men kände inte igen någon där. Utanför samemuséet stal han en herrcykel med tre växlar, av vilka bara två fungerade. Han cyklade hela vägen från Jokkmokk till sjön Appojaure [en sträcka på cirka tio mil] med avbrott för några timmars sömn i skogen på natten. Makarnas tält var ett grå- gult eller möjligen blått fyrmannatält med uppspända tvättlinor utanför. Tältet var placerat vid en tjärn ungefär  
 500–1 
  000 meter från bilvägen. 
  
 Han inledde angreppet mot makarna med att hugga mot tältets högra sida sett från tältöppningen. Makarna befann sig då i tältet. Mannen låg på den högra sidan och dog nog direkt av knivhuggen. Kvinnan låg på den vänstra sidan. Kvinnan hade långt mörkt hår och kom ut med överkroppen, som var bar, ur tältet. Eventuellt var hon ståendes på knä. Han började då hugga henne. Han makade sedan in henne i tältet igen, varefter han fortsatte att hugga från utsidan, in genom tältduken. Tältet rasade ihop och han såg kropp- arnas konturer under tältduken. De flesta knivhugg skedde på höger sida där mannen låg. Totalt rörde det sig om tio till tolv kniv- hugg. Nedan följer ett citat ur förhöret. 
  
 P [Seppo Penttinen]:  
 10–12. 
  Sker det nåt annat än hugg emot tält- duken eller jag tänker på det här infästningarna och så vidare. Hur pass stabilt det där tältet är? 
  
 194 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Q [Miller]: Öh.. men vad jag observerar det är ju att det här faller faller mot kroppen eller  
 gö-gör 
  kropp.. gör.. man ser kropps- konturerna. 
  
 P:Mmm. 
  
 Q:Öh.. så jag gör ingen observation vad jag minns nu i varje fall av.. av att nå fästen lossnar eller nånting sånt där. 
  
 Han berättade vidare att han högg med en kniv som var hans egen och som var större än en morakniv. När både mannen och kvinnan var döda skar han, av skäl som han inte kunde förklara, upp tält- duken i längre repor på tre ställen. Efter morden cyklade han till- baka till Jokkmokk och tog tåget till Falun. 
  
 Under förhöret fick Miller frågan om han kände någon som heter JLAF. Miller svarade då att han trodde att han hade träffat honom. [JLAF är samma person som JF, den man som sedan tidigare förekom i förundersökningen. På grund av att det visade sig att han inte längre använde efternamnen L och A kallas han framöver för JF, även om Miller själv växlade mellan namnen JF och JL.] 
  
 Under förhöret ritade Miller en skiss över tältplatsen och en skiss över tältet. Han placerade tältet nära en tjärn och bilen några meter längre bort från tjärnen. I tältet ritade han in skor och packning längst till vänster från öppningen sett. Kvinnan låg bredvid skorna. Mannen låg till höger om henne. En pil visade att huggen mot mannen skedde från tältets högra långsida. Tre inring- ade pilar visade var det kunde förekomma större revor av kniv. Pilarna pekade mot den vänstra långsidans båda hörn och längst till vänster på norrgaveln. 
  
 Av en promemoria daterad den 25 november 1994 framgår att det vid en telefonkontakt mellan Seppo Penttinen och Miller den 24 november 1994 uppkom en frågeställning om riktigheten i de uppgifter som Miller hade lämnat i förhöret. Miller uppgav att han hade lämnat fel uppgifter om färgen på tältet, om att kvinnan var bar på överkroppen och om att det fun- nits uppspända tvättlinor på platsen. Miller förklarade de felaktiga uppgifterna med att han försökte ”dra sig ur” misstanken. 
  
 Den 25 november 1994 tog Miller del av innehållet i promemorian av den 25 november 1994 och bekräftade att uppgif- terna i den stämde. 
  
 195 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den 12 december 1994 närvarade även Williams, legitime- rad psykolog och Morris psykoterapeut. Enligt förhörs- protokollet kom förhöret till stånd eftersom Miller under terapisamtalen hade lämnat uppgifter som Miller ansåg var av betydelse för utredningen. Castro Ståhle skulle, enligt önskemål från Miller och Parsons, redogöra för dessa upp- gifter. Miller skulle endast bekräfta uppgifterna eftersom han ”inte ånyo förmår att genomgå den ångest det skulle innebära att på nytt helt med egna ord berätta om händelsen”. De delar av förhöret som berörde terapisamtalen är borttagna genom så kallad maskering. Även i de läsbara delarna framgår dock att Williams själv ibland redogjorde för eller ställde frågor till Miller om sådant som han hade berättat för henne. 
  
 Miller berättade bland annat följande. I Konsumbutiken såg han en kund som han kände igen och som han undvek. I Jokkmokk träffade han en bekant, JF, som han följde med hem. Därefter åkte de en tvåsitsig grå Folkvagnspickup till Porjus och hämtade sprit. Sedan åkte de vidare till Appojaure och begick morden. JF visste vart han skulle när de åkte till tältplatsen och han var den som startade det hela. Tältet var ett blått tvåmannatält. Miller berättade att Stevenson använde våld mot paret genom att lyfta en tung sak. Seppo Penttinen frågade om det var en sten, varvid Miller nickade. Miller berättade att stenen användes mot mannen, någonstans på överdelen av kroppen. JF slog med stenen men inte så att det blev några skador. Det var JF som skar i tältduken. Miller uppgav att han var inne i tältet och utdelade hugg. Under hela angreppet högg han totalt mellan fyra och nio gånger. Kvinnan kom inte ut ur tältet med över- kroppen, och han tror att dragkedjan till tältöppningen var stängd. Nio hugg utdelades mot kvinnan och fem mot mannen. 
  
 Av en promemoria daterad den 13 december 1994 framgår att Seppo Penttinen och  
 Foster, docent vid Stock- holms universitet och legitimerad psykolog, samtalade över telefon och att  
 Foster då befann sig på Säters sjukhus till- sammans med Miller. När de avslutat sitt samtal lämnade  
 Foster över telefonen till Miller. Miller berättade för Jefferson Penttinen att han och JF hade glömt kvar den morakniv som Stevenson hade använt på brottsplatsen. 
  
 196 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Av en promemoria daterad den 15 december 1994 framgår att Miller, vid ett telefonsamtal med Seppo Penttinen ”om rent allmänt hållna förhållanden”, spontant nämnde bland annat att han lagt över mycket av sin egen aggressiva handling på medgär- ningsmannen och menade att han själv hade varit mer aktiv i gärningsmomentet. Han berättade även att alla knivhugg inte hade gått igenom tältduken. Vissa hade utdelats direkt mot personerna. 
  
 Den 19 december 1994 berättade Miller bland annat att JF inte utdelade så många hugg, om ens något. JF hade en mora- kniv och han själv en större kniv. Innan de lämnade platsen reste de ena gaveln på tältet så att det såg uppspänt ut, även om kropps- konturerna fortfarande syntes. Tältet var ungefär två och en halv meter högt. Mannen i tältet var mörk och nästan i hans egen längd. [Enligt uppgift är Miller cirka 188 centimeter lång.] 
  
 Av en promemoria daterad den 21 december 1994 framgår att Miller dagen innan hade ringt till Seppo Penttinen och berättat att han hade hört på radio att det skulle ha försvunnit en transistorradio från platsen. Miller sade att han egentligen hade haft ett minne av en radioapparat, men att han trots det inte tidigare hade kunnat få ur sig den uppgiften. 
  
 Den 17 januari 1995 sade Miller bland annat att det nog trots allt fanns uppspända tvättlinor utanför tältet och att han såg kvinnan i tältöppningen efter det att mannen hade träffats av de första huggen. På fråga från Seppo Penttinen om det fanns ytter- ligare någon kniv svarade Miller att han tyckte att det var tre knivar som fanns med i det här. Den tredje kniven beskrev han sedan som tillhörande Gill och Adams och som ett av mordvapnen. Han berättade att mannen låg på samma ställe hela tiden medan kvinnan rörde sig runt i tältet och kämpade i tio minuter. Senare i förhöret beskrev Miller hur han även hade varit inne med överkroppen i tältet och utdelat hugg mot mannens hals. Efteråt släpptes han av i Messaure och åkte rälsbuss därifrån till Jokkmokk. 
  
 I förhör den 31 januari 1995 berättade Miller bland annat att parets kniv hade ett olackerat handtag i ett ljusare träslag. Han trodde att det var JF:s kniv som blev kvar på platsen. Miller nämnde att han vid något tillfälle hade träffat en bekant vid namn KR. Miller ritade en skiss av tältet och placerade 
  
 197 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 revan på tältets vänstra sida från öppningen sett. Han markerade att den inledande attacken hade skett på tältets högra sida. 
  
 Den 9 februari 1995 sade Cohen till Miller att Miller i det första förhöret hade haft lite svårt att be- stämma sig för om det var en dam- eller herrcykel som han tog. Miller svarade då att han väl var ganska säker på att det var en damcykel. [Tre dagar tidigare hade ett förhör hållits med AH, som berättat att hon den 13 eller 14 juli 1984 blev bestulen på en grön treväxlad damcykel.] 
  
 Miller berättade att cykeln togs med på bilresan till Appojaure och att den hamnade i Messaure. Han berättade att han träffade en bekant, KR, på muséet i Jokkmokk och att Gill och Adams också hade varit närvarande då. Han och JF hade även pratat med Gill och Adams när han och JF vid  
 20-tiden 
  kom till Appojaure. Han blev arg på makarna eftersom han trodde att de felaktigt förnekade att de hade en son. 
  
 Mannen beskrevs återigen som i hans egen längd men kraftigare, dock med smal kroppsbyggnad. Kvinnan var ganska lång, men kanske ett huvud kortare än mannen och kraftigt byggd utan att vara tjock. I förhöret tog Jefferson Penttinen upp att Miller tidigare hade pratat om en större reva. Miller bekräftade det och tillade att det var JF som hade åstadkommit den. Seppo Penttinen sade att han upplevde en liten osäkerhet hos Miller i samband med att Miller vid det förra förhöret skulle placera den större revan på en skiss. ”Ja, den finns.” svarade Miller. Jefferson Penttinen frågade då: ”Vad är det som gör osäkerheten, vilken, vilken, så att säga, sida eller gavel den ska finnas på?” Miller svarade emellertid att han var ganska säker på att han hade placerat den på rätt sida. Efter det följde en utläggning av Miller som är svår att följa, men som tycks innebära att det kunde vara tältöppningen i sig som var revan. 
  
 Om kvinnans skador berättade Miller att han inte trodde att hon kunde ha fått någon skada på ryggen. 
  
 Tältet var jeansfärgat och det kunde möjligen ha funnits ett regn- skydd över tältet. När han kom in i tältet kom han mot kvinnans högra sida och mannen fanns på hennes vänstra sida. Han var säker på att han inte hade kommit in vid makarnas huvudsida, men där- emot kunde han ha kommit in från makarnas fotsida. Efter morden 
  
 198 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 åkte de tillbaka till den man som de tidigare köpt sprit av, för att byta kläder. De blodiga kläderna lämnade de hos mannen. Han trodde att cykeln togs med till Messaure, där han och JF skiljdes åt. Den person han träffade på Konsum hette HL. 
  
 Stenen låg inne i tältet och han såg inte mot vilken del av kropp- arna som stenen användes. Stenen användes nog mot båda makarna eller i vart fall mot kvinnan. Han såg inte JF inne i tältet och var ganska säker på att JF inte hade varit inne i tältet och att denne inte ens hade lyft på tältduken och tittat in. 
  
 Jefferson Penttinen och Miller diskuterade om det vore bra med ett rekonstruktionsförhör. Miller sade att han i så fall ville ha ett ungefär likadant tält med dockor i, med samma typ av öppning för att kanske kunna skilja ut om det var en reva eller om det var öppningen som han hade gått in genom. Skadebilden och kropparnas placering skulle bli tydligare då, sade han. 
  
 Den 21 februari 1995 träffades Jefferson Penttinen och Miller för att ”diskutera vissa omständigheter i den pågående utredningen”. Samtalet kom dock, enligt uppgift i protokollet, att utvecklas till ett förhör. Förhörsuppgifterna är nedtecknade i referat- form. Brown, avdelningsföreståndare vid Säters sjukhus, närvarade som förhörsvittne vid slutet av förhöret. 
  
 Miller berättade bland annat att han först utdelade cirka tre knivhugg med en bredbladig jaktkniv mot mannen när denne låg invid tältväggen. Därefter flyttade han sig mot tältöppningen och utdelade ett eller två hugg mot kvinnan som då var i en slags upprättstående ställning. Han sträckte sig sedan över kvinnan och utdelade ytterligare knivhugg mot mannen, nu med parets kniv, som troligen träffade axelpartiets baksida. Han högg även mot mannens hals med parets kniv. Kvinnan rörde sig mer än mannen varför hennes skador borde vara mer spridda. Han sade även att han nu hade en bestämd uppfattning om att tältet hade ett slags regnskydd som markant avvek från tältets egen färg. 
  
 Av en promemoria daterad den 3 mars 1995 framgår att Williams ringde till Jefferson Penttinen och berättade att Miller under terapi hade lämnat uppgifter om de mord som han sade sig ha begått. Hon berättade att hon hade fört anteckningar om vad han hade sagt. Enligt promemorian berättade hon sedan, med Morris medgivande, för Seppo Penttinen vad Miller hade sagt. Anteckningarna som hon förde skulle hon enligt prome- 
  
 199 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 morian lämna till Jefferson Penttinen vid ett senare tillfälle. Anteck- ningarna återfinns dock inte i förundersökningsprotokollet. Av promemorian framgår att Williams berättade att Miller uppgett att han och JF hade tagit en kamera och en kameraväska. 
  
 Den 3 mars 1995 ringde Seppo Penttinen upp Miller med anledning av Johnson telefonsamtal tidigare samma dag. Miller berättade bland annat att han under terapi kommit på att de i samband med morden tog en systemkamera. På fråga från Jefferson Penttinen om Miller hade läst om att en kamera hade försvunnit från tältet sade han att han inte hade något minne av det. 
  
 Den 9 mars 1995 berättade Miller att han utdelade färre än sex hugg mot kvinnan utanför tältduken. 
  
 Jefferson Penttinen frågade vad syftet var med revan. Miller svarade då att han trodde att det var JF:s sätt att demonstrera sin aggressivitet eller att revan gjordes för att träffa någon av kropparna. På Seppo Penttinens fråga om avsikten inte var att komma in och titta i tältet svarade Miller nej. Miller berättade att han trodde att han hade låtit bli att läsa om händelsen i tidningarna efter mordet. Seppo Penttinen frågade om Miller hade sett någon uppgift i pressen om att det funnits en kamera. Miller svarade då att han nu själv hade kontrollerat och läst och att kameran inte fanns nämnd. På fråga från Parsons om Miller hade sett  
 TV-programmet 
  Efterlyst svarade han att han inte mindes det, men att det var möjligt. 
  
 Av en promemoria daterad den 16 mars 1995 framgår att Miller samma dag hade ringt upp Seppo Penttinen och bland annat berättat om ett ”spröt” till tältet som var i vägen och som han hade ryckt upp. Han hade då befunnit sig i ett psykotiskt tillstånd och uppträtt som fadersgestalten ”Johnson”. Tältduken föll därefter långsamt ihop. Detta skedde omedelbart innan de första huggen riktades mot mannen. Han hade dock samtidigt en bestämd känsla av att tältduken var spänd när de första knivhuggen gick in genom tältduken. 
  
 Den 22 mars 1995 berättade Miller bland annat att han och JF åkte mot Porjus efter morden och besökte en man i en bostad som han kallade för gammelmansbostaden. Därefter åter- vände de alla tre till Appojaure. Mannen tog med sig en väska från 
  
 200 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 platsen. Den väskan kastades sedan ut ur bilen. Hans känsla var att det var denna väska som hade omnämnts i pressen. 
  
 Av en promemoria daterad den 25 april 1995 framgår att Miller samma dag hade ringt upp Seppo Penttinen och berättat om något som vuxit fram under terapin med Williams. Dessa uppgifter har dock tagits bort genom så kallad maskering. 
  
 Den 17 maj 1995 närvarade även Jones som förhörs- ledare tillsammans med Seppo Penttinen. Jefferson Penttinen nämnde att det strax innan förhöret hade genomförts en fotokonfrontation vid vilken Miller hade pekat ut JF. Seppo Penttinen på- pekade att Miller tidigare hade berättat att Stevenson var tatuerad på armarna och frågade om Miller kunde säga någonting om tatueringarna. Miller kunde dock inte berätta någon- ting om motiven på tatueringarna. Anledningen till att han åkte till Jokkmokk vid tiden för gärningen var att JF hade ringt honom och ville träffas. 
  
 Den 10 juli 1995 genomfördes en rekonstruktion vid mord- platsen. Enligt det protokoll som upprättades med anledning av rekonstruktionen närvarade, utöver Seppo Penttinen och Miller, även Williams,  
 Foster, kriminal- inspektör Diaz och Brown. Uppräkningen har visat sig inte vara fullständig och i vart fall Parsons, Nelson och Huang närvarade också. Inför rekonstruktionen in- förskaffades tält, bil, packning och annat som funnits på platsen. Av det protokoll som upprättades med anledning av rekonstruk- tionen framgår att platsen hade iordningsställts i det närmaste i samma skick som förhållandena var 1984. Detta uppgavs ha varit möjligt med hjälp av fotografier från platsen och övrigt utrednings- material. 
  
 Genomförandet av rekonstruktionen dokumenterades genom videoinspelning, ljudupptagning samt i det nyss nämnda proto- kollet. Vi har enbart haft tillgång till videoinspelningen i redigerat skick. Utskriften från ljudupptagningen är mer omfattande men inte heller den är helt komplett. 
  
 Innan rekonstruktionen påbörjades och förberedelserna med tältet pågick, framgår det av utskriften från ljudupptagningen att Miller sade att han fick en spontan reaktion på kropparnas placering och uppgav att angreppet skedde från tältets vänstra lång- sida, det vill säga tvärtom mot vad han hade sagt innan. Han förkla- 
  
 201 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 rade dock inte närmare vad han menade med detta. Inom parantes görs i utskriften en förklaring som tycks ha tillkommit efteråt. Där står att Miller i förhör hade beskrivit att angreppet börjat mot mannen och att det skett från höger sida, men att han nu på plats lämnade en spontan redogörelse för var angreppet hade startat. 
  
 Figuranter som skulle föreställa Gill och Adams placerades på den plats de hade legat när man fann dem. Marinus Stegehuis och Adams placerades således med fötterna mot öppningen och huvudena mot norrgaveln. Mannen låg vid tältets vänstra långsida sett från öppningen och kvinnan till höger om mannen. Marinus Stegehuis och Adams inbör- des placering var tvärtemot vad Miller hade berättat i för- hören, men möjligen i överensstämmelse med vad han antytt strax före rekonstruktionens påbörjande. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen berättat att Jefferson Penttinen och  
 Foster, innan rekonstruk- tionen påbörjades, bland annat berättade för honom hur det hade sett ut på platsen, hur Gill och Adams hade legat i tältet samt att en viss del av tältduken hade varit uppvikt. Metoden att lämna information på det sättet ingick, enligt Miller, i  
 Soto ”koncept” för hur en rekon- struktion skulle gå till. Dessa påståenden har dock tillbakavisats av såväl Seppo Penttinen som  
 Foster. 
  
 Rekonstruktionen inleddes med att Miller gick fram till figuranten Stevenson. Miller sade: ”Nu hugger vi ihjäl de jävlarna” varefter han aggressivt började hugga kraftigt mot yttertältets vänstra sida. Han lämnade sedan över kniven till JF och tog sig in i tältet via tältöppningen genom att dra upp dragkedjorna. Rekonstruk- tionen och inspelningen avbröts strax därefter på grund av Morris aggressivitet inne i tältet. 
  
 Om detta skeende har Miller vid möte med kom- missionen berättat att han var så medicinpåverkad att han hade glömt vad Jefferson Penttinen och  
 Foster hade be- rättat om förloppet och att han därför kom att göra på annat sätt. Under den paus som följde samtalade han dock återigen med både Seppo Penttinen och  
 Foster som påminde honom om vad de tidigare hade berättat. Även Nelson och Jefferson Penttinen har vid möte med kommissionen berättat att Jefferson Penttinen pratade med Miller efter detta första rekonstruk- 
  
 202 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 tionsförsök. Såväl Seppo Penttinen som  
 Foster har uppgett att de inte lämnade några uppgifter till Miller om det faktiska förloppet. 
  
 När inspelningen återupptogs förklarade en speakerröst i den redigerade filmen att Miller ville göra om rekonstruktionen eftersom den inte blev korrekt i början. Skälet till det angavs vara att han hade upplevt en så stark ångest över att det hela, i det korrekta fallet, ”skulle ha sett allt för planlagt ut”. När det första försöket avbröts hade han enligt speakerrösten upprepat: ”Det stämmer inte, det stämmer inte.” 
  
 Vid det andra rekonstruktionsförsöket började Miller med att berätta att han och JF hade lossat på yttertältets mark- förankringar vid tältets västra och norra sida. Figuranten JF gick då fram och lossade på yttertältet och vek dessutom upp den nedersta yttertältduken en bit. Miller visade sedan hur han och JF högg genom innertältets västra långsida nära marken och genom den norra gaveln. Han ställde sig därefter vid tältöppningen för att visa hur han tog sig in i tältet. Miller sade att han skulle vilja ta sig in genom öppningen, antingen genom att öppna med kniv eller genom en öppen ingång. Seppo Penttinen frågade då om han var osäker på om det verkligen var så, varpå Miller svarade ja. Kort därefter frågade Jefferson Penttinen om han visste om angreppet mot kvinnan skedde från den sidan eller om det skedde från sidan där revan fanns. Miller sade då att han blev osäker och ändrade sig till att han gick in från revan, det vill säga från tältets norra sida. Seppo Penttinen föreslog därefter att de skulle skära upp revan på tältets norra gavel. När Miller tog sig in genom revan tyckte han inte att det stämde med kropparnas läge, bland annat eftersom mannens huvud kom så nära, och fort- satte att vara tveksam till hur han hade tagit sig in i tältet. Efter att ha skurit en ny reva längre österut på norrgaveln tog han sig in därifrån i stället. Han fick dock riva upp tältduken ytterligare för att komma in med hela kroppen. Inifrån tältet beskrev han hugg mot kvinnans överkropp, kvinnans buk och hals, mannens hals och kvinnans bäcken. 
  
 Därefter stod han utanför tältet vid den västra långsidan och ut- delade ytterligare hugg mot Gill och Adams när tältet hade fallit ihop. 
  
 203 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Avseende de inledande huggen på mannen, som skett genom tält- duken på den västra långsidan nära marken, visade Miller på Jefferson Penttinen hur han högg mot magtrakten. Miller var tydlig med att han inte stördes av revbenen. 
  
 Miller berättade att Stevenson använde en sten mot någon av Gill och Adams genom tältduken. Miller visste inte mot vem stenen hade använts och sade att han inte såg när det skedde. På uppmaning pekade han trots det ut ungefär var på tältet stenen hade använts. Seppo Penttinen sade då att han förmodade, baserat på hur Miller pekade, att det var mannen som träffades av stenen. Miller höll med. 
  
 På fråga från Huang om någon av personerna försökte försvara sig sade Miller att kvinnan, men inte mannen, försökte försvara sig. Mannen hade rört sin högra arm, men det uppfattade han inte som en försvarsrörelse. 
  
 Jefferson Penttinen visade sedan sakerna som fanns i tältet och frågade Miller om de hade ställt upp sakerna rätt och om Miller kände igen dem. Efter ett samtal om tillhörigheterna avslutades rekonstruktionen på mordplatsen. 
  
 Den 11 juli 1995 genomfördes en vallning inom Gällivare polis- område. Protokollet från vallningen saknar en redogörelse för vilka som närvarade. Av uppgifter i protokollet kan dock utläsas att i vart fall Williams och Atkinson, överåklagare och förundersökningsledare, närvarade. Enligt Potter egna uppgifter vid möte med kommissionen närvarade även han. Vid vallningen berättade Miller om vad han och JF hade gjort före och efter morden. Miller berättade bland annat att de hade ätit middag med Gill och Adams vid tältplatsen och att han hade tyckt att kvinnan såg grotesk ut och därför velat döda henne. Han pekade även bland annat ut ett hus i Messaure som den ”gammelmansbostad” han tidigare nämnt i förhör. 
  
 Den 22 augusti 1995 närvarade Williams som förhörsvittne. Potter, som nu hade förordnats som Morris offentlige försvarare, närvarade inte. Miller informerades om att polisen hade förhört den man som bodde i det hus i Messaure som Miller vid vallningen hade pekade ut, och att mannen hade förnekat all inblandning i morden. Miller berättade att han och JF planerade att begå brott för att komma 
  
 204 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 över pengar. Huset i Messaure skulle utgöra deras bas. Det var möjligt att han cyklade från Gällivare till Jokkmokk efter morden. 
  
 7.2.3Övrig utredning 
  
 Utredning avseende misstanken mot JF 
  
 Under 1995 genomförde polisen diverse undersökningar och höll ett flertal förhör med anhöriga och bekanta till JF för att kartlägga vad han hade gjort vid tiden för mordet. JF hördes av polisen vid tre tillfällen; i maj, juni och september 1995. Dessutom hölls ett konfrontationsförhör med både Stevenson och Miller den 12 okto- ber 1995. Efter konfrontationsförhöret ringde JF och lämnade ytterligare uppgifter till polisen. 
  
 I september 1995 kontaktades polisen av JF:s före detta hustru, som även tidigare hade hörts. Hon berättade att hon under somma- ren 1984 möjligen hade tagits in på Södersjukhusets psykiatriska akutmottagning i Stockholm och att Stevenson hade varit med henne då. Journalanteckningar från mottagningen inhämtades och inkom till Rikskriminalpolisen den 26 september 1995. Av journalanteckning- arna framgår att hon på kvällen den 13 juli 1984 hade kommit till akutmottagningen i sällskap med sin pojkvän. 
  
 JF förnekade i förhören konsekvent all inblandning i morden och förnekade även att han kände Miller. Efter att under konfrontationsförhöret ha fått information om uppgiften om be- söket vid Södersjukhuset uppgav han att han mycket väl mindes detta och lämnade även ytterligare detaljer om händelsen. 
  
 Under konfrontationsförhöret uppgav Miller bland annat att han och JF hade badat bastu tillsammans, varpå Stevenson frågade om Miller visste vad han hade för tatueringar på ryggen och ena benet. När Miller inte kunde svara konstaterade JF att motiven var ganska unika och att man inte skulle glömma moti- ven om man hade sett dem. 
  
 Trots att JF förnekade allt samröre med Miller vidhöll Miller att Stevenson var hans medgärningsman. 
  
 I den sammanfattning av polisutredningen som återfinns i för- undersökningsprotokollet står, angående utredningen om JF, att Stevenson och Miller under en period  
 1972–1973 
  vistades på Sidsjöns sjukhus i Sundsvall, dock inte på samma avdelning. Det angavs 
  
 205 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 vidare att ett stort antal förhör och kontroller hade genomförts i syfte att klarlägga var JF hade vistats vid tiden för morden men att något totalt klarläggande inte hade gått att uppnå. Varken i denna sammanfattning eller i den särskilda sammanställning avseende JF som i december 1995 gavs in till tingsrätten inför huvudförhand- lingen redovisades dock att det fanns uppgifter som talade för att JF hade varit på Södersjukhuset i Stockholm kvällen den 13 juli 1984. 
  
 Övriga förhör 
  
 I januari 1995 hölls ett polisförhör med AH, som den 16 juli 1984 hade polisanmält att hennes treväxlade damcykel hade blivit stulen på gatan i centrala Jokkmokk. Cykeln stals troligtvis den 13 eller 14 juli 1984. Cykeln hade fel på växlarna, eventuellt var det tvåans växel som krånglade. Förhör hölls även med tre män från Stockholm som hade besökt AH i Jokkmokk den aktuella perioden. Förhören hölls i syfte att fastställa tiden för cykelstölden. 
  
 HL, som hade studerat på Samernas Folkhögskola i Jokkmokk samtidigt som Miller i början av  
 1970-talet, 
  hördes med anledning av att Miller i förhör uppgett att han sett HL på Konsum i Jokkmokk. I ett förhör i juli 1995 uppgav HL att han inte hade något minne av att ha träffat Miller den aktuella tiden, men att det inte var otroligt att han då hade handlat på Konsum. 
  
 KR, som även hon hade studerat på Samernas Folkhögskola i Jokkmokk samtidigt som Miller i början av  
 1970-talet, 
  hördes vid ett flertal tillfällen under 1995 med anledning av att Miller i förhör hade uppgett att han träffat henne på muséet i Jokkmokk. Hon berättade att de hade mött varandra en sommar på Gällivare tågstation och att det kunde ha varit 1984 eller 1987. 
  
 Vid vallningen pekade Miller ut ett hus i Messaure. I det huset bodde enligt Miller den man som han och JF hade besökt och som följde med när de senare återvände till mord- platsen. Förhör hölls med denne man, som förnekade all inbland- ning i gärningen och dessutom uppgav att han inte kände till vare sig Miller eller JF. 
  
 206 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Härutöver hölls förhör med personer från citykonditoriet i Jokkmokk, Folkhögskolan i Jokkmokk och med boende i Messaure. 
  
 Teknisk utredning 
  
 Fingeravtryck som hade säkrats vid brottsplatsundersökningen på vissa av Gill och Adams tillhörigheter jäm- fördes med Morris och Harris fingeravtryck, men visade inte någon överensstämmelse med dessa. Av materialet har vi inte kunnat utläsa att man i övrigt gjort några  
 DNA-undersökningar 
  eller andra tekniska utredningar för att bedöma Morris koppling till morden. 
  
 7.2.4Särskilt om advokaterna, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaterna 
  
 Parsons närvarade vid de flesta förhören med Miller samt vid rekonstruktionen och vallningen. Han närvarade dock inte vid de tillfällen som Miller själv ringde upp Seppo Penttinen och lämnade uppgifter. Han närvarade inte heller vid förhöret den 21 februari 1995. 
  
 På Morris begäran entledigades Parsons den 31 juli 1995 och Potter förordnades i stället som Morris offentlige försvarare. 
  
 Vid förhöret den 22 augusti 1995 närvarade inte Potter. Potter närvarade dock vid konfrontationsförhöret med Miller och Stevenson den 12 oktober 1995. 
  
 De sakkunniga 
  
 Foster medverkade under förundersökningen vid rekonstruktionen och vallningen. Under förundersökningen anlita- des han även som rådgivare åt polis och åklagare. För en närmare redogörelse för vad  
 Foster, Atkinson, Jefferson Penttinen och Miller har berättat om  
 Soto rådgivande roll och om  
 Soto 
  
 207 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 egna kontakter med Miller hänvisas till redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  avsnitt 6.2.4. 
  
 Huang utförde den rättsmedicinska obduktionen av Gill och Adams. Han deltog även vid rekonstruktionen med Miller samt vid den rekonstruktion på polisstationen i Luleå som genomfördes den 17 mars 1994. Han upprättade vidare, tillsammans med underläkaren Hooper, ett rättsmedicinskt utlåtande, se nedan avsnitt 7.3.1. 
  
 Vården 
  
 Williams närvarade vid förhöret den 12 december 1994 i syfte att redogöra för uppgifter som Miller hade lämnat under terapisamtal med henne. 
  
 Den 3 mars 1995 ringde Williams till Jefferson Penttinen och berättade att Miller under terapi hade lämnat uppgifter om de erkända morden. Med Morris medgivande berättade hon även vad Miller hade sagt. 
  
 Williams närvarade vid rekonstruktionen och vallningen den 10 och 11 juli 1995. Hon närvarade därutöver som förhörs- vittne vid förhöret den 22 augusti 1995 och även vid konfronta- tionsförhöret mellan Miller och Stevenson den 12 oktober 1995. Av protokollet från konfrontationsförhöret framgår dock inte anledningen till hennes medverkan. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Jefferson Penttinen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen däremellan. Under samma avsnitt fram- går vidare att Miller vid möte med kommissionen har för- medlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och psyko- terapeuter. 
  
 Av journalanteckningar från Säters sjukhus från den aktuella tiden framgår bland annat följande. Enligt en journalanteckning gjord av Williams den 2 mars 1995 träffades Miller och Williams för terapisamtal tre gånger i veckan. De fortsatte 
  
 208 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 då arbetet med att ”se de tidigare sammanhangen och hur dessa har återgestaltats i vuxen ålder”. Castro Ståhle beskrev att detta skedde parallellt med polisförhören. Nya minnen om våld mot vuxna hade kommit upp och den informationen hade överlämnats till polis och åklagare för vidare utredning. De bilder och minnesfragment som kom upp i terapin klarnade enligt Williams allt mer och sammanhangen kring morden blev vartefter också tydligare. Senare i mars 1995 skrev Williams att en anslagstavla på Morris rum, som enligt Miller själv tydliggjorde var han befann sig i den terapeutiska processen, hade fotograferats av Jefferson Penttinen eftersom den ansågs vara av polisiär betydelse. I en journalanteckning från den 12 juli 1995 uppgav Williams att Miller hade kunnat genomföra första dagen av rekon- struktionen i Gällivare på ett mycket tillfredsställande sätt. Genom en inledande regression hade han fått kontakt med hela händelsen och kunde därmed ta fram en hel minnesbild. 
  
 Överläkaren Michael skrev i en journalanteckning från den 19 juli 1995 att det inte fanns någon annan väg framåt än att successivt bearbeta allt som skett i samverkan med åklagarmyndig- heten. Arbetet skedde enligt Michael ”givetvis var för sig, men mot samma mål”. Den 6 september 1995 antecknade psyko- logen May att hon hade haft kontinuerlig kontakt med Miller sedan 1992 när hon arbetade som skötare på dennes avdelning. Under sommaren 1993, 1994 och 1995 hade hon dess- utom haft samtal med Miller under Johnson semester. Hon beskrev att hon var insatt i vad som skedde i den terapeutiska processen och i polisutredningarna och uppgav sig därför kunna finnas till hands för Miller när Williams inte var till- gänglig. Sedan november 1994 träffade hon Miller en gång i veckan för samtal. 
  
 Enligt en journalanteckning av Williams från den 13 okto- ber 1995 fick Miller fortsatt terapi tre gånger i veckan. Långa perioder hade de dessutom daglig kontakt. 
  
 209 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 7.3Tingsrättsprocessen 
  
 7.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Eftersom JF tidigare hade varit medmisstänkt för mordet på Gill och Adams hade tingsrätten förordnat en offent- lig försvarare för honom. När åklagaren beslutade att lägga ned åtalet mot honom underrättades tingsrätten om det. Som skäl för nedläggningsbeslutet angav åklagaren att Morris uppgifter, mot JF:s bestridande, inte kunde anses utgöra tillräcklig bevisning. Eftersom det inte heller fanns teknisk bevisning eller annan bevis- ning kunde brott inte styrkas beträffande JF. Efter att tingsrätten förelagt JF att yttra sig över beslutet svarade JF att han inte hade någonting att invända mot att förundersökningen lades ned, men att han avsåg att stämma Miller för falsk angivelse. 
  
 Tingsrätten, lagmannen Bates, inhämtade ett utlåtande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus, Thornton. Utlåtandet skulle enligt tingsrätten avse huruvida det fanns medicinska för- utsättningar att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämtades inte av tings- rätten. 
  
 Sedan åklagaren begärt att tingsrätten skulle utse en sakkunnig i psykologi och föreslagit  
 Foster, förordnade tings- rätten, lagmannen Bates,  
 Foster att såsom domstolssakkunnig i psykologi lämna ett utlåtande om Morris allmänna minnesfunktioner och betingelserna för Morris utsaga i psykologiskt avseende.  
 Foster inkom med två yttranden till domstolen, dels ”Sakkunnigutlåtande rörande allmänna minnesfunktioner hos Larson” av den 2 januari 1996, dels ”Sakkunnigyttrande angående betingelser för Simpson utsaga i psykologiskt avseende” av den 2 januari 1996. 
  
 Yttrandet om minnesfunktioner är i stort sett identiskt med det som gavs in inför Pittman  
 Zelmanovits-rättegången, 
  se avsnitt 6.3.1, med tillägget att Miller även genom en mängd intervjuer under 1995 hade visat en mycket god förmåga att minnas tidiga personliga upplevelser. 
  
 210 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Innehållet i det andra yttrandet är mer omfattande men liknar i stora delar det som gavs in inför Pittman  
 Zelmanovits-rättegången, 
  se avsnitt 6.3.1. I sammanfattningen, som är ny, står det följande. 
  
 Sammantaget visar forskningen att vi oftast minns centrala, personliga detaljer från starka känslomässiga upplevelser, dvs det kärnfulla i händelsen, ofta detaljer som är relaterade till handlingar och personer. Forskningen visar också att även om man inte minns vad som inträffat före eller efter en traumatisk händelse är det fullt möjligt att detaljerat återge en traumatisk upplevelse eller en handling som ett mord. Vålds- brott är starka känsloladdade händelser för gärningsmannen och även denne minns centrala detaljer, speciellt handlingar som har stark sym- bolisk, känslomässig innebörd. Den symboliska innebörden av mordet är ofta kopplad till tidigare traumatiska händelser och berättandet om dessa upplevelser blir ofta mycket svårt. Även objekt och detaljer som i sig kan vara neutrala men är kopplade till det mest symboliska kan vara svåra att berätta om. På grund av det starka känslotillståndet blir kringomständigheterna svåra att bevara. I mitt yttrande har jag även diskuterat olika former av falska erkännanden […]. Samtliga former av falska erkännanden stämmer dåligt in på de betingelser som gäller för Simpson erkännande och berättelse angående Appojauremorden. 
  
 En knapp vecka före huvudförhandlingen gav åklagaren in ett ut- låtande utfärdat den 29 december 1995 av Huang och Hooper. I utlåtandet gjordes en jämförelse mellan de skador och karaktäristika som Gill och Adams hade uppvisat och de uppgifter som framkommit vid rekonstruk- tion och förhör med Miller. I utlåtandet redovisades inte vilka förhör som låg till grund för utlåtandet och inte heller hur läkarna hade tagit del av dessa. I stället hänvisades det till ”de till- gängliga skriftliga och muntligt förmedlade förhörsuppgifterna”. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen berättat att han skickade Morris slutliga förhörsuppgifter i uppspal- tad form till Huang för att fynden skulle jämföras mot de uppgifterna. 
  
 Utlåtandet utmynnade i en bedömning av huruvida de uppgifter som Miller hade lämnat kunde vara riktiga eller inte. Nedan citeras delar av utlåtandet. Från texten har av läsvänlighetsskäl tagits bort löpande hänvisningar till skadornas numrering i obduk- tionsprotokollet. 
  
 211 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 UTLÅTANDE 
  
 beträffande mannens skador 
  
 att Dalton uppgifter om mannen avseende dels skadornas lokalisation, dels frånvaron av skador på strupen, dels sårkanalernas riktningar på överkroppens framsida/sida respektive baksida, dels kroppsläget, över- ensstämmer väl med fynden vid obduktionen av Gill; 
  
 att Dalton påpekande vid rekonstruktionen att de inledande huggen mot mannen inte stördes av revben stämmer väl med fynden vid obduktionen av Gill (frånsett att det förelåg genom- skärning av det sjunde revbenets brosk på höger sida); 
  
 att Dalton uppgifter om att mannen gjort avvärjningsrörelser med den högra armen stämmer väl överens med förekomsten av s k avvärjnings- skador på Marinus Stegehuis övre extremiteter, framförallt den högra; 
  
 att det, med hänsyn till förekomsten av skärande våld på bålens fram- sida och den högra övre extremiteten hos Gill och från- varon av sådant våld på hans rygg, framstår som sannolikt att de först- nämnda skadorna uppkommit när han varit rörligare – och därmed tidsmässigt föregått de sistnämnda – vilket överensstämmer med Dalton uppgifter om tidsordningen hos de skador som tillfogats mannen; 
  
 att Quick inte redogjort för två av de skador som påvisats vid obduk- tionen av Gill, nämligen en skada i nacken och en skada i den vänstra handen, men dessa skador täcks ändå delvis av Dalton redogörelse; 
  
 att de skador på mannen som Quick uppger har uppkommit genom slag med en sten är väl förenliga med Gill ansiktsskador och hans trasiga överkäksprotes; 
  
 att Dalton beskrivning av mannens utseende m.m. stämmer väl över- ens med Gill så när som på kroppslängden; 
  
 att Dalton uppgifter om att mannens rörelser var mycket begränsade kan vara förenliga med Gill kroppsläge vid anträffandet; 
  
 beträffande kvinnan 
  
 att Dalton uppgifter om flertalet skador på kvinnan stämmer väl över- ens med fynden vid obduktionen av Adams; 
  
 att skadan på kvinnan i närheten av bukregionen kan vara samma skada mot kvinnans vänstra höft som Quick uppger att han utdelat genom att stöta kniven ’i botten’, vilket kan stämma med en skada vid den vänstra höften på Adams; men Dalton uppgifter om kvinnan angående dels skador på armarna, dels skador i ansiktet stämmer inte överens med obduktionsfynden, dock förekom skador på den vänstra överarmen nära axelpartiet; 
  
 att Dalton uppgifter om hugg mot kvinnan i en upprätt ställning kan, med hänsyn till sårkanalernas riktning, vara förenliga med två skador på Adams överkropp; 
  
 212 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 att Dalton uppgifter om kvinnans utseende m.m. stämmer, förutom hårlängden, väl överens med Adams; 
  
 att Dalton uppgifter om kvinnans kroppsläge stämmer till största delen väl överens med Adams kroppsläge, så när som på uppgiften angående den vänstra armens läge där dock armens läge kan förklaras av uppgiften om att han dragit kvinnan mot sig; 
  
 beträffande mannen och kvinnan 
  
 att kropparnas inbördes läge på fyndplatsen överensstämmer med Dalton uppgifter; 
  
 att Dalton uppgifter om fördelningen av antalet hugg på mannen och kvinnan stämmer överens med obduktionsfynden så tillvida att antalet skarpkantade skador på Marinus Stegehuis var fler än på Adams, men med den procentuella fördelningen 56 % respektive 44 %; 
  
 att antalet skador på hård kroppsvävnad var fler hos Adams än hos Gill, vilket stämmer väl överens med Dalton upp- gifter om skadorna på mannen och kvinnan; 
  
 att Dalton uppgifter om dels ordningsföljden av huggen mot mannen i förhållande till huggen mot kvinnan, dels att kvinnan ’kämpade’ mer än mannen inte går att bedöma med ledning av obduktionsfynden; 
  
 beträffande mordvapen 
  
 [---] 
  
 övrigt 
  
 att Dalton uppgift om händelseförloppets varaktighet är sannolik; att antalet gärningsmän inte kan avgöras utifrån obduktionsfynden. 
  
 7.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Huvudförhandling i målet hölls vid Gällivare tingsrätt den 9, 10 och 11 januari 1996. Domare vid rättegången var lagmannen Bates. Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår följande. 
  
 Vid huvudförhandlingen hördes, utöver Miller, vittnena KR och HL, Morris tidigare studiekamrater, den kvinna som bestulits på sin cykel, AH, Seppo Penttinen, Nelson och kriminalinspektörerna Spence och Brown. Som partssakkunnig hördes Huang och som domstols- sakkunnig  
 Foster. 
  
 213 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Parterna framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningarna. Åklagaren Leon Kwast utvecklade sin talan och lämnade först en bakgrundsredogörelse. I domen finns därefter följande redogörelse för åklagarens sakfram- ställning. 
  
 Av vad som därefter framkommit synes Quick ha sammanträffat med makarna Stegehuis på platsen, därvid de – möjligen tillsammans med Quick – under kvällen ätit en enklare måltid. Quick har senare gömt sig i närheten av tältet intill dess att makarna Stegehuis gått och lagt sig. Han har därefter lossat yttertältets förankringar, lyft upp en del av yttertältet samt sedan med kniv inlett ett angrepp mot makarna med början genom att hugga kniven genom duken till det sålunda delvis fri- lagda innertältet. Marinus Stegehuis har även företett en krosskada i ansiktet. Två – eventuellt tre – knivar har kommit till användning. En av dessa knivar – en filékniv tillhörig makarna – återfanns senare utanför tältet. Knivbladet var avbrutet. I slutskedet har Quick, som dessförinnan genom en reva tagit sig in i tältet och också där utdelat knivhugg mot makarna, dragit ner yttertältet så att det kommit att täcka innertältet. Visst gods medtogs från brottsplatsen, bl.a. två väskor. Dessa väskor påträffades senare vid Renhagen utefter Vägen Västerut. En av makarna Stegehuis tillhörig kassettradio påträffades den 27 maj 1985 norr om Vittangi och en kameraväska med kamera och objektiv, också tillhörande makarna, har sedermera påträffats hos en hälare i Stockholm. Quick har vid förhör uppgivit att också en annan, av honom namngiven person – i det följande benämnd JF – skulle ha varit med honom vid förövandet av ifrågavarande gärningar. Då någon teknisk bevisning som binder denne person vid gärningen inte före- ligger har förundersökning vad gäller nämnde JF lagts ned. 
  
 Åklagaren åberopade och föredrog bland annat brottsplatsunder- sökningsprotokoll, obduktionsprotokoll och dödsbevis samt före- visade väskor, kniv och presenterade undersökningsresultat från skador och fettfläckar på tältdukarna. Åklagaren föredrog även diverse bevisning till styrkande av vad Gill och Adams hade företagit sig den  
 11–12 
  juli 1984, bland annat Adams dagbok. 
  
 Av protokollet framgår att Potter yttrade sig sak- framställningsvis men vad han sade framgår inte av domen. 
  
 Vittnesförhör hölls därefter med Spence, som redo- gjorde för hur det såg ut på brottsplatsen och visade fotografier därifrån. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med Huang, som redogjorde för skadorna på Gill och Adams. I samband 
  
 214 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 med förhöret visade han bland annat bilder från den rekonstruktion som gjordes på polisstationen i Luleå den 17 mars 1994. Beträff- ande hans och Nicholson utlåtande beslutade tingsrätten att det skulle anses upptaget vid huvudförhandlingen utan att det lästes upp. 
  
 Förhör hölls med Miller, som berättade väsentligen följande. Inledningsvis följer ett sammandrag av vad som framgår av tingsrättens dom. 
  
 Han lärde känna KR och HL i början av  
 1970-talet 
  vid Samernas folkhögskola i Jokkmokk. Han umgicks då även med en man som hette JF. Sommaren 1984 åkte han från Falun till Jokkmokk för att komma i kontakt med någon yngre pojke som han avsåg att döda. I Jokkmokk försökte han undvika att bli igenkänd. I något skede tillgrep han en treväxlad damcykel, troligen utanför samemuséet. Han minns att det var något fel på en av cykelns växlar. Med cykeln begav han sig strax utanför Jokkmokk och mötte några pojkar. Han var sedan inne på Domus och såg HL, men lyckades undvika att träffa honom. På ett café träffade han JF. Han följde med i JF:s bil till Messaure. De besökte en man och drack sprit. Nästa dag på eftermiddagen åkte de till tältplatsen, där JF kände till att paret vistades. Han fick uppfattningen att en av de pojkar han tidigare hade träffat var parets son. När paret sade att de inte hade någon son blev han fruktansvärt uppbragd eftersom han uppfattade att kvinnan förnekade sin son. Miller ”förde över” sin ilska till JF genom att säga att paret satt och pratade illa om honom. Han gjorde det för att få JF att ”spela med” i det som Miller ville, nämligen att döda paret. Beslutet om dödandet fattade man på platsen. JF tog bilen till Porjus eller Messaure för att hämta någon form av skjutvapen. Miller blev kvar i närheten. Två timmar senare kom JF tillbaka. Paret var då inne i tältet. JF hade inte med sig något skjutvapen men däremot en morakniv. Miller hade en egen kniv som var bredare och större. 
  
 Nedan följer ett citat från den fortsatta redogörelsen för Morris uppgifter i tingsrättens dom. 
  
 Han yttrade till JF: ’Jag dödar mannen först – sedan blir det inte några problem.’ JF ryckte så bort det som höll fast yttertältet och lyfte upp duken cirka 40 cm så att en del av innertältets duk frilades. Quick kunde då se en kontur innanför tältduken. Han uppfattade att det var konturen av mannen, vilken låg så att han hade ena armen mot innertältets vägg. Quick ställde sig på knä och riktade hugget med 
  
 215 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 kraft under mannens arm mot armvecket. Han kände sig lugn, beslut- sam och oövervinnerlig. Han upplevde att det första hugget – utdelat med hans kniv – trängde djupt in utan att träffa något revben och han upplevde att redan detta hugg dödade mannen. Han har en minnesbild av ljudet i samband med träff först genom tältduken och därefter in i mannen. Stevenson gjorde härefter en reva i tältduken på tältets bakre kort- sida. Quick tog sig nu in i tältet genom revan varvid tältet, som inte längre stod stadigt, rasade ned över honom. Inne i tältet såg han kvin- nan i halvsittande ställning. Hon var fruktansvärt rädd. Han högg mot henne. Hon överlevde de första huggen och i något skede drog han henne mot sig ett stycke varefter han fortsatte att tilldela henne hugg. Hans tanke var att förstöra hennes ansikte. Kvinnans slutliga läge blev att hon kom att ligga mot mannen i en slags fosterställning. Han an- grep härefter återigen mannen och tillfogade denne ett hugg i halsen. Hans avsikt var att skilja huvudet från kroppen. Han kan inte nu för- klara varför han inte fullföljde detta förehavande. Härefter sträckte han sig över mannen och fortsatte att utdela hugg mot kvinnan. Där- vid råkade han genom ett ’misshugg’ träffa mannen i ena benet. Han kan under den tid som han var inne i tältet ha utdelat  
 10–12 
  st kniv- hugg, varav kanske sju mot kvinnan och fem mot mannen. I övrigt har knivhugg utdelats när han befunnit sig utanför tältet. Han har vid ut- förandet av ifrågavarande gärningar använt dels sin egen kniv, dels ock en paret tillhörig kniv, som han fann inne i tältet. Det rörde sig i förevarande fall även om knivhugg mot mannens och kvinnans huvu- den. När han härefter kom ut ur tältet fattade han tag i en tung sten och slog denna mot den plats på tältduken under vilken mannens huvud då befann sig. Sedan Quick tagit sig ut ur innertältet drog han yttertältets duk över innertältet varefter han försökte resa upp tältet. – Inne i tältet hittade han en kameraväska, innehållande kamera, objektiv m.m. Tillsammans med JF begav han sig nu till bilen och lämnade platsen. JF tog därvid med sig två väskor. Dessa slängde Quick sedan ut från bilen till höger om vägen under färd i riktning mot Porjus. Man hämtade den man som de tidigare hade besökt i Messaure och åter- vände till platsen för händelserna. JF visade mannen i fråga vad som kunde ske. Mannen ’var som tyst och stum’. De lämnade platsen varvid den nyss nämnda kameraväskan medtogs. Quick blev skjutsad till Gällivare, där han blev avsläppt.  
 [---] 
  I Gällivare sammanträffade Bullock med KR. Detta skedde troligen på järnvägsstationen i Gällivare. Hon berättade om någon utställning, som hon hade haft i Stockholm. Han lämnade sedan Gällivare med tåg. Han hade därefter inte någon kontakt med JF och eftersom han ville förskjuta det inträffade tog han aldrig del av den massmediala redovisningen av händelserna vid Appo- jaure. – Vad han nu berättat är baserat på klara minnesbilder, dock kan vissa detaljavvikelser förekomma. 
  
 Vittnesförhör hölls med KR, som i huvudsak berättade på samma sätt som i polisförhören. 
  
 216 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Vittnesförhör hölls med AH, som berättade att hon i Jokkmokk hade blivit av med sin treväxlade damcykel på vilken tvåans växel inte gick att använda. Hon anmälde cykeln stulen en knapp vecka därefter. Åklagaren anmärkte i anslutning till förhöret att cykeln anmälts stulen den 16 juli 1984. 
  
 Vittnesförhör hölls med HL, som berättade att han befann sig i Jokkmokk vid nu ifrågavarande tid och att det var troligt att han därvid vid något tillfälle varit inne i Domusaffären. 
  
 Vittnesförhör hölls med Jefferson Penttinen, till styrkande av hur Morris uppgifter framkommit under utredningen. Nedan följer ett citat av delar av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 Det hela inleddes med att Quick hade låtit meddela att han hade börjat få minnesbilder avseende dessa mord. Dalton sätt att berätta visade sig vara detsamma som i tidigare mål. Han redogjorde för vissa minnes- fragment men under förhörens gång ’öppnades’ händelseförloppet mer och mer. 
  
 Berättelsen var från början ingalunda sammanhängande. Han uppgav själv att han på grund av sina ångestkänslor måste skydda sitt inre jag genom att hitta på någonting, som gränsade till sanningen. Redan vid påföljande förhör korrigerade han emellertid någon tidigare lämnad uppgift. – Dalton minnesbilder är enligt Phillips uppfattning klara och distinkta vad gäller de centrala delarna i en händelse. Däremot är mera perifera omständigheter, t.ex. resor till och från en plats, tämli- gen diffusa i hans berättande.  
 [---] 
  Vad gäller platsen för ifrågavarande gärningar lämnade Quick redan vid förhör den 23 november 1994 uppgifter samt en detaljerad skiss av tältplatsen och av vägen som leder dit. Han beskrev vidare markförhållanden där tältet stod, befintlig- heten av en sittplats bestående av stockar samt avståndet mellan sjön, tältet och makarnas bil. Vidare beskrev han tältet, hur detta var för- ankrat i marken ävensom att förankringen hade lossats eller ryckts loss i anslutning till brottet. Han kunde vidare beskriva packning, skor och sovsäckstäcken ävensom att tältets golv bestod av plast. Vid förhör den 23 november och den 19 december 1994 omnämnde Quick att tältduken skars upp och att det uppstod längre revor samt en mindre reva på den plats, där han högg mot mannen. Beträffande själva brotten berättade Quick att man hade frilagt innertältsduken varefter han sett mannens kontur avteckna sig mot tältduken  
 [---]. 
  I ett tidigt skede – den 12 december 1994 – berättade Quick om en sten, som dunkades mot mannen och åstadkom en krosskada  
 [---]. 
  Han lämnade även en beskrivning av makarnas utseende och deras positioner i tältet. Nu redovisade uppgifter lämnades helt spontant. Enligt Penttinen finns ingen skiljaktighet mellan det som Quick tidigare – under för- undersökningen – slutligt berättat och vad han redovisat vid huvud- förhandlingen. 
  
 217 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Rekonstruktionen den 10 juli 1995 förevisades genom uppspelning av 16 utvalda sekvenser från videoinspelningen. Samtidigt presente- rades en fotobilaga med stillbilder från rekonstruktionsfilmen. Av en ingiven handling framgår vilka sekvenser från filmen som visa- des. Det första rekonstruktionsförsöket som avbröts finns inte med bland dessa sekvenser och tycks därför inte ha visats för rätten. 
  
 Det framgår inte av materialet att tingsrätten informerades om förutsättningarna för rekonstruktionen, det vill säga att tält, figu- ranter och diverse detaljer hade placerats utan direkta instruktioner från Miller. I domen har tingsrätten antecknat att Miller vid rekonstruktionen korrigerade sina tidigare under för- undersökningen lämnade uppgifter om makarnas läge i tältet. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med  
 Foster. Rätten beslutade att  
 Soto utlåtanden skulle anses upp- tagna vid huvudförhandlingen utan att de lästes upp.  
 Foster uppgav bland annat att minnet fungerar annorlunda när det gäller traumatiska, starka känslomässiga upplevelser. Den omständigheten att man tenderar att hålla obehagliga händelser ifrån sig gör att händelserna isoleras. Det finns därför få kontakt- vägar till minnena. Ett sätt att återskapa kontaktvägarna är att re- konstruera det yttre sammanhanget. Det man bäst kommer ihåg är centrala detaljer och handlingar. Däremot minns man inte speciellt bra sådana händelser och skeenden som inträffat före eller efter en traumatisk händelse. Mer perifera detaljer som tidpunkter, avstånd, höger eller vänster faller ofta i glömska. 
  
 Vittnesförhör hölls med Nelson. I samband med vittnes- förhöret förevisade Nelson och Huang de 16 film- sekvenserna från rekonstruktionen en gång till, och i anslutning till det även fotografier på overhead. Nelson uppgav i förhöret att det i allt väsentligt förelåg överensstämmelse mellan å ena sidan Morris agerande och dennes uppgifter vid rekonstruk- tionen och å andra sidan de faktiska förhållanden som brottsplats- undersökningen utvisade. Han anmärkte även att det var för- vånansvärt att Miller hade kunnat minnas så många detaljer om händelserna. Huang har vid möte med kommissionen uppgett att han och Nelson för rätten även visade en film som de klippt ihop med rekonstruktionsmaterial, kriminaltekniska fynd och obduktionsfynd. Varken den eller de overheadbilder som visa- des har återfunnits i tingsrättens akt. 
  
 218 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Vittnesförhör hölls med Brown till utvisande av Gill och Adams färdsträckor. 
  
 Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen be- rättat att han även förde bevisning om vilka media och tidningar som Miller hade tillgång till. Detta framgår dock inte av dokumentationen från huvudförhandlingen och något sådant material har inte heller återfunnits i tingsrättens akt. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Bakom stängda dörrar föredrogs rättspsykiatriska utlåtanden av Hanson den 25 mars 1991 och av Tyler den 16 mars 1970. Därefter föredrogs utlåtandet av Thornton, som tingsrätten, enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning, inhämtat för bedömning av huruvida det fanns förutsättningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Thornton uttalade bland annat att Miller bedömdes lida av en allvarlig psykisk störning vid såväl tiden för utlåtandet som vid tiden för den aktuella gärningen och att det fanns medicinska förutsättningar för att överlämna honom till rättspsykiatrisk vård. 
  
 Parterna slutförde sin talan och förhandlingen förklarades av- slutad. 
  
 I samband med resningsprocessen har det framkommit att det, samtidigt som huvudförhandlingen pågick, till tingsrätten inkom en skrift av Johnson, legitimerad psykolog, docent i rätts- psykologi och specialist i klinisk psykologi. Johnson skrev att han önskade fästa tingsrättens uppmärksamhet på de risker som fanns med falska minnesbilder framkallade genom terapisamtal och beskrev detta närmare. Om det förelåg risk för terapiframkallade minnesbilder ansåg Johnson att utsagorna borde underkastas sakkunniggranskning av psykolog med vittnespsykologisk univers- itetsutbildning för granskning av utsagornas uppkomstbetingelser. Detta utlåtande återfinns inte i tingsrättens akt och det är inte heller upptaget i tingsrättens dagboksblad eller huvudförhandlings- protokoll. 
  
 219 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 7.3.3Gällivare tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Bates och tre nämndemän, med- delade dom den 25 januari 1996. Under rubriken ”Tingsrättens överväganden” redovisade tingsrätten skälen för den fällande domen. 
  
 Tingsrätten konstaterade först att Miller hade erkänt gärningarna, men att det inte var tillräckligt för en fällande dom. Tingsrätten konstaterade även att den endast hade att pröva om gärningsmannen var identisk med Miller, eftersom för- undersökningen mot JF hade lagts ned. 
  
 Tingsrätten ansåg att det genom vittnena AH:s och HL:s upp- gifter var bekräftat att Miller hade vistats i Jokkmokk i tiden strax före brotten begicks. 
  
 Tingsrätten skrev därefter följande. 
  
 […] kan till en början konstateras att ingenting framkommit som kan ge stöd för antagande att Dalton under förundersökningen lämnade uppgifter skulle grunda sig på information utifrån. Likväl har Quick enligt Phillips vittnesmål redan den 23 november 1994 och således långt i tiden före den rekonstruktion som sedermera verkställdes vid Appojaure kunnat upprätta en detaljerad skiss av tältplatsen, vägen till denna samt lämna uppgifter om tältets utseende och dess förankring i marken, hur förankringen lossats ävensom en hel del andra detaljer. Vid senare förhörstillfällen har Quick, enligt Penttinen, spontant läm- nat uppgifter om tillvägagångssätt vid gärningarnas förövande och skadebilden samt det sätt på vilken Gill åsamkades den av rättsläkaren konstaterade krosskadan i ansiktet. Quick har därefter, såväl vid den verkställda rekonstruktionen och vid huvudförhandlingen i allt väsentligt vidhållit sina tidigare lämnade uppgifter. 
  
 Utöver det nu redovisade må beaktas att Quick, såvitt framkommit genom Gordon vittnesmål, vid förhör och rekonstruktionen kun- nat lämna uppgifter, som i alla väsentliga delar stämmer överens med de fynd och iakttagelser som gjordes vid brottsplatsundersökning och som, enligt vad som får anses utrett, till stora delar inte varit kända för allmänheten. 
  
 Redan det nu anförda utgör därför ett mycket starkt stöd för riktig- heten av Dalton uppgifter inte bara att han befunnit sig på brotts- platsen vid ifrågavarande tillfälle utan även att han förövat de gärningar som avses med åtalet. 
  
 Till det nu redovisade kommer att de uppgifter, som Quick vid för- hör och rekonstruktion lämnat rörande makarna Stegehuis skador, en- ligt Huang till alla delar överensstämmer med den skadebild som Adams uppvisade vid obduktionen samt att Quick också beträffande Gill förmått förklara samtliga skador så när som på en skada på vänster hand och en nackskada. 
  
 220 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Slutligen må i sammanhanget beaktas vad Martin uppgivit om Dalton minnesfunktioner samt sin uppfattning därom, att ingenting framkommit som ger stöd för att det från Dalton sida skulle föreligga ett falskt erkännande. 
  
 På grund av det nu anförda finner tingsrätten att det är ställt utom varje rimligt tvivel att Quick begått nu ifrågavarande gärningar. Om- ständigheterna vid förövande av brotten har varit sådana att dessa är att bedöma som mord. 
  
 Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och biföll dödsbonas skade- ståndsyrkanden. 
  
 Som bilaga till domen bifogades Barr och Nicholson utlåtande. 
  
 7.4Resningsprocessen 
  
 7.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fortsatt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men av- böjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumentä- rer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökningen beviljades i december 2009. Resningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, varav den sista gavs in den 12 juni 2012. Samtliga resningsansök- ningar beviljades. Två av resningsansökningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. 
  
 221 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 7.4.2Åklagarens resningsansökan 
  
 Den 18 juni 2012 gav chefsåklagare Miller vid Riks- enheten för polismål in en ansökan om resning till Hovrätten för Övre Norrland. Han yrkade att hovrätten skulle bevilja resning av Gällivare tingsrätts dom till förmån för Miller och för- ordna att målet skulle tas upp på nytt av Gällivare tingsrätt. 
  
 Som grund för resningsansökningen anförde han att Miller hade återtagit sitt erkännande och förklarat att han var oskyldig. Han angav att det återtagna erkännandet fick stöd av sådana nya omständigheter och bevis som till följd av särskilda om- ständigheter var ägnade att framkalla tvivelsmål om Morris skuld till brotten. 
  
 I resningsansökningen anfördes sammanfattningsvis följande. De uppgifter som lämnades i tingsrätten gav inte en korrekt bild av hur berättelserna hade lämnats under förundersökningen. Under förundersökningen lämnade Miller ett flertal oriktiga och ibland motstridiga uppgifter rörande centrala förhållanden. Om Morris olika uppgifter i sin helhet hade varit kända för tingsrätten hade detta kunnat påverka tingsrättens bedömning av tillförlitligheten av Morris uppgifter. Detsamma gällde för uppgifterna om vad som varit känt för allmänheten och om Morris möjlighet att ta del av publicerat material. De nya om- ständigheter och bevis som åberopas i resningsansökan har inte tidigare förebringats. Hade så varit fallet hade Miller troli- gen frikänts. I vart fall innebar det åberopade, i förening med det återtagna erkännandet, att det reste sådana tvivel i skuldfrågan att det under alla omständigheter förelåg synnerliga skäl att pröva målet på nytt. 
  
 Ett stort antal exempel lades fram på omständigheter från för- undersökningen som, enligt åklagaren, felaktigt inte hade redo- visats för tingsrätten. 
  
 Ytterligare kritik som framfördes var att tingsrätten inte hade informerats om resultatet av den polisutredning som gjorts i tiden före Morris erkännande. Vidare anfördes att tingsrätten inte fått del av sammanställningen över vad som publicerats i mass- media om morden och inte heller informerats om Morris tillgång till och intresse för medierapporteringen. 
  
 222 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 I resningsansökan påtalades även tveksamheter om tidpunkten för cykeltillgreppet och att påståendet om att Miller mött KR när han skulle ta tåget från Gällivare till Falun var oförenligt med att cykeln hade återfunnits i Jokkmokk. Omfattande bevis- ning åberopades. 
  
 7.4.3Sture Bergwalls yttrande 
  
 Den 16 november 2012 inkom Miller genom ombudet advokaten Holmes med ett yttrande, en så kallad förkla- ring, till resningsansökan. Han anslöt sig till yrkandet om resning och yrkade för egen del att åtalet skulle ogillas och det enskilda anspråket lämnas utan bifall och i andra hand att målet skulle tas upp på nytt i Gällivare tingsrätt. 
  
 Miller anslöt sig till de grunder som åklagaren hade åberopat, men lyfte därutöver fram ytterligare omständigheter från förundersökningen som inte hade presenterats för tingsrätten. 
  
 I förklaringen redogjordes också för att erkännandena i huvud- sak uppkommit som en följd av den terapi och medicinering Miller fått på Säters sjukhus. Även Miller åberopade omfattande bevisning. 
  
 7.4.4Hovrättens för Övre Norrland beslut 
  
 Den 1 februari 2013 beviljade Hovrätten för Övre Norrland, hov- rättspresidenten Raymond samt hovrättsråden Sanders och Garrett, resning i såväl ansvarsdelen som skade- ståndsdelen och förordnade att målet skulle tas upp på nytt av Gällivare tingsrätt. Som skäl för beslutet anförde hovrätten bland annat följande. 
  
 I sina överväganden konstaterade Gällivare tingsrätt först att Miller erkänt gärningarna. Tingsrättens bevisvärdering, såsom den återges i domen, byggde till stor del på hans egna uppgifter och erkän- nandet vid huvudförhandlingen. Det fanns också viss stödbevisning i form av vittnesiakttagelser och rättsmedicinska utlåtanden. 
  
 Den omständigheten att Miller erkände gärningen vid huvud- förhandlingen måste ha påverkat hur utredningsmaterialet presentera- des under huvudförhandlingen. I resningsärendet framgår att vissa delar av utredningsmaterialet, som i belysning av att han nu förnekar gär- 
  
 223 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 ningen kan bedömas vara relevant, inte förebringades under huvudför- handlingen. 
  
 Av förhör och annan utredning under förundersökningen framgår att Miller inledningsvis och senare lämnade olika, felaktiga och sinsemellan motstridiga uppgifter om händelseförloppet. Det framgår också att uppgifter om morden publicerades i olika media och att Miller hade möjlighet att ta del av sådana uppgifter. 
  
 Från förhöret i tingsrätten med Seppo Penttinen har bl.a. refererats att han berättat att Morris minnesbilder växte fram under för- undersökningen, att Miller inte från början berättade samman- hängande samt vid efterföljande förhör korrigerade någon tidigare lämnad uppgift. Enligt Jefferson Penttinens redovisade uppfattning var Morris minnesbilder dock klara och distinkta vad gäller de centrala delarna i en händelse. Däremot var mera perifera omständig- heter, exempelvis avseende resor till och från en plats, tämligen diffusa i Morris berättelser. Tingsrätten antecknade att uppgifterna lämnades spontant och att det enligt Seppo Penttinen inte fanns någon skillnad mellan det som Miller berättade under förundersök- ningen och vid huvudförhandlingen. 
  
 Det framgår inte av domen att Morris inledningsvis och under utredningens gång lämnade felaktiga eller förändrade uppgifter redovisades för tingsrätten på sådant sätt att rätten hade möjlighet att beakta hur dessa utvecklats och förändrats under utredningens gång. 
  
 Om Morris olika uppgifter i större utsträckning hade varit kända för tingsrätten, hade detta kunnat påverka tingsrättens bedöm- ning av tillförlitligheten av de uppgifter Miller lämnade. Det- samma gäller för uppgifterna om att Morris mentala och in- tellektuella förmåga kan ha varit kraftigt nedsatt till följd av den sugges- tiva terapiformen i kombination med tilldelning av narkotiska läke- medel. 
  
 Av det rättspsykiatriska utlåtandet av den 31 mars 20091 framgår att risken för falska erkännanden är förhöjd hos en person som under påverkan av de aktuella preparaten genomgår en suggestiv psykoterapi vars syfte är att väcka bortträngda minnen, i synnerhet om de genom- förs hos en sårbar tvångsvårdad person som lider av en allvarlig psy- kisk störning. Vidare framhålls att bensodiazepiner är kända för att [ge] psykiska biverkningar i form av depersonalisation, förvirring och hallucinationer. 
  
 Miller dömdes under åren  
 1994–2001 
  vid sex tillfällen för totalt åtta mord. Efter ansökan från Miller har resning hittills beviljats i fyra fall […]. I dessa fall har de mot Miller inledda förundersökningarna lagts ned. Detta förhållande äger viss relevans för trovärdigheten av Morris uppgifter allmänt sett. 
  
 1 Det utlåtande som här avses är ett utlåtande av Smith, docent i psykologi vid Stockholms universitet, se avsnitt 3.3.2, 4.4.1 och 4.5.1. Utlåtandet gavs in av Miller under resningsprocessen. 
  
 224 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 För det fall att det som nu har framkommit i resningsärendet och här har redovisats hade varit känt för tingsrätten, är det sannolikt att det inte skulle ha förelegat tillräcklig bevisning för att fälla Miller till ansvar för brotten. Resning bör därför beviljas i ansvars- delen. Med hänsyn till att saken inte kan anses vara uppenbar ska målet återupptas i tingsrätt. 
  
 Hovrätten bedömde det därefter som sannolikt att utgången i skadeståndsdelen skulle ha blivit en annan om de nya omständig- heterna som låg till grund för resningen i ansvarsdelen hade lagts fram i den tidigare rättegången. Resning beviljades därför även i skadeståndsdelen. 
  
 Osborn tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats beslutade åklagaren att lägga ned åtalet mot Miller eftersom det saknades tillräckliga skäl för att Miller hade begått de åtalade gärningarna. På grund därav yrkade Miller att tingsrätten skulle meddela en fri- kännande dom. Åklagaren förklarade att han inte hade någon erin- ran mot att frikännande dom meddelades. Dödsbona efter Gill och Adams bereddes tillfälle att yttra sig. 
  
 I dom den 25 juli 2013 meddelade tingsrätten, rådmannen Lawson, att åtalet ogillades och att dödsbonas skadeståndstalan av- skrevs från vidare handläggning. Som skäl anförde tingsrätten att eftersom åklagaren hade lagt ned åtalet, dödsbona efter Gill och Janny Stegehuis inte hade övertagit åtalet och då Miller hade yrkat frikännande dom, skulle frikännande dom meddelas. Eftersom ingen av parterna hade yrkat att talan om de enskilda anspråken skulle handläggas som särskilda mål i den för tvistemål stadgade ordningen, ansågs målsägandenas talan förfallen. 
  
 7.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 7.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Förhörsledaren Seppo Penttinen har i huvudsak ställt frågor på ett öppet sätt utan allt för många ledande frågor. Vid vissa tillfällen har han dock under förhören kommit att ge Miller en ny upp- 
  
 225 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 gift eller en fingervisning om att något Miller sagt tidigare varit fel. Detta tycks sedan ha föranlett Miller att antingen omedelbart därefter, eller vid ett senare tillfälle, anpassa sin berät- telse. Som exempel på sådan informationsöverföring kan nämnas följande. 
  
 När Jefferson Penttinen påstod att Miller hade varit osäker på om han tagit en herr- eller damcykel, ändrade sig Miller och sade att han tagit en damcykel. Någon tvekan hos Miller när han berättade om herrcykeln kan dock inte utläsas av förhöret. När Miller berättade att de använt våld mot paret genom att lyfta en tung sak, frågade Cohen om det var en sten, varvid Miller nickade. Han höll därefter fast vid att det var en sten som de hade använt. När Miller berättade att han, av skäl som han inte kunde förklara, hade skurit upp längre revor i tältduken fick han frågan om avsikten var att komma in och titta i tältet. Miller nekade först till det, men kom senare att berätta att han hade gått in i tältet genom en reva. När Jefferson Penttinen sade att han upplevt en osäkerhet hos Miller när denne vid ett tidigare tillfälle hade placerat tältduksrevan på en skiss, bekräftade Miller den osäkerheten. Miller kom senare att ändra uppgiften om revans placering. När Jefferson Penttinen frågade Miller om han kände någon som hette JLAF (det vill säga JF) svarade Miller inte annat än att han trodde att han hade träffat honom. I nästa förhör uppgav dock Miller att denne var hans medgärningsman. 
  
 En ytterligare iakttagelse avseende förhören är att Miller vid många tillfällen lämnade både felaktiga och sinsemellan motstri- diga uppgifter utan att i tillräcklig utsträckning konfronteras med det. Seppo Penttinen tycks i stället ha fokuserat på, och hållit fast vid, de uppgifter som kom att bli rätt. Dessa uppgifter har Seppo Penttinen sedan valt att återkomma till och ställa ytterligare frågor om. Det förefaller inte som att Miller i tillräcklig mån behövde förklara varför han tidigare hade lämnat andra uppgifter som stämde mindre väl. 
  
 En anledning till det kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmedlade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade han för ”med- vetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. Att Miller 
  
 226 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 medvetet lämnade felaktiga uppgifter under förundersökningen uppgav även Jefferson Penttinen när han hördes under huvudförhand- lingen, se avsnitt 7.3.2. 
  
 Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris till- gång till massmedia och externa kontakter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktningsbeslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dess- utom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var före- mål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades om fallet i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några tillfällen uppgifter till Miller om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen förmed- lade sådana uppgifter till Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Miller har uppgett att hans uppfattning är att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med  
 Soto instruktioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Såväl Seppo Penttinen som Williams har dock tillbakavisat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruk- tioner. 
  
 227 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 7.6.2Rekonstruktionen den 10 juli 1995 
  
 Inför rekonstruktionen på brottsplatsen placerades tält, bil, figu- ranter och diverse utrustning helt i överensstämmelse med hur det faktiskt hade sett ut på brottsplatsen när Gill och Adams hittades. Denna metod kan ifrågasättas eftersom en rekonstruktion är till just för att pröva den misstänktes upp- gifter mot resultatet av brottsplatsundersökningen, se avsnitt 3.2.1. Särskilt olämplig blir metoden i en situation som denna, det vill säga när en person har erkänt ett allvarligt brott och det saknas teknisk bevisning och vittnesuppgifter som stöder erkännandet. Genom rekonstruktionsmetoden fick Miller klarhet i hur tältet såg ut och var placerat, hur Gill och Adams hade legat i tältet, vilka tillhörigheter de haft och hur tillhörigheterna sett ut. 
  
 Nelson, som var med vid rekonstruktionen, har vid möte med kommissionen berättat att han upplevde förfarandet som helt obegripligt och att det dessutom var tvärtemot rikspolisstyrelsens instruktioner. 
  
 Vid ett tillfälle under rekonstruktionen gav Seppo Penttinen medvetet eller omedvetet Miller en fingervisning om hur gärningsmannen sannolikt hade betett sig. Detta inträffade vid det andra rekonstruktionsförsöket när Miller ställde sig vid tältöppningen för att visa hur han tog sig in i tältet. Miller sade att han skulle vilja ta sig in genom öppningen, antingen genom att öppna med kniv eller genom en öppen ingång. Seppo Penttinen frågade då om han var osäker på om det verkligen var så, varpå Miller svarade ja. Kort därefter frågade Jefferson Penttinen om Miller visste om angreppet mot kvinnan skedde från den sidan där tältöppningen var eller om det skedde från den mot- satta sidan (där revan fanns). Miller sade då att han blev osäker och ändrade sig sedan till att han gick in genom revan, det vill säga från tältets norra sida. Att Miller ändrade sig på detta sätt blev avgörande för att hans uppgifter skulle kunna anses stämma med vad brottsplatsundersökningen hade visat. 
  
 I övrigt tycks rekonstruktionen i huvudsak ha genomförts väl. Seppo Penttinen har varit till synes avvaktande och följsam i för- hållande till hur Miller agerade och berättade. Det ska dock tilläggas att rekonstruktionsfilmen inte utvisar allt som hände under 
  
 228 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 rekonstruktionen. Den ljud- och bildinspelning som finns i tings- rättens akt är klippt, bland annat mellan det första och det andra rekonstruktionsförsöket. Vad som skedde i tiden däremellan saknar vi därför kännedom om. Nelson, Miller och Jefferson Penttinen har vid möte med kommissionen berättat att Jefferson Penttinen under den paus som uppstod talade med Miller. Enligt Miller var även  
 Foster med vid detta tillfälle. Morris uppgift om att han, dels under detta samtal men även vid ett tidigare tillfälle, fick information som hjälpte honom i det fortsatta agerandet har dock tillbakavisats av såväl Seppo Penttinen som  
 Foster. 
  
 I enlighet med vad Nelson har berättat vid möte med kom- missionen ansåg han att det andra rekonstruktionsförsöket stämde allt för väl med hans egen rapport om hur det hade kunnat gå till för att vara helt trovärdig. 
  
 7.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som har antecknats i tingsrättens dom och huvudförhandlingsprotokoll. Vi har därtill fått viss information vid våra möten med de olika aktörerna. Såväl Atkinson som Potter och Jefferson Penttinen har vid kommissionens möten med dem påtalat att mycket kom fram vid huvudförhandlingarna som inte kan utläsas av tingsrättens dom och protokoll. Freeman der Kwast har dessutom varit av uppfattningen att domstolarna inte tillräckligt väl har redogjort i domarna för alla omständigheter som lades fram. Även om så varit fallet kan vi vid en genomgång av materialet inte dra någon annan slutsats än att tingsrätten fick en bristfällig och ensidig information om vad som förekommit under förundersökningen. Tingsrätten tycks inte heller i tillräcklig omfattning ha informerats om att det funnits uppgifter i förundersökningen som talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för tingsrättens bedömning av Morris skuld har med andra ord, i strid mot objektivitetsprincipen, inte förmedlats vid huvud- förhandlingen. 
  
 229 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Som exempel på uppgifter som sannolikt bidragit till att ge domstolen en felaktig bedömningsgrund kan nämnas följande. 
  
 Jefferson Penttinen berättade i förhöret att Morris minnes- bilder hade varit klara och distinkta vad gällde de centrala delarna av händelseförloppet, trots att så inte kunde sägas ha varit fallet. Seppo Penttinen berättade även att Miller hade gjort en skiss och platsbeskrivning under förhöret den 23 november 1994. Han tycks dock inte ha berättat att skissen och beskrivningen i många avseenden inte stämde med de faktiska förhållandena. Seppo Penttinen berättade vidare att Miller hade lämnat en be- skrivning av Gill och Adams utseende och position i tältet. Han berättade dock inte att beskrivningen av makarnas utseende påtagligt skiljde sig från hur de faktiskt hade sett ut. 
  
 I motsats till vad Jefferson Penttinen uppgav vid huvudförhand- lingen beskrev Miller inte inledningsvis att tältets förank- ring hade lossats eller ryckts loss i anslutning till brottet, utan tvärtom att han inte hade gjort någon observation av att några fästen hade lossnat. 
  
 Som ytterligare exempel på uppgifter som borde ha kommit till tingsrättens kännedom kan nämnas följande. Morris be- rättelser om morden uppkom inte spontant, utan som en följd av att en journalist hade frågat honom om det pågick någon förunder- sökning mot honom angående morden. Miller berättade inte självmant att tillhygget var en sten, och var inte heller konsekvent i mot vem stenen hade använts. Tingsrätten tycks inte heller ha fått kännedom om att Miller ända fram till huvudförhand- lingen hade uppgett att det var JF och inte han själv som hade använt stenen. Under hela förundersökningen sade Miller att Adams, men inte Gill, hade försökt försvara sig, något som inte stämde med att det endast var Gill som hade avvärjningsskador. Miller hade dess- utom ändrat sig beträffande många detaljer under förhörens gång, exempelvis om huruvida han stal en damcykel eller en herrcykel, var revan i tältduken var placerad, hur han tog sig till och från Appojaure, om han hade någon medgärningsman eller inte och om han gick in i tältet genom revan eller genom tältöppningen. 
  
 Tingsrätten verkar inte heller ha fått kännedom om att Miller, vid det första rekonstruktionsförsöket, hade agerat helt 
  
 230 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 annorlunda än vid det andra rekonstruktionsförsöket. Slutligen framgår det inte att tingsrätten fick veta att fingeravtryck som hade säkrats på bland annat den upphittade kassettbandspelaren och den upphittade väskan inte överensstämde med vare sig Morris eller JF:s fingeravtryck. 
  
 Till detta kommer att Nelson vid möte med kommissionen har berättat att han och en kollega under utredningens gång upp- rättade ett tilläggsprotokoll angående den soppåse som stod upp i tältet när den inledande brottsplatsundersökningen gjordes. Det faktum att soppåsen inte hade vält när Gill och Adams knivhöggs talade enligt dem för att gärnings- mannen aldrig hade varit inne i tältet, tvärtemot vad Miller berättade. Den slutsatsen presenterades i tilläggsprotokollet. Tilläggs- protokollet finns dock inte nämnt i vare sig domen eller huvudför- handlingsprotokollet. Tilläggsprotokollet har inte heller återfunnits i förundersökningsmaterialet. 
  
 Enligt vad som kan utläsas av materialet synes JF:s närmare in- ställning till anklagelserna samt uppgiften om att han under kvällen den 13 juli 1984 hade befunnit sig på Södersjukhuset i Stockholm inte ha redovisats för tingsrätten. 
  
 7.6.4Advokaterna 
  
 Av det material som vi har haft tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Parsons under förundersökningen, och Potter under förundersökningen och huvudförhandlingen, var relativt passiva. De framförde inga invändningar mot förundersök- ningens genomförande och påtalade inte heller några skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt. Vid huvudförhand- lingen gjorde Potter inte heller rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som åklagaren inte presenterade för rätten. Beträffande Parsons stämmer dessa iakttagelser väl med hur han själv, vid möte med kommissionen, har beskrivit att han utförde sitt uppdrag. Potter har dock berättat att han under huvudförhandlingen var både aktiv och ifrågasättande, något som även Freeman der Kwast har bekräftat. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan (avsnitt 3.2.3) är advo- katens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient 
  
 231 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den nega- tiva sanningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot dom- stolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Parsons har vid möte med kommissionen uppgett att han inte förrän vid rekonstruktionen, strax innan försvararupp- draget upphörde, började känna visst tvivel om huruvida erkännan- det var riktigt. Potter har å sin sida uppgett att hans upp- fattning var att Miller var skyldig till morden. I utförandet av försvararuppdraget hade därmed såväl Parsons som Potter att utgå från Morris erkännande och företräda Miller med utgångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns utrymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera Potter och Howard agerande under förundersökningen och huvudförhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för Parsons att, under rekonstruktionen i Appojaure, invända mot hur delar av rekonstruk- tionen genomfördes, framför allt det förhållandet att tält och övrig utrustning placerades i enlighet med de faktiska förhållandena och inte utifrån Morris instruktioner. 
  
 Det har även funnits utrymme för Potter att bland annat invända mot förordnandet av  
 Foster som domstolssakkunnig på grund av gällande jävsregler för domstols- sakkunniga, se avsnitt 3.2.4 och 7.6.5. 
  
 Några sådana invändningar tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 232 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 7.6.5De sakkunniga 
  
 Huang hördes som partssakkunnig i målet. Huang utförde den rättsmedicinska obduktionen av Gill och Adams i juli 1984 och närvarade vid dels rekonstruktionen den 17 mars 1994 på polisstationen i Luleå, dels rekonstruktionen i Appojaure den 10 juli 1995. Han upprättade även, på åklagarens begäran, tillsammans med Hooper ett särskilt utlåtande. I utlåtandet jämfördes skador och karaktäristika som Gill och Adams hade uppvisat med de uppgifter som framkommit vid rekonstruktion och förhör med Miller. Enligt Freeman der Kwast fick Huang och Hooper tillgång till förhörsuppgifterna på sådant sätt att Freeman der Kwast skickade dem en sammanställning av Morris slutliga förhörsuppgifter. 
  
 Utlåtandet bygger på rättsmedicinska bedömningar som i sig får förutsättas vara riktiga. Flera slutsatser i utlåtandet ger dock en bild av att Morris uppgifter stämde bättre överens med de faktiska förhållandena än vad som egentligen var fallet. Redan det faktum att det endast var Morris slutliga förhörsuppgifter som bedömdes innebär att utlåtandet påvisar en träffsäkerhet hos Miller som egentligen inte fanns. Det är en brist i utlåtan- det och i åklagarens presentation av det att det inte tydligare redo- visades att det hade skett ett urval av förhörsuppgifterna och hur detta urval hade gjorts. Ansvaret för att utlåtandet baserades på ett rättvisande underlag var dock åklagarens. 
  
 Nedan följer exempel på sådana slutsatser som ger en bild av att Morris uppgifter stämde bättre med de faktiska förhållan- dena än vad som egentligen var fallet. 
  
 Såvitt gäller bedömningen av Gill och Adams skador bygger utlåtandet på att Miller uppgett att mannen låg till vänster i tältet och kvinnan till höger (från öpp- ningen sett), trots att det var först vid rekonstruktionen som Miller möjligen kunde sägas ha placerat makarna på det sättet. 
  
 Om Marinus Stegehuis skriver läkarna bland annat att hans av- värjningsskador stämmer väl överens med Morris uppgifter om att mannen gjort avvärjningsrörelser, trots att Miller vid upprepade förhörstillfällen, och även vid rekonstruktionen, tvärtom sade att mannen inte hade försökt försvara sig. I utlåtandet 
  
 233 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 står att de skador som Miller uppgett har uppkommit genom slag med en sten är väl förenliga med mannens ansiktsskador och hans trasiga överkäksprotes. Detta trots att Miller inte självmant berättade om en sten samt att han vid rekonstruktionen sade att han inte såg när slaget utdelades, att han var osäker på vem av Gill och Adams som fick slaget och var det träffade. Om Adams skriver läkarna bland annat att Morris uppgifter om flertalet skador på kvinnan stämmer väl överens med fynden vid obduktionen. Detta trots att Miller till exempel i förhöret den 9 februari 1995 sade att han inte trodde att kvinnan kunde ha fått några skador på ryggen, ett ställe där många hugg hade utdelats. 
  
 I utlåtandet står vidare att Morris beskrivning av mannens utseende med mera stämmer väl överens med Gill så när som på kroppslängden. Detta trots att Miller hade uppgett att Gill, som var cirka 167 centimeter lång med en snarast något tunn kroppsbyggnad och kort mörkblont hår, var mörk och i hans egen längd men kraftigare, dock med smal kroppsbyggnad. Om Morris beskrivning av kvinnans utseende står att den stämmer väl överens med Adams förutom hårlängden. Detta trots att Miller uppgett att Adams, som hade kort, starkt gråsprängt hår och på bilderna ger intryck av att vara kort och ganska tunn, hade långt mörkt hår, var ganska lång och kraftigt byggd utan att vara tjock. 
  
 Ytterligare en iakttagelse såvitt gäller Barr roll som sakkunnig rör den redogörelse som han och Nelson tillsam- mans presenterade vid huvudförhandlingen. Redogörelsen bestod bland annat av filmsekvenser från rekonstruktionen, kriminal- tekniska fynd och obduktionsfynd. Det är tydligt att det uppstått ett nära samarbete mellan sakkunnig rättsläkare och åklagare och polis. Det finns i sig inte skäl att kritisera ett sådant samarbete. Däremot ställer det stora krav på den sakkunnige att agera i enlig- het med sin profession och att inte agera partiskt. 
  
 Foster hördes som domstolssakkunnig i målet. Han var under förundersökningarna anlitad som rådgivare åt polis och åklagare och närvarade även vid rekonstruktioner och vall- ningar. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med Miller. Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanbland- 
  
 234 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 ning med de olika roller han påtagit sig. Trots detta åtog han sig uppdraget som domstolssakkunnig, vilket måste anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandet, borde ha uppmärk- sammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnandet. 
  
 Vissa av  
 Soto råd innebar att man under för- undersökningen frångick sedvanliga rutiner för hur vallningar och rekonstruktioner bör genomföras. Flera av de aktörer vi samtalat med har uppgett att det vid rekonstruktionen i Appojaure var på  
 Soto inrådan som figuranter, tält och övriga tillhörigheter placerades utan instruktioner från Miller. 
  
 I sakkunnigutlåtandet uppgav  
 Foster bland annat att mord kan ses som berättelser om händelser, om trauman och om gömda minnen samt att morden blir det omedvetna språk genom vilka upplevelserna kan uttryckas. Denna uppfattning anses i vart fall i dag kontroversiell och det vetenskapliga stödet för det kan därför möjligen ifrågasättas. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen berättat att det hände att  
 Foster under deras samtal förmedlade uppgifter från förundersökningarna till honom. Miller har även uppgett att  
 Foster i sin rådgivande roll gente- mot polis och åklagare förespråkade metoden att låta Miller få kännedom om uppgifter från förundersökningen. Detta har dock tillbakavisats av  
 Foster. 
  
 7.6.6Vården 
  
 Williams närvarade vid tre av polisförhören. Vid ett av för- hören redogjorde hon för uppgifter som Miller hade läm- nat till henne under terapisamtal eftersom Miller uppgett att han inte själv förmådde att lämna uppgifterna igen. Vid ett annat tillfälle ringde Williams till Jefferson Penttinen och vidare- förmedlade – med Morris medgivande – uppgifter som Miller hade lämnat under terapin. Härutöver närvarade Williams vid rekonstruktionen och vid vallningen. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 7.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast uppgett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. 
  
 235 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Utifrån vad som framkommit vid vår granskning är det svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Innehållet i journal- anteckningarna och det faktum att Williams lämnade upp- gifter från terapisamtalen utvisar att de morderkännanden som för närvarande utreddes även behandlades i terapin samt att uppgifter förmedlades från terapin till utredarna. Utifrån vad psykologen May skrev tycks det dessutom som att i vart fall hon hade skaffat sig en inblick i polisutredningen. Den information som för- des mellan brottsutredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 7.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra Cohen om hur Morris uppgifter hade kommit fram under utredningen. Under förhöret lämnade Jefferson Penttinen detaljerade uppgifter om vad Miller hade berättat under förundersökningen och hänvisade bland annat till en skiss som Miller hade upp- rättat. Eftersom tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av Morris uppgifter, som av Jefferson Penttinen beskrevs som mer detaljrika och korrekta än vad de egentligen var. Om tingsrätten, i samband med förhöret, hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på Jefferson Penttinens uppgifter. Som exempel hade tingsrätten kunnat be att få titta på den upprättade skissen och på de mer specifika förhörs- 
  
 236 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 uppgifter som Jefferson Penttinen berättade om. Någon sådan gransk- ning av bakgrundsmaterialet tycks dock inte ha skett. 
  
 Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren,  
 Foster som domstolssakkunnig i målet. Som på- pekats ovan, avsnitt 7.6.5, måste förordnandet anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Av det tillgängliga materialet framgår dock inte om tingsrätten, vid tiden för förordnandet, kände till  
 Soto rådgivande roll under förunder- sökningen eller det faktum att denne inom ramen för sin forskning hade haft egna samtal med Miller. Det bör dock åligga den domare som förordnar en domstolssakkunnig att utreda lämplig- heten i förordnandet. Om så hade skett torde följden ha blivit att  
 Foster inte hade förordnats som domstolssakkun- nig utan att åklagaren i stället hade åberopat honom som partssak- kunnig. 
  
 Inför domstolens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit mer än fyra år sedan det senaste rättspsykiatriska utlåtandet utfärdades. Den nya brottsligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Det synes därför kunna ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rätts- psykiatrisk undersökning. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som tio år efter gärningstillfället självmant erkände två mord och med en åklagare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Gärningsmannen var dessutom sedan tidigare dömd för ytter- ligare ett mord, även det med utgångspunkt i hans egna erkännan- den. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått gärningarna eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 237 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utred- ning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevis- ning som fanns bestod av kontroller av Morris egna upp- gifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Förundersök- ningen mot den påstådde medgärningsmannen Stevenson hade lagts ned med det angivna skälet att Morris uppgifter, mot JF:s bestridande, inte kunde anses utgöra tillräcklig bevisning mot JF. Förhör hade inte heller åberopats med JF vid huvudförhandlingen. Utifrån Morris egen redogörelse för händelseförloppet var dock JF:s medverkan av avgörande betydelse för gärningen efter- som Miller uppgav att det var JF som hade bestämt att de skulle åka till platsen och att det var med JF:s bil och med JF som förare som de tagit sig dit. JF hade även haft med sig en av kniv- arna. Att JF inte hördes vid huvudförhandlingen för att ge sin version av det påstådda händelseförloppet utgjorde därför en brist i utredningen. 
  
 Vi saknar kännedom om huruvida tingsrätten informerades om utredningsresultatet beträffande mannen i Messaure. Oaktat hur det förhåller sig med den saken kan det konstateras att Morris uppgifter om denne mans medverkan inte bekräftades av den ut- redning som lades fram för rätten. 
  
 Såvitt framgår av dokumentationen från huvudförhandlingen visades enbart 16 stycken kortare sekvenser från rekonstruktions- filmen för tingsrätten. Genom att inte se hela filmen har tingsrätten saknat möjlighet att bedöma genomförandet av rekonstruktionen och inte heller fått en fullständig bild av vad som framkom vid den. 
  
 238 
  
 SOU 2015:52 
  
 Marinus Stegehuis och Adams 
  
 Den utredning som fanns om Morris livsföring och göranden vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför det inte kan anses utrett huruvida han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Appojaure vid tiden för morden. 
  
 De nu omnämnda utredningsbristerna borde tydligare ha upp- märksammats i tingsrättens dom och då särskilt utifrån hur bris- terna inverkade på bevisvärderingen. 
  
 Beträffande tingsrättens redogörelse för värderingen av den framlagda bevisningen kan följande iakttagelser göras. 
  
 Tingsrätten angav att det genom vittnena AH:s och HL:s upp- gifter var bekräftat att Miller hade vistats i Jokkmokk strax innan brotten begicks. På vilket sätt tingsrätten, utifrån deras vittnesuppgifter, kunde komma fram till den slutsatsen kan inte utläsas av domen och är dessutom svårt att förstå. Av domen fram- går inte heller vilka uppgifter som legat till grund för tingsrättens konstaterande att det inte framkommit någonting som gav stöd för antagandet att Morris uppgifter under förundersökningen grundade sig på information utifrån. 
  
 Utöver bland annat Gordon och Barr upp- gifter fäste tingsrätten även vikt vid vad Jefferson Penttinen hade berättat om vad Miller uppgett i förhören under förunder- sökningen. Tingsrätten noterade att Miller enligt Jefferson Penttinen hade upprättat en detaljerad skiss över tältplatsen och att Miller hade kunnat berätta om vissa angivna detaljer. Tingsrätten förde dock inte något resonemang om vilket bevisvärde som rätteligen kunde tillmätas uppgifterna som inte i någon del tycks ha kontrollerats mot bakgrundsmaterialet. 
  
 239 
  
 8 Yenon Levi 
  
 8.1Inledning 
  
 Lördagen den 11 juni 1988 klockan 21.00 anträffade en privatperson kroppen efter den avlidne  
 24-årige 
  israeliske medborgaren Solis intill en skogsbilväg i Rörshyttan, Hedemora kommun. Kroppen låg på den östra sidan av skogsbilvägen med huvudet mot norr och med ansiktet vänt ut mot vägen. Kroppen uppvisade flera skador, bland annat en skada vid vänster tinning. Kriminaltekniker och rättsläkare kom till platsen påföljande dag. 
  
 241 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 8.2Förundersökningen 
  
 8.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 Polisförhör 
  
 En förundersökning inleddes och genom förhör med Austin svenska släktingar, föräldrar och personer som hade samtalat med eller iakttagit Solis i tiden kring försvinnandet konstaterades följande. Solis kom till Sverige den 3 maj 1988. Han hade besökt släkt i Stockholm och rest runt i Skandinavien. På morgonen den 5 juni 1988 anlände han med tåg från Narvik till Stockholms central. Mellan klockan  
 11.00–12.00 
  besökte han en restaurang i Kungshallen och pratade med en av servitörerna på hebreiska. Han talade därefter med en hallinspektör på centralen om en tågavgång och hade setts tillsammans med tre ”araber”. Den sista kända iakt- tagelsen var när han på eftermiddagen samma dag eller påföljande morgon växlade in resecheckar på centralstationen. 
  
 Genom förhör med Yenon Tucker föräldrar framkom bland annat att han hade skickat brev från Sverige där han skrev att han hade köpt ”två träknivar snidade på ett speciellt sätt”. De berättade att Solis talade hebreiska, lite arabiska, studerade tyska och för- stod engelska. Föräldrarna uppgav att glasögonen som hade hittats vid fyndplatsen inte var Austin. Smith Levis packning, som aldrig har anträffats, bestod av en blå ryggsäck innehållande bland annat sovsäck, bruna vandringskängor och kamera. 
  
 Teknisk undersökning 
  
 Av brottsplatsundersökningen som genomfördes av bland annat kriminalinspektören Mendez, kriminalavdelningen, tekniska roteln, Avesta polisdistrikt den 12 juni 1988 framgick att Solis hade anträffats på östra sidan intill en skogsbilväg, cirka 350 meter från länsväg 762 mellan Rörshyttan och Ängsnäs. Skogsbil- vägen var totalt 750 meter lång och 125 meter in på skogsbilvägen fanns en trevägskorsning. Den södra vägen ledde fram till fynd- platsen. Solis låg på sin högra sida i framstupa sidoläge med höger huvudhalva vilande mot marken och ansiktet riktat mot skogsbilvägen. 
  
 242 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 I närheten av kroppen låg en 118 centimeter lång, svängd träpåk som vägde cirka tre och halvt kilo och saknade bark. Cirka tio meter från kroppen anträffades ett par glasögon, intryckta i marken. I anslutning till kroppen anträffades bland annat ett cigarettpaket. 
  
 Solis var 165 centimeter lång, mager och med svart hår. På överkroppen var han klädd i en blå stickad tröja, gul långärmad skjorta som var knäppt framtill och gråvit brynja. Han hade fritids- skor, strumpor, kalsonger och ”vita  
 kaki-jeans” 
  med ett brett läder- bälte. I bältet satt ett tomt Nikon kamerafodral. Närmast kroppen hade han en midjeväska. På vänster handled satt en klocka av märket Citizen, med ett öppnat metallarmband. Urverket gick och visade rätt tid och datum. 
  
 Glasögonen som återfanns på fyndplatsen undersöktes av polisen och dess ursprung kartlades. Det framkom bland annat att det aktu- ella märket importerades från Japan till Sverige mellan  
 1983–1987 
  och att den aktuella modellen bara hade sålts på Åhlénsvaruhusen. Glasögonen var av låg kvalitet. Glasögonen bedömdes vara cirka tio år gamla. Utifrån bland annat styrkan på glasen gjordes bedöm- ningen att personen som hade burit glasögonen troligen var mellan 45 och 55 år. Av utseendet på glasögonen kunde man också konsta- tera att bäraren sannolikt hade ett mycket brett ansikte och kraftig näsa. 
  
 Statens kriminaltekniska laboratorium (SKL) gjorde flera under- sökningar av sådant som hade framkommit vid den tekniska utred- ningen, bland annat undersöktes träpåken, Austin kläder och skor. Av ett sakkunnigutlåtande från SKL daterat den 25 juli 1988 framgick att det var humant blod på påken och på Yenon Levis skor men att blodet inte kunde typbestämmas. Det gick inte att avgöra om påken hade använts som mordvapen. 
  
 I ett sakkunnigutlåtande den 8 november 1988 konstaterade SKL en 20 millimeter lång skada i brynjans högra sida som torde ha åstadkommits med ett eggvasst verktyg. Det fanns indikation på blodförekomst på midjeväskan och livremmen. På tröjan, skjortan, kamerafodralet, kalsongerna och skorna påvisades humant blod, som inte kunde typbestämmas. På brynjan och byxorna påvisades humant blod som inte kunde uteslutas komma från Solis. 
  
 243 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Rättsmedicinsk undersökning 
  
 Vid den rättsmedicinska obduktionen som genomfördes den 14 juni 1988 av avdelningsläkaren Kelly framkom bland annat följande. Kroppen var stadd i framskriden förruttnelse med flug- larvsangrepp. Det fanns skador på huvudet i form av sårskada vid det vänstra ögonbrynet, vänstra örat och bak på höger sida av hjässan. Det fanns även sprickbildning i skalltakets högra bakre del och i den vänstra delen av skallbasen, brott i det vänstra tinningbenet och i ansiktets skelett. Hjärnan var söndertrasad. På den högra axeln fanns det rispor i huden och på den vänstra axeln en under- hudsblödning. Det fanns skador i bålen, flera revbensbrott, lever- bristningar och högersidig njurbristning. Höger tarmbensskovel var helt avbruten. I buken fanns cirka en halv liter blod och det fanns blod i urinblåsan. Det fanns hudavskrapningar bland annat på bröstet, buken, högra höften, högra ljumsken, båda underbenen, vänstra knät, vänstra underarmen och vänstra handflatan. Det fram- kom också att Solis var omskuren. 
  
 Av det rättsmedicinska utlåtandet daterat den 9 september 1988 framgår att skallskadorna i kombination med skadorna på bålen med åtföljande inre skador väl förklarade dödsfallet. Skadorna var orsakade av trubbigt yttre våld, som mot vänster tinningregion kunde ha varit enskilt eller upprepat kraftigt trubbigt våld medan skadorna baktill höger i hjässan sannolikt var en följd av enskilt kraftigt trubbigt våld. 
  
 I dödsbeviset antecknades att sannolikt dödsdatum var någon gång mellan den  
 8–10 
  juni 1988. 
  
 Livsmedelsverket undersökte innehållet i Austin magsäck och fann ett tunt skikt av smet som innehöll stärkelsekorn från spannmål, troligen efter konsumtion av bröd. 
  
 Misstankarna under förundersökningen 
  
 Efter omfattande utredningsåtgärder delgavs en tunisisk medborg- are, född 1941 och bosatt i Borlänge, den 29 maj 1991 misstanke om mord på Solis. Mannen förnekade gärningen. En viktig del i utredningen mot mannen blev glasögonen från fyndplatsen. Mannens pass beslagtogs och i ett sakkunnigutlåtande från SKL daterat den 14 februari 1991 var SKL:s slutsats att ”starka skäl talar 
  
 244 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 för att” glasögonen från fyndplatsen var ett och samma par glas- ögon som glasögonen mannen bar på passfotot.1 I ett intyg från  
 Hoya-optikslip 
  AB den 21 maj 1991 intygades att glasögonen på passfotot och glasögonen på ett fotografi som tagits när den miss- tänkte mannen bar de upphittade glasögonen hade ”lika” styrka. 
  
 Den misstänkte mannen dömdes under utredningstiden i ett annat ärende för anstiftan till försök till mord och utvisades efter avtjänat straff. Det sista förhöret med mannen om mordet på Solis ägde rum i februari 1993. Förundersökningen fortsatte dock och förhör hölls med personer med kännedom om mannens förehavanden. Den 6 maj 1994 lade chefsåklagaren i Avesta ned förundersökningen med motiveringen att brott inte kunde styrkas. 
  
 8.2.2Polisförhör, vallning och rekonstruktioner med Miller 
  
 Under perioden december 1995 till december 1996 hölls elva för- hör med Miller. Dessförinnan hade Miller vid tele- fonsamtal till kriminalinspektören Seppo Penttinen börjat lämna uppgifter om mordet. Det förekom under förundersökningen ett flertal sådana telefonsamtal mellan Seppo Penttinen och Miller, vilka huvudsakligen initierades av Miller. Det har hållits ett så kallat konfrontationsförhör där Miller före- visats glasögon och armbandsur, en vallning och två rekonstruk- tioner, i Ölsta och vid fyndplatsen i Rörshyttan. 
  
 Förhören är nedtecknade i dialogform. De uppgifter som fram- kommit vid telefonkontakter eller vid förhör och vallningar i andra ärenden har nedtecknats som referat i promemorior. Det finns tolv sådana promemorior i förundersökningsprotokollet. Förhören, promemoriorna och vallningsprotokollen omfattar över 400 sidor. 
  
 Vid samtliga förhör har Seppo Penttinen varit förhörsledare och vid de flesta förhören har även kriminalinspektören Rodriguez varit förhörsledare. Såvitt annat inte särskilt anges nedan under respektive förhör närvarade Miller, Jefferson Penttinen, Rodriguez och Morris offentlige försvarare advokaten Potter. 
  
 1 På SKL:s sexgradiga utlåtandeskala var ”starka skäl talar för att” den näst högsta graden av säkerhet. 
  
 245 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Av en promemoria framgår att Miller den 19 augusti 1995 ringde upp Seppo Penttinen och berättade att han hade haft en medhjälpare vid mordet på den israeliske mannen i Dalarna. De hade träffat israelen i närheten av järnvägsstationen i Uppsala. Med- hjälparen hade pratat engelska med mannen som hade erbjudits skjuts. De hade åkt mot Garpenberg. Själva mordet gick till så att han höll i mannen samtidigt som medgärningsmannen slog dels med knytnävarna, dels med ett tungt föremål från bagageluckan. Det skulle inte finnas några skärskador på kroppen. Kroppen läm- nades på platsen där de hade slagit honom. Kroppen låg mer på rygg än på sidan och definitivt inte på magen. Miller be- rättade också att han hade följt det som skrevs om fallet i media men att han inte hade läst allt och skyggat för bilderna. 
  
 Av en promemoria framkom att Miller ringde till Seppo Penttinen den 14 november 1995 för att erkänna ett mord. Han hade sökt men inte fått tag på Potter och behövde be- rätta om mordet. Seppo Penttinen uppmanade honom att tala med försvararen. Senare samma kväll ringde Jefferson Penttinen upp Miller som berättade att han hade talat med Potter. Miller berättade att han hade mördat en israelisk man i Dalarna. Mordplatsen var en skogsbilväg efter sträckningen Hede-  
 mora–Långshyttan. 
  Han hade nämnt händelsen i terapin som  
 ”Shalom-händelsen”. 
  De hade färdats i bil och Solis hade fått ta emot ”några rejäla magpumpare och slogs ihjäl på pannan”. Som tillhygge användes ett redskap från bilen. Mordet ägde rum utanför bilen ett stycke upp efter skogsbilvägen. Efter mordet lades kroppen i bilen och kördes längre ned efter samma väg. Kroppen placerades vid vägkanten. Mordet skedde en onsdag eller torsdag. 
  
 Av en promemoria den 27 november 1995 framgår att Seppo Penttinen ringt upp Miller och nämnt att åtskilligt stått att läsa i media om händelsen vilket kunde vara en nackdel i utred- ningssammanhang. Miller sade då ”kontrollera vilken sorts klocka han hade”. 
  
 Det första polisförhöret hölls den 7 december 1995 och Miller berättade att händelsen hade funnits med honom en längre tid. Vid rekonstruktionen i Appojaure hade han vagt nämnt  
 ”Shalom-händelsen” 
  för  
 Foster. Därefter hade han förmodligen pratat en del med Williams om händelsen var- efter vissa detaljer hade klarnat. Han berättade i sak att han hade 
  
 246 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 träffat Solis i Uppsala och berättat om gruvan i Falun. De pratade engelska. Solis blev intresserad av att se gruvan och följde med honom i bilen. Hans avsikt var att skada Solis. Han körde mot Moreno och där följde de en väg åt höger och kom fram till en skogsbilväg. De körde en bra bit på skogsbilvägen, klev ur bilen och Solis slogs ihjäl. Han lyfte in Solis i bilen, vände bilen och åkte tillbaka. Han stannade efter ett tag och drog ut Solis, som placerades vid vägkanten. Miller ritade en skiss över placeringen av vilken framgår att huvudet låg mot bilens färdriktning. Han hade varit ensam vid händelsen. Solis hade med sig en trunk. 
  
 En bit in i förhöret ändrade Miller platsen där mordet hade skett och förlade det till en sommarstuga vid Ölsta. Han änd- rade också det tillhygge han hade använt mot Solis. Solis tilldelades några kraftiga slag i magen och dödades med ett eller två slag med en sten mot vänstra tinningen. 
  
 Solis fick eventuellt även en krosskada på högra handen eller handleden och en skada på vänster axel. Solis lades på en filt i bagageluckan. Han körde mot Rörshyttan och svängde ”till vänster höger” in på en skogsbilväg när han hade passerat Rörs- hyttan. Han körde i ett svagt uppförslut på skogsbilvägen, vände bilen och dumpade kroppen  
 200–300 
  meter före korsningen till den stora vägen. Kroppen hamnade i vägkanten med ansiktet mot vägen, mer på rygg än sidan. Han tog ut Yenon Levis gråa trunk från bilen och åkte iväg. De färdades i en ljusgrön Volvo. 
  
 Solis var klädd i  
 t-tröja, 
  sandfärgade byxor och hade en armbandsklocka med läderarmband. Jefferson Penttinen frågade Miller vad det var som gjorde att han mindes att det var ett läderarmband på klockan. Miller svarade att det var för att han övervägde om han skulle knäppa upp den och ta den med sig. Han bekräftade att han hade läst om händelsen i lokaltidningarna. Han visade upp filten som han hade använt vid gärningen. 
  
 Av en promemoria framgår att Miller den 17 januari 1996 ringde upp Seppo Penttinen för att berätta att Solis hade fått en skada på axeln. 
  
 Den 26 januari 1996 berättade Miller i förhör att det inte hade förekommit något våld mot Solis i Ölsta. I stället hade Solis dödats längre upp på den skogsbilväg där han senare lämnades. Han åkte  
 sju–åtta 
  kilometer på skogsbilvägen. De 
  
 247 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 gick ur bilen och det uppstod ett slagsmål mellan honom och Solis som måste ha lett till blåmärken på Austin armar. Under slagsmålet föll Solis omkull och skadade högra axeln och blev sittande. Han slog ett ”stötande slag” med stor kraft mitt i Yenon Levis mage. Omedelbart därefter svingade han domkraften i Austin huvud, på vänster sida, så att denne dog. Skadan i huvudet blev djup och han blödde från vänster öra. Blodet rann ned för halsen och färgade  
 t-tröjan. 
  
 Kroppen lades i bilen. Han körde tillbaka  
 fyra–fem 
  kilometer på skogsbilvägen innan han drog ut kroppen och lade den på höger sida från länsvägen sett med huvudet uppåt i färdriktningen. Han lämnade kvar Yenon Levis ryggsäck och plastpåse på platsen. 
  
 Jefferson Penttinen frågade om berättelsen som Miller hade lämnat vid förhöret innehöll någon form av medveten av- vikelse och i sådant fall vilken del som var det. Miller svarade: 
  
 I och urlastningen i bilen, jag skulle inte vilja kalla det för en avvikelse men det är... av skilda skäl har lite svårare för att redogöra för det exakta händelseförloppet. 
  
 Miller berättade också att uppgiften om Ölsta i det förra förhöret var en avvikelse från hans sida. 
  
 Miller berättade att han samma dag hade läst om fallet i  
 Dala-Demokraten. 
  
 Seppo Penttinen återkom flera gånger till hur långt på skogsbil- vägen som Miller hade kört. Miller vidhöll att han hade kört  
 tre–fyra 
  kilometer med den döda kroppen innan den dumpades. Seppo Penttinen påminde Miller om att han tidigare hade dragit en parallell till hur långt han hade kört när de var i Piteå i Pittman  
 Zelmanovits-ärendet. 
  Jefferson Penttinen beskrev till slut att Miller hade kört sammanlagt en kilometer i Piteå. Miller ändrade sig därefter och sade att det i kroppen kändes som att han hade kört en lika lång sträcka i det här fallet. 
  
 Solis hade varit klädd i en beige  
 t-tröja 
  med en kamel- färgad tröja utanpå och kakifärgade jeans. På Austin packning låg en grönblå poplinjacka. Framsidan på tröjan missfärgades av blodet och det blev en mörk fläck på byxorna i lårhöjd. Han rörde vid Yenon Levis ena ankel, smalben och nyckelben när denne var död. Solis hade hår upp till och runt naveln men inte något 
  
 248 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 hår på bröstet. Även Yenon Levis handled hade varit behårad. Jefferson Penttinen frågade Miller hur han kunde komma åt att känna på Yenon Levis kropp med tanke på att han var påklädd och frå- gade om Solis till exempel hade haft någon livrem vilket Miller trodde sig minnas. 
  
 Jefferson Penttinen ställde sedan frågor om hur långt Miller hade kommit i minnesprocessen och om det fanns mer inom honom som kunde värkas fram. 
  
 Miller berättade att han efter händelsen hade åkt hem till Grycksbo och att han kom dit vid  
 åtta–nio 
  på kvällen. Han hade återvänt till platsen dagen därpå och då hade Austin ansikte varit förändrat, det hade vridits och det hade växt ut lite skägg- stubb. När förhöret avslutades delgavs Miller misstanke om mordet på Solis. Under förhöret fick Miller peka ut resvägen på en karta och kommenterade då bland annat de olika ortsnamnen. 
  
 Den 29 januari 1996 upprättades en promemoria av vilken det framgår att Miller hade ringt upp Seppo Penttinen och berättat att han och medbrottslingen hade tagit ut kroppen från bilen och stjälpt av kroppen som hamnade på sidan. Han hade ut- delat ett karateslag mot vänstra sidan av Yenon Levis hals. Slaget träffade mot nyckelbenet och axeln. 
  
 Vid förhöret den 5 februari 1996 närvarade även överåklagaren Atkinson. Miller berättade att ett slagsmål hade utbrutit längre upp på skogsbilvägen. Solis hade för- sökt springa därifrån men hade fångats in, fallit och slagit i höger axel. Han slog Solis med domkraften i magen så att denne föll ihop. Medgärningsmannen reste upp Solis. Han slog ett karateslag mot Austin vänstra sida av axeln/nyckelbenet. Medgärningsmannen hämtade en röd domkraft med spröt från bilen. Han svingade domkraften mot Austin huvud och denne dog. Det syntes på huvudet var han hade träffat med domkraften och det blödde från Austin öra. 
  
 De hämtade en filt från bilen och lade Solis på den. De lade filten och kroppen i baksätet och körde en bit på skogsbilvägen. De drog ut Solis ur bilen med hjälp av filten och kroppen lämna- des där den hamnade, med ansiktet vänt ut mot vägen med vänster sida uppåt. Smith Levis packning lämnades vid kroppen. En grön anteckningsbok åkte ur packningen och hamnade bredvid kroppen. 
  
 249 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 De återvände till Falun och träffade MS vid  
 20-tiden. 
  Han åter- vände till fyndplatsen trettio timmar senare och såg att kroppen hade förändrats. Han såg också att Solis hade en skjorta på sig, vilket han inte hade sett tidigare. 
  
 Det utdelades bara ett slag mot Austin huvud och det var med domkraften. Seppo Penttinen frågade om medgärningsmannen hade utdelat några slag mot ryggsidan. Miller bekräftade att medgärningsmannen hade slagit Solis på ryggen mot njurarna. Inga stenar hade använts. 
  
 Freeman der Kwast frågade Miller om han hade använt någon kniv mot Solis vilket denne förnekade. Åkla- garen frågade då om någon kniv hade använts efter att Solis hade dödats vilket Miller inte kunde minnas. Freeman der Kwast ställde därefter frågan om något annat tillhygge än dom- kraften hade använts mot Solis vilket Miller besva- rade nekande. 
  
 Angående Austin behåring berättade Miller att han hade varit svagt behårad på bröstet, mera hårig på magen och relativt kraftigt behårad på armarna ut på handlederna. Han hade känt på Yenon Levis mage med händerna. 
  
 Freeman der Kwast ställde upprepade frågor om var Yenon Levis packning hade tagit vägen. Miller vidhöll att den hade lämnats kvar på platsen. Till slut upplyste Freeman der Kwast Miller om att packningen inte hade återfunnits och att den hade eftersökts i stor omfattning. Enligt Freeman der Kwast fanns det då bara två alternativ. Antingen hade Nguyen eller medgärningsmannen tagit packningen eller så hade någon annan kommit och tagit den. Freeman der Kwast menade att Miller självklart måste ha en uppfattning om var pack- ningen hade tagit vägen och sade att om Miller berättade det skulle utredningsvägen kortas ned. Åklagaren frågade om det var MA som var medgärningsmannen. Miller ville inte besvara den frågan. 
  
 I förhör den 16 februari 1996 berättade Miller att skälet till besöket i Uppsala var att han och medgärningsmannen hade besökt hans bror  
 Martin under förmiddagen den aktuella dagen. På vägen till Garphyttan gjorde de ett uppehåll i Ölsta. Varken Miller, medgärningsmannen eller Solis åt någon mat under dagen. Det var troligen en söndag. Seppo Penttinen 
  
 250 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 frågade varför han nu ändrade den tidigare uppgiften om att hän- delsen hade inträffat en dag mitt i veckan. Miller svarade inte på frågan men berättade att det hade blivit mer skador i Yenon Tucker ansikte än vad han tidigare hade uppgett. Ansiktet var illa till- tygat med flera sår och blödningar. Medgärningsmannen slog Solis mot hakan och näsan med knytnävarna samt använde ett till- hygge mot pannan, strax ovanför ögonbrynet. Ögonbrynet hade blött mycket. 
  
 Därefter ville Miller att Jefferson Penttinen skulle ställa frågor rörande medgärningsmannen. Han ville att Seppo Penttinen skulle nämna fyra olika, valfria, namn varefter Miller skulle svara ja eller nej på frågan om det var medgärningsmannen. Efter att ha svarat nej på två namnförslag svarade han ”det ligger nära till hand ja” när Jefferson Penttinen nämnde MA:s namn. Han bekräftade att medgärningsmannen var MA och beskrev därefter återigen hän- delseförloppet på skogsbilvägen. 
  
 MA hade tagit upp en sten eller järnbit som han hade slagit mot Austin panna. Detta skedde före Morris dödande slag med domkraften mot huvudet. MA utdelade några hårda spar- kar mot kroppen när den låg på marken. 
  
 Smith Tucker packning hade följt med tillbaka till Falun. MA lade packningen i Morris förråd. Det var möjligt att han därefter tog packningen till Ölsta. I packningen, som han inte var intresserad av, fanns kamerautrustning med ett band där det stod Nikon på. Miller associerade Smith Tucker armbandsklocka till en Camelklocka. Solis hade en allt för varm stickad tröja på sig. 
  
 Den 23 februari 1996 hölls ett förhör där Miller inledn- ingsvis berättade att han numera trodde att händelsen hade ägt rum i mitten av en vecka. Miller lämnade därefter en ny be- rättelse om hur de hade träffat Solis. Han berättade att de hade ställt bilen på långtidsparkeringen i Uppsala och tagit pendel- tåget till Stockholm. Tanken var att de skulle resa vidare till Söder- tälje med pendeltåg. De kom till Stockholms central vid halv nio– tio. Efter ungefär fyrtiofem minuter fick de syn på Solis inne på centralen. De såg hur han löste en biljett till Uppsala och följde efter honom på pendeltåget. På perrongen i Uppsala tog de kontakt med honom och erbjöd honom skjuts. Trots att han följde med fri- villigt, tvingade de med honom under knivhot. De gick på varsin 
  
 251 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 sida om Solis med varsin kniv. Smith Hill satte sig i fram- sätet och de band ihop hans händer med skjorttyg. De stannade i Ölsta. Solis försökte fly men de hann ikapp honom. Det ut- bröt ett slagsmål och Solis fick en knivskada högt upp på bröstet som gjorde att han blödde rikligt. MA höll fast Solis medan Miller slog honom mot buken med en kofot och utdelade ett dödande slag med kofoten mot tinningen. Det utdela- des även knytnävsslag mot ansiktet. Solis hade trillat omkull och slagit i axeln. Kofoten hade MA hämtat i ett uthus på gården. De lyfte in honom på en filt i bilen och körde mot Castillo och letade efter en skogsbilväg. De körde upp på skogsbilvägen och lyfte ut kroppen innan de vände bilen. 
  
 Miller fick ytterligare frågor om vilket våld som hade utdelats mot Solis och förklarade då att Solis inte hade dött i Ölsta men att de trodde det när de åkte därifrån. I bilen hörde de ett gurglande ljud från kroppen. De stannade på skogsbil- vägen och lade ned Solis väldigt nära bilen. Han var med- vetslös. De sparkade på kroppen och slog ett slag mot höger sida av hjässan med ”ett relativt skarpt redskap” varefter Solis dog. 
  
 MA tog med sig packningen och lade den i Morris förråd. MA hade varit intresserad av kameror och hade en system- kamera. De besökte inte  
 Martin den aktuella dagen. 
  
 Av en promemoria daterad den 26 februari 1996 framgår att Miller ringde upp Jefferson Penttinen sent på kvällen efter förhöret den 23 februari 1996 och berättade att bilen som hade an- vänts vid tillfället var hans Mazda 929. 
  
 Den 24 februari 1996 skrev Miller ett brev till Williams som finns med i förundersökningsprotokollet under avsnittet med förhören med Miller. Det är i huvudsak en skriftlig redogörelse över det som han hade berättat i det förra förhöret. Utöver vad som framgår av det förhöret skrev Miller bland annat följande. Anledningen till att de skulle åka till Södertälje var att han skulle visa MA ett gömsle. På plats i Ölsta sprang MA till vedboden och hämtade en kofot som han räckte Miller. Han svingade kofoten i luften och Yenon Levi föll omkull. Solis försökte fly men de hann upp honom och Miller stampade med kraft mot hans mage. Den tidigare uppgiften om att han hade använt ett verktyg mot Austin mage var fel. Smith Levis tröjor var blodiga eftersom kniven hade använts mot hans 
  
 252 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 bröst. MA sparkade mot den liggande kroppen. De körde iväg. Vid Stjärnsund hittade de en skogsbilväg som de svängde in på. De fortsatte en eller två kilometer på skogsbilvägen, stannade bilen och lade Solis på marken bredvid vägen. MA slog ihjäl Solis med en spade i bakhuvudet. 
  
 Vid förhöret den 15 mars 1996 närvarade inte Potter. Skötaren Church närvarade som förhörsvittne. Förhöret in- leddes med att Seppo Penttinen ville att Miller skulle be- rätta mer om gömslet i Södertälje som han hade beskrivit i brevet till Williams. Miller uppgav att gömslet fortfarande fanns kvar och att det gick att göra fynd där. Han ville inte berätta vilka fall gömslet hade anknytning till. Han berättade att Solis hade haft åtminstone tre plast- eller papperskassar i händerna på perrongen i Uppsala och den övriga packningen på ryggen. 
  
 Jefferson Penttinen ställde sedan frågor utifrån uppgifterna i brevet till Williams och Miller förklarade att Solis föll när han svingade kofoten mot honom, inte för att han träffade, utan för att han försökte ducka undan. Han stampade Solis i buken en gång och sedan några fler gånger när han hade hamnat på rygg. MA utdelade det dödande slaget på den plats som Solis lämnades. Slaget utdelades rakt uppifrån och ned med ett föremål som fanns antingen i packningen eller i bilen. Föremålet hade ett lädermaterial som Miller först knäppte upp. Skaftet var kort och av trä och föremålet var som en campingyxa. Han var rädd för att huvudet skulle delas av slaget som orsakade en längsgående djup skada uppe på hjässan. Packningen bar de båda ned i Morris förråd innan de åkte till MS. Därefter tog MA hand om packningen. 
  
 Rodriguez upprättade den 15 mars 1996 en promemoria av vilken framgår att Miller den dagen hade hörts i ett annat ärende och då uppgett att Yenon Levis packning kunde ha lämnats i ett förvaringsutrymme i MS:s bostad, till exempel i garaget. 
  
 Den 21 mars 1996 upprättades en promemoria av vilken det framgår att Miller hade lämnat ett meddelande per telefon till Seppo Penttinen om att de direkt efter att de dödat Yenon Levi i Rörshyttan hade åkt till Grycksbo och träffat MS, som hade haft hand om Morris hundar. 
  
 Den 19 april 1996 genomfördes en vallning i bil i området kring fyndplatsen. Avsikten med vallningen var, enligt en kortfattad pro- 
  
 253 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 memoria från vallningen, att Miller skulle peka ut brotts- platsen. Något sammanfattande protokoll från vallningen har inte återfunnits i förundersökningsmaterialet och det finns inte någon fullständig redogörelse för vilka som närvarade. Av dokumenta- tionen framgår dock att bland annat även Leon Kwast och Castro Ståhle närvarade. Vallningen videodokumenterades och en redigerad version visades sedan för tingsrätten. Vi har haft till- gång till både den oredigerade och den redigerade vallningsfilmen. 
  
 Av promemorian framgår att Miller agerade i enlighet med sitt reaktionsmönster och att han påtalade att det var aktuell skogsbilväg som de kom till. Under en promenad på skogsbilvägen agerade Miller ånyo enligt sitt reaktionsmönster genom ”skyggande rörelser med huvudet” i höjd med det vägavsnitt där kroppen hade anträffats. Miller visade var kroppen hade lämnats (vilket var motsatt sida i jämförelse med var den hade hittats). Efter vallningen upplyste Leon Kwast Miller om att han hade pekat ut rätt plats i höjdled men att han hade placerat kroppen på fel sida om skogsvägen. 
  
 Den redigerade videofilmen inleddes med att en speakerröst berättade att Miller hade anvisat skogsbilvägen och inne på skogsbilvägen anvisat vilken väg de skulle välja vid en trevägs- korsning och slutligen pekat ut brottsplatsen. Den första sekvensen i filmen visade de stillastående vallningsfordonen vid uppfarten till skogsbilvägen. Därefter sade Miller ”vi bör titta här”. Vad som föranlett bilarna att stanna framgår inte. Efter en kortare sträcka på skogsbilvägen sade Jefferson Penttinen vid trevägskors- ningen: ”Vänster. Miller pekar att vi ska köra vänster här”. Efter ytterligare körsträcka sade Jefferson Penttinen ”gör du något tecken?”. Miller är inte filmad på sådant sätt att det går att se om han pekade eller gjorde några andra tecken. 
  
 Vid en promenad längs skogsbilvägen konstaterade Nguyen att de hade gått för långt och ville vända och gå tillbaka i riktning mot länsvägen. Miller pekade sedan ut platsen. Platsen var markerad med gula, långa plastband fastknutna i ett mindre träd. Speakerrösten uppgav att plastbanden som syntes vid den utpekade platsen var uppsatta av markägaren. Miller uppgav att han var säker på att han pekade ut rätt sida av vägen. 
  
 På den oredigerade vallningsfilmen filmas hur fordonen körs längs länsvägen. Precis innan avtagsvägen till skogsbilvägen är det 
  
 254 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 ett avbrott i filmen i några sekunder. När bild och ljud återkommer hörs Jefferson Penttinen säga ”ska vi köra upp den här vägen?” var- efter Miller säger ”vi bör titta här”. Morris kom- mentar var det som inledde den redigerade filmen, det vill säga den filmen som tingsrätten fick se. Om Miller dessförinnan hade tagit något annat initiativ till att köra upp på skogsbilvägen framgår således inte av någon inspelning. Morris reak- tioner som beskrivs i promemorian syns inte på videofilmen. 
  
 Jefferson Penttinen skrev i en promemoria den 3 maj 1996 att Miller vid en vallning i ett annat ärende den 25 april 1996 upp- gett att han tagit en kniv från Yenon Levis packning som var större än en morakniv med ljust handtag, en slidkniv. 
  
 Den 20 maj 1996 genomfördes en rekonstruktion i Ölsta och Rörshyttan. I förundersökningsprotokollet finns det en utskrift från ljudupptagningen från rekonstruktionen och ett protokoll med fotografier från vallningen upprättat av Mendez. Det saknas en fullständig redogörelse för vilka som närvarade vid re- konstruktionen men det framgår att bland annat även Williams närvarade. Rekonstruktionen videofilmades men videofilmen sak- nas i förundersökningsmaterialet som gavs in till tingsrätten. Vi har tagit del av videofilmen. 
  
 I Ölsta berättade Miller hur han hade lossat hand- fängslet och att Solis då försökte springa iväg, föll och skad- ade axeln. Solis fick också en knivskada mot halsen eller högt uppe på bröstbenet. MA höll fast Solis bakifrån när Miller utdelade knytnävslag mot ansiktet. Han fick en våldsam spark i magtrakten och föll. När han låg på rygg stampade Miller honom i magen och utdelade sedan ett slag med en sten mot huvudet. Huvudslaget orsakade en intryckt skålformad skada och det rann blod ur örat. De upplevde att Solis var död. De bar kroppen mot myren i närheten men orkade bara en bit och bestämde sig i stället för att köra den till Falun och begrava den där. MA hade dessförinnan hämtat en kofot som han lade i bagage- luckan tillsammans med Yenon Levis packning. I bilen började Solis kräkas, hostade blod och det kom ljud från honom. Solis hade haft en kamera hängde över axeln i ett brett band när de kom till Ölsta. Den hamnade sedan i bagageluckan. 
  
 Vallningen fortsatte därefter på skogsbilvägen i Rörshyttan. Bilen stannade i färdriktningen. De tog ut Solis som restes 
  
 255 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 upp men ramlade ihop igen. Någon slog ett slag som träffade bak- till med en kofot eller en spade. Miller uppgav att han tog på sig det slaget. Solis dog då. Han kände med handen under tröjorna och förde handen uppåt på magen och bröstet. Det fanns hår på magen och på bröstet. Han kände också på nyckelbenet och fotankeln. Kroppen lades vid sidan av vägen på högra kroppssidan med huvudet mot norr. Han sparkade på kroppen även efter att Solis hade dött. Han mindes armbandsklockan med ett läder- armband, inte något stålarmband. 
  
 Miller visade sedan vad han gjorde med kroppen när han återkom ett dygn senare. Vid rekonstruktionen lade sig figu- ranten ned på marken. Miller sade då: 
  
 Ja. Just det. Ska du ta av dej glasögonen för dom ligger där. Ja, det är klart, försök och slappna av i kroppen, så ska jag göra dom rörelser jag gjorde då, när jag kommer tillbaks, dom här klämrörelserna, jag för dej tillbaks, ser ansiktet, oh ja, på det här viset. 
  
 Mot slutet av rekonstruktionen återkom Seppo Penttinen till glas- ögonen. 
  
 F [Seppo Penttinen]: Du sa nånting som jag fundera på, varför du kommentera det, beträffande glasögonen, du sa att dom ligger här, sa du. Dom ligger ju här. Är det nånting som du kom att tänka på eller är det nånting som du funderar kring eller var det nånting annat? 
  
 Q [Miller]: Ja, dom låg ju.. Nej, jag vet inte varför jag sa det. F: Är det svårighet att berätta det. 
  
 Q: Nej då. 
  
 W [Rodriguez]: Vad menar du ..ohörbart.. 
  
 Q: Ja, han hade ju inte glasögonen på. Han var glasögonlös alltså. F: Hade han glasögon. 
  
 Q: Nej, det tror jag inte. 
  
 F: Vad är det som gör att du reagerade just över glasögonen? 
  
 Q: Jag fick en föreställning om att, när jag såg glasögonen på honom, att dom fanns vid sidan om, men det vet jag ingenting om. 
  
 Den 22 augusti 1996 berättade Miller i förhör att Solis hade varit vid medvetande när de kom till skogsbilvägen och tagit några steg när han kom utanför bilen. Han hade tagit tag i Austin huvud och knyckt det kraftigt bakåt vilket hade gjort att han föll ihop medvetslös. Solis hade hamnat närmare väg- kanten än vad han hade visat vid rekonstruktionen den 20 maj 
  
 256 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 1996. Solis hade en rejäl, blödande skada på halsen som hade uppstått under färden från Uppsala till Ölsta. När det gällde ska- dornas uppkomst hade en kofot, sparkar med skor och i Ölsta också en sten kommit till användning. Kofoten hade använts mot huvudet och stenen mot tinningen. Miller mindes inte att han tidigare hade talat om två olika skador mot huvudet. 
  
 Seppo Penttinen tog under förhöret upp den omständigheten att Miller vid rekonstruktionen hade reagerat när figuran- ten hade tagit av sig sina glasögon. Därefter följde många frågor kring glasögonen och varför Miller hade reagerat på dem under rekonstruktionen. Miller svarade till slut att han reagerade eftersom han inte hade hittat sina glasögon när han skulle köra från Rörshyttan vilket försvårade bilkörningen. 
  
 Han hade inte hanterat Yenon Levis packning och visste inte vad den innehöll. 
  
 Han dödade Solis vid skogsbilvägen i Rörshyttan genom ett slag mot huvudet, med foten eller med en spade. Efter ytterligare frågor bestämde han sig för att det var med en spark mot huvudet. Seppo Penttinen betonade att han nu måste berätta vad han mindes och att de inte kunde hålla på med detta längre. Miller uppgav då att MA hade slagit Solis men han hade inte ut- delat det dödande slaget. Miller kunde inte berätta mer om händelsen. 
  
 Yenon Tucker kamera, en systemkamera med lösa objektiv, fanns utanför packningen, hängandes över Austin axel. Vid Rörs- hyttan såg han två grovstickade tröjor i packningen. Solis hade en jacka med dragkedja i poplintyg på sig fram till Ölsta. Han hade också haft på sig en blårutig skjorta i flanelltyg. 
  
 Vid förhöret den 5 september 1996 närvarade inte Rodriguez. Miller berättade bland annat följande. Han hade gjort en ”avvikelse” vid rekonstruktionen när det gällde hur figuranten hade placerats. Avvikelsen bestod i att kroppen i själva verket hade rört sig precis innan döden och att det borde ha satt spår i markvegeta- tionen runt omkring. Kroppen hade krampat vid det sista slaget. Det sista och dödande slaget hade han utdelat med en sten större än en knytnäve. Det hade träffat baktill på höger sida av hjässan. Precis innan hade han slagit en domkraft som träffade Austin vänstra tinning. Han hade utdelat ett slag, inte lika kraftigt, mot Yenon Levis huvud i Ölsta. I Ölsta hade Solis dessutom 
  
 257 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 sparkats våldsamt i magtrakten vilket hade lett till att han föll om- kull. Under resan från Uppsala till Ölsta utövade MA våld med en kniv mot Solis. Våldet orsakade skadan på Yenon Levis hals. Hela förloppet på skogsbilvägen i Rörshyttan tog tio minuter. MA plockade under tiden med Yenon Levis packning som bland annat bestod av kläder, tältduk, anteckningsblock och pass. Smith Levis två tröjor var inte nedstoppade i byxorna och han hade traditionella joggingskor, troligen Waller. 
  
 Under förhöret lade sig Miller ned i den position som kroppen hade haft och Jefferson Penttinen beskrev att han låg i fram- stupa sidoläge med ryggsidan ut mot vägen. 
  
 Den 20 september 1996 berättade Miller i förhör att det sista och dödande slaget var ett svingande slag med en domkraft mot huvudets vänstra sida. Innan dess hade han slagit Solis med en sten eller med ett torkat trästycke i samma storlek som ett vedträ. Längden på trästycket var femton centimeter och omfånget ungefär som en kopp. Slaget hade träffat i ansiktet. På fråga hur säker han var på detta svarade han att han var säker på att han an- vände ett föremål från marken men osäker på om det var en sten eller trästycke. Seppo Penttinen uppgav att Miller vid flera tillfällen tidigare hade pratat om ett slag som hade orsakat en gli- pande skada i bakhuvudet. Miller var dock tveksam till om han hade utdelat något sådant slag. Seppo Penttinen frågade då om han hade några klara minnesbilder av slagen mot huvudet. Miller svarade ”Nej jag kan inte ha helt klara bilder av det efter- som vi är två stycken på plats”. Slaget mot Austin huvud i Ölsta hade bara orsakat en ytlig skada. 
  
 På förmiddagen den 4 oktober 1996 hölls ett sakkonfrontations- förhör med Miller. Enligt protokollet från förhöret och enligt en promemoria av Seppo Penttinen daterad den 18 februari 1997 förevisades Miller tio armbandsur, samtliga begagnade. Inför konfrontationen fick Miller veta att ett av uren var det som Solis hade haft kring handleden. Miller noterade att urverket på en av klockorna gick medan övriga ur stod still, vilket irriterade honom. Minnesbilderna var diffusa och Miller uppgav att han inte såg klockan framför sig. Han resone- rade kring klockornas tyngd och armband och valde till slut en Rolexklocka med vit urtavla och länkarmband i stål. 
  
 258 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Smith Tucker klocka var en Citizenklocka med vit urtavla och länkarmband i stål. Det var också på Yenon Tucker klocka som urverket gick. I förundersökningsprotokollet finns endast en bild på den klocka som Miller pekade ut och någon jämförelse mellan likheten kan därför inte göras. 
  
 Miller förevisades också tio par nya glasögon. Inför vis- ningen fick Miller veta att en av glasögonbågarna i modellen liknade den båge som hade anknytning till Rörshyttan. Miller valde ett par som liknade glasögonen i modellen men menade att färgen i verkligheten hade varit mörkare. När konfrontations- förhöret var avslutat och efter lunchuppehållet uppgav Miller enligt en promemoria att glasögonen som han hade pekat ut var något för ljusa i färgen i förhållande till de han sammankopplade med mordet på Solis. 
  
 Senare på eftermiddagen den 4 oktober 1996 genomfördes, på Morris begäran, en rekonstruktion på fyndplatsen. Enligt ett protokoll över rekonstruktionen närvarade även Williams, kriminalkommissarien Nelson. Rekonstruktionen filmades och en redigerad film från den visades för tingsrätten. En utskrift från rekonstruktionen finns med i tingsrättens material. 
  
 Av den redigerade filmen framgår att Miller inledningsvis förklarade att han vid den förra rekonstruktionen hade varit i en stressituation och ätit ”lyckopiller” vilket hade en avstängande effekt på honom. Han åt inte dessa piller längre. Han överlämnade ett handskrivet dokument rörande händelseförloppet utifall att han inte skulle klara av att visa händelseförloppet under rekonstruktionen. 
  
 Solis hade ont i magen när de tog ut honom från bilen på skogsbilvägen. Han slog Solis med en grov träbit på höger sida av huvudet. Den redigerade filmen bröts och i stället visades i bild ett infällt foto på Miller med klisterlappar på kroppen. Enligt speakerrösten var klisterlapparna placerade på Morris kropp utifrån var han vid rekonstruktionen hade visat att skador uppstått. Fotografiet på Miller var taget efter rekonstruk- tionstillfället och infällt i rekonstruktionsfilmen. Enligt vår upp- fattning går det inte att avgöra om klisterlapparnas placering på Miller överensstämde med vad han faktiskt demonstrerade vid själva rekonstruktionen. 
  
 Miller uppgav att Solis hade sårskador i ansiktet, en skada på halsen som blödde och att han blödde kraftigt där slaget 
  
 259 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 hade träffat. Träföremålet hade varit av vedstruktur i en storlek som gjorde att han kunde hålla i det med en hand. Av videofilmen framgår att Seppo Penttinen måttade med armarna samtidigt som han frågade om Miller såg något som längdmässigt stämde överens med föremålet. Miller tog därefter upp en träpinne i ungefär samma längd som Jefferson Penttinen hade måttat. I den skriftliga redogörelsen som Miller hade överlämnat stod enbart att han hade tagit upp ett föremål från marken som han hade slagit Solis med. 
  
 Solis gick över till den västra sidan av vägen. Enligt Miller hade MA hämtat ett redskap i bilen. Miller slog ett svingande, mycket kraftigt slag med redskapet mot baksidan av huvudet. Kroppen kastades omkull av slaget. Den redigerade filmen bröts och i stället visades i bild ett infällt foto på Miller med en klisterlapp fastsatt på vänster sida av Morris huvud. Enligt speakerrösten visade klisterlappen var det andra slaget hade träffat, enligt Morris uppfattning. Enligt vår uppfattning visar video- filmen från rekonstruktionen inte att slaget träffade på vänster sida av huvudet. I stället ser det ut som att Miller vid rekon- struktionen visade en träff i bakhuvudet. 
  
 Verktyget togs med i bilen. I den skriftliga redogörelsen hade Miller angett att verktyget var en domkraft. Kroppen lades på höger sida med ansiktet mot vägen. Miller kände med handen på nyckelbenet och på den behårade magen. 
  
 Av videofilmen framgår att Miller plockade upp ännu en träpinne från marken och uppgav att den visade rätt grovlek. Vedytan var öppen. Seppo Penttinen frågade om han menade att den var utan bark, vilket Miller bekräftade. 
  
 Efter rekonstruktionen den 4 oktober 1996 upprättade Jefferson Penttinen en promemoria daterad den 7 oktober 1996 av vilken framgår att Miller innan rekonstruktionen hade framfört önskemål om att få se en originaldomkraft till en Mazda 929. Vid rekonstruktionen hade han fått hålla i en sådan och hade då uppgett att viktkänslan var korrekt men att han saknade de ”spröt” längst ut i domkraftens förlängning som domkraften han använde mot Solis hade haft. 
  
 Förhöret den 27 november 1996 inleddes med att Seppo Penttinen ville reda ut omständigheterna kring glasögonen som tidigare hade diskuterats. Miller berättade att MA vid tillfället hade an- 
  
 260 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 vänt glasögonen som maskering men att han inte visste om de hade kvarlämnats eller var de hade hamnat. MA hade inte glasögon i vanliga fall. Han slog mot Solis med påken på sätt som han hade visat vid rekonstruktionen. Slagen utdelades med både knuff- kraft, det vill säga mindre kraft, och med relativt stor kraft med stören mot sidan. Det borde ha lett till skador i vart fall på Austin sida. När Solis var död skedde sexuella aktiviteter mellan Miller och MA, men inte direkt vid kroppen. De, främst MA, samlade ihop Austin packning. Seppo Penttinen upplyste om att packningen hade omtalats i media och att det bland annat hade nämnts någon form av skor i grövre kvalitet. Miller hade inget minne av några sådana skor. 
  
 Miller beskrev att han hade sparkat och stampat mot buken när de var i Ölsta. Seppo Penttinen frågade om det fanns någon differens mellan det han hade berättat och verkligheten. Miller uppgav att han hade överbetonat omfattningen och kraften i våldet mot magen men det var ändå så pass att Solis hade blivit medvetslös i Ölsta. Solis hade legat på rygg när han stampade honom i buken. Därefter frågade Seppo Penttinen om det var något som förmörkade hans minne. 
  
 Q [Miller]: Min kommentar till det, det är att våldsanvänd- ningen sker i huvudsak på plats i Rörshyttan. 
  
 P [Seppo Penttinen]: Ja, hur skall vi tolka det. Du har beskrivit vid rekonstruktionen, att det sker de här sparkarna och stampningarna mot buken i….. 
  
 Q: Ölsta. 
  
 P:Ölsta. Förflyttas den våldsanvändningen till Rörshyttan? 
  
 Q:Ja, större delen av den, ja. 
  
 P:Sker sparkar och stampningar mot Hill i Rörshyttan? 
  
 Q:(tystnad) Ja, självfallet. 
  
 Miller vidhöll att de hade varit i Ölsta och att Solis hade försökt springa från dem och trillat och skadat axeln. Miller mindes stampningen som skedde uppifrån och ner mot bukens mjukdelar. 
  
 Miller berättade att de borde ta fasta på den första spontana berättelsen som han hade lämnat för ett år sedan och det han nu berättade, då dessa berättelser skulle vara samstämmiga. Det 
  
 261 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 han hade sagt under ”mellanberättandet” sades för att han ville komma ifrån händelsen och skydda MA. 
  
 Rodriguez upplyste Miller om att MS hade upp- gett att han vid något tillfälle hade visat henne ett par skor och frågade om han kunde minnas det tillfället. Miller svarade först att det var MA:s skor som han hade visat MS. Senare i för- höret beskrev han att han sommaren 1988 hade visat MS ett par bruna vandrarkängor i läder. Seppo Penttinen återkopplade att Miller tidigare hade sagt att han tog en kniv med träskaft ur Yenon Levis packning som kom till användning mot Jenkins, men Miller kunde inte beskriva knivens utseende. 
  
 På direkt fråga om Miller hade vistats en längre tid med Solis i Ölsta än vad han hade berättat och om det möjligen fanns ett annat inledande händelseförlopp än det han hade uppgivit svarade Miller nej och senare att han inte kunde berätta det. 
  
 Den 11 december 1996 hölls det sista förhöret med Miller i utredningen. Vid förhöret närvarade Castro Ståhle men inte Potter. Enligt förhörsprotokollet var förhöret en slutlig sammanfattning av Morris samlade ståndpunkt av mordet. Han hade innan förhöret tagit del av videoupptagningen från re- konstruktionen den 4 oktober 1996. Under förhöret gick man igen- om vad Miller hade visat vid rekonstruktionen vad gällde skador och våld. Miller bekräftade att detta stämde med det verkliga händelseförloppet. Därutöver berättade han bland annat följande. Det våld som hade utdelats i Ölsta bestod av en stamp- ning i buken när Solis låg på rygg. Huvudskadorna uppkom i Rörshyttan. Skadan på höger sida var mer öppen och orsakade ett kraftigt blodflöde som delvis doldes av håret. Slaget mot vänster sida svingades med ett slagträ och krossade pannbenet. Seppo Penttinen upplyste om att han vid rekonstruktionen hade uppgett och visat att han hade använt en domkraft vid slaget mot vänster sida. Miller sade att han hade använt en träpåk vid båda huvudskadorna men det hade funnits med en domkraft på platsen som dock inte hade använts. Träpåken saknade bark. 
  
 Det hade riktats stickande rörelser med kniv mot Austin bröstkorg, strax under hakan, mot tyg. Blodet som fanns på kläd- erna kom från det våldet men också från skadorna i huvudet. Det var MA som använde kniven. 
  
 262 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Han hade ingen närmare minnesbild av den kniv han hade tagit från Austin packning, men mindes att knivskaftet var ljust. På fråga om var man hade sådana knivar svarade han att han förknipp- ade knivens utseende med samemiljön. 
  
 Under de  
 fyra–fem 
  timmar som han och MA hade varit tillsam- mans med Solis hade denne inte ätit något. Mot slutet av för- höret ville Jefferson Penttinen att Miller skulle förklara varför han hade lämnat olika uppgifter under utredningen och frågade följ- ande. 
  
 P [Seppo Penttinen]: Kan du lämna en egen förklaring till varför du i vissa förhör lämnar lite varierande uppgifter i förhållande till den här sammanfattningen som vi gör idag, är det din slutliga ståndpunkt om jag har fattat det rätt. 
  
 Q: [Miller]: Det har ju flera skäl tror jag, dels har det med medgärningsmannens medverkan att göra, dels har det också med min egen identifikation med offret, det vill säga Solis. 
  
 P:Ser du specifikt vad det är som styr dig, att ibland säga någonting som du sedan ändrar. Finns det en medvetenhet i det här eller är det någonting som sker av, är det andra mekanismer som styr det. 
  
 Q:Ja, det kan vara svårt att mäta graden av medvetenhet och andra mekanismer. Det finns alltså en utpräglad vilja att berätta om den här händelsen, samtidigt som det finns en motstridig vilja också att skydda sig ifrån den och att skydda medgärningsmannen, och det här till- sammans gör berättandet komplicerat. 
  
 P:Så dels vill du erkänna inför oss och dels så vill du på något vis und- vika det? 
  
 Q:Ja. 
  
 P:Jag vet inte, eftersom Williams sitter här, din terapeut, jag vet inte om du har någon åsikt i det här sammanhanget, just i det här Henry sätt att berätta, om du vill (ohörbart) i förhöret eller inte, du har möjligheten att i så fall att uttrycka dig. 
  
 Q:Jo då, det kan få vara med i förhöret, eftersom Castro och jag till- sammans har pratat om dom här svårigheterna. 
  
 S [Williams]: Vi har ju inte pratat om exakt detaljer, men där- emot så har vi pratat om dom här allmänna svårigheterna som finns tillsammans och gör det komplicerat, att vilja berätta, att vilja klarlägga och samtidigt alla dom mekanismerna som hindrar klarläggandet. Dels innebörden av att MA finns med och den, vad ska vi säga, också sym- boliska innebörd han har som person och som personen också i övrigt vad han har för betydelse. Och dels att händelsen i sig väcker så mycket av ångest, så att där finns mycket mekanismer som förändrar verkligen hela tiden. 
  
 Efter förhöret berättade Miller att han i Ölsta hade han sett att Solis var omskuren. 
  
 263 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 8.2.3Övrig utredning 
  
 Förhör med MA 
  
 MA hördes av polisen vid tre tillfällen efter att Miller angett honom som medgärningsman: den 22 maj 1996, den 20 november 1996 och den 26 februari 1997. Han delgavs misstanke om med- hjälp till mord i samband med förhöret i november 1996. I för- undersökningsprotokollet finns även tidigare förhör med MA från andra ärenden då han hördes om sin relation till Miller. 
  
 MA förnekade konsekvent att han hade något att göra med mordet på Solis. Han uppgav att en tänkbar anledning till varför Miller angav honom som medgärningsman var för att hämnas att han efter rättegången om bankrånet inte ville ha någon kontakt med Miller, trots att Miller ville det. 
  
 Från mitten av  
 1980-talet 
  fram till bankrånet hade han haft en omfattande kontakt med Miller och under  
 1988–1989 
  hade han tidvis bott hos honom. Hans flickvän vid den tiden var MS. Han berättade att MS alltjämt stod under inflytande av Miller, som hon fortfarande hade kontakt med. Han berättade vidare att han hade förstått att MS hade förmedlat Morris falska påstående om att han och Miller hade begått två mord i Norge till polisen. Miller pratade skrattretande dålig engelska. 
  
 Förhör med MS 
  
 MS hördes vid två tillfällen efter det att Miller erkänt mor- det på Solis: den 18 januari och 6 mars 1996. Hon hördes även dessförinnan i andra ärenden om Morris olika före- havanden. Två sådana förhör från våren 1995 finns i förundersök- ningsprotokollet. 
  
 I förhör den 25 maj 1995 berättade hon att hon hade regelbun- den kontakt med Miller, dels per telefon, dels besökte hon honom. Hon hade aldrig varit Miller behjälplig med att skaffa information, tidningar eller annat. Han hade heller aldrig bett henne att göra så. Under den tid som Miller hade per- missioner utan övervakning besökte de några gånger sjukhusbiblio- teket på Säters sjukhus tillsammans. 
  
 264 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Vid förhör den 18 januari 1996 berättade hon att hon inte kunde erinra sig några speciella minnesbilder från sommaren 1988, då hon hade varit fjorton år. Under den tid hon kände MA hade hon bara sett en mindre sportryggsäck hos honom, som hon visade foto på vid förhörstillfället. Hon hade aldrig sett någon annan ryggsäck hos MA. Han gick alltid klädd i gymnastikskor och hon hade aldrig sett några kängor bland hans tillhörigheter. När det gällde Miller hade hon sett ett par gröna kängor som möjligen var av textil. 
  
 Den 6 mars 1996 hördes MS igen sedan hon hade kontaktat polisen för att hon ville lämna ytterligare uppgifter. Hon berättade då att hon nu kunde, om än diffust, redogöra för en, möjligen mörk, ryggsäck och ett par kängor som troligen var kopplade till varandra och till sommaren 1988. 
  
 Övriga förhör 
  
 Förhör hölls med MA:s föräldrar och syskon som samtliga beskrev att Miller umgicks mycket med MA från mitten av 1980- talet och fram till bankrånet. Under den nu aktuella perioden bodde MA stundtals hos Miller. Miller hade haft viss tillgång till familjens fritidshus i Ölsta. Miller utövade stort inflytande över MA som följde Morris vilja. De be- skrev Miller som mytoman och manipulativ. Samtliga ifråga- satte att Miller hade begått något av de våldsbrott han på- stått. Det kan anmärkas att inget av förhören med MA:s familje- medlemmar tar upp det förhållandet att Miller tillvitat MA delaktighet i mordet på Solis. 
  
 Det hölls förhör bland annat med personer som, när de var ton- åringar under den aktuella perioden, ofta hade besökt Nguyen i bostaden. Av förhören framgår bland annat att Miller företog konsertresor med ungdomarna till Stockholm och att de då ibland parkerade bilen vid stationen i Uppsala och tog Uppsala- pendeln till Stockholm. 
  
 265 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Teknisk utredning efter Morris erkännande 
  
 Av ett sakkunnigutlåtande daterat den 7 januari 1997 framgår att SKL undersökte om det förekom blod, sperma eller sekret/DNA som kunde komma från Miller eller Yenon Levi på bland annat Austin kläder, hårstrån, träpåken, glasögonen, armbands- uret och en filt. Vidare undersöktes bland annat miljöspår från fyndplatsen och Ölsta, hårstrån samt tolkades blodspår på Austin brynja. Slutsatsen var att de DNA- och blodspår som SKL fann på det undersökta materialet inte kom från Miller. SKL kunde inte besvara om byxorna och skorna hade varit i direkt kontakt med marken vid Ölsta och det framkom inte något som kunde visa att besudlingen på byxans vänsterknä var avsatt på mer än en plats. Det förekom blodindikation på bland annat träpåken men blod kunde inte påvisas på filten eller glasögonen. Filten hade beslagtagits från Miller som hade uppgett att Solis hade legat på den filten i samband med händelsen. De fibrer som hade säkrats från Solis jämfördes med fibrerna på filten men inga överensstämmande fibrer kunde iakttas. Det kunde inte på- visas någon sperma på något av det undersökta materialet. 
  
 SKL undersökte också om besudlingarna på insidan av brynjan vid halslinningen var blod och om blodet i så fall kunde komma från Miller och vad som var den troligaste orsaken till hur besudlingarna hade uppkommit. SKL:s slutsats redovisades i ett sakkunnigutlåtande daterat den 9 april 1997 av vilket framgår att det på insidan av brynjan iakttagits blodlika besudlingar som delvis hade avsatts vid smetande kontakt med föremål eller liknande som hade varit besudlat med smetande ämne såsom inte helt stelnat blod. Det fanns skäl som talade för att i vart fall en av besudling- arna var blod men SKL kunde inte besvara frågan om besudlingarna kom från kontakt med en blodbesudlad hand. Det var inte heller möjligt att bedöma hur besudlingarna hade avsatts. 
  
 Det gjordes också en ny undersökning av de upphittade glas- ögonen. Det har under resningsprocessen framkommit att polisen i en skrivelse till SKL den 15 januari 1997 ställde frågan om det fanns någon annan undersökningsmetod som kunde förändra undersök- ningsresultatet från SKL:s tidigare undersökning av glasögonen och 
  
 266 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 passfotografiet 1991.2 SKL svarade att det inte fanns några sådana andra metoder för motsvarande undersökning. Korrespondensen finns inte med i förundersökningsprotokollet. 
  
 Den 24 januari 1997 fick i stället tekniska roteln vid länskriminal- polisen i Stockholm ett skriftligt uppdrag att jämföra glasögonen från fyndplatsen med passfotot på den tidigare misstänkte mannen, och en muntlig förfrågan om det gick att avgöra vilken styrka glas- ögonen på passfotot hade genom att granska passfotot. Tekniska roteln konsulterade i sin tur en optiker. Tekniska rotelns slutsats var att glasögonen på passfotografiet och de från fyndplatsen upp- visade fler olikheter än likheter beträffande mönsterpassningen och att det inte var möjligt att avgöra glasens styrka genom att granska passfotografiet. 
  
 Kriminaltekniska analyser 
  
 I resningsärendet har framkommit att Nelson och Mendez, som utförde brottsplatsundersökningen i juni 1988, gjorde en gemen- sam genomgång och analys av det kriminaltekniska materialet från 1988 och då bildade sig en uppfattning om ett troligt händelseför- lopp [analys 1]. Resultatet av analys 1 fick övriga personer i utred- ningen del av först efter rekonstruktionen den 20 maj 1996. Efter den rekonstruktionen gjorde Nelson och Mendez en ”kriminalteknisk utvärdering” av Morris uppgifter och agerande vid rekonstruktionen. Deras utvärdering visade inte på någon större överensstämmelse mellan analys 1 och Morris redogörelse för händelseförloppet. 
  
 En liknande kriminalteknisk analys gjordes efter rekonstruk- tionen med Miller den 4 oktober 1996. Även den analysen visade på bristande överensstämmelse mellan Morris be- skrivning av händelseförloppet och analys 1, om än att Miller vid den rekonstruktionen beskrev ett händelseförlopp som mer liknade det som Nelson och Mendez hade beskrivit i sin analys. 
  
 2 Se vad som redovisas ovan under ”Misstankarna under förundersökningen” om SKL:s ut- låtande av den 14 februari 1991. 
  
 267 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 I en skrivelse daterad den 31 januari 1997 till Freeman der Kwast framförde Nelson ”funderingar runt ärendet och som gör mig så osäker på Q:s skuld i mordet på Hill”. Av skrivelsen framgår att Nelson framförde att Miller vid den första rekonstruktionen ”visade stora avvikelser från den analys vi genom- fört” [analys 1] och att han kände oro för att Miller in- hämtade kunskap om händelseförloppet genom att läsa av förhörs- ledarens reaktioner. Vidare anförde Nelson att Miller vid den andra rekonstruktionen visade ett händelseförlopp ”som när- mat sig den analys av händelseförloppet vi genomfört” [analys 1]. Som exempel nämnde Nelson att Miller hade talat om att en påk, fri från bark, i rätt grovlek och längd hade använts mot Solis och att Miller vid den rekonstruktionen hade placerade kroppen närmare fyndplatsen och i rätt riktning men att Morris uppgifter om händelseförloppet ändå inte påtagligt visade att Miller hade varit på platsen när Solis slogs ihjäl. Nelson påtalade också att resultatet av analys 1 inte var känd för övriga som deltog i rekonstruktionen den 20 maj 1996, men att de kände till analys 1 och dess slutsatser vid rekonstruk- tionen den 4 oktober 1996. 
  
 Varken analys 1, de två kriminaltekniska analyserna av Morris uppgifter efter rekonstruktionerna eller skrivelsen från Nelson återfinns i förundersökningsprotokollet, men har getts in i samband med resningsprocessen. 
  
 Rättsmedicinskt utlåtande 
  
 Efter en muntlig framställan från Freeman der Kwast om en jämförelse mellan obduktionsfynden och Morris uppgifter om utövat våld mot Solis lämnade Huang, över- läkare vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska avdelningen Umeå, den 28 februari 1997 ett utlåtande. Som underlag för bedömningen hade han bland annat obduktionsprotokoll med foton, protokoll, videofilm och foton från rekonstruktionen den 4 oktober 1996 samt protokoll och foton från förhör med Miller den 11 december 1996. Han hade även fått muntlig information inför upprättandet av yttrandet vid ett möte den 27 januari 1997 med Jefferson Penttinen och Rodriguez och ett fax med komplette- 
  
 268 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 rande förklaringar till förhörsuppgifterna från den 4 oktober 1996 av Jefferson Penttinen. Enligt utlåtandet hade underläkaren Hooper deltagit i beredningen av ärendet. 
  
 Huang och Hooper hade dock dessför- innan upprättat ett annat rättsmedicinskt utlåtande som är daterat den 17 november 1996. Det utlåtandet hade bland annat Seppo Penttinen och Freeman der Kwast fått ta del av vid ett möte i januari 1997 och lämnat synpunkter på. Även det utlåtandet till- kom efter en framställan av Leon Kwast som hade be- gärt ett utlåtande rörande samstämmigheten mellan Morris uppgifter och fynden vid obduktionen av Solis. Underlaget för bedömningen i det utlåtandet var mer omfattande och skilde sig från det senare utlåtandet bland annat på sådant sätt att samtliga förhör som dittills hade hållits med Miller i ärendet, proto- koll och videofilmer från rekonstruktionerna den 20 maj och den 4 oktober 1996 samt information som erhållits av Nelson den 14 maj 1996 fanns med och beaktades. Hooper när- varade dessutom personligen vid rekonstruktionen den 4 oktober 1996. 
  
 Slutsatsen i de båda utlåtandena skiljer sig delvis åt, särskilt vad gäller samstämmigheten mellan fynden på Yenon Levis kropp och Morris uppgifter om utövat våld. I det första utlåtandet konstaterades att Morris olika versioner av händelseför- loppet inte alltid stämde medicinskt och att en del versioner inte stämde med skadorna på Yenon Levis kropp. Det är bara utlåtandet från februari 1997 som finns med i förundersökningsprotokollet och som presenterades för tingsrätten. 
  
 I det sista utlåtandet, från den 28 februari 1997, sammanfattades först de fynd som gjorts vid obduktionen och Morris upp- gifter om våldsanvändningen från rekonstruktionen den 4 oktober 1996 och vid förhör den 11 december 1996. Därefter framgår bland annat följande. De löpande hänvisningarna till obduktionsproto- kollet, förhöret och rekonstruktionen har tagits bort. 
  
 Överväganden avseende Dalton uppgifter i relation till fynden vid obduktionen av den döda kroppen efter Solis 
  
 Den döda kroppen efter Hill har företett hudskador uppkomna genom trubbigt våld, vilka är förenliga med att de kan ha uppkommit i sam- band med handgemäng, och detta överensstämmer med Dalton upp- gifter om ett slagsmål, sparkar och slag med händer. Även de revbens- 
  
 269 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 brott som den döda kroppen efter Hill har företett kan ha uppkommit i samband med slag och/eller sparkar, vilket överensstämmer med Dalton uppgifter. 
  
 Den döda kroppen efter Hill har vidare företett skador på händerna och på underarmarna, vilka kan representera s.k. avvärjningsskador, och detta överensstämmer med Dalton uppgifter om att ynglingen värjt sig och gjort motstånd. 
  
 Dalton uppgifter om att ynglingen hade smärtor i den högra axeln kan motsvaras av skador på den högra axelns ovansida på den döda kroppen efter Hill. Det går dock inte att bedöma om dessa skador har gett upphov till smärtor eller inte. Skadornas lokalisation på axelns ovansida kan tala för att skadorna har uppkommit genom ett slag sna- rare än genom ett fall. 
  
 De inre bukskador den döda kroppen efter Hill har företett kan ha uppkommit på det sätt som Quick har uppgett, i form av stampning mot buken då ynglingen låg på rygg och/eller genom stöt/stötar med slagträ/träpåk. 
  
 En stöt som Quick uppger att han har utdelat med slagträet/trä- påken mot den högra sidan av ynglingens bål kan ge upphov till rev- bensbrott, vilket den döda kroppen efter Hill har företett på höger sida. 
  
 En stöt som Quick beskriver att han har utdelat mot ynglingens bål strax till höger om medellinjen och nedom ett plan genom naveln kan ha förorsakat en ytlig hudavskrapning och rödbrun missfärgning i detta område på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Några skador på ryggen har den döda kroppen efter Hill inte företett. Dalton uppgifter om våld mot ynglingens rygg är dock inte sådana att man otvetydigt kan dra den slutsatsen att denna vålds- utövning måste ha lett till någon skada. 
  
 Det antal slag (två) som Quick har uppgett att han har utdelat med slagträet/träpåken mot ynglingens huvud överensstämmer med antalet skadeområden på huvudet av den döda kroppen efter Hill. 
  
 Lokalisationen av den skada som enligt Quick har uppkommit på ynglingens huvud efter det första slaget med slagträet/träpåken över- ensstämmer med lokalisationen av en skada på den döda kroppen efter Hill, även om Quick placerar skadan något högre upp på hjässan än vad fallet var på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Även Dalton beskrivning av den skada som uppkom efter det första slaget med slagträet/träpåken mot ynglingens huvud överens- stämmer med utseendet av skadan baktill på hjässan på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Lokalisationen av den skada som enligt Quick har uppkommit efter det andra slaget med slagträet/träpåken mot ynglingens huvud över- ensstämmer med fynd på den döda kroppen efter Hill vad avser sido- lokalisationen, det vill säga lokalisation till vänster om medellinjen. Dock placerar Quick skadecentrum något längre fram mot pannan än vad fallet var på den döda kroppen efter Hill. Dalton uppgift om att det andra slaget utdelats framifrån överensstämmer med fynden på den 
  
 270 
  
 SOU 2015:52 
  
 Yenon Levi 
  
 döda kroppen efter Hill, medan Dalton uppgift om att ynglingens ”pannben” krossas inte är anatomiskt korrekt i förhållande till de fynd som gjordes på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Dalton uppgift om hörbara ljud när ynglingens skalle krossades framstår som trovärdiga i relation till de skador som den döda kroppen efter Hill företedde. 
  
 Dalton uppgifter om att ynglingen dör sedan det sista slaget har utdelats mot ynglingens huvud överensstämmer med att den döda kroppen har företett omedelbart dödliga skallskador. Den döda kroppen efter Hill har även företett dödliga inre bukskador, men dessa skador var inte omedelbart dödande. 
  
 Våld mot huvudet kan ge upphov till kramper i kroppen, vilket överensstämmer med Dalton uppgifter. 
  
 Dalton uppgifter om att ynglingen har tilldelats knivstick mot halsen och bröstet bekräftas inte av fynden på den döda kroppen efter Hill, där några skador som kan associeras till skarpt våld inte kunnat påvisas. Det måste dock noteras att den ursprungliga karaktären av skadorna i huden vid den vänstra delen av underkäken inte kan be- dömas p.g.a. angrepp av fluglarver efter döden. 
  
 Den döda kroppen av Hill har företett överhudsavskrapningar i höftregionerna, men inga sårskador som kan ha gett upphov till mer än obetydlig blödning, vilket inte överensstämmer med Dalton uppgifter om en blödning från den ena höften. 
  
 Den döda kroppen efter Hill har företett en intorkad missfärgning på den högra handledens lillfingersida, vilket kan överensstämma med Dalton uppgift om en inte närmare beskriven skada på den ena hand- leden. 
  
 Den döda kroppen efter Hill har inte företett några skador på hals- ens framsida över strupen, vilket inte överensstämmer med Dalton uppgifter om en skada i det här området. 
  
 På grund av förruttnelse går det inte att bedöma om den döda kroppen efter Hill har företett skador uppkomna efter dödens inträde, förutom de av fluglarver åstadkomna skadorna, varför Dalton uppgift om att medgärningsmannen sparkar mot den döda kroppen inte kan bedömas. 
  
 Dalton uppgift om att ynglingens ansikte var blodigt överensstäm- mer med fynd av intorkat blod i ansiktet på den döda kroppen efter Hill. Dalton mer detaljerade beskrivning av blodbesudlingar över den nedre delen av ansiktets vänstra halva överensstämmer med det blod- flöde som kan förväntas vid den typ av våld mot skallen som Hill utsatts för och från de skador som den döda kroppen efter Hill upp- visat, liksom med den typ av våldsutövning som Quick beskrivit. Här- vid kan nämligen förväntas ett blodflöde ur den vänstra yttre hörsel- gången. 
  
 Dalton uppgift att ynglingen inte har ätit någonting under fyra timmars tid överensstämmer med den nästan totala frånvaron av mag- säcksinnehåll hos den döda kroppen efter Hill. 
  
 271 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Dalton uppgift om att den döda kroppen var tung och stel överens- stämmer med den likstelhet som inträder efter att en kropp legat död den tid som Quick uppgett. 
  
 Av tillgängliga fotografier på den döda kroppen efter Hill kan inte någon säker skäggväxt ses, varför Dalton uppgift om att ynglingens skägg skall ha vuxit efter döden är svårbedömd. 
  
 Dalton beskrivning att den döda kroppen var gulblek kan överens- stämma med utseendet på en död kropps hudfärg. Dalton uppgift om att ynglingen var omskuren överensstämmer med fynden på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Sammanfattning 
  
 Samtliga skador som den döda kroppen efter Hill har företett har upp- kommit genom inverkan av trubbigt föremål och kan överensstämma med Dalton uppgifter om användandet av ett slagträ/träpåk, sparkar och slag. De skallskador den döda kroppen efter Hill har företett med krosskador och brott i skall- och ansiktsben talar starkt för att gär- ningsmannen har använt ett tillhygge, vilket stämmer överens med Dalton uppgifter. 
  
 Quick har uppgett precisa lokalisationer för två skador på huvudet, vilka i huvudsak stämmer överens med två skadeområden på huvudet av den döda kroppen efter Hill. Vidare har Quick preciserat två områ- den på ynglingens bål som har tilldelats slag med slagträet/träpåken, vilka överensstämmer med revbensbrott på höger sida och hudskador på buken på den döda kroppen efter Hill. Skadelokalisationerna över- ensstämmer också med de inre skador i buken som Hill företett, medan arten och graden av dessa inre skador bättre överensstämmer med Dalton uppgifter om ”stampning”. Dessutom har Quick precise- rat en skada på den ena handleden, vilken överensstämmer med en skada på den högra handleden på den döda kroppen efter Hill. Quick har också preciserat lokalisationen av smärtor i den högra axeln, som ynglingen skall ha ådragit sig efter ett fall. Det fanns skador på den högra axeln på den döda kroppen efter Hill, men det kan inte avgöras i vilken utsträckning Hill har upplevt smärtor. Skador på händer och underarmar på den döda kroppen efter Hill kan representera s.k. av- värjningsskador, vilket överensstämmer med Dalton uppgifter om att ynglingen har värjt sig. 
  
 Dalton beskrivning av blodbesudlingar i ansiktet på ynglingen överensstämmer med fynden på den döda kroppen efter Hill. Detalj- beskrivningarna av blod till synes kommande från den vänstra yttre hörselgången överensstämmer med att sådana blödningar kan förvän- tas vid den skadebild som den döda kroppen efter Hill företett. 
  
 Dalton uppgift om att våld mot skallen har lett till kramper fram- står som rimlig, liksom hans uppgift om att det andra slaget mot huvu- det skulle ha lett till döden. 
  
 Quick har beskrivit våld mot ryggen på ynglingen, men det fanns inga skador på ryggen på den döda kroppen efter Hill. Det av Quick beskrivna våldet mot ynglingens rygg behöver dock inte ha gett upp- 
  
 272 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 hov till skador. Dalton uppgift om blödning från den ena höften mot- svaras inte av någon blödande skada på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Quick har inte övertygande redogjort för något våld som skulle kunna ha förorsakat brottet i den högra tarmbensvingen på den döda kroppen efter Hill. 
  
 Quick har, förutom uppgifter om skador orsakade av trubbigt våld, också uppgett att ynglingen åsamkats skador genom inverkan av kniv. Några skador orsakade av eggvassa föremål har inte kunnat påvisas på den döda kroppen efter Hill, men det finns skador i huden i anslut- ning till den vänstra delen av underkäken, vars ursprungliga karaktär inte kan avgöras. 
  
 Övrigt 
  
 Av en promemoria upprättad av polisinspektör Ramirez, polismyndigheten Dalarna, den 9 april 1996 framgår att Miller inte ägde någon bil vid tiden för gärningen men att han i april 1988 hade köpt en mörkblå Mazda 929 kombi som han en vecka senare sålde till MA:s mor BA. Av förhör med BA framgick att Miller måste ha skrivit över bilen på henne utan hennes vetskap. 
  
 Under den aktuella tiden drev Miller en kioskrörelse i Grycksbo tillsammans med BA. Av en promemoria av Rodriguez den 17 januari 1997 framgår att BA uppgett att man inte av bok- föringen med säkerhet kunde veta om den som bokfört dagskassan var den som arbetade den aktuella dagen. Vid en genomgång av kioskrörelsens bokföring redovisade Rodriguez i en prome- moria den 22 januari 1997 att det var Miller som hade fört in dagskassorna för perioden  
 3–7, 
  9 och 11 juni 1988 i bokföringen. Enligt verifikat undertecknade av Miller lämnade han dags- kassorna till en servicebox i banken som hade registrerat kassorna dagen efter inlämnadet. Den 8 och 10 juni 1988 var det BA som bokförde kassan och lämnade den till banken. 
  
 273 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 8.2.4Särskilt om advokaten, den sakkunnige och vården under förundersökningen 
  
 Advokaten 
  
 Potter närvarade vid samtliga förhör med undantag för förhören den 15 mars och den 11 december 1996. Han närvarade även vid vallningen och rekonstruktionerna. Potter när- varade inte vid telefonsamtalen mellan Miller och Jefferson Penttinen. Det framgår dock att Miller inför vissa telefon- samtal hade pratat med Potter som kände till att Miller tänkte kontakta Cohen. 
  
 Den sakkunnige 
  
 Huang upprättade det rättsmedicinska utlåtandet av den 28 februari 1997 och medverkade vid flera möten med bland annat Leon Kwast och Jefferson Penttinen inför upprättandet av det utlåtandet. De lämnade dessutom synpunkter till Huang både muntligen och skriftligen som Huang antecknade att han beaktade inför upprättandet av det slutliga utlåtandet. Huang medverkade även vid upprättandet av det första rätts- medicinska utlåtandet daterat den 17 november 1996, som byggde på ett delvis annat underlag. 
  
 Vidare framgår av förundersökningsmaterialet att han hade varit inblandad i diskussioner med bland annat utredarna om förekoms- ten av falska erkännanden och att han även på annat sätt synes ha varit involverad löpande i utredningen på ett sätt som inte har haft direkt koppling till hans kompetens som rättsläkare. 
  
 Huang har vid möte med kommissionen uppgett att det första utlåtandet som han och Hooper upprättade var ett arbetsmaterial som diskuterades vid ett möte där bland annat Atkinson, Jefferson Penttinen och han själv del- tog. Syftet med mötet var att kontrollera om yttrandet baserades på korrekta uppgifter och att de inte hade missförstått Morris uppgifter. Mötet mynnade ut i att Freeman der Kwast bad dem upprätta ett nytt yttrande baserat på uppgifterna från slutförhöret med Miller. Enligt Huang är detta inte ett ovan- ligt tillvägagångssätt, det förekommer att en rättsläkare antingen skriver ett nytt yttrande eller kompletterar det befintliga yttrandet. 
  
 274 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Vården 
  
 Williams medverkade vid vallningen och rekonstruktionerna. Hennes deltagande synes främst ha skett som stöd för Miller. Hon närvarade vid förhöret den 11 december 1996 och berättade då bland annat om Morris svårigheter med att vilja berätta men samtidigt hindras att berätta och om MA:s symboliska innebörd. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Cohen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen mellan dessa båda delar. Under samma avsnitt framgår vidare att Miller vid möte med kommis- sionen har förmedlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och terapeuter. 
  
 Den 25 januari 1996 meddelades domen rörande Gill och Adams. Förundersökningen i det nu aktuella ärendet hade då redan inletts. Beträffande innehållet i journalanteckningarna från Säters sjukhus fram till januari 1996 hänvisas till redogörelsen för Johnson och Bell  
 Stegehuis-ärendet, 
  avsnitt 7.2.4. Av journal- anteckningarna för tiden därefter framgår bland annat följande. 
  
 Den 8 mars 1996 beskrev Williams att Miller er- höll fortsatt terapi tre gånger i veckan och att det dessutom före- kom ytterligare täta kontakter av stödjande funktion. Det pågick en gradvis självutveckling som enligt Williams innebar att det gick att arbeta vidare både terapeutiskt och med utredningarna. Avdelningsföreståndaren Brown antecknade i journalen att det den 23 och 26 april hade genomförts vallningar i Norge [bland annat Gordon  
 Johannessen-ärendet] 
  vilket hade varit mycket jobbiga dagar för Miller med stundvis starkt ångest och regression. Den 21 maj 1996 noterade Brown i journalen att rekon- struktionen den 20 maj 1996 inte hade medfört några ångestattacker eller regressioner. 
  
 Enligt en journalanteckning av Williams i september 1996 fortsatte terapin med Miller tre gånger i veckan. Den 20 september 1996 antecknade skötaren Barber i journalen 
  
 275 
  
 Yenon Levi 
  
 SOU 2015:52 
  
 att Miller innan polisförhöret den dagen hade mått väldigt dåligt och att förhöret fick avbrytas. 
  
 I slutet av oktober 1996 beskrev Williams att terapin fort- satte tre gånger i veckan och att det efter semesteruppehållet hade skett en kvalitativ förändring och att terapin till sin karaktär var mycket intensiv. I terapin behandlades ett svårt material. Hon upp- levde att Miller hade ökad verklighetskontakt och att han hade bättre möjligheter att uttrycka äkta känslor kring sin tidiga och nuvarande situation. Hon beskrev att Miller efter re- konstruktionen i oktober 1996 befann sig i en tung existentiell situation, att hans berättande behövdes för att han själv skulle er- hålla liv men att berättandet också innebar att han såg ”en hel hög med lik framför sig”. 
  
 Den 24 november 1996 noterade Barber i journalen att Miller vid midnatt hade glidit in i olika personligheter, bland annat Johnson, och pratat engelska. Castro Ståhle skrev i journalen i mars 1997 att terapin fortsatte tre gånger i veckan och att Miller upplevde sig själv som passiv. Skälet till passivi- teten var att det fanns så mycket som han behövde uttrycka men att det innebar svårigheter eftersom berättande ledde till att fler mord utreddes och avslutades. Det antecknades senare i mars 1997 att Miller hade berättat att polisen letade efter saker i terrängen som hade med brottsutredningen att göra men att han hoppades att polisen inte skulle göra några fynd [troligen avses Gordon  
 Johannessen-ärendet]. 
  Vid en behandlingskonferens den 22 april 1997 noterade Williams i journalen att den kommande rättegången i maj 1997 var av central betydelse för det fortsatta terapeutiska arbetet. I journalen sammanfattades senare rättegångs- dagarna och det noterades att Miller till och från hade haft stark ångest. 
  
 8.3Tingsrättsprocessen 
  
 8.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Eftersom MA tidigare varit medmisstänkt för mordet på Solis hade tingsrätten förordnat en offentlig försvarare för honom. När Atkinson beslutade att lägga ned förundersök- ningen mot honom underrättades tingsrätten om det. Som skäl för 
  
 276 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 nedläggningsbeslutet angav åklagaren att brott inte kunde styrkas eftersom MA förnekade inblandning och teknisk bevisning eller annat som visade att han hade varit delaktig saknades. 
  
 Den 10 april 1997 åtalade Freeman der Kwast Miller för mordet på Solis vid Hedemora tingsrätt. Det framkom i en skrivelse från åklagaren att Yenon Tucker föräldrar önskade fram- ställa skadeståndsanspråk mot Miller men något sådant in- kom aldrig till tingsrätten. 
  
 Tingsrätten, tf. rådmannen Lowe, förordnade den av åklagaren som vittne åberopade rättsläkaren Huang som domstolssakkunnig i målet. 
  
 Tingsrätten, Lowe, förelade chefsöverläkaren vid Säters sjukhus att avge utlåtande enligt 4 § [3 §] andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning om de medicinska förutsättning- arna för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Någon ny rättspsykiatrisk undersök- ning inhämtades inte av tingsrätten. 
  
 8.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Hedemora tingsrätt höll huvudförhandling i målet den  
 5–7 
  maj 1997. Domare vid rättegången var Lowe. 
  
 Vid huvudförhandlingen hördes, utöver Miller, som vittnen Jefferson Penttinen, Mendez och Williams. Som domstolssakkunnig hördes Huang. 
  
 Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår väsent- ligen följande. Freeman der Kwast framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen. 
  
 Åklagaren utvecklade sin talan. Efter en redogörelse för Austin förehavanden innan försvinnandet och när han påträffades uppgav han följande. 
  
 Våren 1993 tog Larson kontakt med polis för att lämna upp- lysningar. Detta blev inledningen till att han kom att erkänna ett femtontal mord, bland dem det nu aktuella. Av dessa har utredningar avseende fem personer hittills slutförts. Ett av dem, nu preskriberat, skall ha begåtts i Växjö 1964. […] Inledningsvis delgavs i denna utred- ning misstanke om brott också mot MA, utpekad av Larson som medgärningsman. Förundersökningen mot MA lades emellertid ned och åklagaren har förklarat, att ett förhör med MA i detta mål inte skulle tillföra något av betydelse. 
  
 277 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Åklagaren visade bland annat foton av Solis på fyndplatsen, foton av hans kläder, obduktionsfoton och foton från den sista re- konstruktionen samt föredrog delvis bland annat platsundersök- ningsprotokollet, sakkunnigutlåtanden från SKL rörande under- sökning av träpåk, skor, kläder, säkrade spår och glasögonen samt obduktionsprotokollet och dödsbeviset. Tingsrätten tittade på trä- påken och armbandsuret. 
  
 Potter ingav och föredrog delar av ett yttrande date- rat den 30 april 1997 som han hade inhämtat från Thornton, chefs- överläkaren vid Rättspsykiatriska kliniken vid Säters sjukhus. I yttrandet uttalade Thornton bland annat att det efter en genomgång av Morris sjukhistoria rådde full samstämmighet mellan de gärningar han hade tillstått och hans tidigare symtombild, bland annat grav personlighetsstörning sedan tonåren och att han hade begått ett lustmordförsök som  
 19-åring.3 
  
 Förhör hölls med Miller både före och efter förhöret med Seppo Penttinen. Vad han sade vid det första respektive andra förhörstillfället framgår inte. I domen redovisades hans uppgifter enligt följande. 
  
 Alltsedan barndomen har han lidit av ångest. Enligt ett av honom känt mönster stegras denna ångest ibland, något som kan beskrivas som en annalkande fara. Denna försöker han fly undan samtidigt som han medvetet eller omedvetet vill se vari faran består. Faran utgörs av en fantasi att döda eller en lust att begå mord. Genom sådana gärningar kan han, utan att använda ord, berätta om upplevelser han tidigare varit med om eller i närheten av. När han dödade första gången genomled han sin barndoms trauma. Andra gången återupplevde han dessutom det första mordet. […] I början av juni 1988 kände han av denna ångeststegring och beslöt sig för att resa till ett ”gömsle” i Södertälje för att där avvärja den annalkande faran. Han vill inte närmare beskriva detta gömsle, men det finns i en tanke, i en fantasi mellan honom och MA. Med sig på resan hade han MA, som då var 16 år gammal. Denne hade sedan hösten 1984 vistats hos honom under längre tider. […] De reste med hans bil, en fyrdörrars Mazda 929 […] till Uppsala, där de långtidsparkerade bilen mittemot stationsbyggnaden[…]. Vid resor till Stockholm brukade de ställa bilen där. Det var fortfarande förmiddag när de kom fram till centralstationen i Stockholm, varifrån de avsett att med pendeltåg fortsätta färden till Södertälje. Vid ett cirkelformat räcke i stationens entréhall uppmärksammade de den för dem obe- kante Solis. Dennes späda figur och sydländska utseende väckte 
  
 3 Se angående Morris tidigare brottslighet i avsnitt 4.2. 
  
 278 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 hans intresse. Vidare noterade han att Solis var på resande fot. Bilden av ett tänkbart offer växte fram och samtidigt ökade lusten att döda. De funderade på om Solis var homosexuell och kunde på avstånd se att Solis löste biljett till Uppsala, varvid de beslöt sig för att följa efter. På perrongen i Uppsala gick de ifatt Solis och började tala med denne på olika språk. De erbjöd sig att visa Dalarna, men Solis var avvisande. Gående på var sin sida om Solis slöt de upp allt tätare med följd att denne hamnade i en tvångssitua- tion. Där man korsar spåren tvingade de Solis att följa med […] i riktning mot parkeringen. Han har inga egna minnesbilder om eller när en kniv därvid skulle ha använts. Solis påkallade inte någon uppmärksamhet. Framme vid bilen hade Solis inget val. De satte Solis i höger framsäte. Smith Levis packning lade de i baksätet eller i bagageutrymmet. Han körde och MA satte sig bakom Solis. Resan gick mot en fritidsfastighet i Ölsta[…]. Ingen av dem åt under färden[…]. Under resan förekom ljudlig och tyst kommunika- tion mellan honom och MA. Innebörden av denna var att de hade ett tänkbart mordoffer. MA hade en kniv framme och förde den mot Yenon Levis hals och haka. Framme i Ölsta ville han […] dämpa den mycket starka rädsla Solis gav uttryck för. Solis talade om svenskarnas friare syn på sex. Uppenbarligen insåg Solis att han var homosexuell och sade sig ha samma läggning. Om det var sant eller om det sades på grund av rädsla vet han inte. De gick i alla fall in i köket och onanerade tillsammans. Därvid noterade han att Solis var omskuren. […] Ute på gården igen var Solis mycket rädd och gjorde ett försök att fly […] han hann snart ifatt Solis, som föll omkull i en spiralrörelse och slog i axel och huvud; pannan blödde. När Solis låg på rygg stampade han kraftigt med foten mot dennes buk. Han upplevde att sparken träffade särskilt hårt, eftersom det var fast mark under Yenon Levi. Denne föreföll livlös […] de bestämde sig för att föra den till Jungfruberget i Falun. De lade Solis i baksätet under en filt med huvudet bakom föraren. Smith Levis packning, som hade tagits ur bilen i Ölsta, togs med på resan. Efter en halvtimme […] började Solis ge ljud ifrån sig och […] röra sig. […] Vid en vägskylt som det stod Grangärde eller möjligen Ramos berg på tog de av från riksvägen i syfte att gena mot Falun. Solis rörde sig alltmer och hade uppenbart ont. De följde vägen mot Stjärn- sund och beslöt sig för att stanna vid första bästa skogsbilväg. Relativt snart fann de en lämplig skogsväg. […] De stannade bilen längs med vägen. När de drog ut Solis hade dennes medvetenhetsgrad ökat betydligt. Solis stod på benen i en fällknivsliknande ställning. Stämningen var aggressiv och riktad mot Solis, som rörde sig försiktigt. Han hittade ett kraftigt trästycke av vedkaraktär utan bark, varmed han utdelade ett hårt slag mot Austin huvuds högra sida. Av detta blev Solis än ostadigare och han stöttade Solis när denne ”raglade” omkring på platsen. Solis gjorde härefter någon form av flyktförsök och gick över vägen i en halvcirkelformad rörelse. Han utdelade då ett par stötar med träpåken mot Austin 
  
 279 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 högra sida. Solis föll därefter ned på marken och när denne låg ned, blödande och ”krampande”, utdelade han ett nytt slag mot väns- ter sida av Yenon Tucker huvud med kraftigt blodflöde från vänster öra som följd. Solis krampade ytterligare en gång, varefter han avled. Då kroppen efter Solis låg alltför synligt, bar han och MA den en bit in i skogen. Kroppen kom att hamna i en hukande ställning. Han lade då kroppen i det ”bekväma” läge som man senare skulle finna den. […] När MA gick mot bilen och hämtade en domkraft kände han ett ögonblick att han var i MA:s kropp. En känsla av rädsla att förlora Solis uppstod, och han sade åt MA att de skulle stycka kroppen. MA blev då mycket upprörd och skrek åt honom att han var sjuk. De lämnade platsen ungefär 20 minuter efter det att de anlänt och under resan hem till Grycksbo gjorde han allt för att överbrygga den spricka som uppstått mellan honom och MA. Framkomna vid  
 20.00-tiden 
  möttes de av MS. […] Hon såg sannolikt att de bar ned Austin packning i källaren. Packningen öppnades aldrig helt, men han har minnesbilder av att ha visat MS ett par kängor. Solis hade ett par knivar på sig, en av dem i sameslöjdstil. Dessa förvarade han ett antal dagar under ett badkar. Under en senare resa, till Norge, tog han dem med sig. Kameran som Yenon Levi skulle ha haft med sig minns han inte. […] han återvände till skogsbilvägen påföljande morgon. Att döda är att ge liv. […] Som ett resultat av föregående dags strid var offrets tröjor uppdragna ur byxorna. Där kände han med handen på den döda kroppen under tröjan ned mot magtrakten, över fotanklarna och på Austin armbandsur. Det sistnämnda fångade hans intresse, stort och klumpigt som det var när det hängde långt ned på Austin smala handled. […] Vid denna tid bodde han i Grycksbo i när- heten av Falun och drev en kiosk […] tillsammans med MA:s mor. […] Av bokföring kunde inte utläsas hur man arbetat, eftersom de manipulerade med dagskassor och redovisning […] Efter dådet kände han ett starkt kontrollbehov och läste mycket om det inträffade. Där- vid upprördes han bl.a. av att journalister skrev att kroppen slängts ut från en bil. […] Han har inte sett de avsnitt av  
 TV-programmet 
  Efter- lyst som behandlade denna händelse. Anledningen till att han angav brottsplatsen till fel sida av vägen och att han inledningsvis talade om att han slagit med en sten och en domkraft är att han har svårt att närma sig dessa händelser. Han väljer en taktik – medvetet eller omed- vetet – att kalla saker vid annat namn, ett sätt att undvika kollaps. […] En del fakta har han med avsikt låtit bli att berätta om av det skälet att han inte vill agera åklagare gentemot MA. De glasögon som fanns på platsen köpte han eller MA sannolikt på en bensinstation. Dessa användes som ett slags förklädnad. Att han nu berättar om det som inträffat beror på att han vill ta ansvar för det som gjorts. 
  
 En redigerad videoinspelning från vallningen den 19 april 1996 och rekonstruktionen den 4 oktober 1996 visades. 
  
 280 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Vittnesförhör hölls med Jefferson Penttinen som berättade att han hade lett förhören med Miller sedan 1993 och att Miller inte hade varit aktuell i utredningen kring mordet på Solis förrän han själv erkände. I domen har redovisats att han beträffande förundersökningens genomförande berättade följ- ande. 
  
 Larson hade förhållandevis väl utpekat platsen under förhör. I Rörshyttan pekades platsen ut under stora ångestsymptom men fel sida vägen angavs. Smith Tucker skada på vänster sida huvudet har Larson beskrivit på samma sätt under alla förhör. Den på höger sida berättade Larson om vid förhör hållet den 23 februari 1996. Ordningsföljden mellan slagen har varit densamma hela tiden. Också bukskadan samt axelskadan föranledd av fallet har beskrivits under längre tid. Larson har talat om knivstick mot hals men haft olika versioner om vilka skador dessa orsakat. Inledningsvis talade Larson om att slagen utdelades med en domkraft. Fälgkors, kofot och sten har också nämnts. I mars 1996 antyddes att det var ett föremål av trä och under hösten talades endast om trä. Han fick in- trycket av att Larson hela tiden vetat om att det var en träpåk men av ångest avstått från att berätta[…]. Vid det sista förhöret […] berättade Larson att Solis var omskuren. Smith Levis klädsel beskrevs väl. Larson sade att Solis bar en beige- färgad  
 t-tröja, 
  en för årstiden alltför varm stickad tröja samt ytterligare en tröja; att Solis bar tre tröjor nämndes tidigt i utredningen. Byxorna skulle ha varit sand- eller kakifärgade med vida byxben ned- till. Den 7 december 1995 talade Larson om att det var en glipa mellan byxa och tröjor. Jackan skulle ha varit av poplintyg, fodrad och med glatt yta[…]. I en annan utredning har Larson omnämnt en ljus slidkniv av sameslöjd. Larson beskrev en kamera i fod- ral och att remmen satt i kameran och inte i fodralet. Felaktigt talade Larson om att det var en systemkamera. Larson be- skrev kängorna och berättade vidare att man på brottsplatsen kastat ut Austin tillhörigheter, däribland penna och mynt[…]. Vid rekon- struktion den 20 maj 1996 skulle en av deltagarna lägga ifrån sig sina glasögon. Larson uppmärksammade dessa och berättade att ”de fanns här”. Den 4 oktober 1996 förevisades Larson tio par nya glasögon. Denne pekade då ut det par som var likadant som det på platsen funna. Vid något tillfälle sade Larson att de skulle kontrollera vilket slags armbandsur Yenon Levi bar. Den 7 december 1995 beskrev Larson armbandsuret som för stort till Austin handled. Man visade Larson […] tio olika armbandsur, däribland Austin. När de lagt dem framför Larson såg han att ett av uren gick, det som hade tillhört Solis. Larson noterade direkt att ett av uren var i gång och sade sig störas av det. Efter att ha känt på dem valde Larson ut en s.k. Rolex- kopia och sade att den var mest lik av de tio. Yenon Levis armbandsur 
  
 281 
  
 Yenon Levi 
  
 SOU 2015:52 
  
 var av fabrikat Citizen. Både den och  
 Rolex-kopian 
  hade vit urtavla och armband av stål. […] Under arbetets gång har rått förundersök- ningssekretess. Larson har fått kännedom endast om att MS nämnt något om skor och att han vid utpekande av platsen var på rätt plats men fel sida vägen. Larson har ändrat uppgifter under utredningens gång, men dessa ändringar har han gjort utan påverkan. Således kan inte ”felaktigheter” ha stått klara för Larson genom att man enträget upprepat samma fråga eller genom att man frågat om han varit säker på sina svar. Larson brottades under förhören med svår ångest; det blev ibland nödvändigt med minutlånga pauser. […] Genomgående hade Larson lättare att beskriva centrala moment. I fråga om ej så ”laddade” händelser kunde minnes- bilderna vara mer diffusa. 
  
 Vittnesförhör hölls med Mendez som berättade att han var med vid den ursprungliga platsundersökningen och att Miller relativt väl hade kunnat visa på en trädstam hur grov träpåken var. I samband med förhöret föredrogs och visades delar av platsunder- sökningsprotokollet och foton. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med överläkaren Huang, som förevisade bilder över skadorna och redogjorde för innehållet i sitt sakkunnigutlåtande. Därutöver uppgav han att det inte hade gått att fastställa exakt dödsdatum. Kroppen hade legat på platsen två– tre dygn. Efter det andra slaget mot huvudet hade hjärnan upphört att fungera och hjärtat kan därefter ha slagit i tre minuter. 
  
 Vittnesförhör hölls med Williams. Förhöret åberopades av Miller till belysande av att han inte i terapin fått någon information, direkt eller indirekt, som han sedan hade kunnat an- vända för att lämna felaktiga och sanningslösa uppgifter om den åtalade gärningen. Williams berättade bland annat att hon hade varit noga med att skilja mellan brottsutredningarna och terapin och att hon inte heller hade känt till innehållet i brotts- utredningarna som pågått parallellt. Hon hade närvarat vid en vall- ning och ett förhör. 
  
 Uppgiften från Yenon Levis mor om att Solis i present till föräldrarna hade köpt två knivar lästes upp. Åklagaren avstod från det vittnesförhör med MS som han hade åberopat. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Ett ut- drag ur belastningsregistret föredrogs. Vidare föredrogs yttrande av överläkaren vid Säters sjukhus Mccall som tingsrätten med stöd av 4 § [3 §] andra stycket lagen om rättspsykiatrisk under- sökning inhämtat för bedömning av om det fanns förutsättningar 
  
 282 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Mccall uttalade bland annat att Miller hade begått den åtalade gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk stör- ning som han alltjämt led av. Det var fortsatt påkallat att Miller var intagen för rättspsykiatrisk vård under en längre tid. 
  
 Parterna slutförde sin talan och förhandlingen förklarades av- slutad. 
  
 8.3.3Falu tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, tf. rådmannen Lowe med nämnd, med- delade dom den 28 maj 1997. Tingsrätten inledde med att konsta- tera att i ett mål om så här grov brottslighet gjorde sig kravet på fullständig utredning starkt gällande, och ett erkännande kunde inte läggas till grund för en fällande dom om inte åtalet fick stöd av andra omständigheter. Tingsrätten konstaterade vidare att det inte hade förebringats någon bevisning som direkt band Miller till gärningen. Tingsrätten prövade först om det skulle kunna finnas skäl för Miller att lämna ett oriktigt erkännande. Tings- rätten kom sammantaget fram till att det inte fanns något som tydde på att så var fallet och skrev följande. 
  
 Ett motiv kunde vara att han skulle vilja skydda någon. Såvitt fram- kommit hade utredningsarbetet mer eller mindre avstannat vid tiden för Simpson erkännande. Det fanns således ingen misstänkt att skydda. Hade han haft för avsikt att hjälpa någon, hade han sannolikt inte som medgärningsman utpekat MA, vilken förnekat all kännedom om händelsen. Utredningen om Simpson personliga förhållan- den har varit omfattande. Inget i denna talar emellertid för att han skulle ha svårt att skilja mellan fantasi och verklighet. Inte heller finns det beaktansvärda skäl att anta att han skulle vilja uppnå någon form av herostratisk ryktbarhet. Mot bakgrund av vad Williams och Jefferson Penttinen berättat – rätten saknar anledning att ifrågasätta riktigheten av deras uppgifter – är det inte troligt att erkännandet skulle ha motiverats av en i och för sig rimlig längtan att då och då komma bort från sjukhusmiljön. 
  
 Tingsrätten prövade därefter vad Miller erkänt och berättat och jämförde det med vad som kommit fram genom annan bevis- ning i målet. Tingsrätten skrev följande. 
  
 283 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Genom vittnesmålet med Seppo Penttinen är utrett att förhören hållits på ett föredömligt sätt utan inslag av t.ex. ledande frågor eller enträgna upprepningar. Förundersökningssekretess har rått. Det finns inte skäl att anta att han under terapin skulle ha kunnat ta del av fakta beträff- ande polisens olika fynd. Nämnas skall dock att han inte varit under- kastad något slags restriktioner under sin vistelse på Säters sjukhus. 
  
 Simpson berättelse inför rätten har varit väl sammanhäng- ande och fri från direkta motsägelser. Han har dock varit något vag beträffande ändamålet med resan till Södertälje och därtill ovillig att närmare förklara vari ”gömslet” bestod. Uppgiven resväg kan förefalla något märklig om än inte orimlig vid en resa från Grycksbo till Söder- tälje, när man har tillgång till bil. Samma förhåller det sig med upp- giften om hur de förmådde Solis att följa med till parkeringen från den sällan folktomma stationen i Uppsala samt vad som nämndes om glasögonen. Här skall dock vägas in Simpson uppgift om att han inte vill agera åklagare gentemot MA samt vad Jefferson Penttinen berättat om att Simpson minnesbilder varit bättre i fråga om centrala händelseförlopp, vilket är begripligt i all synnerhet som det är fråga om en händelse som skall ha ägt rum för nio år sedan. Vart Smith Levis packning tog vägen har Larson inte nämnt. Skulle han ha lämnat en påhittad berättelse, hade han emellertid kunnat säga att han gjort sig av med den, vilket sannolikt hade varit svårt att vederlägga. 
  
 Tydligen har den slutliga versionen vuxit fram efter flera förhör. Larson har berättat att det berott på svårigheter att närma sig vissa detaljer. I massmedia beskrevs tidigt att Solis misshandlats till döds med en träpåk. Hade Larson haft avsikten att vilseleda genom att oriktigt påta sig ansvaret för gärningen, hade han sannolikt inte tvekat att tala om en träpåk i stället för sten, kofot och domkraft. Efter att vid förhör ha pekat ut fyndplatsen till rätt sida vägen, valde han vid rekonstruktionen fel sida under påstående att han känt vånda för att ange det rätta förhållandet. Dessa omständigheter sammantagna med att han under utredningens gång utan påverkan till slut lämnat en version som väl överensstämt med verkliga förhållanden samt med beaktande av att det inte förefaller orimligt att det skulle vara förenat med obehag att konfronteras med liknande händelser, medför att det finns skäl att sätta tilltro till hans förklaring till att han ibland lämnat missvisande uppgifter. 
  
 Allmänt sett kan sägas, att det måste vara mycket svårt att oriktigt redogöra på ett sätt som så väl överensstämmer med verkliga förhållan- den, även om man tagit del av många uppgifter i massmedia. Här kan tilläggas, att de sistnämnda inte i alla avseenden varit helt korrekta. 
  
 Brottsplatsen är belägen cirka 400 meter från länsvägen i Rörs- hyttan. Den uppgiften har förekommit i massmedia. Vidare har i TV- programmet ”Efterlyst” den 17 maj 1991 visats ett flygfoto med plat- sen inringad. En bit in på skogsvägen finns ett vägskäl. Larson valde vid rekonstruktion rätt riktning. Därefter pekade han ut platsen där kroppen efter Yenen Levi legat med en avvikelse om cirka fem meter från den verkliga fyndplatsen men på fel sida vägen. Emellertid 
  
 284 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 hade han vid tidigare förhör angivit rätt sida. Skogsvägen har få eller inga särskilda riktmärken som kan utgöra stöd för minnet. Stor vikt bör fästas vid att Larson med så stort mått av säkerhet utpekat platsen. 
  
 Med hög grad av tillförlitlighet har Larson beskrivit Yenen Tucker klädsel. Kängorna har förekommit på bild i massmedia. Att byx- orna hade vida ben nedtill och att Solis hade tre plagg under jackan har däremot inte, efter vad som får anses utrett, varit känt för allmänheten, något som förstärker intrycket av att Larson återgivit något självupplevt. 
  
 Att Larson pekade ut ett armbandsur som var snarlikt med det verkliga är inte utan betydelse. Av hans korrekta utpekande av glasögonen får dock slutsatser dras med stor försiktighet, eftersom dessa förekommit på bild i massmedia. Larson har nämnt en kniv av sameslöjd och Yenen Tucker mor har berättat att sonen i brev beskrivit en liknande. Det har inte framkommit, att detta varit känt för allmänheten, varför Simpson uppgift härvidlag är särskilt bety- delsefull. 
  
 Efter undersökning har man kunnat fastställa att den i beslag tagna träpåken använts vid gärningen. Som tidigare nämnts har den omtalats i massmedia. Den omständigheten att påken saknade bark, en uppgift som Larson lämnat, har allmänheten dock inte, såvitt känt, kunnat skaffa sig vetskap om. 
  
 Som framgått av Barr utlåtande stämmer Simpson beskrivning av skadorna väl överens med obduktionsresulta- ten. Också beträffande skadorna har information förekommit i mass- media. Denna har dock varit förhållandevis allmänt hållen. Simpson uppgifter i detta avseende talar för att han är gärningsmannen. 
  
 Tingsrättens slutsats var att Morris berättelse hade ett högt bevisvärde och att det genom erkännandet och övrig utred- ning var ställt utom rimligt tvivel att han hade begått den åtalade gärningen. Tingsrätten dömde Miller för mord till rätts- psykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. 
  
 8.4Resningsprocessen 
  
 8.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fortsatt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men av- 
  
 285 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 böjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumentä- rer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 Hayes resningsansökan 
  
 Den 20 april 2009 gav Morris ombud advokaterna Holmes och Sanchez in en ansökan om resning till Svea hovrätt avseende mordet på Solis. Resningsansökan var den första av sex resningsansökningar rörande mord som skulle komma att ges in. Miller yrkade att hovrätten skulle bevilja resning i målet och att åtalet för mord på Solis skulle ogillas. 
  
 Som grund anförde Miller han hade återtagit sitt tidi- gare erkännande och numera förnekade mordet på Solis. Han uppgav att Seppo Penttinen under ed hade avgett en falsk ut- saga som kunde antas ha inverkat på utgången i målet. Han åbe- ropade även nya omständigheter och bevis som visade att det ur- sprungliga erkännandet inte var tillförlitligt och anförde att om detta hade förebringats hade det sannolikt lett till att han hade frikänts. Han angav att han hade förvägrats en rättvis rättegång då åklagaren i väsentlig mån åsidosatt sin objektivitetsplikt genom att påverka utredningen och underlåta att redovisa relevant utredningsmaterial i förundersökningen och i domstolen. I vart fall fanns det med hän- syn till de nytillkommande omständigheterna och bevisen och om- ständigheterna i övrigt synnerliga skäl att pröva frågan om han hade begått mordet. 
  
 Som skäl för resning anfördes sammanfattningsvis följande. Ytterst grundade sig resningsansökan på att han hade återtagit sitt erkännande. Förhållandena vid tillkomsten av erkännandet var så- dana att tillförlitligheten av erkännandet kunde ifrågasättas. Också hans närmast totala oförmåga att under förundersökningen lämna en klar, detaljerad och sammanhängande redogörelse för händelse- förloppet talade mot riktigheten av hans erkännande. Hans olika 
  
 286 
  
 SOU 2015:52 
  
 Yenon Levi 
  
 och sinsemellan motstridiga versioner av hur mordet skulle ha gått till vederlades av utredningsmaterialet. Att hans erkännanden an- sågs grundas på bortträngda minnen som återvunnits i terapi redo- visades inte. Inte heller redovisades att han under samma tid bevis- ligen lämnat falska erkännanden avseende andra mord och att han falskt beskyllt andra för allvarliga brott. Rättsmedicinska och krimi- naltekniska bedömningar som talade mot hans uppgifter redovisa- des inte för tingsrätten. Åklagaren åsidosatte sin objektivitetsplikt genom att utan sakliga skäl begränsa underlaget för det rättsmedi- cinska utlåtandet den 28 februari 1997 och därigenom få ett star- kare stöd för åtalet än vad förundersökningsmaterialet gav skäl för. Det ursprungliga utlåtandet från den 17 november 1996, vars slut- satser var ofördelaktiga för åklagaren, redovisades inte. 
  
 Vid rättegången lämnade Miller flera oriktiga uppgifter om bland annat skador i pannan, Austin position vid det sista slaget och införskaffandet av glasögonen som återfunnits på plat- sen. Även Jefferson Penttinen lämnade felaktiga uppgifter om bland annat hur Miller under förundersökningen beskrivit Austin klädsel, våldsutövningen och skador som uppkommit. Efter- som ingen av parterna i målet bemötte dessa uppgifter kom de att läggas till grund för tingsrättens bedömning. Åklagaren redovisade inte heller utredningsmaterial som talade för en annan gärnings- man. Anklagelserna avsåg ett mycket allvarligt brott och riktades mot en psykiskt sjuk och neddrogad person. Det måste ha före- legat ett starkt intresse från rättssäkerhetssynpunkt att domstolen gavs en möjlighet att fullt ut pröva riktigheten i Morris erkännande. Till följd av parternas passivitet, och främst åklagarens åsidosättande av sin objektivitetsplikt, förvägrades Miller en rättvis rättegång. Ytterligare exempel lades fram på omständig- heter från förundersökningen som felaktigt inte hade redovisats för tingsrätten. Omfattande bevisning åberopades. 
  
 8.4.3Åklagarens yttrande 
  
 Den 31 juli 2009 inkom överåklagaren Rodriguez med ett ytt- rande, en så kallad förklaring, till resningsansökan och anförde att han inte motsatte sig att resning beviljades. Förundersökningen i målet hade återupptagits och kompletterande förhör hade hållits, 
  
 287 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 bland annat ett med Miller. Åklagaren hade berett Leon Kwast och Jefferson Penttinen möjlighet att yttra sig över resningsansökan och deras yttranden var bilagda White yttrande. I yttrandena bemötte Leon Kwast och Jefferson Penttinen vissa uppgifter i resningsansökan. Grunderna och om- ständigheterna som fördes fram i resningsansökan kommenterades av Rodriguez som också hänvisade till Leon Kwasts och Hughes yttranden. 
  
 I ett flertal avseenden ansåg åklagaren att det som framfördes inte utgjorde skäl för resning. Åklagaren ansåg att de åberopade omständigheterna och bevisen inte medförde att det kunde anses sannolikt att Miller, om omständigheterna och bevisen hade varit kända för tingsrätten, skulle ha frikänts. Samtidigt fördes fram omständigheter i utredningsmaterialet som borde ha redo- visats för tingsrätten. Det påpekades att det hade varit en obalans i processen till följd av erkännandet vilket hade lett till att domstol- ens underlag begränsats. Även om tingsrätten aktivt hade kon- trollerat informationen hade det inte varit rimligt att begära att det skulle ha skett på detaljnivå vid en huvudförhandling. Åklagaren motsatte sig mot den bakgrunden inte att resning beviljades med tillämpning av den så kallade tilläggsregeln. 
  
 8.4.4Svea hovrätts beslut 
  
 Den 17 december 2009 beviljade Svea hovrätt, hovrättspresidenten Eaton, hovrättsrådet Burton och tf. hovrätts- assessorn Hall, Miller resning och förordnade att målet skulle tas upp på nytt av Falu tingsrätt. Som skäl för beslutet anförde hovrätten bland annat följande. 
  
 Frågan om resning på grund av nya omständigheter och bevis  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning 
  
 [---] 
  Tingsrätten har prövat målet efter en muntlig förhandling, där Miller erkände det mord han åtalades för. Vid förhandlingen hördes, förutom Miller, ett antal vittnen. Domen grundas dock i allt väsentligt på Morris uppgifter. 
  
 Det ligger i sakens natur att förutsättningarna för att i efterhand och inom ramen för en i grunden skriftlig process av det slag som resningsförfarandet utgör göra en ny bedömning av tillförlitligheten och trovärdigheten av muntliga utsagor som avgetts under huvud- 
  
 288 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 förhandlingen är starkt begränsade. Detta gäller inte minst i detta mål, med tanke på den tid som förflutit och med beaktande av den kom- plexa bevisbild som förelåg. Domstolens avgörande kan ha påverkats av olika faktorer och nyanser i utsagorna och i annat som förekommit under huvudförhandlingen som inte till alla delar låtit sig beskrivas i domskälen. 
  
 [---] 
  Det i resningsärendet åberopade materialet består i inte obetydliga delar av uppgifter som förelåg redan vid tidpunkten för den tidigare rättegången, men som inte redovisades vid tingsrätten. Hov- rätten konstaterar i detta sammanhang att nyhetskravet i resnings- bestämmelsen är att uppfatta på det sättet att nyhetsvärdet av en viss omständighet upphör endast om den presenterats vid rättegången (se Collier, a.a., s. 170). 
  
 Den helt övervägande delen av det nya material som åberopats i resningsärendet har inte någon direkt bevisbetydelse för gärnings- påståendet. Generellt kan sägas att vad som åberopas i resningsärendet inte på något tydligt sätt kastar något nytt ljus över händelseförloppet. Det nya materialets betydelse består i stället främst av att det kan påverka värderingen av styrkan i den utredning som låg till grund för den fällande domen. Vid bedömningen av vilket värde det nya materia- let ska tillmätas kan konstateras att frågan om Morris uppgif- ter var tillförlitliga var avgörande för tingsrättens ställningstagande att han skulle dömas för gärningen. Det saknades helt stödbevisning i form av vittnesiakttagelser eller teknisk bevisning som kunde binda honom till brottet. 
  
 Den omständigheten att Miller erkände gärningen vid huvudförhandlingen torde av naturliga skäl ha påverkat hur utred- ningsmaterialet presenterades under huvudförhandlingen. I resnings- ärendet framgår att vissa delar av utredningsmaterialet, som i belysning av att han nu förnekar gärningen kan bedömas vara av relevans, inte kom att beröras under huvudförhandlingen. Detta är förklarligt mot bakgrund av Morris inställning. 
  
 Av tingsrättens dom framgår dock att tingsrätten utgick ifrån att Morris erkännande av gärningen inte var tillräckligt för en fällande dom. Tingsrätten prövade i domen om de uppgifter som Miller lämnat, jämförda med vad som kommit fram under polis- utredningen och med viss hänsyn till vad som varit känt för allmän- heten, tillsammans med erkännandet utgjorde tillräcklig bevisning för en fällande dom. Stor vikt synes ha fästs vid att vissa uppgifter uppen- barligen bedömdes vara sådana att i stort sett bara gärningsmannen kan ha känt till dem. Tingsrätten kände vid prövningen till att Miller var allvarligt psykiskt sjuk och att han medicinerade. Enbart den om- ständigheten att Miller nu återtagit sitt erkännande utgör mot denna bakgrund inte skäl för resning. 
  
 Detta förhållande måste emellertid anses vara ägnat att minska den allmänna tilltron till Morris uppgifter. I samma riktning talar, som åklagaren anfört, de uppgifter som Miller lämnat om 
  
 289 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 mord på två pojkar som var försvunna i Norge och som, enligt vad som framgått, inte var kända för tingsrätten. 
  
 Av särskild betydelse blir vid detta förhållande tillförlitligheten av vad Miller i tingsrätten anfört om de centrala delarna av hän- delseförloppet. Hovrätten gör i detta avseende följande bedömning. 
  
 Miller lämnade under utredningen olika och motstridiga uppgifter om det mord han erkände, som mordplats, mordvapen och tillvägagångssätt. Som också åklagaren anfört kan det dock inte anses framgå av tingsrättens dom och protokoll att Morris olika uppgifter redovisades för tingsrätten i en sådan utsträckning att tings- rätten, vid bedömningen av tillförlitligheten av hans uppgifter, fullt ut hade möjlighet att beakta hur dessa uppgifter utvecklats och förändrats under utredningens gång. Det innebär att det kan antas att tingsrättens tillförlitlighetsbedömning skulle ha kunnat påverkas av ytterligare in- formation om Morris olika uppgifter i dessa avseenden under förundersökningen. Detsamma måste, som också åklagaren påpekat, antas gälla information om hur Morris berättelse om den in- ledande kontakten med Solis och hur dennes packning hante- rades växt fram och ändrats. 
  
 Hovrätten tar därutöver särskilt fasta på följande omständigheter. Av vad som framkommit i resningsärendet får anses framgå att den 
  
 av tingsrätten redovisade uppfattningen att Miller med hög grad av tillförlitlighet beskrivit Yenon Levis klädsel inte är en rättvis- ande sammanfattning av Morris uppgifter om denna under förundersökningen. 
  
 I ljuset av vad åklagaren anfört framstår Morris uppgift om en kniv i sameslöjd, vilken tingsrätten särskilt beaktat, som mindre betydelsefull än vad tingsrätten utgått ifrån. 
  
 Eftersom tingsrätten uttryckligen beaktade att Miller pekat ut ett armbandsur som var snarlikt det verkliga, måste det antas att tingsrättens bedömning hade kunnat påverkas om tingsrätten fått reda på att Miller under hela förundersökningen beskrivit klockan på ett helt annat sätt än den han valde vid konfrontationen. 
  
 Enligt hovrättens bedömning utgör vidare den omständigheten att det rättsmedicinska utlåtandet den 17 november 1996 inte redovisades i förundersökningen eller ens överlämnades till försvaret ett förhåll- ande som, åtminstone i efterhand, kan kritiseras (jfr 23 kap. 4 § rätte- gångsbalken och JO 2007/08 s. 100 och 134). Utlåtandet kunde ha haft betydelse för tingsrättens bedömning, åtminstone på det sättet att de båda utlåtandena tillsammans illustrerar att man, beroende på hur man tolkar de skilda uppgifter Miller lämnat under förundersök- ningen, kan komma till olika slutsatser. 
  
 Även om slutsatser av detta slag, som ovan angivits, måste göras med försiktighet måste vad som framkommit i resningsärendet sägas leda till att den allmänna tillförlitligheten av Morris uppgifter och särskilt tillförlitligheten av uppgifterna om de centrala delarna av händelseförloppet påverkats negativt. Med beaktande av det bevisläge som förelåg i målet är vad som framkommit sammantaget sådant att 
  
 290 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 det enligt hovrättens mening väcker tvivel om Morris skuld till det brott som han dömts för. Med hänsyn också till att Miller dömts för ett mycket allvarligt brott får det anses föreligga synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om ansvar för brottet. Resning bör därför beviljas. 
  
 8.5Falu tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats lade chefsåklagaren Howard ned åtalet mot Miller med motiveringen att en fällande dom inte längre kunde förväntas utifrån det nuvarande bevisläget. Miller yrkade frikännande dom. 
  
 I dom den 3 september 2010 ogillade tingsrätten, lagmannen Green, åtalet och anförde bland annat att hovrättens beslut att bevilja resning i målet och förordna att det skulle återupptas vid tingsrätten måste anses innebära att åklagaren, trots ordalydelsen i 20 kap. 9 § första stycket rättegångsbalken, hade möjlighet att lägga ner åtalet. 
  
 8.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 8.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Vid de första förhören uppmanade Jefferson Penttinen Miller att berätta spontant om händelsen. Det gjorde Miller men berättelsen var varken stabil eller sammanhängande utan förändra- des väsentligt under utredningens gång. Från början uppgav Miller att han hade haft en medgärningsman. Efter några förhör berättade han i stället att han hade varit ensam. Slutligen återkom medgärningsmannen i hans berättelse. Freeman der Kwast frå- gade i samband med det om han avsåg MA, vilket Miller i ett senare förhör bekräftade. Hans uppgifter har vidare förändrats vad gäller var och när de träffade Solis, vart han fördes, vilket våld som utövades mot honom och med vilka redskap, var våldet utövades och var han dog, hur kroppen placerades och vad som hände med hans tillhörigheter. Uppgifterna har ofta varierat under ett och samma förhör. 
  
 Trots att de centrala uppgifterna i händelseförloppet genom- gående förändrades och Miller ofta lämnade uppgifter som 
  
 291 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 motsades av utredningen förefaller det som att Miller inte i tillräcklig omfattning konfronterades med detta. En anledning till att Miller inte behövde förklara de felaktiga uppgifterna kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmed- lade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. Vid något tillfälle under den aktuella förundersök- ningen frågade Jefferson Penttinen om Morris uppgifter var någon form av medveten avvikelse från Morris sida. 
  
 Det kan noteras att förhörsledarna hade en annan inställning till vilken betydelse ändrade uppgifter under utredningens gång hade i förhållande till MA än i förhållande till Miller. I förhören med MA upplystes han om att hans trovärdighet minskade i och med att han lämnade olika utsagor bland annat om relationen till Miller. 
  
 I några fall, där Morris uppgifter vederlagts av tekniska fynd, har förhörsledaren och åklagaren underrättat Miller om felaktigheter och föreslagit alternativ som stämde med utred- ningen. Detta har fått Miller att anpassa sina uppgifter. Som exempel kan nämnas när Freeman der Kwast berättade för Miller att uppgiften om att packningen hade lämnats på brottsplatsen inte stämde, varvid Miller omedelbart änd- rade sig och i stället uppgav att medgärningsmannen hade tagit hand om den. Detsamma gäller den 750 meter långa skogsbilvägen som Miller berättade att han hade kört  
 sju–åtta 
  kilometer på. Efter att Seppo Penttinen upplyst honom om att han tidigare hade sagt att han hade kört ungefär lika långt som i ett annat ärende, där han hade kört en kilometer, kortade Miller ned körsträckan väsentligt. Freeman der Kwast upplyste också Miller om att han vid vallningen i april 1996 hade placerat fynd- platsen på fel sida om vägen, vilket Miller sedan justerade i de efterföljande förhören. 
  
 Genom ledande frågor från Seppo Penttinen, kring det som Miller beskrev som ett vedträ, berättade han mot slutet av utredningen om en träpåk utan bark. 
  
 Genom att upprepa och återkomma till vissa detaljer i Morris berättelse och lämna andra helt därhän, kan Miller ha uppfattat det som att förhörsledarna betonade för honom vilka 
  
 292 
  
 SOU 2015:52 
  
 Yenon Levi 
  
 uppgifter som var väsentliga för utredningen. Detta gällde även uppgifter där Miller hade uttryckt sig mycket vagt eller på ett annat sätt än hur förhörsledaren tolkade uppgiften. Som exem- pel kan nämnas hur uppgiften om glasögonen växte fram genom frågor från Seppo Penttinen, trots att det är tveksamt om Miller verkligen kommenterade glasögonen på det sättet och med den betydelsen som Jefferson Penttinen gjorde gällande i för- hören som följde rekonstruktionen i maj 1996. 
  
 Av förhören framgår också att Seppo Penttinen genom frågor kommit att antyda omständigheter möjligen i syfte att förmå Miller att justera sina uppgifter. Ett sådant exempel rör dödstid- punkten. Miller hade nämligen uppgett att han hade träffat Solis på Stockholms centralstation och dödat honom senare samma dag. I förhören hade han lämnat varierande uppgifter om tidpunkten för mötet och angett såväl lördag, söndag, onsdag och torsdag som alternativa dagar. Den sista kända iakttagelsen av Solis gjordes på centralstationen den 5 eller 6 juni (söndag eller måndag). Av dödsbeviset framgick dock att han hade dött någon gång mellan den  
 8–10 
  juni  
 (onsdag–fredag). 
  Mot bakgrund av att Miller uppgett att han dödat Solis samma dag och vad som i utredningen framkommit om när Solis senast sågs ställde Seppo Penttinen frågor till Miller om han möjligen hade varit tillsammans längre tid med Solis innan han dog än vad han tidigare uppgett. Trots frågor om detta gick det utifrån Morris uppgifter av händelseförloppet inte att få någon förklaring till Austin förehavanden under tiden från den sista iakttagelsen av honom fram till den tidpunkt då han sannolikt avled. Detta påverkade hur gärningsbeskrivningen utfor- mades, se även nedan 8.6.3. 
  
 Vid sakkonfrontationsförhöret den 4 oktober 1996 fick Miller titta på tio armbandsur, varav ett hade tillhört Solis. Miller pekade inte ut Yenon Levis armbandsur utan ett annat. Förundersökningsprotokollet innehåller enbart fotografiet på den klocka som Miller pekade ut och inte på de övriga nio klockorna. Det framgår således inte av protokollet om någon av de klockor som visades för Miller motsvarade den beskriv- ning av Yenon Tucker klocka som han hade lämnat innan konfronta- tionen. Det går inte heller av förundersökningsprotokollet att dra några slutsatser när det gäller likheten mellan den utpekade klockan 
  
 293 
  
 Smith Levi 
  
 SOU 2015:52 
  
 och Yenon Levis klocka. Det sätt som förundersökningsproto- kollet har utformats på innebär i detta avseende en brist som gör värdet av utpekandet svårbedömt. 
  
 Under förundersökningen gjorde Nelson och Mendez en genomgång och analys av det kriminaltekniska materialet från 1988 och fick därigenom en bild av händelseförloppet när Solis mördades, se ovan 8.2.3. Efter den första rekonstruktionen med Miller gjorde de en kriminalteknisk analys av hans uppgifter och agerande som visade på stora avvikelser från deras första analys av ett troligt händelseförlopp. En liknande kriminal- teknisk analys gjorde de efter rekonstruktionen den 4 oktober 1996 som visade att Morris redogörelse då hade närmat sig deras första analys av händelseförloppet. Både Nelson och Mendez arbetade i brottsutredningen med kriminaltekniska frågor men hade såvitt framkommit inte fått något särskilt uppdrag från Freeman der Kwast att göra dessa analyser. Freeman der Kwast hade dock fått del av deras synpunkter och analyser, men valde att inte ta med det materialet i förundersökningsprotokollet. Att analyserna genomförts har i stället framkommit i samband med resningsprocessen. Att kriminaltekniskt utredningsmaterial, som får anses vara relevant för utredningen, inte tas med i förundersök- ningsprotokollet måste anses vara en brist. 
  
 Det har framkommit att utredarna kände till att Miller tog del av vad som rapporterades i media om fallet. Trots den bety- delse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att begränsa Morris tillgång till massmedia och externa kontakter. Det var till exempel känt för utredarna att Miller hade kontakt med MS, vars uppgifter hade betydelse för utredningen. MS ändrade dessutom sina uppgifter under utredning- ens gång på ett sådant sätt att hon senare delvis kunde bekräfta Morris uppgifter genom att säga att hon mindes att hon sett en ryggsäck och kängor vid den aktuella tiden. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktnings- beslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dessutom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var föremål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelse- frihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Barrett 
  
 294 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Moore häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Det framgår inte av förundersökningsprotokollet att det gjordes några undersökningar där man jämförde MA:s  
 DNA-profil 
  mot de tekniska fynden. Det får med hänsyn till MA:s betydelse i utred- ningen anses vara en brist. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några till- fällen uppgifter från förundersökningen till Miller om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen förmedlade sådana uppgifter till Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Morris uppfattning är dock att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med  
 Soto instruktioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Seppo Penttinen har dock tillbakavisat påståendet att han förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruktioner. 
  
 8.6.2Vallning och rekonstruktioner 
  
 Inför vallningen på fyndplatsen den 19 april 1996 fick Nguyen ta del av kartor över det aktuella området och fick därigenom en möjlighet att lokalisera fyndplatsen i förväg. Eftersom vallning- ens huvudsakliga syfte var att Miller skulle peka ut platsen där kroppen hade lämnats kan förfarandet ifrågasättas. Därtill kommer att det varken av den redigerade eller oredigerade vall- ningsfilmen framgår att Miller över huvud taget pekade ut skogsbilvägen vid vallningen. Med hänsyn till hur Miller 
  
 295 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 beskrivit skogsbilvägens geografiska läge under förhören kan det ifrågasättas om man enbart utifrån hans beskrivning hade kunnat hitta till fyndplatsen. Genom att studera vallningsfilmen som visa- des för tingsrätten går det inte att se om Miller agerade på något särskilt sätt vid trevägskorsningen på skogsbilvägen. Det enda som framgår är att Jefferson Penttinen berättade att Miller pekade åt ett visst håll. Av vallningsfilmerna framgår inte heller att Miller reagerade på något särskilt sätt när fyndplatsen på skogsbilvägen passerades. Intrycket är i stället att han inte omedel- bart kände igen platsen, utan gick fram och tillbaka på skogsbil- vägen innan han stannade upp vid några gula plastband som fanns i skogen på grund av pågående avverkning. Han pekade till slut visserligen ut en plats elva meter från fyndplatsen men på fel sida av vägen. 
  
 Även vid rekonstruktionen den 20 maj 1996 placerade Miller kroppen på fel plats och i fel läge. Han berättade felaktigt vilka föremål som hade blivit kvar på platsen och beskrev klockan på fel sätt. Inte heller händelseförloppet som Miller be- skrev stämde med de aktiviteter som fynden på brottsplatsen pek- ade på. Att Miller kommenterade att figuranten tog av sig sina glasögon när denne skulle lägga sig ned uppmärksammades av Jefferson Penttinen och gavs stor betydelse i det efterföljande för- höret. Enligt vår uppfattning verkar dock Morris kom- mentar snarare hängt samman med hur figuranten agerade och att denne hade glasögon på sig, än att glasögonen hade något med mordet på Solis att göra. Miller hade dessförinnan inte heller nämnt några glasögon. Händelsen ledde senare fram till att det hölls ett sakkonfrontationsförhör med Miller där han förevisades bland annat de upphittade glasögonen. 
  
 Inför rekonstruktionen den 4 oktober 1996 hade Jefferson Penttinen och Rodriguez fått del av Gordon och Nelson analys av ett troligt händelseförlopp. 
  
 Genom de inklippta fotona av Miller i den redigerade filmen från rekonstruktionen den 4 oktober 1996 framställs de ska- dor som uppstått på ett delvis missvisande sätt. Vi har till exempel inte med någon säkerhet kunnat se på videofilmen att han visade ett andra slag som träffade vid vänstra sidan av huvudet, vilket speakerrösten beskrev, och som sedan förtydligades genom det in- 
  
 296 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 fällda fotot där skadans placering angavs. I stället ser det ut som att han på videofilmen visade ett slag som träffade i bakhuvudet. 
  
 När det gäller Morris uppgifter om träpåkens storlek och utseende framgår det av videofilmerna att Seppo Penttinen måttade den faktiska påkens ungefärliga längd med händerna, sam- tidigt som han frågade Miller om han kunde berätta hur stor träpåken var. Miller hittade sedan direkt en träpinne i rätt längd. Det kan inte uteslutas att Jefferson Penttinens agerande bidrog till att Miller hittade en längdmässigt passande trä- pinne. 
  
 8.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Som tidigare påpekats gäller även i detta ärende att den information som vi har om vad som framkom under huvudförhandlingen i huvudsak baseras på vad som antecknats i tingsrättens dom och huvudförhandlingsprotokoll. Vi har därutöver fått viss information vid våra möten med Freeman der Kwast, Jefferson Penttinen, Potter och Lowe. De har alla berättat att mer information kom fram än vad som kan utläsas av handlingarna. Även om så har varit fallet kan vi efter vår granskning av materialet inte dra någon annan slutsats än att den information som tings- rätten fick om förundersökningen och hur den hade bedrivits var bristfällig. Tingsrätten tycks inte heller i tillräcklig omfattning ha informerats om att det fanns uppgifter i förundersökningen som talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för tingsrättens bedömning av Morris skuld har med andra ord inte förmedlats vid huvudförhandlingen. 
  
 Som exempel på sådant som sannolikt bidragit till att ge dom- stolen en felaktig bedömningsgrund kan nämnas följande. 
  
 Av tingsrättens dom framkommer att Seppo Penttinen vittnade om att Morris uppgifter varierat under utredningens gång i flera avseenden, till exempel när det gällde tillhyggen och att Miller inledningsvis pekade ut fel sida av vägen. Varken av det förhöret eller i övrigt framgår dock att tingsrätten fick reda på i vilken utsträckning som Miller under förundersökningen hade lämnat olika och motstridiga uppgifter i väsentliga delar av händelseförloppet. Som exempel kan nämnas de olika uppgifterna om förekomsten av en medgärningsman, var och när de träffade 
  
 297 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis, mordplatsen, tillvägagångssättet vid mordet och hur kroppen placerades. Inte heller framkom i tingsrätten att Miller inför vallningen hade fått se kartor över området. 
  
 Seppo Penttinen har dessutom berättat att Miller pek- ade ut Yenon Levis skada på vänster sida av huvudet på samma sätt under alla förhör och att ordningsföljden mellan slagen var det- samma hela tiden, trots att så inte var fallet. Han har vidare berättat att Miller utan påverkan ändrat sina uppgifter, vilket får anses vara en missvisande beskrivning. Tvärtom kände både Jefferson Penttinen och Leon Kwast till att Morris upp- gifter om till exempel Austin packning helt ändrades efter att han upplysts om att packningen inte hade återfunnits vid kroppen. 
  
 Jefferson Penttinen beskrev också i vittnesförhöret att Miller hade lämnat uppgifter om ett armbandsur och beskrev den sak- konfrontation som hade ägt rum, vid vilken Miller hade valt en klocka som liknade Austin. Däremot fick tingsrätten inte reda på att Miller under hela förundersökningen hade beskrivit klockan på ett sätt som helt skilde sig från utseendet på den klocka som han valde vid konfrontationen. 
  
 Miller lämnade därtill ytterligare nya uppgifter i sam- band med att han hördes i tingsrätten. Bland annat uppgiften om att Solis fick en blödande skada i pannan när han föll omkull i Ölsta och att det sista slaget utdelades när Solis låg ned på marken och krampade. Trots att åklagaren visste att uppgifterna var nya, och i viss mån stred mot det rättsmedicinska utlåtandet, upp- märksammades inte tingsrätten på detta. I tingsrätten kunde Miller inte erinra sig att Solis hade haft en kamera, trots att han tämligen ingående under förundersökningen hade beskrivit detta. 
  
 Av dödsbeviset framgår att Solis sannolikt avled någon gång mellan den  
 8–10 
  juni. Miller kom dock under polis- förhören att lämna en rad olika uppgifter om vilken dag Solis dödades. Detta föranledde åklagaren att utforma gärningsbeskriv- ningen på ett sådant sätt att den omfattade ett längre tidsintervall för när gärningen begåtts, nämligen under tiden den  
 5–11 
  juni, än vad som fanns stöd för i den rättsmedicinska utredningen. 
  
 Det har genom resningsprocessen framkommit att det rätts- medicinska utlåtande som föredrogs i tingsrätten föregicks av ett annat utlåtande. I det första utlåtandet drogs delvis andra slutsatser 
  
 298 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 om överensstämmelsen mellan de rättsmedicinska fynden och Morris uppgifter under förundersökningen. Varken förekoms- ten av ett tidigare utlåtande eller det förhållandet att slutsatserna blev annorlunda när underlaget för bedömningen begränsades redo- visades för tingsrätten. Det första utlåtandet redovisades inte heller i förundersökningsprotokollet. Vid tingsrättens bedömning kunde även det första utlåtandet ha haft betydelse, åtminstone på sättet att det belyser att man kan komma till olika slutsatser beroende på hur man tolkar Morris uppgifter i förundersökningen och vilka av hans uppgifter som används. Att ett utlåtande avgränsas till vissa frågeställningar eller att underlaget begränsas kan i sig accep- teras men ett sådant tillvägagångssätt bör, bland annat utifrån åkla- garens objektivitetsplikt, öppet redovisas för domstolen. Även om det av utlåtandet framgick vilka förhör det byggde på redovisades inte för tingsrätten att det var känt att ett mer omfattande förhörs- underlag rent faktiskt hade lett till andra slutsatser. 
  
 Vidare har först genom resningsprocessen framkommit att det under förundersökningen genomfördes kriminaltekniska analyser av Morris uppgifter om händelseförloppet som inte visade på någon större överensstämmelse med den analys av händelse- förloppet som gjorts innan rekonstruktionerna. Analyserna har inte tagits med i förundersökningsprotokollet och har inte heller på annat sätt redovisats för tingsrätten. Mendez hördes i tings- rätten men av domen framgår det inte att han berättade om eller fick frågor om dessa analyser. 
  
 8.6.4Advokaten 
  
 Av det material som vi har tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Potter var relativt passiv under såväl för- undersökningen som vid huvudförhandlingen. Han framförde inga invändningar mot förundersökningens genomförande, påtalade skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt eller gjorde rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som inte presen- terades för rätten. Potter har dock vid möte med kom- missionen berättat att han under huvudförhandlingen var aktiv och ifrågasättande, något som även Freeman der Kwast har bekräftat. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 3.2.3, är advoka- tens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient 
  
 299 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den nega- tiva sanningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot dom- stolen innebär dock inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Potter har vid möte med kommissionen uppgett att hans uppfattning var att Miller var skyldig till mordet. I utförandet av försvararuppdraget hade han därmed att utgå från Morris erkännande och företräda Miller med ut- gångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns ut- rymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten bör hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk saknas det därför skäl att kritisera Howard agerande under förundersök- ningen och huvudförhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör även tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvudförhand- lingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för Potter att bland annat in- vända mot att tingsrätten, trots reglerna om jäv för domstolssak- kunniga, förordnande Huang som domstolssakkunnig, se avsnitt 3.2.4. Någon sådan invändning gjordes inte, tvärtom med- gav Potter att Huang förordnades. Även det kan dock ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 Potter borde ha kontrollerat att innehållet i yttrandet av Thornton var riktigt innan han föredrog det vid huvudförhand- lingen. Av yttrandet framgår bland annat att Miller som  
 19-åring 
  hade begått ett lustmordsförsök. Med hänsyn till att det åtal som därvid avsågs, försök till dråp, ogillades av domstolen kan Lopez slutsats om att Miller gjort sig skyldig till ett lustmordförsök ifrågasättas. 
  
 8.6.5Den sakkunnige 
  
 Huang deltog under förundersökningen vid upprättandet av två olika rättsmedicinska utlåtanden om samstämmigheten mellan de rättsmedicinska fynden vid obduktionen och Morris uppgifter om våldsutövningen och vilka skador den medfört. Båda utlåtandena upprättades på uppdrag av Freeman der Kwast. 
  
 300 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 Som framgått ovan under avsnitt 8.2.3 byggde det första utlåtandet på ett bredare underlag då samtliga Morris dittills lämnade uppgifter under förundersökningen ingick. Underlaget till det andra utlåtandet bestod enbart av de uppgifter Miller läm- nat i det sista förhöret och vid den sista rekonstruktionen. Genom att underlaget till det andra utlåtandet begränsades visade slut- satserna i utlåtandet en bättre överensstämmelse mellan Morris uppgifter och de rättsmedicinska fynden än i det första utlåtandet som baserades på ett bredare underlag. Det första ut- låtandet presenterades aldrig för tingsrätten. 
  
 Med hänsyn till att Huang, genom sin medverkan i det första utlåtandet, kände till att slutsatserna i utlåtandet varierade om underlaget begränsades och vilken betydelse detta hade för ut- redningen skulle det kunna ifrågasättas om han genom att upprätta flera utlåtanden levt upp till kraven på professionalitet och objekti- vitet. 
  
 Huang åtog sig därefter uppdraget som domstolssak- kunnig. Mot bakgrund av hans medverkan under denna och tidigare förundersökningar samt att han på uppdrag av åklagaren avgett ut- låtanden under förundersökningen kan det lämpliga i ett sådant förordnande ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Att Huang vid huvudförhandlingen presenterade utlåtande nummer två utan att uppmärksamma tingsrätten på att han i ett tidigare utlåtande hade kommit till delvis andra slutsatser väcker dessutom frågan om Huang vid utförandet av uppdraget har varit opartisk på det sätt som en sakkunnig bör vara. 
  
 8.6.6Vården 
  
 När Williams vittnade under huvudförhandlingen berättade hon att hon hade varit noga med att skilja mellan brottsutredning- arna och terapin och att hon inte kände till innehållet i brottsutred- ningen. Det framgår dock av Morris uppgifter i förhör att han inledningsvis hade berättat om gärningen för henne och att det var så den hade klarnat för honom. Det har också framkommit att Miller skrev brev till Williams med detaljer om hur mordet hade gått till. Hur hon hanterade dessa uppgifter framgår dock inte av materialet. 
  
 301 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vid ett förhör med Miller där Williams närvarade berättade hon om Morris svårigheter, men vilja, att berätta om gärningen och uppgav att hon kände till att MA hade en sär- skild betydelse för Miller. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 8.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast uppgett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Av innehållet i journalanteckningarna och förhörsutskrifterna framgår att morderkännandet behandlades i terapin parallellt med polisutredningen och att Williams vid något tillfälle lämnade uppgifter från psykoterapin vidare till polisen. Det är mot den bak- grunden svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brottsutredningarna och psyko- terapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 8.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och princi- pen om det bästa bevismedlet, att höra Seppo Penttinen om hur Morris uppgifter hade kommit fram under förundersök- ningen. Under förhöret lämnade Jefferson Penttinen detaljerade upp- gifter om vad Miller hade berättat vid polisförhören. Han beskrev bland annat att Miller hade pekat ut ett par glas- ögon som var likadana som de som hade hittats vid fyndplatsen och att han hade pekat ut ett armbandsur som var likt Austin. Eftersom tingsrätten på grund av målets speciella karaktär behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständig- heter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevis- ningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av Morris uppgifter och att dessa framstod som mer 
  
 302 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 sammanhängande och korrekta i de centrala delarna än vad de egentligen var. Om tingsrätten, i samband med förhöret, hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärde- ringen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på Jefferson Penttinens egen sammanfattande tolkning. Tingsrätten hade till exempel kunnat be att få titta på sakkonfron- tationsmaterialet rörande glasögonen och armbandsuret för att direkt kunna bedöma värdet av Morris utpekande. När det gäller armbandsuret verkar tingsrätten enbart ha hållit syn på den klocka som hittades på fyndplatsen men inte på de övriga som ingick vid sakkonfrontationen. Inte heller i övrigt verkar någon granskning av bakgrundsmaterialet ha skett. 
  
 Vidare tillät tingsrätten att Miller hördes både före och efter förhöret med Cohen. Mot bakgrund av hur Morris redogörelse är redovisad i tingsrättens dom saknar vi kännedom om vilka uppgifter som Miller lämnade före respektive efter att han hade tagit del av Jefferson Penttinens förhör. Det kan dock inte uteslutas att Morris uppgifter inför rätten påverkades av att han hade tagit del av Hughes redogörelse av vad som framkommit under förundersökningen. 
  
 En viktig uppgift för domstolen vid den materiella processled- ningen är att utreda oklarheter i det som läggs fram. En omständig- het som tingsrätten närmare hade kunnat utreda gällde tidpunkten för när Solis hade dödats. I stämningsansökan hade nämligen angivits ett längre tidsintervall än vad det medicinska underlaget gav stöd för. Det framgår inte att tingsrätten utredde denna diskre- pans. 
  
 Inför huvudförhandlingen förordnade tingsrätten Huang som domstolssakkunnig i målet. Han hade dessförinnan åberopats av åklagaren som vittne, det vill säga partssakkunnig. Åklagaren uppgav inför förordnadet att Huang hade anlitats under förundersökningen och avgett ett utlåtande som åberopades i målet. Trots att tingsrätten alltså kände till att han medverkat under för- undersökningen och att han hade åberopats som partssakkunnig förordnades han som domstolssakkunnig. Förordnandet får anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Tingsrätten precise- rade inte heller sakkunniguppdraget. Även det strider mot reglerna för sakkunnigförordnanden, se avsnitt 3.2.4. 
  
 303 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit mer än sex år sedan den senaste rättspsykiatriska undersök- ningen. Miller hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan undersökning genomförts. Den nya brottsligheten var av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Det kan därför ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som nio år efter gärningstillfället självmant erkände mord och med en åkla- gare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom sedan tidigare dömd för ytter- ligare tre mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkännan- den. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått mordet på Solis eller, med andra ord, om ett alternativt händelseförlopp fram- stod som så osannolikt att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna vär- dera tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utred- ning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevisning som fanns bestod av kontroller av Morris egna uppgifter 
  
 304 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 mot kända omständigheter och faktiska fynd. Den utredning som fanns om Morris förehavanden under de aktuella dagarna var begränsad, varför utredningen av om han haft faktisk möjlighet att befinna sig i Rörshyttan vid tiden för mordet var bristfällig. 
  
 Förundersökningen mot den utpekade medgärningsmannen MA hade lagts ned eftersom brott inte kunde styrkas mot hans för- nekande och teknisk bevisning eller annat som visade att han hade varit delaktig saknades. MA åberopades inte som vittne vid huvud- förhandlingen. Domaren Lowe uppgav vid möte med kommissionen att rätten övervägde att höra MA, men när parterna inte ansåg det nödvändigt och uppgav att MA inte visste något om händelsen kallades han inte ex officio av domstolen. Utifrån Morris egen redogörelse för händelseförloppet var dock MA:s medverkan av avgörande betydelse för gärningens genomförande. Att MA inte hördes vid huvudförhandlingen för att ge sin version av det påstådda händelseförloppet utgjorde därför en stor brist i utredningen. Även den omständigheten att det inte fanns någon undersökning där MA:s  
 DNA-profil 
  jämfördes mot de tekniska fynden är en brist i utredningen. 
  
 I vallningsfilmen som tingsrätten fick se var några viktiga moment, till exempel när man stannade och svängde upp vid den aktuella skogsbilvägen, bara beskrivna av en speakerröst och framgick inte av filmen. I förundersökningen saknades vidare kriminaltekniska analyser av den genomförda vallningen och rekonstruktionerna och alltså en analys av i vilken utsträckning Morris uppgifter överensstämde med det händelseförlopp som med hänsyn till de kriminaltekniska fynden var det mest sannolika. Slutligen var den utredning som fanns rörande tidigare misstankar mot en alternativ gärningsman mycket begränsat redovisad. 
  
 Samtliga nu angivna utredningsbrister borde ha uppmärksam- mats och analyserats i tingsrättens dom. Den analysen borde sär- skilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värderingen av Morris övriga uppgifter. 
  
 Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan följande iakttagelser göras. 
  
 Tingsrätten prövade erkännandet i två steg. Först prövades om det fanns skäl för Miller att lämna ett oriktigt erkännande. Tingsrätten kom fram till att det inte fanns något som tydde på att så var fallet. Tingsrätten hänvisade i den delen till en omfattande 
  
 305 
  
 Solis 
  
 SOU 2015:52 
  
 utredning om hans personliga förhållanden som talade för att han inte hade svårt att skilja mellan fantasi och verklighet. Av domen framgår dock inte vilken utredning som tingsrätten avsåg. Det framgår inte heller hur tingsrätten kom fram till slutsatsen att det inte förelåg beaktansvärda skäl att anta att Miller erkände för att uppnå herostratisk ryktbarhet. Genom Johnson och Hughes vittnesmål konstaterade tingsrätten att det inte var troligt att han erkände utifrån en längtan att då och då komma bort från sjukhusmiljön. På vilket sätt tingsrätten, utifrån Jefferson Phillips och Johnson uppgifter, kunde dra den slutsatsen kan dock inte utläsas av domen. 
  
 Tingsrätten prövade därefter erkännandets tillförlitlighet. Tings- rättens slutsats var att Morris berättelse hade ett högt bevisvärde och att det genom erkännandet och övrig utredning var ställt utom rimligt tvivel att han begått den åtalade gärningen. Tingsrätten inledde den prövningen med att konstatera att det genom Jefferson Penttinens vittnesmål var utrett att polisförhören med Miller genomförts på ett föredömligt sätt utan inslag av till exempel ledande frågor eller upprepningar. På vilket sätt tingsrätten enbart utifrån Jefferson Penttinens uppgifter om att det förhöll sig så, kunde komma till den slutsatsen har tingsrätten inte närmare redovisat i domen. Av domen framgår inte heller vad som legat till grund för tingsrättens bedömning att det inte fanns skäl att anta att Miller hade kunnat ta del av fakta rörande polisens fynd genom terapin. 
  
 Därefter prövade tingsrätten Morris uppgifter mot övrig utredning. Tingsrätten tog särskilt fasta på dels att han hade pekat ut platsen med stort mått av säkerhet, dels att hans uppgifter om Yenon Levis klädsel, klocka och innehav av en kniv i sameslöjd, att träpåken saknade bark samt skadebilden på Yenon Levis kropp stämde med faktiska förhållanden. Såsom Morris uppgifter återgivits i tingsrättens dom framgår dock att han inte lämnade några närmare uppgifter om dessa omständigheter, bortsett från ”trästycke av vedkaraktär utan bark”, vid förhandlingen. I stället förefaller uppgifterna komma från vad framför allt Seppo Penttinen men även Huang uppgett i tingsrätten. 
  
 Seppo Penttinen har i sitt vittnesmål redogjort för vad Miller uppgett under förundersökningen, det vill säga andra- handsuppgifter. Tingsrätten gör i domskälen inte någon åtskillnad 
  
 306 
  
 SOU 2015:52 
  
 Solis 
  
 mellan uppgifterna efter deras ursprung, utan de prövas genom- gående som omständigheter som Morris ansågs ha erkänt. Tingsrätten förde inte heller något resonemang om hur bevisvärdet påverkades av att uppgifterna huvudsakligen var andrahandsupp- gifter, som inte heller kontrollerades mot bakgrundsmaterialet. 
  
 Det framstår avslutningsvis som anmärkningsvärt att tingsrätten förbigick frågan om när Solis dödades och varför gärnings- beskrivningen angav ett längre tidsspann än vad det rättsmedicinska utlåtandet gav utrymme för. 
  
 307 
  
 9 Jenkins 
  
 FJELLSBYEN 
  
 L 
  
 a 
  
 u 
  
 r 
  
 i 
  
 t 
  
 z 
  
 H 
  
 GALTERUD 
  
 Fjellsveien 
  
 e 
  
 r 
  
 v 
  
 i 
  
 g 
  
 s 
  
 v 
  
 FJELL 
  
 e 
  
 i 
  
 L 
  
 a 
  
 Fjellcentret 
  
 ur 
  
 Nr 74 
  
 i 
  
 t 
  
 s 
  
 G 
  
 vei 
  
 r 
  
 s 
  
 ø 
  
 d 
  
 n 
  
 nla 
  
 E18 
  
 0 
  
 500 m 
  
 9.1Inledning 
  
 Nioåriga Jenkins försvann från bostadsområdet Williams i Drammen i Norge strax efter klockan 20.00 söndagen den 3 juli 1988. Försvinnandet anmäldes till polisen samma kväll. En om- fattande eftersökning inleddes och Jenkins efterlystes även internationellt. Under det första året arbetade ett hundratal poliser med utredningen men det gick aldrig att klarlägga hur Jenkins försvunnit och vad som skett med henne. 
  
 309 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 När försvinnandet anmäldes angavs bland annat att Jenkins hade långt mörkt hår med lugg och att hon saknade en framtand i överkäken och att en var på utväxt. Hon var vid försvin- nandet klädd i rosa  
 t-shirt 
  utan krage med text på bröstet, mörkblå jeanskjol, rosa läderskärp, rosa strumpor, enfärgade gröna trosor och rosa mockasiner med fransar och ett runt, flerfärgat spänne framtill. Hon bar en armbandsklocka med röd urtavla och vitt läderarmband. Håret var uppsatt i en hästsvans med en vit gummi- snodd och blått hårspänne. Det framkom inte att hon hade några ärr eller eksem. 
  
 9.2Förundersökningen 
  
 9.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 Utredningen kring Therese Johannessen har beskrivits som den mest omfattande polisutredningen av sin tid i norsk historia. Det första årets polisarbete redovisades i en översiktsrapport från den 6 augusti 1989. Rapporten finns med i förundersökningsproto- kollet. 
  
 Av rapporten framgår att Jenkins bodde i ett fler- familjshus, på Johnson vei nära Fjellcentret i höghusom- rådet Williams, utanför Drammen.1 Genom Williams gick två huvudvägar och Jenkins bodde vid den ena. De två vägarna bildade en åtta i området som korsade varandra i närheten av Johannessens bostadshus. Korsningen var emellertid vid en viadukt där Wilson Hervigs vei gick över den andra vägen utan möjlighet att här med bil ta sig från den ena vägen till den andra. Vid Fjellcentret fanns det bland annat en videoaffär som sålde kioskvaror. 
  
 Av meterologiska data som inhämtades framgår att det i Fjell- området regnade mellan klockan 19.30 och 21.30 och att det kom en kraftig regnskur några minuter efter klockan 19.30 och en andra regnskur strax efter klockan 20.20. 
  
 Vidare framgår att det gjordes en rundfrågning hos samtliga bo- ende i Williams, cirka 5 000 personer. Formella polisförhör hölls med alla boende i Buchanan bostadshus och med de som 
  
 1 Drammen ligger fem mil sydväst om Oslo och ungefär femtio mil från Falun. 
  
 310 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 hade varit på besök den 3 juli 1988. Även närstående till Jenkins hördes. Efter ett års polisutredning fanns totalt 10 640 personer och 4 145 fordon beskrivna i utredningen. Man hade registrerat 13 685 observationer av personer och fordon i närom- rådet till Williams. 
  
 Det gjordes flera observationer av Jenkins den aktu- Shields dagen. De som hade särskild betydelse var följande. Genom förhör dagen efter försvinnandet med den då  
 16-årige 
  Mclaughlin, som arbetade i videoaffären på Fjellcentret aktuell kväll, framgick att Jenkins hade varit i butiken flera gånger mellan klockan 18 och 19 och att hon kom dit ensam en sista gång klockan 19. Hon handlade då choklad och läsk som lades i en bärpåse. När Jenkins lämnade affären sista gången tog hon vägen ned för trappan till parkeringshuset under Fjellcentret, vilket enligt Mclaughlin, var en ovanlig väg för henne att gå. Vanligtvis brukade Jenkins ta vägen över gångbron hem. 
  
 Under kvällen hade Jenkins lekt med tre andra barn, bland annat sin syster. Strax före klockan 20 lämnade de tre barnen Jenkins utanför bostadshuset för att gå upp till Fjellcentret och handla. Vid tidpunkten stod Buchanan mamma ILJ på balkongen och såg när barnen gick till och kom till- baka från Fjellcentret. 
  
 Av utredningen framgick vidare att flera personer dagarna innan Jenkins försvann hade iakttagit en röd Volvo som körde omkring långsamt i Williams. Ett vittne, SAM, som tidigare hade sett Volvon såg även den aktuella kvällen, omkring klockan 20.00 eller direkt därefter, Volvon körande i riktning mot Buchanan bostad. Klockan 20.05 såg ett annat vittne, RH, en röd Volvo komma körande sakta och parkera utanför Buchanan bostadshus. Den manlige föraren lämnade bilen och gick till uppgången där familjen Johannessen bodde. 
  
 En granne, EHB, observerade omkring klockan 20.10 att Jenkins och en man stod och pratade med varandra på norska inne i trapphuset. Grannen hade uppfattat att mannen försökte övertala Jenkins att följa med honom. I översikts- rapporten konstaterades att det med överväldigande grad av säker- het var den sista kända observationen av Jenkins. Gordon Johannessens mamma kom ned till porten klockan 20.15 för att hämta döttrarna och då var Jenkins försvunnen. 
  
 311 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Mannen i trappuppgången och den röda Volvon efterlystes men har aldrig identifierats. Huvudteorin i efterforskningen var att mannen i trappuppgången hade tagit med sig Jenkins i Volvon. Under perioden  
 1990–1993 
  minskade utredningsinsatserna bortsett från att ett par namngivna personer utreddes och att ett spår till Pakistan undersöktes. Efter 1993 och fram till Morris erkännande 1996 bedrevs i princip ingen aktiv efterforskning. 
  
 9.2.2Polisförhör och vallningar med Miller 
  
 Förundersökningen pågick från februari 1996 till februari 1998. Vid två olika tillfällen genomfördes vallningar i Norge och man genom- förde en vallning i ett skogsområde tio mil söder om Säter. Under den här perioden hölls 25 förhör med Miller, varav fyra i samband med vallningarna i Norge, och en sakkonfrontation. I för- undersökningsprotokollet finns även delgivningsförhöret från mars 1998. Förhören är huvudsakligen nedtecknade i dialogform. Utöver förhörsutskrifterna innehåller förundersökningsprotokollet femton promemorior upprättade av Jefferson Penttinen och Rodriguez. Förhören och promemoriorna omfattar över 800 sidor i förunder- sökningsprotokollet. Därtill kommer ett mycket omfattande material från norsk polis. 
  
 Vid förhören med Miller var kriminalinspektörerna Jefferson Penttinen och Rodriguez förhörsledare. Såvitt annat inte särskilt anges nedan närvarade Miller, Cohen, Rodriguez och Morris offentlige försvarare advoka- ten Potter vid förhören. 
  
 Av en promemoria den 9 februari 1996 framgår att chefspsyko- logen vid Säters sjukhus och Morris terapeut Williams vid ett grupptelefonsamtal, som hon påkallat, mellan henne, Miller, Jefferson Penttinen och Potter berättade att det i terapin framkommit ett ostrukturerat material där omständig- heterna varit osammanhängande och förvridna. På Morris avdelning fanns en anställd som var gravid som hette Gordon. Miller kallade det kommande barnet för ”lilla Gordon”. Detta fick Miller att göra associationer till bland annat ”Norge- händelserna”. Vid samtalet uppgav Miller att namnet Gordon hade ”stark betydelse”. 
  
 312 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Den 23 februari hölls ett förhör angående ”Norgehändelser” som är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. Inled- ningsvis hänvisades till en norsk kartbild och en ansiktsbild på en flicka som Miller hade på sitt rum. Seppo Penttinen hän- visade till att Miller vid ett tidigare förhör [i en annan ut- redning] associerade till orten Dresden och sedan skulle ha nämnt Drammen. Seppo Penttinen frågade om något hade skett i Drammen och Miller bekräftade att något hade skett i närheten av Drammen. Miller uppgav att namnet ”Velasquez” dök upp, som en ordlek, eftersom det liknade namnet på en ort i när- heten av Drammen. Miller uppgav att han, ensam, hade begått ett brott mot flickan på bilden sommaren 1989. Flickan hade varit  
 8–9 
  år och begravts i ett grustag. 
  
 Den 24 februari 1996 skrev Miller ett brev till Williams. Ett utdrag av brevet finns med i förundersökningsproto- kollet under förhörsavsnittet. I brevet avhandlades andra saker men en mening av intresse för utredningen redovisades: ”Jag kommer att tänka på Gordon och hur ensam hon såg ut när hon gick mot ställningarna.” 
  
 Den 15 mars 1996 hölls ett förhör rörande ”de norska flykting- pojkarna” som är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet [se nedan avsnitt 9.6.3 rörande pojkarna]. Potter när- varade inte vid förhöret. Miller berättade att Drammen hade anknytning till flickan och att det fanns en skylt med ett orts- namn som började på F. Seppo Penttinen frågade vilken anknyt- ning det hade till ”Johnson” och Miller berättade att hon var där. Han berättade vidare att flickan var på väg mot några ställ- ningar. På höger sida låg enfamiljshus och flickan hade gått över en väg in på den gröna sidan. Hon var i  
 10-årsåldern 
  och händelsen hade inträffat sommaren före bankrånet, sommaren 1990. Han hade kört dit i en grön Honda Civic. 
  
 Under förhöret sade Jefferson Penttinen ”Du sa fjäll?” varefter för- höret avbröts eftersom Miller mådde dåligt. Att Miller sagt fjäll framgår emellertid inte av förhörsutskriften. När förhöret återupptogs tio minuter senare frågade Jefferson Penttinen ”menar du att Fjäll är den plats då där du träffade flickan?” vilket Miller bekräftade. Han mäktade inte med att lämna mer information vid tillfället. 
  
 313 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den 20 mars 1996 hölls ett förhör där även Williams, men inte Potter, närvarade. Miller berättade att hän- delsen hade inträffat sommaren 1990, året efter händelsen med de norska pojkarna och före bankrånet han begått med MA. 
  
 Han kom ensam till platsen i en liten mörkgrön Honda. Vädret var hyggligt med moln ganska högt upp. Det var mitt på dagen. Platsen bestod av ett hundratal äldre enfamiljsbostäder, inga hyres- hus, och det var väldigt litet. Husen låg utspridda i området, det såg ut ungefär som Bispberg utanför Säter.2 Det fanns en affär eller en bank ovanför platsen där han träffade flickan. Han åkte ned från affären och hade husen högt upp, på en brink, på höger sida. På den vänstra sidan, där han såg flickan, fanns det ingen bebyggelse. Han såg henne från bilen. 
  
 Flickan var blond med axellångt rakt hår, hade stora framtänder och var lite knubbig i ansiktet. Hon var klädd i rosa mjukisbyxor och någon slags jacka. Hon hade en kofta med barnsliga knappar med en  
 t-tröja 
  under. Hennes trosor hade ett barnsligt tryck och hon saknade smycken. Han mindes inte vad hon hade för skor, men strumporna var lite för grova för skorna. Kanske hade hon en liten väska med sig. Hon bar en liten flickklocka med ljusgrönt eller rosa smalt läderarmband med enkelt spänne. Han tog senare med sig klockan, krossade den och placerade den synligt i närheten av Dalarnas museum. 
  
 När han fick syn på Jenkins var hon ensam och på väg mot några ställningar. Han stannade bilen, rusade fram och bar henne till bilen. Det gick väldigt fort. Hon lades på golvet i fram- sätet och var medtagen efter överfallet. Det var svårt att förstå vad hon sade, hon talade inte riksnorska. Hon sade att hon var nio år. Han lämnade platsen på en gång. 
  
 Han åkte tillbaka samma väg som han hade kommit. Från stora vägen, i riktning mot svenska gränsen, svängde han av till vänster till en grå träkyrka. De gick ur bilen och i närheten av kyrkan, mot skogen, fanns ett valv av spröd grönska, en naturlig formation, inget anlagt, där han ströp henne. Efteråt slog han hennes huvud hårt mot en sten på marken. Han klädde av henne och lade in både flickan och kläderna i bilen. Han körde  
 15–20 
  mil eller  
 sju–åtta 
  mil, gjorde en vänstersväng över riksvägen, in på en grusväg. Efter 
  
 2 Bispberg är en by i bruksmiljö med bland annat byggnader från 1700- och  
 1800-talen. 
  
 314 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 kanske ett par kilometer kom han fram till ett sand- eller grustag där flickan begravdes relativt ytligt. 
  
 Jefferson Penttinen frågade om berättelsen innehöll några med- vetna avvikelser och undrade om det han berättade överensstämde med verkligheten. Miller berättade att han associerade till en händelse med två sommarbarn som hade bott i hans familj och att foton han hade på anslagstavlan i rummet kunde förvilla honom. Miljöbeskrivningen av området stämde dock väl enligt Miller. 
  
 Av en promemoria framgår att Miller den 23 mars 1996 ringde upp Seppo Penttinen i bostaden och berättade att han hade lämnat en medveten avvikelse rörande tidpunkten för händelsen i de tidigare förhören. Händelsen hade i själva verket ägt rum i nära anslutning till Yenon  
 Levi-händelsen. 
  Avvikelsen påverkade också uppgiften om hans bilinnehav vid tiden för brottet. Han hade fått allt fler minnesbilder av händelsen och var angelägen om att för- medla dessa uppgifter direkt vid samtalet för att inte åter gömma undan händelsen. 
  
 Den 3 april 1996 hölls ett förhör som dels rörde de norska flyktingpojkarna, dels det aktuella ärendet. Potter när- varade inte vid förhöret. Inledningsvis uppgav Seppo Penttinen att Morris erkännande hade varit omskrivet i media och ville att Miller skulle redogöra för om han hade tagit del av detta. Miller berättade att han hade tagit del av vad som hade skrivits och att han bland annat hade sett bilderna på Jenkins. Han konstaterade att den uppgift han nu hade lämnat om tidpunkten för händelsen stämde med det som media uppgav. Han hade också erbjudit journalister att lämna intervjuer mot betalning. Sådana kontakter hade förekommit i tiden kring för- höret. Han berättade att han hade erhållit fax från norska journal- ister. På fråga från Jefferson Penttinen uppgav Miller att det var uteslutet att de norska journalisterna hade lämnat över informa- tion om de norska händelserna till honom vid dessa kontakter. 
  
 Det framgick att Miller genom de publicerade upp- gifterna fått klart för sig att hans tidigare beskrivning av miljön där Jenkins försvann och hans beskrivning av hennes utseende var fel. Han berättade att han genom tidningsuppgifterna hade förstått att husen hade flera våningar och sade: 
  
 315 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Det är något olika höjd på våningarna, men det här … eller på husen, antalet våningar på husen ner i komplexet … men det här huset som … den här flickan kommer ut ifrån … om det är åtta våningar eller om det är sju eller om det är elva våningar eller … du, det har jag ingen aning om. 
  
 Han förklarade att han hade beskrivit Jenkins som blond när hon i själva verket var mörkhårig eftersom han i terapin först hade framkallat hennes ansikte som en negativ bild, som sedan måste framkallas som en film, och då blev det mörka ljust och det ljusa blev mörkt. Han var medveten om att hans tidigare miljöbeskrivning avvek från hur det hade sett ut på platsen. Han sade nu att området i själva verket liknade Harper i Falun.3 Det fanns slänter och en ställning av något slag i området. Under förhöret ritade Miller en skiss över Williams och berättade att han hade stannat sin bil vid ena kortsidan av det hus där Jenkins bodde. Han fick syn på henne när hon kom ut ur en port eller från det andra hörnet av huset. Han körde fram bilen en bit, rusade ut, tog tag i henne och rusade tillbaka till bilen och körde därifrån. Det skedde ett kraftigt våld mot Jenkins när hon fördes in i bilen. Hon lades på golvet i framsätet. Han kom inte ihåg vilken väg han körde därifrån. 
  
 Jefferson Penttinen frågade om han kunde nämna något om färger när det gäller fastigheterna, men det kunde han inte. Tillfrågad om vilket fordon han använde hänvisade Miller till att han hade läst i tidningarna om en grön Mazda och att han därför trodde att han hade haft sin blå Mazda. Han var osäker på bilen eftersom han kunde ha påverkats av tidningsuppgifterna. 
  
 Efteråt körde han norrut upp till Röros, över till Sverige och ned mot Mora. Efter en timmes körning från Oslo norrut kom han till en liten, typisk norsk kyrka, belägen på vänster sida. Till höger om kyrkan fanns en bersåhäck, eventuellt av syrener. Det fanns ingen annan bebyggelse i anslutning till kyrkan. Jenkins dödades vid kyrkan. 
  
 Efteråt fortsatte han utmed samma väg, gjorde en avstickare till en mindre väg och körde  
 sex–sju 
  kilometer till ett grustag, stort som en fotbollsplan, utan byggnader eller verksamhet där Gordon 
  
 3 Herrhagen är ett bostadsområde utanför Falun med flervåningshus. 
  
 316 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Johannessen lämnades. Han körde sedan hela natten och kom till Sågmyra förmiddagen därpå. 
  
 Under förhöret delgavs Miller misstanke om mord på Jenkins. 
  
 Den  
 23–26 
  april 1996 vallades Miller i bland annat Norge. Vallningsresan berörde både Jenkins och de norska flyktingpojkarna [se nedan 9.6.3]. Vallningarna den 25 och 26 april berörde huvudsakligen Jenkins. Vallnings- resan filmades och vi har haft tillgång till de oredigerade filmin- spelningarna och till de delar som visades för tingsrätten vid huvud- förhandlingen. I förundersökningsprotokollet finns utskrifter från ljudupptagningar vid vallningsresan och från förhör som hölls i samband med vallningarna. Det finns också intaget en samman- fattande rapport av norska polismän som deltog samt några prome- morior om saker Miller uppgett efter att vallningen av- slutats. Det framgår att även bland annat biträdande överåklagare Atkinson, Williams, avdelningsföreståndaren vid Säters sjukhus Brown och två norska polismän som senare hördes i huvudförhandlingen, Håkon Gröttland och Lamb, närvarade. 
  
 Syftet med resan var att Miller skulle ges möjlighet att beskriva de olika händelseförloppen. Det framgår att Miller hade tillgång till kartmaterial under resan. När vallningsekipaget den 24 april 1996 hade kommit in i Norge och passerat ”porten Cook” reagerade Miller på en vit kyrka [Klund kyrka] och sade att han kände igen kyrkan. Han ville inte titta närmare på kyrkan vid tillfället men tyckte att de skulle återvända dit senare under resan. Miller berättade dock att det inte var vid den kyrkan som han hade dödat Jenkins. 
  
 Den 25 april 1996 inleddes vallningen i bil från Ullevåls sjuk- hus, där Miller bodde under vallningsresan, och avsikten var att Miller skulle hitta till Williams. Miller hade markerat fyra kyrkor på en karta över området. Under bilresan anmärkte han att det var helt annat väder – dimmigt, grått och regnigt – jämfört med då han tog med sig Jenkins. Då hade det varit sommar, klart och med god sikt. 
  
 Vid vallningen ville Miller att de skulle åka genom Drammen centrum. Efter ett tag avbröts färden och Freeman der Kwast lät underrätta Miller om att de var på väg åt fel 
  
 317 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 håll i förhållande till Williams och det bestämdes att man i stället skulle börja från järnvägen. Under resan hade Miller sagt sig leta efter järnvägsspår utan att hitta sådana. Av den norska rapporten framgår att vägen därefter var skyltad till Williams, vilket även kom- menterades. Miller reagerade vid en bro som gick över järnvägsspåren. När de kom till Williams, passerade de Fjellcentret som var skyltat ”Fjellsenter”. 
  
 Därefter körde de runt på gatorna i Williams och Jefferson Penttinen kommenterade att Miller hade svårt att orientera sig i om- rådet. Miller berättade att han hade varit i området ungefär  
 15–20 
  minuter. Han hade gått omkring och varit framme vid några portar. Han upptäckte Jenkins när hon kom runt hörnet på en fastighet. Han sprang mot henne, tog tag i henne, och sprang därefter tillbaka med henne till bilen. Bilen hade han parke- rat på Fjellcentrets parkeringsplats med fronten mot lekplatsen. Seppo Penttinen kommenterade att han då hade sprungit ganska långt med Jenkins vilket Miller inte höll med om. De diskuterade om det var 50, 75 eller 100 meter. 
  
 Miller pekade till slut ut ”dom aktuella huskropparna” och ett buskage, som Jefferson Penttinen korrigerade till en gran- dunge, i en slänt. Han hade fört Jenkins till gran- dungen och hon slogs medvetslös. Seppo Penttinen frågade hur Miller kunde vara säker på att det var rätt grandunge och frågade om något hade förändrats i området sedan dess. Nguyen kunde inte komma på om det skett någon förändring. 
  
 Q [Miller]: Mmm, mmm, jag minns inte exakt att … huset har dom färger dom har, de har nu, äh … 
  
 S [Seppo Penttinen]: Vad skulle du vilja ha att det är för färg, i så fall om det är en förändring? 
  
 Q: Jag skulle vilja ha till vita balkonggavlar … sen får du komma ihåg också att, att träden här … och allting var ju.. en annan färg, det var ju grönt … äh, det stör i viss mån … också minnesbilden. 
  
 Den andra delen av vallningen fortsatte på eftermiddagen den 25 april 1996. Bilresan började från Drammens polisstation och man körde mot Mysen. Miller berättade att när han läm- nade Williams låg Jenkins medvetslös i baksätet med en tröja över sig. Vid vallningen stannade man vid rastplatsen Mona- utsikten. Miller bekräftade att han hade varit med Jenkins på rastplatsen. Han hade stannat där eftersom hon 
  
 318 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 började kvickna till. Han hade knutit ihop hennes armar mot krop- pen med hjälp av tröjärmarna och benen med en plastpåse. Hon hade en skada i bakhuvudet som hon hade fått då han slog hennes huvud mot en sten i en slänt i Williams. Stenen var förankrad i marken och stor som hennes huvud. 
  
 Miller ville därefter att vallningen skulle fortsätta till någon av de kyrkor som han hade markerat på kartan när vallnings- resan började. När sällskapet närmade sig Haerland kyrka ville Miller stanna. Kyrkan låg cirka 150 meter in från vägen. Miller bekräftade att det var rätt kyrka och att det var där, vid några större stenbänkar, som Jenkins hade dödats med kniv. Miller hade enligt den norska rapporten reagerat på kyrkan när de passerade kyrkan två dagar tidigare men då inte velat stanna. 
  
 Jenkins hade varit klädd i mjukisbyxor, mjukis- tröja och trosor med små figurer på. Det hade förvånat honom att hon pratade norska eftersom hon inte såg norsk ut. Miller bekräftade att han hade sett bilderna på Jenkins i tid- ningarna. 
  
 Efter vallningen vid kyrkan på väg tillbaka mot Oslo berättade Miller att det låg  
 sju–tio 
  lösa, sågade bräder i slänten i Williams. När han kom till Fjellcentret såg han en pojke. Han stannade bilen, klev ur, och han och pojken tittade på varandra i säkert en minut. 
  
 Den 26 april 1996 startade vallningen med ett stopp vid rast- platsen  
 Mona-utsikten 
  längs E18 och fortsatte sen med ett kort stopp vid Haerland kyrka. Avsikten med vallningen var att Miller skulle visa platsen där han lämnade Jenkins. Vallningen fortsatte mot den svenska gränsen och Miller kommenterade Jefferson Penttinens fråga om varför han tittade åt höger med att han letade efter en väg och sade ”vi närmar oss gränsen och jag måste ju hitta en väg innan …”. Strax därefter körde man in höger på en grusväg som låg nära kyrkan [Klund kyrka] som man hade passerat två dagar tidigare när man kom från Sverige. Miller bekräftade att bommen som fanns över grusvägen även hade funnits 1988 men att den hade varit antingen olåst eller stått öppen. Det framgår att Miller letade efter ett grustag. 
  
 Vallningen fortsatte längs grusvägen till en  
 T-korsning, 
  där Miller ville åka till höger. Innan dess hade man passerat 
  
 319 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 tjärnen Ringen. Miller mådde psykiskt dåligt vid vallningen och pratade stundtals osammanhängande. Man befann sig nu i Scott. 
  
 Vallningen fortsatte med att Miller gick upp på en höjd tillsammans med Jefferson Penttinen, Rodriguez, Potter och Williams. De gick sedan ned mot tjärnen. Miller fick ett utbrott, brottades ned av Jefferson Penttinen, skrek och morrade. I utskriften är det noterat att Miller blev ”Johnson”. Det framgår inte av videoinspelningen att han själv sade det. Morris utbrott visades i en sex minuter lång videosekvens för tingsrätten vid huvudförhandlingen. 
  
 Miller förklarade sedan att det var på den här platsen flickan hade gömts och sade att han hade gömt kroppsdelar i tjärnen. Miller pratade sedan enskilt med sin försvarare som efteråt berättade att Jenkins hade massakrerats och resterna hade lagts i en försänkning i närheten. Det fanns inga större kropps- delar kvar. Därefter hade Miller efterhand hämtat kropps- delar, simmat ut mitt i tjärnen och släppt dem. En del kroppsdelar hade sjunkit mot botten, andra kunde ha flutit bort mot olika håll. 
  
 Att han tidigare hade uppgett att han lämnat Jenkins vid ett grustag var enligt Miller en avvikelse. Det var i stället helt säkert att han hade lagt kroppsdelarna på platsen de var på, varav några i tjärnen. 
  
 I en promemoria rörande vallningen den 25 april 1996 och date- rad den 3 maj 1996 redovisade Jefferson Penttinen att Miller under återresan till Oslo [som inte spelades in] hade uppgett att Jenkins kanske hade något annat än skor på fötterna, ”trä någonting” och att han hade en minnesbild av att hon kunde ha haft en mindre ärrbildning på armen, som var relativt färsk. Han kunde inte beskriva detta närmare. Vidare framgår att Miller, efter vallningen i Williams, hade berättat att det i slänten i Williams, där Jenkins slogs medvetslös, fanns en jordfast sten. 
  
 Den 11 maj 1996 vallades Miller i Lindesberg i ärendet om de norska flyktingpojkarna. Vid tillfället hölls ett förhör med Miller där även frågor ställdes rörande Jenkins. Det framgår inte om Potter närvarade vid förhöret. Seppo Penttinen inledde förhöret med att beskriva att Miller, vid vallningen i Williams, uppgett att han hade backat ner bilen på vägen de promenerade på vid vallningen. Miller svarade att det var 
  
 320 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 uppgiften om slänten som var det väsentliga. Seppo Penttinen frågade hur det hade sett ut nedanför slänten och Miller svarade att där fanns en väg men att det var slänten han hade en klar minnesbild av. Seppo Penttinen frågade om detta skulle tolkas som att det var en tveksamhet om det hade gått till som vid vallningen eller att det kunde finnas en alternativ väg, till exempel den vägen som gick nedanför slänten. Miller svarade att det kunde det vara. 
  
 På fråga om väderförhållandena vid den aktuella tiden svarade Miller nu att han främst mindes händelsen vid tjärnen och att det då hade varit grått, lite morgonkallt, dimkallt väder. Han hade ingen uppfattning om det var torrt i markerna eller nederbörd när han kom till Williams. Miller uppgav att han hade svårt att skilja på vädret vid händelsen och det vid vallningen. 
  
 Innan Jenkins hade förts in i bilen hade han slagit hennes huvud mot en sten i slänten i Williams. Han mindes inte om han hade passerat någon vägtullstation kring Drammen och hade inte något minne av hur han körde för att komma till Williams, annat än att det fanns en järnväg i Drammen. 
  
 Miller uppgav att det var en tillfällighet, planlöst åkande, som gjorde att han hamnade i södra Norge. När Jefferson Penttinen då sade att han kunde se på Miller att det fanns något han inte kunde förmedla vid tillfället svarade Miller till slut att det i området fanns en landskapstyp som han på något vis sökte sig till. 
  
 Förhöret fortsatte med frågor om resan till Scott. Miller berättade att han körde in på en väg innan han kom fram till Scott vid tjärnen. När det gällde vägbommen uppgav han: ”Den fanns säkert men att den var öppen. Jag kan inte minnas att jag, jag forcerar absolut ingen bom.” På fråga uppgav han att bom- men inte fanns som någon klar minnesbild hos honom. Han be- rättade att han inte hade lämnat Jenkins på någon grusplan, stor som en fotbollsplan, som han hade sagt tidigare. 
  
 Miller berättade vidare att han vid tjärnen finfördelade kroppen med hjälp av kniv, såg och hammare. Kraniet förstördes helt och benpiporna separerades. Han samlade ihop kroppsdelarna på en plastsäck och bar i omgångar ner kvarlevorna till tjärnen, simmade ut och lämnade dem där. En del delar sjönk, andra delar flöt bort. Plastsäcken tog han med sig hem liksom de verktyg han 
  
 321 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 använt. Han tog med sig en del av kroppen, men ville inte berätta vilken. Den detaljen hade han pratat om i terapin med Williams. Kroppsdelen delades i små bitar och släpptes utanför ett par affärer vid ett köpcenter i Falun. Verktygen lades i vanliga plast- påsar och slängdes i sopnedkast i ett hyreshusområde i Falun. 
  
 Vid förhör den 13 maj 1996 närvarade även Williams som samma förmiddag hade kontakat Seppo Penttinen och berättat att Miller ville lämna ytterligare uppgifter. Miller började med att säga att han hade haft med sig en medgärningsman, MA, i Norge när Jenkins fördes bort och dödades. På grund av den spricka som hade uppstått mellan Miller och MA vid mordet på Solis ville Miller åka till Norge med MA för att hela deras symbios. Det tidigare uppgivna händ- elseförloppet rörande Jenkins stämde så när som att MA hade hjälpt till att bära in flickan i bilen och hade förgripit sig sexuellt på henne vid  
 Mona-utsikten. 
  På fråga från Jefferson Penttinen var bilen stod när Jenkins bars in i bilen bekräftade Miller att bilen hela tiden hade stått nedanför slänten. Han hade berättat en annan historia tidigare för att skydda MA. 
  
 Seppo Penttinen återkom med upprepade frågor om väderleken och Miller uppgav att det hade varit mulet med antydan till regn men att den uppgiften kunde vara en sammanblandning med den fukt som fanns vid tjärnen. Balkongerna i Williams hade en annan färgnyans än vad han sett vid vallningen. 
  
 Senare under förhöret sade han att MA inte gick ur bilen, utan bara var beredd att assistera honom. Själv gick han upp och fick då syn på Jenkins. 
  
 MA hjälpte till att tvätta bort blod vid kyrkogården. De skyd- dade bilen från blod genom att använda ”säckmaterial”. MA var inte aktiv vid tjärnen, men såg vad som hände. Buchanan kläder togs med till Sverige liksom verktygen som hade använts. Han mindes distinkt att hon var klädd i rosa byxor och trosor med figurer på. Hon hade en grön  
 t-tröjsliknande 
  tröja med bokstäver eller något på. Han mindes inte hennes skor. 
  
 Under förhöret berättade Miller att mordet på Jenkins inte läkte den skada som uppstått mellan honom och MA utan de åkte på nytt till Norge i  
 mars–april 
  1989. Vid det till- fället dödade MA en yngling vid en flyktingförläggning, Hall, vilket för Miller kändes som en försoning från MA:s sida. För- 
  
 322 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 höret innehåller ett långt avsnitt som avser flyktingpojkarna. Miller berättade också om en annan pojke i Norge, Doschka, som han och MA träffade i Drammen 1990. Pojken togs med till Jungfruberget i Falun där han dödades. Doschka placerades sedan på ungefär samma ställe som Taylor, i Ryggen. 
  
 Av en promemoria daterad den 14 maj 1996 framgår att Atkinson direkt efter förhöret den 13 maj 1996 hade haft ett samtal med Miller där åklagaren hade betonat vikten av konkreta fysiska fynd och att Miller skulle lämna klara uppgifter var kroppsdelar kunde anträffas. Miller reagerade kraftigt på förtydligandena och lämnade rummet i affekt. Vid sam- talet hade även Williams närvarat. 
  
 Av en promemoria daterad den 15 maj 1996 framgår att Miller ringde upp Jefferson Penttinen och berättade att  
 t-tröjan 
  hade varit rosa. Den rosa färgen var knuten till tröjan och inte till byxorna. 
  
 Enligt ett transumt utdrag från rekonstruktionen i Yenon Levi- ärendet den 20 maj 1996 sade Miller ”Vi lossa ju också benen när dom är bundna med det här rosa skärpet.” Uttalandet ansågs ha koppling till Gordon  
 Johannessen-utredningen. 
  
 I en promemoria framgår att Miller den 3 juni 1996 vid telefonsamtal med Rodriguez uppgett att han under dagen hade träffat  
 Foster och att minnesfragment hade ”dykt upp”. Dels hade han erinrat sig att Jenkins hade gett ifrån sig astmaliknande ljud när han tog tag i henne och förde henne till bilen och att ljudet återkommit vid Haerland kyrka, dels att han eller MA hade ristat in en symbol i ett lövträd nära vägen ovanför tjärnen. Symbolen var ett snett liggande Y. Han beskrev noggrant hur symbolen såg ut och dess mått. Rodriguez dokumenterade symbolen på en skiss och Miller upp- manades att upprätta och spara motsvarande skiss. Den skiss som Miller sade sig ha upprättat omhändertogs aldrig av utred- arna. 
  
 Vid förhör den 22 augusti 1996 ville Jefferson Penttinen ha en för- klaring till varför det inte hade gjorts några fynd i den tjärn som Miller hade pekat ut vid vallningen och som norska polisen nu hade tömt och slamsugit, se nedan 9.2.3. Miller berättade då att bara inälvsdelar – tarmar och lungvävnader – lämnades i tjär- nen. Den övriga kroppen togs med i en säck och placerades till slut 
  
 323 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 i ett nedlagt grustag. Grustaget, ungefär tio gånger tio meter stort, låg längre in i Norge, längs E18. Miller uttryckte att det fanns en oro att det skulle finnas associationer till en händelse i Höör som gjorde att han inte kunde berätta allt under vallningen på plats. Jenkins hade dödats vid Haerland kyrka. 
  
 Vid förhöret den 5 september 1996 närvarade inte Rodriguez. Förhöret inleddes med att Seppo Penttinen uppgav att Miller hade påtalat vissa omständigheter som skiljde sig från tiden för händelsen och vallningen i Williams. Miller kunde inte komma ihåg vad det kunde vara fråga om och Jefferson Penttinen påtalade att han vid vallningen hade sagt något om balkongerna. Miller bekräftade att de hade haft en annan färg vid detta tillfälle och att det hade legat enstaka brädor i slänten och en större staplad bräd- samling längre upp i slänten vilket det inte hade gjort vid vall- ningen. Dessa brädor motsvarade ett lastbilslass eller mindre. Vid vallningen hade han också sett en gångväg i slänten som inte hade funnits 1988. Vid vallningen hade han inte sett någon bank, men han hade ett minne från 1988 om en bank i Williams. 
  
 Vid förhöret hade Miller tillgång till ett översiktsfoto över området taget 1988 som han använde för att placera ut var han hade placerat bilen och hur han hade gått i området. Han beskrev att han parkerade bilen vid den högra gaveln av en fastighet [som var centrerad på översiktsfotot och som var den fastighet där Jenkins bodde]. Han hade svårt att beskriva hur han hade flyttat bilen inom området. Han gick sedan ut i området bakom fastigheten. Därifrån såg han Jenkins komma runt den motsatta husgaveln. Han gick emot henne, grep tag i henne och tog henne ner till slänten strax intill. Hon fick ett astma- anfall och andades tungt med pipandning. Jenkins hade en liten påse i handen. Hon slogs medvetslös mot en sten i slänten. Hon bars in i bilen som var parkerad ungefär fem meter från slänten och de åkte därifrån. 
  
 Den 6 september 1996 berättade Miller att han tankade i Drammenområdet på väg till Williams. Han fick ytterligare frågor om hur bilen hade parkerats i Williams och berättade att bilen hela tiden hade stått på vägen nedanför slänten. Under tiden som Jenkins låg i slänten flyttades bilen en liten bit närmare den plats där hon lyftes in i bilen. Det låg lösa brädor i slänten och en brädstapel på endera sidan om slänten. Han berättade vidare att han 
  
 324 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 hade svårt att sära på minnesbilderna från vallningen och från till- fället 1988. 
  
 Han stod vid lekplatsen när han såg Jenkins komma runt hörnet på fastigheten. De möttes en bit framför fastigheten. Han pratade några ord med henne, lyfte upp henne och skyndade i riktning mot bilen via slänten. Jenkins kippade efter andan och det kom ett väsande ljud. Bilen kördes fram och hon togs in i bilen. Jenkins hade något i handen när hon kom gående, kanske en mindre plastpåse. Han visste inte var påsen hade tagit vägen. 
  
 Jefferson Penttinen frågade åter vad som hände i slänten och Miller tillade att han i ett snabbt skede dunkade Buchanan huvud mot en sten så att hon svimmade. De lade först Jenkins på golvet i baksätet och lyfte sedan upp henne i baksätet under färden. 
  
 Miller berättade att han vid vallningen hade sett att det fanns en prästbostad bredvid Haerland kyrka, något som han inte mindes från tiden för händelsen. Han hade upplevt området kring kyrkan som mer öppet vid vallningen. Vid händelsen hade där fun- nits en granhäck, träd eller kanske en uthusbyggnad som gjorde området ”mindre öppet”. Vid en av stenkistorna utanför kyrkan blev kroppen ”oerhört skändad”. Kroppsdelarna placerades i två plastsäckar som togs med i bilen. Bål, ben och huvud placerades i den ena säcken. Huvudet hade skilts från kroppen. De var vid kyrk- an vid  
 sju–åttatiden 
  på kvällen. Det blev mycket blod vid stenhällen som de städade upp med händerna. Det fanns inga synliga spår kvar när de åkte därifrån. 
  
 Han upplevde Buchanan skor som vuxenskor, med spänne och täckt tåparti. Skorna var svarta och lackade. Hon hade vita eller rosa sockar. Skospännena borde finnas kvar vid tjärnen. Vid  
 Mona-utsikten 
  delades Buchanan byxor eller kjol med en kniv men hon var påklädd när de kom till kyrkan. Han an- vände såg och jaktkniv vid styckningen. Seppo Penttinen återkom med frågor kring att Miller tidigare nämnt att Jenkins hade haft ärrbildning på armen eller armarna. Miller hade inget minne av att han nämnt detta och uppgav att han kopplade samman ärrbildning med Taylor. 
  
 Han tyckte det var konstigt att polisen inte hade hittat inrist- ningen i trädet vid tjärnen. 
  
 325 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 När de lämnade tjärnen, och åkte mot grustaget, körde de förbi en gård med ett grönt hus och det stod en äldre man utanför huset. Huset låg längs en grusväg varifrån även Klund kyrka kunde ses. De körde på grusvägen och till slut kom de till ett grustag med finare sand med berghällar på ena sidan. Vid det grustaget hade resterna efter Jenkins begravts. En kroppsdel hade han tagit med till Falun. 
  
 Under förhöret ritade Miller skisser av Buchanan skor, plastpåsen hon bar och Haerland kyrka och markerade på en karta var grustaget fanns. Det framgår att Miller under förhöret hade tillgång till karta och fotografi över Williams från 1988 samt ett fotografi över Haerland kyrka taget tidigare under sommaren 1996. 
  
 Vid förhöret den 20 september 1996 ville Jefferson Penttinen in- ledningsvis att Miller skulle beskriva de kläder Jenkins hade haft på sig vid försvinnandet. Miller blev överraskad av frågan och ville hellre tala om vad som hände vid kyr- kan. Det ställdes därefter inte några frågor om Buchanan klädsel. Under förhöret hade Miller tillgång till ett flygfoto från 1988 och en mindre färgbild. Miller vidhöll att krop- pen delvis styckats vid Haerland kyrka, efter mordet, och att inre organ och det som städats upp från platsen hade lagts i en plastsäck som förslöts. Övriga delar av kroppen lades i en annan plastsäck som inte gick att försluta. 
  
 Den 14 oktober 1996 hölls ett förhör med Miller som inledningsvis bad att få se på ett foto på den ”vita kyrkan på andra sidan sjön” [Klund kyrka]. Seppo Penttinen ifrågasatte anledningen och Miller uppgav att kyrkan hade central betydelse men att han inte mindes hur kyrkan eller dess omgivning såg ut. Kopp- lingen till Jenkins bestod i att kyrkan syntes när de åkte upp till tjärnen. Han kunde inte närmare beskriva det gröna huset han tidigare omtalat annat än att det var ett äldre tvåvånings- hus med en äldre man utanför som låg på åkermark. Han hade svårt att beskriva färdvägen från Haerland kyrka. Från tjärnen transpor- terades kroppsdelarna i bil till två fyndplatser där kroppen var gömd. Miller ville inte beskriva dessa platser närmare vid förhöret. Han vidhöll att det skulle finnas ett träd med markering vid tjärnen och intygade att detta inte var något han iakttagit vid själva vallningen. 
  
 326 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 Senare under förhöret uppgav Miller att det gröna huset syntes efter grustaget, och inte före, som han tidigare uppgett. Seppo Penttinen frågade vilken betydelse  
 T-korsningen 
  från vall- ningen hade för betydelse och varför han hade tvekat när de kom dit. Miller sade att  
 T-korsningen 
  inte hade någon betydelse. 
  
 Seppo Penttinen övergick sedan till att ställa frågor om Buchanan klädsel och sade att Miller tidigare uppgett att han skar upp hennes kjol. Miller hade inga minnen av det. Seppo Penttinen frågade åter ”varför man var tvungen att skära i den där kjolen?” och Miller sade att det var någon form av plast, ett skärp eller något sådant. Även Miller talade därefter om kjol. Vidare berättade han att hon hade haft en kort- ärmad  
 t-tröja 
  med någon typ av krage, ett hårband som var ett par tre centimeter brett, svarta skor med ett band över och ett spänne med metallclips och en mörk kjol. Han hade inget minne av några strumpor utan lutade åt att hon hade någon typ av strumpbyxa. Han vidhöll att hon bar på en plastpåse. 
  
 Därefter ställde Seppo Penttinen frågor om Jenkins armar. 
  
 F [Seppo Penttinen]: Jag har ställt till, frågan till dig tidigare du nämnde någonting under den här vallningen, att du hade ett minne kring hennes armar, någon form av hudåkomma eller något liknande? 
  
 Q [Miller]: Jag har inte sagt att.., lite flammiga. 
  
 F: Ja, men du har inte beskrivit det såsom, du har inte beskrivit det konkret med hur du menar, du har sagt att du har ett minne kring det här? 
  
 Q: Ja. 
  
 F: Kan du utveckla det så är det bra? 
  
 Q: Det är en, en flammighet. Nu hoppas jag att vi menar samma sak med flammighet. 
  
 F: Är det någonting som är hastigt övergående eller är det någonting som är bestående, någonting som hon, är det en sjukdom eller är det någonting som är naturlig flammighet just för stunden eller? 
  
 Q: Det vet jag inte, det vet jag inte, det kan också vara en flammighet för stunden. Det kan också vara någonting som hon har för det är en tydlig, en tydlig flammighet just. 
  
 F: Du visar på ovansidan på din arm nu? Q: Ja. 
  
 F: Är det där du ser det eller är det över hela armen eller är det på båda armarna? 
  
 327 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Q: Det är på båda armarna, ja. […] 
  
 F: Är det runt om hela armen eller är det, är det någonting som är fläckvis eller? 
  
 Q: Det är en fläck, en fläckvis rödhet då. Om du tänker dig en person som, i affekt, rodnar kraftigt på halsen får ju precis just den flammig- heten som hon hade på armarna. Det är den flammigheten jag är ute efter eller som, som jag försöker beskriva. 
  
 Förhöret avslutades med att Potter ställde frågor om Morris möjligheter att lämna konkreta anvisningar för fynd. Miller sade att han hade minnesbilder, varvid Potter konstaterade att det inte var på grund av minnes- problem som han inte berättade utan att det låg på ett annat plan. Seppo Penttinen frågade om det fanns någon annan metod de kunde använda för att underlätta för Miller att berätta. 
  
 Av en promemoria framgår att det hölls ett möte den 20 februari 1997 med Miller, Potter och Jefferson Penttinen på Säters sjukhus för att diskutera möjligheterna att komma vidare i utredningarna kring offer vars kvarlevor var gömda. Miller uppgav att han ibland gjorde avvikelser från den kronologiska ordningsföljden i en händelsekedja och ville i viss mån bli ”styrd av utredarna för att komma in i ordningen igen”. De ovidkommande sidospåren hade dock ett syfte och det var viktigt att utredarna var vaksamma på det budskap detta kunde innebära. 
  
 För att kunna närma sig gömslen av kvarlevor föreslog Miller att han först skulle få besöka aktuella platser och sedan, efter att platserna videofilmats, skulle han ytterligare begränsa om- rådet där kvarlevor kunde återfinnas. Han kunde lämna uppgifter som klarlade att han var rätt gärningsman när det gällde Jenkins om han vallades i området kring tjärnen, där han tidi- gare hade vallats. 
  
 Av en promemoria den 27 mars 1997 framgår att Miller på förmiddagen den 26 mars 1997 fått se en videoupptagning från en vallning med honom i mars 1997 i  
 Bergsgården/Grycksbo-området. 
  Syftet med videovisningen var att Miller skulle begränsa de filmade områdena och därigenom peka ut konkreta fyndplatser. Seppo Penttinen antecknade att Miller under videovis- ningen fick ångest men att det inte gick att konstatera vid vilka videoavsnitt som reaktionen var som starkast. Ångesten gjorde att 
  
 328 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Miller hade svårt lämna någon ytterligare information. Potter närvarade inte vid videovisningen. 
  
 Efter videovisningen den 26 mars 1997 hölls ett förhör med Miller. Potter närvarade inte vid förhöret. Miller berättade att det skedde fysisk aktivitet med Jenkins i närheten av en klippformation som låg nära  
 T-kors- 
  ningen. Han kunde inte berätta om aktiviteten. Med klippforma- tionen som utgångspunkt hade han hanterat kroppsdelarna på en plats han ännu inte nämnt. Platsen låg mellan tjärnen och  
 T-kors- 
  ningen. Miller vidhöll att ytterligare styckning av kroppen hade skett vid tjärnen och att han hade simmat ut med kroppsdelar. 
  
 Han berättade att det låg ett gömsle en bit från grustaget, som i sin tur gick att se från vägen. Han kunde inte säga vilka kroppsdelar som skulle gå att finna i gömslet. Det var större kroppsdelar, som lårben och underben. Huvudet fanns intakt för sig i ett gömsle i närheten. Vissa kroppsdelar, händerna, tog han med sig hem och de hamnade i  
 Grycksbo-området, 
  men på ett annat ställe än där de hade varit vid vallningen och videofilmat. Han tog också med sig flickans könsorgan och placerade det utanför köpcentrat i Falun. Han hade redan berättat om detta i terapin. 
  
 Under förhöret kom frågan om trädstammen med markering upp, och den omständigheten att Miller aldrig hade visat hur markeringen såg ut. Han hade bara beskrivit den muntligen för Rodriguez. Det framgick att Miller aldrig fått se den skiss som Rodriguez hade ritat vid samtalet och Miller hade inte orkat spara den skiss som han hade gjort under samtalet. Miller ombads vid förhöret att på nytt rita upp marke- ringen men kunde inte göra det eftersom han inte längre hade någon minnesbild av hur markeringen sett ut. Han vidhöll att markeringen fanns vid tjärnen. 
  
 Av en promemoria den 15 april 1997 framgår att Jefferson Penttinen besökte Miller som berättade att han hade dirigerat dem åt fel håll, åt höger, i  
 T-korsningen 
  i Scott som de hade stannat vid under vallningen i april 1996. De skulle ha åkt till vänster vilket ledde till en klippformation som såg ut som en näsa. En del av näsan var kal. Näsan stack ut från en brant vägg. Han ville inte ha några ytterligare frågor om detta vägavsnitt. På frågor förnekade Miller att han hade haft svårigheter att orientera sig vid vallningen eller att det fanns risk för sammanblandning av minnes- 
  
 329 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 bilder. Han hade vetat hur de skulle åka vid vallningen. Han menade att det egentligen inte fanns några felaktigheter i berättelsen kring Jenkins. 
  
 Förhöret den 14 maj 1997 handlade i allt väsentligt om händel- serna i Scott och var Miller hade hanterat kropps- delarna. Han vidhöll uppgifterna om vad som lagts i tjärnen och att markeringen i trädet hade skett vid tjärnen. Vidare berättade han att han hade lagt kroppsdelar även vid klippformationen med näsan och dessförinnan ”hanterat” kroppsdelen på platsen. Han uppgav att det var möjligt för honom att hitta till klippformationen, min- nesbilderna var bra, men att han inte visste om han skulle orka det. Rodriguez föreslog att  
 Foster kunde vara med och hitta en strategi för detta. På fråga uppgav Miller att det han hade sagt under förhöret inte utgjorde några medvetna avvikelser. 
  
 I förhöret den 20 maj 1997 inledde Cohen med att lämna en sammanfattning av vad Miller hittills hade berät- tat om händelsen. Miller hade uttryckt önskemål om en sådan sammanfattning eftersom han inte hade tillgång till förhörs- protokollen. Förhöret övergick sedan till att Miller skulle sätta ut olika referenspunkter för gömslen i Scott på en skiss som han tidigare hade ritat. 
  
 Miller berättade att han hade lämnat ett verktyg, inte nedgrävt eller undangömt, mellan gömslet vid klippformationen och bilen. Han visste inte vad för slags verktyg det var, det kunde vara allt ifrån såg till spade. 
  
 Tillfrågad om det fotomaterial han hade på anslagstavlan i sitt rum bekräftade Miller att det hade funnits bilder med an- knytning till händelserna i Scott. Han hade kanske varit till- baka vid något gömsle efteråt och fotograferat. Bilderna hade han förstört föregående sommar. 
  
 Seppo Penttinen ville att Miller skulle försäkra dem om att en ny vallning i Norge skulle innebära att fynd skulle göras och frågade om det ovillkorligen var så att Miller inte hade flyttat kroppsdelarna därifrån i efterhand. Miller vägrade att villkora några svar men ansåg att det var meningsfullt att göra en ny vallning. 
  
 På frågor från försvararen vidhöll Miller att marker- ingen i trädet fanns vid tjärnen. Miller uppmanades att rita 
  
 330 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 en skiss av markeringen. Innan Miller ritade upp marke- ringen förklarade Cohen att Miller tidigare hade sagt att markeringen var i brösthöjd. Miller uppgav att trädet hade varit lika grovt som hans lår. Barken var avskrapad med en kniv. Enligt Morris skiss bestod markeringen av ett lod- rätt streck följt av två snedställda streck som korsade det lodräta. I förhöret framkom att han veckan därpå skulle träffa  
 Foster. 
  
 Av en promemoria framgår att Miller vallades den 2 juni 1997 i ett skogsområde tio kilometer söder om Säter. Vid vallningen närvarade även bland annat  
 Foster. Syftet med vallningen var att Miller skulle visa terräng- förhållanden som kunde motsvara faktiska förhållanden i Örje- skogen, där kvarlevor skulle finnas. 
  
 Av en promemoria den 6 juni 1997 framgår att Miller vid vallningen den 2 juni hade informerats, efter samråd med Green, om att polisen hade hittat ett träd med marker- ing som kunde motsvara Morris beskrivning men på en annan plats än tjärnen. Miller fick inte reda på var trädet hade hittats annat än att det fanns i anslutning till det vägsystem som han hade beskrivit tidigare. 
  
 Den 11 juni 1997 vallades Miller i Scott. På Morris begäran gjordes ingen videoinspelning, utan enbart en ljudupptagning, av vallningen. Ljudupptagningen finns ned- tecknad och är, liksom tre promemorior över vallningen, införda i förundersökningsprotokollet. I protokollet finns också en ”egen- rapport” över vallningen upprättad av de norska polismännen Lamb och Weaver. Avsikten med vallningen var att Miller skulle lokalisera de två särskilda platser där han hade lämnat kvarlevor efter Jenkins, som han hade berättat om i förhör efter den föregående vallningen. Green hade förberett skriftliga riktlinjer för vallningen, se nedan under 9.2.4. Vid vallningen deltog även bland annat Atkinson,  
 Foster, Williams, Brown samt tre norska polismän som senare hördes vid huvudförhandlingen, Lamb, Weaver och Wood. 
  
 Innan vallningen hade man kommit överens med Miller om att han skulle bli körd till skogsbilvägen som ledde fram till 
  
 331 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 tjärnen Ringen, och efter en paus där köras till tjärnen och sedan vidare till  
 T-korsningen. 
  Först därifrån skulle Miller visa den fortsatta vägen. 
  
 Vid  
 T-korsningen 
  ville Miller ta till vänster. Efter några hundra meter kom man fram till en vändplats [Skumpen] och Miller berättade att de var framme och nära ett gömsle, han ville inte berätta vilken kroppsdel som fanns vid gömslet. Han berättade vidare att han hade använt en kniv och två sågar vid styckningen. Dels en smäckrare, som var likadan som den han hade använt i Piteå [Lopez], dels en med handtag och ett mer sta- bilt, tjugo centimeter långt blad. Seppo Penttinen sade att Miller nämnt att någonting av föremålen hade blivit kvar vilket Miller inte visste något om. 
  
 Miller berättade att trädet med markeringen fanns nära  
 T-korsningen. 
  Han upplystes om att ett träd hade anträffats innan vallningen, som kunde motsvara den beskrivning han gett. Han fick också veta att björken hade forslats bort och fick se den kvar- varande stubben. Miller uppgav att han begravt Buchanan högerhand två meter från den nedtagna björken. 
  
 Seppo Penttinen återkom mot slutet av vallningen till kniven och sågarna och sade att han hade förstått på Miller att det hade blivit föremål kvar på platsen, något som Miller inte mindes. Miller började i stället tala om ett tvinnat snöre som eventuellt kunde finnas kvar. 
  
 Den 4 juli 1997 hölls ett förhör som Miller hade på- kallat sedan han på morgonen samma dag hade underrättats om att inga fynd hade gjorts vid grävningar i Scott. Utöver Miller närvarade enbart Rodriguez vid förhöret. Miller berättade att han hade läst vad norska tidningar skrev om vallningen och utredningen. Han berättade vidare att han förde daganteckningar som han skulle redovisa för Williams efter semestern och läste ur dem vid förhöret. 
  
 Det hade slagit honom att MA kanske hade varit tillbaka och undanröjt kroppsdelar för att klara sig. Han hade också funderat på om det var så att han själv hade gjort återbesök på platsen. Om han hade varit tillbaka så hade han inte haft några problem att hitta gömslet, den hemliga platsen, där huvudet var gömt. Den platsen var orörd och den kände inte MA till. 
  
 332 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 Det framkom också att Miller tidigare på dagen hade träffat  
 Foster som hade visat känslomässig för- ståelse.  
 Foster hade, enligt Miller, upplevt det som arbetsamt att inget fynd hade gjorts i Norge. Rodriguez beskrev i förhöret utredningen som ”ett mycket, mycket annor- lunda samarbete som vi bedriver”. 
  
 Nästa förhör hölls fyra månader senare, den 30 oktober 1997. Inför det förhöret hade Miller fått tillgång till utskrifterna av samtliga förhör och promemorior med uppgifter han lämnat i ärendet. Han informerades inledningsvis att starka skäl talade för att han hade varit i Williams, omkring Haerland kyrka och i Örje- skogen. Därefter förevisades Miller samma flygfoto som tidigare över Haerland kyrka från 1996 och vidhöll, med viss osäker- het, att han mindes en häck eller en berså. Jenkins hade dödats vid kyrkan. 
  
 Jenkins hade ett kulört hårband och var klädd i ljusgrön  
 t-tröja 
  med en liten krage med bokstäver på, mörk kjol, troligen strumpbyxor, inte bara ben, och ett plastskärp, möjligen svart och skor. På fråga om han mindes ett skospänne bekräftade han det men mindes inte om det var ett äkta skospänne eller en dekoration. Spännet satt på ett smalt band. Han beskrev, på fråga, att hon hade kraftiga hudrodnader, markerad flammighet, vid arm- vecken. 
  
 Miller beskrev därefter att han hade återvänt till platsen ungefär  
 tio–tolv 
  månader senare och hittat gömslet. Seppo Penttinen ställde upprepade frågor om vad han hade gjort med kroppsdelarna som fanns i gömslet och hur han hade hanterat dem, om han hade hanterat dem på något sätt som han ännu inte hade berättat om. Miller uppgav då att han hade bränt allt på ett bål vid en sten vid vändplanen. Det hade tagit flera timmar att elda upp kvar- levorna. 
  
 Samma eftermiddag, den 30 oktober 1997, hölls ett nytt förhör med Miller. Inledningsvis uppgav Seppo Penttinen att Miller tidigare hade berättat att verktyg kunde ha lämnats kvar i Scott. Miller var osäker på detta ”Det kan ha lämnats verktyg... likaväl som dom kan ha tagits med också.” Där- efter ställdes upprepade frågor, delvis ledande, kring vad för slags sågar han hade använt. Miller uppgav att den ena var samma slags såg som hade använts i Piteå [bågsåg]. Seppo Penttinen frågade 
  
 333 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 ”Den här knivsågen är den alltiett eller är det någon form av utbyt- bara delar på den eller?” och Miller svarade ”Det törs jag inte säga, jag uppfattade den som alltiett alltså”. Av utredningen framgår att ett bågfilsblad hade anträffats i närheten av vändplatsen Torget den 21 maj 1997, se nedan 9.2.3. 
  
 Under förhöret utvidgades antalet eldningsplatser från en till två. Det som återstod efter eldandet var aska och knytnävsstora restprodukter som han rakade ihop. Vid förhöret ville han inte gå in på vad han gjort med resterna utan svarade bara att det var borta. 
  
 Under förhöret fick Miller veta att man hade hittat en filt i området. Han hade ingen minnesbild av att en filt hade an- vänts men det fanns filtar i bilen. Rodriguez sade då ”Det vill säga att du har tagit med dig ut eller så?” och Miller sva- rade ”I så fall har jag tagit dom med ut för att sitta på inte att bära kroppsdelar.” Miller erinrade sig att det hade funnits en filt av plädtyp med fransar i kanterna i bilen. Han hade kört sin gröna Volvo. 
  
 Av en promemoria den 4 november 1997 anges de markeringar som Miller gjorde på fotot över Haerland kyrka om bilens placering vid kyrkan. 
  
 I förhör den 10 november 1997 berättade Miller bland annat följande. Han återvände i maj året därpå till Scott, tro- ligen i en grön Volvo. När Jenkins dödades hade han haft en Mazda, som fick förstöras eftersom det kom blod i den. 
  
 Vid återvändandet sökte han upp gömslena. Han använde tre eldningsplatser för att elda upp kroppsdelarna. Han vidhöll att han tog med sig några kroppsdelar till Falun i enlighet med vad han tidigare uppgett. Vid den större eldningsplatsen använde han sig av ett finmaskigt stålnät ungefär 70×70 centimeter, med en millimeter stora maskor. Resterna från eldningen rakades ihop och lades på nätet, som han tog med sig. Resterna kastades längs med hem- vägen. Han tog även med sig ett av skospännena, ett måste därför ha blivit kvar. Han var alltjämt osäker på om han hade använt någon bilpläd. 
  
 Under en paus i förhöret hade Jefferson Penttinen varit i kontakt med Atkinson som hade beslutat att Miller skulle få del av uppgiften att man vid teknisk undersökning hade ”gjort fynd av benrest som är kopplat till en yngre person”. 
  
 334 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 Den 19 december 1997 hölls ett förhör där Rodriguez inte närvarade. Miller berättade bland annat att resterna efter eldningen fyllde en tredjedel av en större plastkasse. Han var osäker på vilken väg han hade åkt tillbaka efter återvändandet och kunde inte beskriva var restprodukterna hade hamnat. Vid återvändandet skedde ytterligare ett mord, Douska, som också brändes. MA var med vid återvändandet. 
  
 Miller hade läst om benbiten i tidningen och konstater- ade att den upphittade benbiten måste ha hittats på ”den centrala bränningsplatsen” och inte på det ställe som hade angetts i mass- media. Han mindes inte om han hade använt någon pläd, kanske för att sitta på. 
  
 Miller vidhöll att MA hade varit med vid mordet. MA hade stått vid slänten i Williams när han tog Jenkins. Han hade berättat mer om MA:s agerande för  
 Foster och hänvisade till det samtalet. 
  
 Den 19 december 1997 genomfördes en sakkonfrontation med Miller som förevisades tio olika skospännen. Ett av sko- spännena var identiskt med det spänne som hade varit på Buchanan skor, vilket Miller upplystes om innan kon- frontationen. Miller uppgav att nummer 2 och 9 var mest lika spännet och att nummer 4 hade samma färg som kragen på Buchanan  
 t-tröja. 
  Av ett fotografi i förundersöknings- protokollet framgår att nummer 4 var det identiska spännet. 
  
 Den 11 mars 1998 hölls ett delgivningsförhör med Miller. Vid förhöret närvarade inte Rodriguez men kriminalkommis- sarien Garcia. Det framgick att Miller hade del- getts utredningen den 24 februari 1998 och att han hade gått igenom förundersökningsprotokollet, vissa delar med hjälp av norsk tolk. 
  
 9.2.3Övrig utredning 
  
 Förhör 
  
 Under förundersökningen mot Miller hördes ett stort antal personer, framför allt med anknytning till de olika platserna i Fjell, Haerland kyrka och Örjeområdet. De hördes särskilt om hur miljön hade sett ut på platserna i juli 1988. 
  
 335 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Buchanan mamma, ILJ, hördes den 13 augusti 1996 och berättade bland annat att dottern hade atopiskt eksem som gav utslag på kroppen. Utslagen kunde klia och medförde ibland att dottern kliade så att det blev sår som så småningom ledde till ärr- bildning. Utslagen kom särskilt på insidan av armbågen. ILJ kunde inte säga om Jenkins hade haft utslag, sår eller ärr dagen då hon försvann. 
  
 Buchanan läkare, barnläkaren Walters, hördes den 8 november 1996 och den 14 januari 1998. Vid förhören upp- gav han bland annat att han i april 1988 hade behandlat Jenkins för ”elveblest” [nässelfeber] och hade då inte noterat något särskilt om hennes eksem. Han hade tidigare, senast 27 maj 1987, behandlat hennes atopiska eksem som då inte hade varit sär- skilt utbrett. Buchanan eksem kunde visa sig i av- gränsade fläckar vid arm- och knävecken. Han bekräftade att ekse- men kunde ge klåda, som i sin tur kunde ge sår och ärr. Jenkins var allergisk mot bland annat gräs och björk vilket skulle kunna utlösa Miranda och förklara pipljuden Miller hade hört. 
  
 Den av Miller angivna medgärningsmannen, MA, hör- des i ärendet den 28 januari 1998. MA förnekade att han hade något med mordet på Jenkins att göra och uppgav att han aldrig hade varit i Norge tillsammans med Miller. 
  
 Den unga kvinnan Mclaughlin, som arbetade i videobutiken den aktuella kvällen, hade hörts flera gånger i direkt anslutning till försvinnan- det. Hon hördes också den 23 april 1997. Vid det förhöret hän- visade hon till de uppgifter hon lämnat i det första förhöret som hölls med henne. Hon mindes alltjämt att Jenkins hade varit i butiken flera gånger den aktuella dagen och att hon efter det sista besöket hade gått ned för trappan till garaget under butiken. Hon hade reagerat på att Jenkins valde den vägen. 
  
 Den 1 juli 1996 hördes NS som uppgav att balkongerna på Buchanan bostadshus hade varit vita 1988. De målades  
 gul-orangea 
  1989. 
  
 Trädgårdsanläggaren RL hördes den 2 juli 1996 och uppgav att han sommaren 1988 arbetade med att anlägga lekplatsen i Williams. Han förde dagbok över bygget. Av dagboken och en faktura fram- 
  
 336 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 gick att det levererades tryckimpregnerade plankor till området den 5 juli 1988 men att det innan dess fanns avsågade pålar kring bygget. 
  
 LI hördes bland annat den 8 maj 1996 och berättade att han hade sett en blodfläck vid Haerland kyrka sommaren 1988. 
  
 Teknisk utredning efter Morris erkännande 
  
 Efter vallningen av Miller i april 1996 genomfördes flera kriminaltekniska undersökningar vid bland annat Williams, Haerland kyrka och Ringen tjärn, Skumpen, Torget och Hammaråsen i Örje- området. 
  
 Upphittad planka 
  
 Av den tekniska utredningen framgår att polisen den 5 mars 1997 fann en 170 centimeter lång tryckimpregnerad planka och den 18 april 1997 flera jordfasta stenar i den slänt Miller pekat ut i Williams. Plankan analyserades den 21 mars 1997 av Francis vid Norges Landbrukshögskole som kom fram till att plankan tro- ligen hade legat på platsen i sju till femton år. 
  
 Trädet med markering 
  
 Vid undersökningar i Scott den 23 oktober 1996 hittade norsk polis en del av en björkstam. Björken var tio centimeter i diameter. På stammens ena sida fanns en 55 centimeter lång sammanhäng- ande skada. Övre delen av skadan bestod av en skärskada in till stammen. Nedre delen av skadan var mer oregelbunden och hade minst sex tvärgående rispor/hugg. Under skadan fanns långa verti- kala skrapmärken som bedömdes kunna komma från skogsavverk- ning eller från en älg. På motsatta sidan stammen, i samma område, fanns två vertikala skärskador, 20 respektive sju centimeter långa. Av utredningen framgår att det pågick avverkning i området fram till mitten av maj 1988. 
  
 Trädstammen undersöktes av professorn i botanisk ekologi Hodges vid Norges Landbrukshögskole som i ett yttrande den 11 november 1996 uttalade att skadan på björkstammen upp- kommit 1988. 
  
 337 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den upphittade pläden 
  
 Den 26 september 1996 markerade en norsk polissökhund vid en pläd i närheten av vändplatsen Skumpen. Francis vid Norges Landbrukshögskole bedömde i ett utlåtande den 24 oktober 1996 att pläden hade legat på platsen i sju till åtta år, det vill säga sedan  
 1987–1989. 
  Se även avsnittet Hundsökinsatser nedan. 
  
 Tömningen av tjärnen 
  
 Efter vallningen i Scott i april 1996 och de efterföljande för- hören beslutade norsk polis att tjärnen Ringen skulle slamsugas. Allt löst bottensediment pumpades upp genom ett rör och silades genom galler fyra gånger. Allt större än en centimeter fångades upp i gallren. Arbetet var mycket omfattande och pågick från den 28 maj till den 17 juli 1996. Professor Boone vid Anatomiska institutet vid Universitetet i Oslo konstaterade i ett utlåtande den 19 juli 1996 att inga fynd av organiska eller oorganiska människo- rester hade gjorts och hans slutsats var att det var osannolikt att något lik hade dumpats i tjärnen. 
  
 Det upphittade bågfilsbladet 
  
 Den 21 maj 1997 genomfördes en platsundersökning på Torget och med hjälp av metalldetektor hittades ett bågfilsblad. Detta under- söktes vid Universitetet i Oslo som i ett utlåtande den 10 oktober 1997 uppgav att det inte förekom någon indikation på närvaro av blod eller humant material på sågbladet. Vid en teknisk undersök- ning av bågfilsbladet konstaterades att det fanns orangea och blå lackrester på bladet som var tillverkat före 1992. 
  
 Undersökningen av förkolnat material 
  
 Vid platsundersökningen på Torget den 21 maj 1997 säkrades också förkolnat material. Materialet undersöktes av Boone som i ett utlåtande den 20 januari 1998 bland annat uttalade rörande två av bitarna (F9 och F12) i materialet att det på grund av storleken och 
  
 338 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 formen med all sannolikhet var benbitar från en människa, troligen en individ mellan 5 och 15 år. 
  
 Den 10 januari 1998 lämnades fyra av föremålen över till profes- Chang vid Institut für Angewandte Forensische Medizin und Angewandte Forensische Anthropologie i Tyskland. I ett utlåtande den 23 januari 1998 uttalade Stephens att en av benbitarna sannolikt var en benpipa som härstammade från ett barn. 
  
 Efter att Miller ansökt om resning och förundersökn- ingen återupptagits undersökte SKL och Osteoarkeologiska forsk- ningslaboratoriet vid Stockholms universitet de aktuella fynden. SKL:s slutsats, som redovisades i ett utlåtande den 31 mars 2010, var att materialen inte var av ben. Osteoarkeologiska forsknings- laboratoriet kom till samma slutsats som SKL. 
  
 Hundsökinsatser 
  
 Ett stort antal hundsökningar gjordes på olika platser i Cook. Sök- ningarna utfördes av en finsk polisliksökhund, norska polishundar och den svenska liksökhunden Zampo. Den norska polishunden Brock markerade den 26 september 1996 på ett ställe i närheten av vändplatsen Skumpen i Scott. På platsen hittades en pläd. Hundföraren noterade i sin rapport att hunden vid den tidpunkten inte var färdigutbildad liksökhund och att det därför inte gick att dra någon säker slutsats om han hade markerat för likdoft när han hittade pläden. Vid ett senare söktillfälle markerade Brock åter på platsen där pläden hade hittats. Hundföraren noterade i rapporten att Brock hade markerat som vid likdoft men att det inte gick att säkert fastslå att han hade känt likdoft eftersom inga likfynd av människa eller djur gjordes på platsen. 
  
 Även sökhunden Zampo gjorde ett flertal markeringar på olika platser i Scott, dock utan att några fynd gjordes som kunde sättas i samband med Buchanan försvinnande. 
  
 339 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Övrigt 
  
 Under den aktuella tiden drev Miller en kioskrörelse i Grycksbo tillsammans med BA. Under förundersökningen gjordes försök att klarlägga om Miller hade arbetat i kiosken under aktuell tid. I en promemoria av Rodriguez daterad den 17 januari 1997 framgår att BA vid samtal med henne samma dag uppgett att det av bokföringen inte gick att med säkerhet veta om den som bokfört dagskassan också var den som arbetade aktuell dag. Efter en genomgång av kioskens bokföring redovisade Rodriguez i en promemoria den 22 januari 1997 att det var BA som hade fört in dagskassan i bokföringen för perioden  
 1–6 
  juli 1988. 
  
 Under resningsprocessen framkom ytterligare en promemoria av Rodriguez, som dock inte återfinns i förundersöknings- protokollet. Promemorian har en faxstämpel utvisande att den sändes till Krimpol Sundsvall den 16 januari 1997. Av promemorian framgår att det var Miller som skrev ut insättningsnotorna till banken för dagskassorna avseende den 2 och 3 juli 1988 samt att han felaktigt fört in dagskassorna avseende  
 1–4 
  juli 1988 på juni månads uppslag i kassadagboken. Det framgick att banken hade stämplat insättningarna måndagen den 4 juli 1988. Vidare framgick att BA hade strukit över Morris felaktiga notering om dagskassorna för  
 1–4 
  juli på juni månads blad och fört över dessa till rätt månad, det vill säga juli 1988, men utan att ange att det var Miller som hade gjort den ursprungliga noteringen om dagskassan för de aktuella datumen. 
  
 I promemorian från den 17 januari 1997, alltså dagen efter pro- memorian som finns med i förundersökningsprotokollet, framgår inte om BA vid samtalet den dagen fick några frågor om felskriv- ningen i kassadagboken. I promemorian daterad den 22 januari 1997 har dessa omständigheter utelämnats. När förundersökningen åter- upptogs under resningsprocessen hördes BA som bekräftade att det var Miller som hade fört in dagskassorna för  
 1–4 
  juli 1988 och att det hade skett på fel månad varefter hon förde över dem till rätt månadsuppslag. 
  
 Av en promemoria upprättad av polisinspektören Ramirez den 30 maj 1996 framgår att Miller i april 1988 köpte en mörkblå Mazda kombi. 
  
 340 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 9.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaten 
  
 Potter närvarade vid det inledande telefongruppsamtalet den 9 februari 1996 men inte vid tre av de fyra förhör som hölls innan Miller vallades i Norge. Han närvarade således inte när Miller lämnade sin första berättelse om Jenkins och försvinnandet. Potter närvarade i övrigt vid förhören under utredningen, bortsett från den 26 mars och 4 juli 1997. Han närvarade inte vid samtalet som Freeman der Kwast hade med Miller den 13 maj 1996, när Miller ringde upp Seppo Penttinen eller vid Seppo Penttinens besök hos Miller den 15 april 1997. Han närvarade vid vallningarna. 
  
 De sakkunniga 
  
 Foster, professor i psykologi vid Stockholms uni- versitet, anlitades under förundersökningen som rådgivare åt polis och åklagare. Inför vallningen den 11 juni 1997 upprättade han riktlinjer för vallningen. Det anges i riktlinjerna att dessa upprätta- des i samarbete med Miller. I riktlinjerna beskrevs detalje- rat hur polisen skulle ställa frågor och hur de skulle förhålla sig till Miller under vallningen. Det angavs bland annat följande. 
  
 När TQ går vidare, kan han behöva stanna till för att se sig omkring och rekognosera, men också för att reagera på det han ser. I detta skede är det viktigt att alla runt omkring är observanta och ser vad TQ har för sig. TQ vill leda sig själv och andra till platsen genom att på olika sätt tipsa, t ex genom att titta åt ett visst håll. Man kan då fråga: ”Nu tittar du åt det där hållet, varför gjorde du det? 
  
 Ett tänkt händelseförlopp utifrån vissa platser beskrevs också in- gående. 
  
 TQ är minnesmässigt osäker på var trädet finns med inristningen. Han har utgått ifrån att det är vid tjärnen, men är osäker. Om trädet hittats av polisen ska man ändå ställa frågan till TQ vid tjärnen. TQ vill känna efter om han minns vid tjärnen. Om han inte minns, fråga inte mer utan gå vidare. Om TQ blir desorienterad, åker på fel väg och inte alls känner igen sig, kan han behöva någon form av lotsning. […] Om han är vilsen skulle eventuella fynd gjorda av polisen, t ex om trädet med 
  
 341 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 inristningen hittats eller klipputskottet, kunna vara utmärkta utgångs- punkter. TQ:s föreställning är dock att han kommer att kunna leda oss fram till platsen utan problem. 
  
 Det beskrevs vidare att Miller skulle försäkras fri tillgång till medicin under vallningen och att han i händelse av att Buchanan kropp återfanns skulle ges en möjlighet att gräva upp kroppen och få en ”privat stund” där han ”rent fysiskt får känna på en benbit, exempelvis ett revben”. Riktlinjerna syftade till att Miller skulle kunna närma sig platsen/platserna där Jenkins var begravd. 
  
 Foster närvarade själv vid vallningen. Av ljud- utskrifterna framgår att han under vallningen hade enskilda samtal med Miller. Det framgår också att Seppo Penttinen råd- frågade honom under vallningen, bland annat om man skulle be- rätta för Miller att trädet med markering hade hittats. Man både berättade för Miller om trädet och visade honom var fyndet hade gjorts.  
 Foster närvarade också vid den förberedande vallningen i Sverige den 2 juni 1997. 
  
 Det framgår att  
 Foster träffade Miller på Säter vid ett flertal tillfällen under den tid som förundersök- ningen pågick och att de då diskuterade Cain ärendet. Av förundersökningsprotokollet framgår att  
 Foster under pågående förundersökning fick del av för- undersökningsmaterial i form av utskrifterna av Morris förhör och promemorior. Anledningen till att förundersöknings- material lämnades ut till honom framgår inte. 
  
 I förundersökningen är ett ”sammandrag av samtal” mellan  
 Foster och Miller den 1 december 1997 medtaget. Samtalet spelades in och är utskrivet av Cohen. Samtalet rörde bland annat ”den känslomässiga bindningen mellan MA och Miller” och MA:s delaktighet i mordet på Jenkins. Det hade bland annat varit MA:s närvaro i Norge som avgjorde att offret blev en flicka. MA dominerade händelse- förloppet i Williams och fram till  
 Mona-utsikten 
  men det var Miller som angrep och fångade in Jenkins. MA våldtog henne vid  
 Mona-utsikten. 
  Till följd av skadorna hon då fick och efter våldet i slänten i Williams var hon döende redan där. 
  
 För en närmare redogörelse för vad  
 Foster, Atkinson, Jefferson Penttinen och Miller har 
  
 342 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 berättat om  
 Soto rådgivande roll och om Baldwin egna kontakter med Miller hänvisas till redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  avsnitt 6.2.4. 
  
 Boone anlitades av åklagaren under förundersökningen och upprättade ett utlåtande rörande det förkolnade materialet och deltog i arbetet när tjärnen ”tömdes”. 
  
 Stephens anlitades av åklagaren under förundersökningen och upprättade ett utlåtande rörande det förkolnade materialet. 
  
 Stewart Baekken, Buchanan läkare, hördes under för- undersökningen om Jenkins hade eksem och lämnade upplysningar om atopiskt eksem i allmänhet. 
  
 Vården 
  
 Williams initierade och närvarade vid det inledande telefon- samtalet i Gordon  
 Johannessen-ärendet. 
  Vid det samtalet ringde hon till Jefferson Penttinen och berättade att Miller hade lämnat osammanhängande uppgifter i terapin och att han gjorde associationer kring en gravid vårdare som hette Gordon. 
  
 Hon närvarade vid förhören den 20 mars och 13 maj 1996 samt vid Williams samtal med Miller på kvällen den 13 maj 1996. Hon medverkade vid samtliga vallningar utom den 2 juni 1997. Hennes deltagande synes främst ha varit som stöd för Miller. Under vallningen den 11 juni 1997 hade hon både enskilda samtal och samtal tillsammans med  
 Foster med Miller. Även Brown närvarade vid vallningarna. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Cohen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen mellan dessa båda delar. Under samma avsnitt framgår vidare att Miller vid möte med kommissionen har förmedlat en motsatt uppfattning och be- rättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och terapeuter. 
  
 Beträffande innehållet i journalanteckningarna från Säter under 1996 och fram till maj 1997 hänvisas till redogörelsen för Yenon 
  
 343 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Levi-ärendet, 
  avsnitt 8.2.4. Av journalanteckningarna för tiden där- efter framgår bland annat följande. Den 7 juni 1997 noterade vårda- ren Barber att Miller under natten hade glidit in i olika personligheter varav den mest framträdande var ”Cliff”. Miller hade varit ironisk och överlägsen när han talade om ”Barrett”, skrev spegelvända meddelanden baklänges och på engelska. I en journalanteckning en vecka senare noterades att Miller hade vallats i Norge den 11 juni 1997 och att vallningen hade varit mycket påfrestande med ångest, spänning och psykosomatisering. 
  
 I juli 1997 antecknade psykologen May att hon hade träffat Miller för stödsamtal två gånger per vecka under Johnson månadslånga semester och att Miller hade varit mycket kontakt- och hjälpsökande. Han hade försökt, men haft svårt för, att vila från tankarna kring polisutredningarna. Sär- skilt vallningen i Norge i juni hade varit svår att hantera men ut- flykterna med personalen under sommaren hade hjälpt honom. 
  
 Den 9 september 1997 antecknade chefsöverläkaren Thornton att Miller var ganska stabil men att det var en fortsatt mycket traumatisk process att genomgå i terapin och att ett extremt svårt material hade kommit fram. Den 12 september 1997 antecknade Barber att förhöret som ägt rum samma dag fick avbrytas flera gånger då Miller uttryckt att hans huvud höll på att sprängas. Han hade efteråt känt sig plågad av minnesbilder från de händelser som hade avhandlats vid förhöret. I slutet av september 1997 noterade Brown att den senaste veckans händelser kring polisutredningen gjort Miller mycket skakad och skör. Han hade fått mer medicin än vanligt för att klara sig igenom dagarna. Det noterades den 10 november 1997 att polisförhöret under dagen lett till starka ångestattacker under kvällen. 
  
 Den 16 december 1997 beskrev Williams att Miller hade fortsatt terapi tre gånger per vecka samt ytterligare kontakter när extra insatser hade behövts. I terapin hade händelser från när Miller var 8 och 12 år framträtt. Hon noterade att man förväntade sig åtal i Gordon  
 Johannessen-ärendet 
  i januari 1998. 
  
 Den 18 januari 1998 antecknade Barber att Miller under natten hade glidit in i olika personligheter, främst ”Cliff”. I journalen den 12 maj 1998 sammanfattades rättegångs- dagarna i Gordon  
 Johannessen-ärendet 
  och det noterades att Miller hade haft konstant mycket hög ångest. 
  
 344 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 I en journalanteckning den 2 juli 1998 beskrev Williams bland annat att Gordon  
 Johannessen-utredningen 
  var avslutad och att det hade varit den hittills tyngsta och svåraste utredningen. Hon beskrev att de inför rättegången hade använt sig av förundersök- ningen i terapin på ett aktivt sätt. Det hade visat sig vara konstruk- tivt att gå in i den och se och förstå det som beskrevs i utredningen. Hon beskrev också att Morris livsberättelse hade blivit mer hel och att han därför tydligare kunde se den egna tidiga ut- sattheten och att den erfarenheten gestaltades genom de brott han dömts för. Castro Ståhle skrev också att det under våren hade blivit möjligt att ”förtydliga 2 linjer eller stråk i de brottsliga gär- ningar han erkänt”. 
  
 9.3Tingsrättsprocessen 
  
 9.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Den 9 mars 1998 hemställde den norska riksadvokaten att svensk åklagare skulle överta lagföringen av Miller avseende mordet på Jenkins. Framställningen bifölls av Freeman der Kwast samma dag och den 13 mars 1998 åtalade han Miller för mord på Jenkins vid Hedemora tingsrätt. 
  
 På åklagarens begäran förordnade tingsrätten, tf. rådmannen Lowe, professorerna Boone och Stephens som domstolssakkunniga i målet. Åklagaren upplyste om att de båda hade anlitats under utredningen och avgett utlåtanden som hade bifogats förundersökningsprotokollet men att det var angelä- get att de även hördes muntligen och som domstolssakkunniga. Tingsrätten, genom Lowe, förordnade också läkaren Walters som domstolssakkunnig. 
  
 Åklagaren gav in ett förslag på förhandlingsordning som bland annat innebar att de fyra norska polismännen skulle få avge sina vittnesmål tillsammans och mot varandra. 
  
 Tingsrätten, genom Lowe, hemställde att chefsöver- läkaren vid Säters sjukhus skulle avge utlåtande enligt 4 § [3 §] andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning om de medi- cinska förutsättningarna för att överlämna Miller till rätts- psykiatrisk vård. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämta- des inte av tingsrätten. 
  
 345 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 9.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Hedemora tingsrätt höll huvudförhandling i målet den  
 28–30 
  april samt den  
 4–5 
  maj 1998. Domare vid rättegången var lagmannen Roberts och tf. rådmannen Lowe. Vid huvud- förhandlingen hördes, utöver Miller, som målsägande Buchanan mor ILJ, och som vittnen de norska polis- männen Smith, Lamb, Wood och Chavez, hundföraren JS med sökhunden Zampo, Rodriguez, Ramirez, Williams, Brown och en man, LI, om blod vid Haerland kyrka. Som partssakkunnig åberopad av åklagaren hördes  
 Foster och som domstolssakkunniga Boone, Stephens och Walters. 
  
 Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår väsent- ligen följande. 
  
 Freeman der Kwast framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen. Åklagaren utvecklade sin talan. Vad han uppgav har inte redovisats i tingsrättens dom. Åklagaren visade en videoinspelning från vallningen den  
 25–26 
  april 1996 och åberopade bland annat skisser med markeringar, teknisk utredning rörande brädan och björken samt fotografier från Williams och Haerland kyrka. 
  
 Potter utvecklade därefter Morris talan, vilken inte har redovisats i tingsrättens dom. 
  
 Målsägandeförhör hölls med ILJ angående dottern och omstän- digheterna kring hennes försvinnande. Hennes berättelse är inte redovisad i domen. 
  
 Förhör hölls med Miller vid fyra tillfällen under för- handlingsdagarna varav tre av tillfällena var efter att de norska polismännen hörts om utredningen. I domen redovisades hans uppgifter enligt följande. 
  
 I samband med ett mord på Solis […] uppstod en stark känslo- mässig spricka mellan honom och MA, en vän till honom som vid denna tid var 16 år gammal och som deltog i det mordet. De befann sig efter mordet i en fantasivärld med ”destruktiva tankar” som gick ut på att döda en pojke. Han hade för sin del två syften med dessa fantasier: att fjärma sig och MA från mordet och att knyta MA närmare sig igen. De beslöt sig för att fara till Norge och reste i början av juli 1988. ”Destruktiva resor” […] till Norge hade tidigare förekommit. I smyg packade han ned en kniv som han tagit från Solis, ett par andra knivar, några sågar samt plastsäckar. Han tog också med sig norska 
  
 346 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 registreringskyltar. I en blå  
 Mazda-kombi 
  som ägdes av MA:s mor men disponerades av honom for de på väg E18 mot Oslo. I Mysen bytte de skyltar på bilen och fortsatte mot Drammen, där de aktivt började söka ett offer. Han såg en pojke i åldern tolv till tretton år och han talade en kort stund med denne. När han föreslog att de skulle ta med pojken sade MA nej, och de körde vidare. Efter att ha tankat på Dawson stannade de slutligen vid ett köpcenter i stadsdelen Williams. Även om han inte minns att det regnade, låg skyarna mörka när de kom fram till Williams. Klockan var halv åtta eller åtta och få människor syntes till. Bilen parkerades vid Fjellcentret. Intill fanns något som liknade en lek- plats, som inte var färdig. Han minns väl hur lösa plankor låg spridda i området. På andra ställen låg de i ordning, upplagda i travar. I Fjell- centret fanns en bank. Balkongerna på bostadshuset intill var vita. De såg från bilen en flicka som det skulle visa sig var Gordon och de beslöt sig för att ”ta henne”. Hon bar på en liten vit påse med något tungt i; hon svängde med den när hon gick. Hennes hår var något längre än på de bilder som visats i media. Om det var uppsatt eller inte kan han inte minnas. Hon såg sydländsk ut, och han blev förvånad över att hon talade norska. Han gick ut ur bilen och följde efter henne på en stig. I en slyig slänt drog han ned henne och slog henne medvets- lös mot en sten som låg fast i marken. Det sista hon sade var: ”mor, mor”. Han hörde också ett pipande andningsljud, ungefär som ett astmaanfall. Redan då lade han märke till att hennes armveck hade röda, relativt stora fläckar som såg ut som eksem. Stora skospännen minns han också. Han var inte rädd för att bli upptäckt eftersom han kände sig oövervinnlig. I detta skede var han rimligt orienterad i tid och rum men inom sig djupt desorienterad, närmast psykotisk. Det är farligt att minnas henne, eftersom hon då blir levande för honom. Flickan lades i bilen, och de lämnade Drammen och körde mot Oslo. Besöket i Williams varade högst 20 minuter. Vid Monautsikten verkade Gordon vakna till. De parkerade bilen längst fram på rastplatsen i syfte att undgå upptäckt, och han band flickans armar och ben tätt mot hennes kropp. Han kände en stark besvikelse över att offret inte blev en pojke. MA våldförde sig på flickan i bilen på denna plats. Under det att MA gjorde detta hade denne en blick av stark aggression och förtvivlan. Från den stunden kände han att han åter hade kontroll över MA och han bestämde sig för att döda flickan. Färden fortsatte mot Haerlands kyrka där de stannade. Flickan som fortfarande verkade medvetslös bars ut, och han dödade henne där dels genom strypning, dels med en kniv. Mycket blod rann från flickans kropp. Han orkar inte närmare redogöra för hur det gick till. Detta var vid tiotiden eller elvatiden på kvällen. Det var fortfarande ljust. Han bar henne in i en dunge där det fanns stenblock. Där tog han ut de inre organen på flickan och lade dem i en plastpåse. Att han gjorde så berodde på att han ville komma in till hennes ryggrad för att på så sätt ”fånga ångesten i ryggraden” eller med andra ord fånga den rädsla han tidigare sett i MA:s ögon. Resten av kroppen lade han i en annan plastpåse, varefter han placerade båda påsarna i bilens lastutrymme, gömda under 
  
 347 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 en pläd. Han återvände till stenblocken och skrapade bort blodet från stenarna. Hans tanke hade varit att begrava henne i en granberså i närheten av kyrkan. […] Risken för att hon där skulle bli upptäckt var emellertid stor. De körde vidare och i närheten av Cook svängde han in på den grusväg som i utredningen kallas Todd. Efter någon kilometer kom de fram till en bergskant, varifrån man kunde se en tjärn. Han bar upp flickan till bergskanten och i en bergsskreva genom- fördes viss styckning av kroppen. Kroppsdelarna bar han sedan ned till tjärnen, tog av sig sina kläder, simmade ut och sänkte mjukdelarna mitt i tjärnen. Resten av kroppen lades tillbaka i bilen. Kläderna, som MA hade tagit hand om, grävdes ned någonstans i området kring tjärnen. De fortsatte färden längs Ringenveien och körde förbi ett grönt hus. Utanför detta såg de en man i sjuttioårs­åldern. Han tänkte att han skulle döda mannen på vägen tillbaka, eftersom han var rädd att denne sett dem, men mannen hade då gått in i huset. Vid en vägbom strax efter huset måste de vända och de körde sedan vidare till Torget. Där styckades resten av flickans kropp och gömdes vissa kroppsdelar på ett visst sätt bland annat med stenar i botten och torra kvistar över som skulle förhindra såväl angrepp av djur som förruttnelse. Han hade då inte någon tanke på att åka tillbaka till denna plats. Medvetet lämnades ett sågblad vid en bäck. Tanken var att om någon hittade bladet så skulle personen inte veta vad det hade varit med om, ett slags triumferande. De for vidare till Skumpen där pläden, som han hade huggit i med kniv, lämnades; huggen var kopplade till aggressivitet. Vid ”kal sten” gömde han flickans händer samt ristade han in ett märke i en björk. Syftet med denna inristning var dels att kunna åter- finna platsen, dels […] att en betraktare inte skulle veta vad inrist- ningen betydde. Huvudet gömde han på Hammeråsen utefter Lyse- vannsveien. Andra kroppsdelar gömdes också vid Skumpen. Under hemfärden upplevde båda brottet starkt samtidigt som de sköt det från sig. Han återvände till bostaden i Grycksbo på morgonen den 4 juli någon gång mellan kl 8 och 10; han har starka minnesbilder av nattfukt på marken. Bilen var nedsölad med blod, varför han beslöt sig för att göra sig av med den. Tillsammans med MA […] krockade de kort tid efter Norgeresan bilen förd av MA mot en sten och ett träd vid en grusväg utanför Grycksbo. – Fantasier kring brott ledde fram mot en ny handling. I april och maj 1989 fantiserade han mer och mer om lustmord gällande pojkar, en fantasi han inte orkade bära på. Han företog tillsammans med MA en ny resa som även den råkade bli till Norge. En pojke, ”Dusjka”, plockades upp och fördes till Ringenveien. Vid Skumpen dödade han pojken. Om kroppsdelar från Dusjka finns kvar på platsen vill han inte uppge. Han är dock öppen för att det vid Skumpen finns kroppsdelar från andra än Gordon. I hans fantasier fanns en föreställning om att Gordon skulle försvinna för alltid, något som hängde samman med dels övergrepp han utsatts för i tidig ålder, dels det våldförande MA utsatt henne för. Han sökte därför i maj 1989 upp gömställena och lade kroppsdelarna, vilka hade bevarats olika väl, på ett finmaskigt nät som han inhandlat i en järnaffär i Falun. Därefter 
  
 348 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 gjorde han upp eld. […] Det tog många timmar innan bitarna förvand- lades till aska. Denna och kvarvarande benbitar skrapade han ihop i en påse som han tog med sig. Idag finns inget kvar av Gordon. Om det skulle finnas människodelar kvar vid Torget måste dessa härröra från Gordon. Eldandet kan ha omfattat även huvudet; det finns i varje fall inte kvar. Det finns ingen risk för att han skulle sammanblanda Gordon med Dusjka. Delar av dödade pojkar vill han gärna bevara, eftersom dessa, till skillnad från vad som är fallet med kroppsdelar från flickor, har ett starkt symbolvärde för honom. Han skräms av tanken på att huvudet är borta liksom av tanken att det inte är möjligt för de anhöriga att begrava flickan. – Vid den tiden drev han tillsammans med MA:s mor en kioskrörelse. Av dess bokföring kan emellertid inte några säkra slutsatser dras i frågan om vem som tjänstgjorde vid tiden för Carter försvinnande, eftersom de inte redovisade alla intäkter och då de skrev insättningsnotor i förväg. Han har inget minne av att han läst något om det inträffade före erkännandet. Efter det att han berättat om händelsen hade han ett stort kontrollbehov och läste om den i tidningar. Med tiden har detta behov avtagit och han reagerar inte längre på felaktigheter som förekommer i media. Han läser regel- bundet Dagens Nyheter och  
 Dala-Demokraten, 
  ibland köper han kvällstidningarna Aftonbladet eller Expressen. I ett tidigt skede av utredningen gällande honom sände en norsk journalist ett exemplar av Duarte till honom. – Han erkänner det han gjort sig skyldig till av moraliska skäl. Det han gjort är fruktansvärt och han tänker på Carter moder och andra anhöriga […]. Han vill ge besked vad som rent faktiskt har hänt. Det är förenat med stora mödor att se och åter- uppleva det som hänt. Av den anledningen tar det tid att lämna en berättelse. Han är också angelägen att berättelsen skall bli riktig; i ett sanningsforum som detta – domstolen – får det inte förekomma några felaktigheter. Under utredningens gång har han aldrig avsiktligt lämnat felaktiga uppgifter, även om sådana har förekommit. Detta hänger samman med att han aldrig kan försonas med det han gjort; det som faktiskt hänt får inte vara sant. Han har inte läst utskrifterna av sina egna förhör eftersom det är alltför plågsamt. 
  
 Av domen framgår att Miller senare under förhandlingen berättade att det endast hade varit ögonen som lades i tjärnen. Vidare framgår att han ytterligare senare under förhandlingen nämnde att aska från kroppen sänktes ned i vattnet och att han blev förkrossad när polisen inte fann några kroppsdelar i tjärnen. 
  
 Under två dagar följde vittnesförhör vid flera tillfällen med Lamb, Smith, Fitzpatrick och Oliver. Av domen framgår att tingsrätten godtog att polismännen genom- gående redogjorde för vad andra personer hade sagt under för- undersökningen. Dessa andra personer hördes följaktligen inte själva under huvudförhandlingen. 
  
 349 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lamb och Foster Gröttland hördes angående omständigheterna i samband med försvinnandet samt om vilka kontroller som skett beträffande Williams,  
 Mona-utsikten, 
  Haerland kyrka och Scott. Lamb hördes också om vad som förekommit i norsk media avseende utredningen. I samband med att polismännen hördes hänvisades till ett stort antal förhör med olika personer i förundersökningsprotokollet. Det hänvisades också till förhör med Miller den 30 oktober 1997 och den 19 december 1997. I samband med förhören visades bland annat foton av Williams och Buchanan kläder samt ett flertal av Morris skisser från förhören. 
  
 Fitzpatrick och Oliver hördes om vad som framkom- mit vid tekniska undersökningar vid Williams, Haerland kyrka och Scott. I samband med att Fitzpatrick hördes visades foto- grafier på stenarna och plankan som hittades i slänten i Williams samt foton av bågfilsbladet som hittades vid Torget i Örjeskogen. I sam- band med att Oliver hördes visades foton från Haerland kyrka, tjärnen Ringen med omgivning, Torget och Skumpen. 
  
 Tingsrätten tittade bland annat på kläder identiska med de som Jenkins burit vid försvinnandet samt på ett bågfils- blad, en bit av en plastpåse och det analyserade förkolnade materialet. Det visades videoupptagningar från Skumpen och Torget. Dessa videoupptagningar återfinns inte i det material som vi har tagit del av. Domen innehåller inga referat från förhören och det framgår inte heller på annat sätt vad var och en av polismännen berättade. Däremot har tingsrätten i domen under tre avsnitt: Williams, Mona- utsikten/Haerland kyrka och Cook, i sin bedömning vävt in vad de fyra norska polismännen berättade. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige Boone som presenterade sitt sakkunnigutlåtande och visade bilder på ben- knotor och skelettdelar. Det han uppgav vid förhandlingen har i domen vävts in i tingsrättens bedömning som redovisades under avsnittet Cook. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige Stephens som presenterade sitt sakkunnigutlåtande och visade bendelar. Hans uppgifter vid förhandlingen har i domen vävts in i tings- rättens bedömning som redovisades under avsnittet Cook. 
  
 Tingsrätten efterhörde parternas inställning till att höra den av Miller uppgivna medgärningsmannen MA. Parterna mot- 
  
 350 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 satte sig att MA skulle höras i målet. Påföljande dag underrättades parterna om att rätten inte på eget initiativ avsåg att höra MA. 
  
 Tingsrätten noterade att omständigheterna kring polisförhöret med LI hade varit oklara och beslutade att på eget initiativ höra LI rörande hans iakttagelser av blod utanför Haerland kyrka. Av domen framgår att LI vid förhöret berättade att han var synsk och att hans hund sommaren 1988 spårade upp blodfläckar utanför Haerland kyrka. 
  
 På åklagarens begäran hölls vittnesförhör med Ramirez som berättade att Morris Mazda anmäldes krockad den 9 juli 1988, varefter skrotningsintyg inkom till bilregistret den 12 augusti 1988. Enligt personal vid bildemonteringen hade bilen pressats och forslats bort. Åklagaren åberopade i anslutning till för- höret skriftliga handlingar rörande bilen och skrotningen av den- samma. 
  
 På åklagarens begäran hölls vittnesförhör med hundföraren JS. I samband med förhöret visades videoupptagningar av hundsök i Scott. Det framgår inte av domen vad JS berättade. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige Walters som visade diabilder på atopiskt eksem. 
  
 På åklagarens begäran hölls vittnesförhör med Rodriguez som redogjorde för vad som var känt om utredningen i svensk media. Hon berättade att Miller bland annat hade kunnat ta del av att Jenkins bodde i Williams, hennes ålder samt att hon hade en glugg mellan tänderna. I norsk media hade för- svinnandet ägnats stor uppmärksamhet. Fotografier och två teckn- ingar föreställande Jenkins hade publicerats liksom bilder över Williams. Det hade inte framkommit att tröjan hade text, eller information om skospännena, bältets material eller att hon hade eksem. Det förekom inte heller uppgifter om en bank och ett daghem i Fjellcentret, färgen på balkongerna, uppgifter om plankor och stenar i slänten. Det hade skrivits mycket om tjärnen i media men inte någon uppgift som Miller kunde använda sig av. Vidare berättade hon att man av bokföringen i kiosken som Miller drev inte kunde dra några säkra slutsatser om hans arbets- tider och att det således hade varit möjligt för honom att vara i Norge den aktuella tiden. 
  
 Sakkunnigförhör hölls på åklagarens begäran med partssak- kunnige  
 Foster. Av domen framgår att  
 Sven-Åke 
  
 351 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Martin hade testat Morris minnesfunktioner som var normala. Han uppgav att planerade och traumatiska händelser be- varades väl i minnet, men att det fanns skyddsmekanismer som omedvetet verkade för att förtränga minnesbilder. I Morris fall hade händelserna ett starkt symbolvärde vilket medförde att förmågan att minnas sköts på framtiden. Detta innebar att Miller behövde flera försök för att nå fram. Som gärningsman var Miller en noggrann iakttagare. 
  
 Vittnesförhör hölls på Morris begäran med Williams som bland annat berättade att Miller gradvis hade närmat sig händelserna och att det krävde stort mod och styrka. Vissa detaljer var svåra att berätta om. Vidare framkom att terapin inte styrdes av henne. Miller berättade fritt utan att detalj- frågor ställdes. Hon kände inte till vad som framkommit i polis- utredningen utan det var först vid huvudförhandlingen som hon hade förstått vad som hänt. 
  
 Vittnesförhör hölls på Morris begäran med Brown som bland annat berättade att Morris erkännanden inte föreföll utgöra lustupplevelser utan att han reagerade med skam och skuld. Miller hade tillgång till TV, telefon och tidningar men inte internet. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Ett ut- drag ur belastningsregistret föredrogs. Vidare föredrogs yttrande av chefsöverläkaren vid Säters sjukhus, Thornton, som tingsrätten med stöd av 4 § [3 §] andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersök- ning inhämtat för bedömning av om det fanns förutsättningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Thornton ut- talade bland annat att Miller hade begått den åtalade gär- ningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning som han alltjämt led av. Det fanns medicinska förutsättningar för att över- lämna Miller till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § brottsbalken. 
  
 Potter föredrog delar av ett yttrande daterat den 30 april 1997 som han hade inhämtat från Thornton. I yttrandet uttalade Thornton bland annat att det efter en genomgång av Morris sjukhistoria rådde full samstämmighet mellan de gär- ningar han hade tillstått och hans tidigare symtombild, bland annat grav personlighetsstörning sedan tonåren och att han hade begått ett mordförsök som  
 19-åring. 
  
 352 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 Parterna slutförde sin talan och förhandlingen förklarades av- slutad. 
  
 9.3.3Hedemora tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Roberts och tf. rådmannen Lowe med nämnd, meddelade dom den 2 juni 1998. 
  
 Tingsrättens bedömning har delvis vävts in med vad de personer som hördes vid huvudförhandlingen berättade. Av domen framgår inledningsvis följande. 
  
 Rätten kommer härefter i tre avsnitt Williams, Monautsikten/Haerlands kyrka och Cook, att – så långt det är möjligt – jämföra Simpson uppgifter lämnade vid polisförhör med vad som faktiskt framkommit vid den omfattande utredningen i syfte att utröna vad som kan binda Larson till Gordon och vad som kan binda honom till tid och plats. […] Om inte annat anges bygger uppgifterna på vad de fyra norska polismännen berättat. 
  
 Williams: ILJ har berättat att Gordon vid sjutiden den ifrågavarande kväl- len fått 16 kr 50 öre av sina morföräldrar, att dottern senare gick till en kiosk i Fjellcentret för att handla och att hon därefter inte sett till Gordon. Enligt modern var Gordon klädd i en rosa  
 t-tröja, 
  jeanskjol med rosa bälte, rosa sockor och rosa skor av mockasintyp försedda med spänne. Vidare hade hon enligt modern ett armbandsur med röd rem som hade en inskärning i form av en häst samt ett örhänge med en vit sten. ILJ har vidare beskrivit att dottern hade svart hår, kort vid öronen och i övrigt axellångt, att detta möjligen var uppsatt i en häst- svans, att framtänderna inte hade vuxit ut helt samt att flickan besvä- rades av böjveckseksem, något som behandlades med salva och som förbättrades sommartid, även om ärren syntes. En expedit på Fjell- centret har berättat att Gordon köpte en flaska Castaneda och en bit choklad och att varorna lades i en plastkasse. Expediten har vidare sagt att hon därefter gick ut för att röka och då såg att Gordon gick trap- porna ned mot ett parkeringsgarage i anslutning till kiosken, det vill säga den ena av de två i det närmaste parallella gångvägar till hemmet hon hade att välja mellan. Vid denna tid var få människor ute eftersom Drammen hade drabbats av de kraftigaste skyfallen på tio år, ett kl 19.30 som varade två till tre minuter och ett kl 19.40 som pågick lika länge. I media har förekommit dels ett fotografi av Gordon taget om- kring ett år före försvinnandet, dels två teckningar utvisande bland annat hur hon var klädd. Sommaren 1988 hade hon längre hår än på fotografiet. Teckningarna är felaktiga såtillvida att hon i verkligheten hade en  
 t-tröja 
  och inte en tenniströja; alltså en tröja utan krage. Vidare hade hon spännen på mockasinerna. ILJ hade med polisens hjälp införskaffat kläder identiska med dem som Gordon bar vid för- 
  
 353 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 svinnandet. När Larson berättade att skorna hade spänne blev de tveksamma. De letade därför fram de inköpta mockasinerna och kunde konstatera att dessa hade spännen. Vid konfrontation valde Larson ut två av de tio spännena. Av dessa två var ett identiskt med dem som Gordon hade burit. När det gäller skorna har Simpson uppgifter varierat en hel del, från läderskor till lackskor, dock har han aldrig nämnt mockasiner. Han har sagt att Gordon bar mjukis- byxor. I själva verket hade hon på sig en jeanskjol. Bältet beskrev Larson som rosa och av konstmaterial. Inledningsvis talade han om en jacka, därefter endast om en rosa tröja. Han har varit osäker på om det varit en  
 t-tröja 
  eller en  
 tennis-tröja. 
  I maj 1996 visade norsk TV hur tröjan såg ut. Vid förhör hållet den 30 oktober förra året be- rättade Larson att det fanns en text på tröjan, något som stämmer. Hans uppgift om att klockremmen var smalare vid spännet är riktig. Larson har talat om att Gordon hade en hårsnodd eller ett spänne i håret. Inledningsvis berättade han att flickan var blond, en uppgift som han emellertid senare rättade till att hon hade svart hår. Larson berättade att hårlängden var längre och tän- derna mer utvuxna än på de bilder som visats.  
 [---] 
  Vidare nämnde han redan vid förhör hållet den 24 mars 1996 att hon hade ärr efter eksem – flammigheter – i armvecken, en uppgift som inte var känd för polisen och som visade sig vara riktig. Detta har också bekräftats genom för- hör med Walters. Däremot har Simpson uppgift om att Gordon utstötte astmaliknande pipljud när han angrep henne inte kunnat sättas i samband med någon sjukdom. Larson har be- rättat att Gordon bar på en påse som hon svängde med; det fanns något tungt i den. Vad den innehöll har han dock inte berättat. Före första vallningen ritade han en skiss av bostadsområdet där Gordon bodde och försvann som stämmer väl överens med verkliga förhållan- den. Vid vallningen, som genomfördes i kraftig dimma, hade Larson svårt att hitta från Drammen till Williams, något som för övrigt inte är så lätt. På väg mot området förde han in dem på en gata som fick användas endast av kollektivtrafik. År 1988 var denna dock en av flera allmänna vägar till Williams. Först körde de förbi den aktuella platsen, men senare sade Larson att fortsatt färd inom detta område var ointressant och anvisade vägen tillbaka till Fjellcentret. Parkeringsplat- sen var asfalterad och han påpekade, vilket visade sig vara riktigt, att den 1988 var belagd med grus. Han sade att han inte kände igen färgen på balkongerna; de borde ha varit vita och inte gula. Det visade sig att dessa 1989 hade målats om från vitt. Larson har talat om en byggarbetsplats eller en lekplats utanför Fjellcentret. Vid den tiden höll man på att bygga en lekplats. Han har vidare berättat om plankor som låg utspridda och plankor lagda i ordning […]. Vaktmästaren som klippte gräs sommaren 1988 var irriterad över att byggarbetarna lät plankor ligga utspridda. Byggarbetarna i sin tur klagade på att barnen lekte med deras byggmateriel. Det fanns, enligt fakturor, vid den tiden en hög plankor på sätt Larson beskrivit, vilka hade levererats en vecka före Carter försvinnande. Polis fann en planka på platsen 
  
 354 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 direkt i anslutning till den plats Larson sagt sig ha slagit Carter huvud mot en sten. Enligt tekniker hade plankan legat där sju till femton år. Larson talade om att det fanns en bank i centret. Där fanns då en sparbank som stängdes 1990. Han berättade även om en skylt till ett barndaghem. En sådan fanns men togs bort 1993. Simpson beskrivning av vilken väg Gordon tog från Fjellcentret stämmer väl överens med expeditens uppgift. Man har funnit stenar i den slänt, där Larson påstår att han slagit Gordon medvetslös.  
 [---] 
  
 Sammantaget finner rätten att Simpson beskrivning av Gordon, med något undantag, är väl förenlig med vad polis kunnat kontrollera och att flera av dessa omständigheter inte förekommit i media. De uppgifter han lämnat om platsen talar med styrka för att han varit där vid den ifrågavarande tiden. 
  
 Monautsikten/Haerlands kyrka: Larson angav korrekt avstån- det mellan Drammen och Monautsikten. Vad som skulle ha före- kommit där har inte varit möjligt att kontrollera. Det har dock inte framkommit något som talar mot Simpson berättelse. Upp- giften om var han skulle ha dödat flickan har under förhören varierat mellan Monautsikten och Haerlands kyrka. Likaså har han varit oklar om han dödat henne med kniv eller strypt henne, vilket i så fall skulle ha skett med hennes eget bälte. Han kunde ange hur långt det var mellan Monautsikten och Haerlands kyrka. Ett av husen – präst- bostaden – sade sig Larson inte känna igen. Detta hade upp- förts 1994, vilket Larson senare fick reda på. Den berså Larson talade om kunde överensstämma med en plantering av småtallar som var tänkt som en minneslund. Denna formation togs bort 1991. Simpson tidsangivelse när han var på platsen har under utredningens gång varierat mellan kl 20 och senare; det skulle dock alltid ha varit ljust ute. Valda delar av området har utan resultat genomsökts av liksökshunden Zampo. Vid stenblocken har ett område grävts upp och analyserats utan resultat. Området i övrigt har också genomsökts utan att utredningen har kunnat tillföras något av intresse. Kontroll från polisens sida har skett av de tidsangivelser LI sagt sig stödja sina minnesbilder på. Vad som framkommit vid denna kontroll har föranlett tveksamhet om tidsangivelserna varit korrekta. I media hade inte Haerlands kyrka satts i samband med polisutredningen förrän den blev aktuell i Simpson berättelse. 
  
 Sammantaget finner rätten i denna del att Larson lämnat uppgifter som ger starkt stöd för att han varit vid Haerlands kyrka omkring den ifrågavarande tiden. Även om det framkommit att Zampo är en hund med ett exceptionellt välutvecklat luktsinne kan inte några bestämda slutsatser dras av det förhållandet att hunden inte gjort några markeringar.  
 [---] 
  
 Cook: Larson har sagt att Carter kropp inte togs med till Sverige. Vid ett annat polisförhör har han sagt att någon del togs med till Sverige. En mil efter Haerlands kyrka anvisade han Ringenområdet 
  
 355 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Han sade att man skulle se en kraftstation vid avfarten. Wiigs kraft- station kan ses vid avfarten. Ringenveien och Lysevannsveien uppgav han vara tillsammans fem till sju kilometer lång. I verkligheten är sträckan tretton till fjorton kilometer. Området besöks sällan av män- niskor. Någon gång 1988 eller 1989 avverkades där en del skog. Det hände då att skogsarbetarna gjorde upp eldar. Vid vallningen stannade de framför en vägbom vid infarten till Ringenveien. Larson sade sig inte minnas att vägen var avspärrad. Vid kontroll med mark- ägaren har det visat sig att det 1988 var möjligt att passera bommen på utsidan. Vidare pågick vid den tiden underhållsarbeten vid kraft- stationen, varför bommen kunde ha varit öppen. Larson gjorde gällande att gruset på vägen såg annorlunda ut 1988. Det visade sig att en stenkrossanläggning hade öppnats i närheten och att vägen belagts med nytt grus efter 1988. De stannade under vallningen vid Ringen- tjärnen och Larson gav intryck av att hela kroppen efter Gordon hade sänkts i tjärnen; så berättade han inledningsvis. Tidigare hade han talat om att kroppen lagts i ett grustag. Området runt tjärnen genomsöktes med metalldetektor och hund utan resultat. I april 1996 tömdes tjärnen […] och dess innehåll genomsöktes två gånger ned till en sockerbits storlek utan resultat. I bottenlagret grävdes det bland stammar och kvistar så djupt att man kom 10 000 år tillbaka i tiden. Larson kommenterade aldrig det förhållandet att inget på- träffades i tjärnen; uppgiften om att han skulle ha lagt endast hennes ögon där har lämnats först vid huvudförhandlingen. I stället började han berätta om ett område i närheten där det fanns ett träd med en markering. Området kallas Skumpen. Larson beskrev att det där fanns en vändplats där en bil lätt kunde vända, vilket visade sig vara riktigt. Polis fann där, intill ”kal sten”, ett träd med inristning som var lik den som Larson hade ritat och även beskrivit vid ett polis- förhör och som enligt […] professor […] Hodges, bedömdes vara gjord 1988. När Larson vid vallningen förgäves sökte trädet fick han reda på att det hade fällts av polis. […] Därefter anvi- sade Larson ett område som kallas för Torget, där huvuddelen av Carter kropp skulle ligga. Enligt honom skulle man bli tvungen att svänga tvärt för att komma in på avfarten till Torget. Så var inte fallet vid vallningen, men det visade sig att en ny tillfartsväg hade gjorts från det hållet så att tillfartsvägarna bildade formen av ett Y. Det var, enligt Larson, möjligt för en bil att vända vid slutet av vägen, vilket stämde. Hösten 1996 fann polisen en pläd vid Torget. Detta nämndes för Larson, som sedan beskrev den nöjaktigt och med förvånansvärd exakthet pekade ut var den legat. På platsen hade Zampo gjort en markering. Tekniker fann elva djurhår på filten men inget spår av människa. […]Ett bågfilsblad hittades med hjälp av en metalldetektor vid den plats Larson beskrivit. Detta skulle med stor sannolikhet ha varit tillverkat […] före 1992. Larson hade då talat om att han lämnat ett redskap. […] Efter en tid kom det fram att det var en såg han menade. Hunden Zampo markerade på flera ställen och dessa visade sig vara de eldplatser som Larson hade 
  
 356 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 märkt ut på en skiss. Zampo fann även organiska rester vid Skumpen. Vid Torget upphittades bitar som kunde vara rester av ben. Larson har sagt att det kunde vara ett lårben. Bitarna har undersökts av professorerna Boone och Stephens. Båda är eniga i sina slutsatser att bitarna, i varje fall den största av dem, med stor sannolik- het härstammar från en människa, troligen en yngre person; att med  
 DNA-analys 
  bestämma från vilken individ biten kommer är inte möjligt eftersom DNA förstörs vid upphettning. I den största biten finns, enligt dem, spår av ett skärande föremål, snittet är i vart fall inte natur- ligt. Stephens har, med hänvisning till snittets utseende, hållit det för mindre sannolikt att yxa eller kniv använts; det bör enligt honom vara ett snitt från en såg. Denne har vidare berättat att han på den biten sett tillväxtskarvar, vilket talar för att den härrör från en överarm eller ett lårben. Boone har dessutom uppgivit att ögon är en av de kroppsdelar som är svårast att bevara, till exempel i vatten. 
  
 På en av eldplatserna hittades även små metallbitar som skulle kunna komma från ett sådant metallnät som Larson beskrivit. Larson hade sagt att Carter huvud fanns på Hammeråsen utefter Lysevannsveien. På detta ställe gjordes emellertid inte några fynd av Zampo eller på annat sätt. Larson berättade att man på väg ut från området passerade en stuga som skulle vara grön och med stående panel. Vid denna skulle han ha sett en man i sjuttioårsåldern. Panelen var mycket riktigt stående, men färgen var röd. Taket var dock grönt och huset omgavs av gröna träd, varför huset säkert gav ett grönt in- tryck. År 1989 hade plattor på huset målats om från grönt till svart. Vid den ifrågavarande tiden hyrdes huset av en familj […]En av dem var då 69 år.  
 [---] 
  
 Inte heller Cook hade nämnts i media; polisen hade stora svårigheter att finna en karta över området. Larson blev förvånad över vad han läste i tidningar om att likdelar hittats vid Skumpen. Det var då inte allmänt bekant att utgrävningar ägde rum vid Torget, varför jour- nalister misstog sig. 
  
 Rätten finner i denna del att många omständigheter knyter Larson till Scott vid den aktuella tiden. Vad som framkommit talar med betydande styrka för att rester efter en ung människa på- träffats i området. Från vem bitarna kommer har dock inte gått att fastställa. Hans berättelse om vad han skulle ha gjort med kroppen efter Gordon eller resterna av densamma har varit förhållandevis vag. Härvid har Rivers framhållit att det varit svårt att närma sig så- dana fruktansvärda detaljer. 
  
 När det sedan gällde om Miller hade begått gärningen redovisade tingsrätten följande överväganden. 
  
 Simpson erkännande utgör det enda beviset i målet som direkt talar för att Gordon skulle ha utsatts för den gärning åklagaren beskri- vit och för att Larson skulle vara gärningsmannen. För fällande dom är emellertid inte ett erkännande i sig tillräckligt. Det krävs att 
  
 357 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 det vinner stöd av övrig utredning. Detta krav varierar beroende på brottets svårhetsgrad och gör sig särskilt starkt gällande när det gäller åtal för mord. Än högre blir kravet i förevarande fall eftersom det inte genom den övriga utredningen varit möjligt att fastslå vad som hänt Gordon. Rättens uppgift blir således att pröva bevisvärdet av erkän- nandet mot bakgrund av den utredning som förebringats i målet. Om bevisvärdet är så högt att det är ställt utom rimligt tvivel att Larson begått den åtalade gärningen, skall åtalet bifallas. Här bör fram- hållas, att det i målet skall bevisas endast att Larson begått den av åklagaren påstådda gärningen. Vad som ägt rum exempelvis i Örje- skogen eller exakt vad polis där funnit kan därför inte vara av avgö- rande betydelse, utan det är ägnat att belysa frågan om Simpson erkännande kan vara riktigt. 
  
 Den information om händelsen som Larson kunnat erhålla genom media har – såvitt framkommit – varit begränsad. De personer som haft kontakt med Larson under polisutredningen och som hörts i målet har samtliga hållit för uteslutet att han genom dem skulle ha erhållit kunskap om olika fakta. Inget har heller framkommit som gör att det finns anledning att tro att Larson på annat sätt fått tillgång till information och därvid kunnat delges detaljer och om- ständigheter av särskild betydelse i målet. Larson blev aktuell i polisutredningen i februari 1996, således tre år efter det att han under terapi börjat berätta och drygt ett år efter den första domen som grun- dades på hans erkännande, något som borde minska riskerna för att Larson genom förhörsledarna skulle ha fått tillgång till upp- gifter om utredningen. Mot bakgrund av det anförda bedömer rätten möjligheterna att Larson skulle ha kunnat få kännedom om speciella uppgifter rörande Gordon och vad som framkommit under polisutredningen rörande förhållanden som inte förekommit i media som i det närmaste obefintliga. 
  
 En fråga som inställer sig är om och i så fall hur en person kan lägga märke till och efter så lång tid beskriva detaljer. Härom har Larson själv berättat att han kommer ihåg alla traumatiska händelser när han begått brott av liknande slag och även detaljer. I ljuset av vad  
 Foster berättat framstår inte Simpson förmåga att minnas, som det kan tyckas, tämligen obetydliga detaljer som onor- mal, utan tvärtom som rimlig. 
  
 Under utredningens gång fram till dess Larson 1996 började berätta om händelsen har inte någon misstänkt funnits. Gordon har varit försvunnen i snart tio år. Vidare bör framhållas att det inte fram- kommit något som tyder på att Larson – medvetet eller omed- vetet – skulle ha skäl att lämna ett falskt erkännande, exempelvis för att skydda den verklige gärningsmannen, få uppmärksamhet, ta på sig andras skuld eller tidvis under olika utredningars gång kunna komma ifrån en måhända trist tillvaro på Säters sjukhus eller uppnå någon form av herostratisk ryktbarhet. Inte heller kan det hållas för orimligt att en gärningsman erkänner av moraliska skäl; detta får gälla även med beaktande av Simpson sinnesbeskaffenhet. Det bör härvid 
  
 358 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 framhållas att han på Säters sjukhus under en följd av år undergått be- handling. 
  
 Att Larson 1988 av en eller annan anledning utan att ha haft med försvinnandet att göra skulle ha samlat detaljerad information om Gordon och hennes försvinnande för att åtta år senare erkänna att han berövat henne livet ter sig i hög grad verklighetsfrämmande. 
  
 Som framkommit tidigare har Larson inte lämnat en full- ständig berättelse från början. Vidare har han några gånger, i och för sig såvitt framkommit utan påverkan, ändrat sina uppgifter. Mot bak- grund av vad  
 Foster och Williams berättat om minnesfunktioner och om hur terapin bedrivits behöver detta emeller- tid inte vara ägnat att minska tilltron till Simpson uppgifter. 
  
 Av stor betydelse för rättens prövning är främst omständigheter som kan knyta Larson till Gordon och omständigheter som medger slutsatsen att han varit på platserna vid den ifrågavarande tiden. 
  
 Genom den utredning som förebringats rörande Williams – där Larson beskrivit detaljer angående området, några delvis unika för plat- sen vid tiden ifråga – kan det rimligen inte förhålla sig på annat sätt än att Larson varit där vid tiden för eller i nära anslutning till Carter försvinnande. 
  
 Visserligen har Larson lämnat varierande och i en del avse- enden felaktiga uppgifter om Carter utseende och klädsel och det kan inte helt uteslutas – trots vad som ovan anförts – att han skulle ha kunnat skaffa sig eller bibringats uppgifter om i varje fall vissa för- hållanden angående henne som sedan gjort att han slutligen kunnat lämna en i det närmaste korrekt beskrivning av Carter utseende och klädsel. En alldeles speciell omständighet är dock hans uppgift om Carter böjveckseksem. Detta hade inte varit känt ens för polisen, och Carter mor hade inte lämnat uppgifter härom förrän polisen till- frågade henne efter det att Larson omtalat detta. Vidare beak- tar rätten särskilt Simpson angivande av platsen där han skulle ha gripit tag i flickan, vilket stämmer väl med vad utredningen i övrigt ger vid handen. Även andra uppgifter från Larson som beskri- vits ovan talar med styrka för att han rimligen måste ha träffat Gordon. Genom de alldeles speciella uppgifter Larson lämnat om Gordon och Williams i förening med det förhållandet att Gordon försvann vid detta tillfälle, finner rätten klarlagt att Larson måste i en- lighet med sitt erkännande ha rövat bort Gordon. Att Larson berättat att en annan person skulle ha varit med vid tillfället föranleder inte till annan bedömning. 
  
 De uppgifter Larson lämnat rörande Williams och Gordon har mycket stor betydelse i målet. Så långt har det funnits förhållandevis gott om uppgifter som polis har kunnat kontrollera. Det fortsatta händelseförloppet bygger enbart på Simpson berättelse. Vid Haerlands kyrka har Larson väl kunnat beskriva hur platsen såg ut 1988, något som talar för att han varit där vid den tiden. På samma sätt förhåller det sig med omgivningarna i Scott. Han har varit vag beträffande uppgifterna som rör tjärnen, något som måhända 
  
 359 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 kan förklaras av vad som framkommit om hans svårigheter att närma sig plågsamma minnesbilder. Särskilt i beaktande av vad Larson berättat om att han 1989 dödat en pojke han kallar Dusjka och ännu inte velat uppge vad som hänt med denne samtidigt som han sagt sig inte utesluta att andra kroppsdelar än sådana från Gordon kan ha gömts vid Skumpen samt hans uppgift om att han gärna vill bevara kroppsdelar, låt vara från pojkar, kan inte tilltro helt säkert sättas till hans berättelse om att benbitarna funna vid Torget kommer från Gordon. Även om de rester av organiskt material och de föremål man funnit i nämnda skog således inte kan binda Larson till Gordon, talar de dock i någon mån för att hans berättelse är riktig. Det är utrett att  
 Mazda-bilen 
  anmäldes krockad mindre än en vecka efter Carter försvinnande, något som är väl förenligt med Simpson berättelse. 
  
 Efter att Larson 1970 begått ett mordförsök yttrade en lä- kare i ett rättspsykiatriskt utlåtande bland annat att Larson var en sadistisk pedofil som var utomordentligt farlig till annans säkerhet och att det var fråga om ett lustmordförsök. Vid rättspsykiatrisk undersökning genomförd i mars 1991 hade Larson den kli- niska diagnosen personlighetsstörning på  
 borderline-nivå 
  kombinerad med allvarlig impulskontrollstörning och sexuellt perverterat beteende med sado­masochistiska drag. Dessa diagnoser talar inte emot att 
  
 Larson skulle vara kapabel att begå den gärning åklagaren lagt honom till last, även om det nu rör en flicka. 
  
 Tingsrättens slutsats var att Morris erkännande vann stöd av övrig utredning i sådan grad att det var ställt utom rimligt tvivel att han hade begått den åtalade gärningen. Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning. 
  
 9.4Resningsprocessen 
  
 9.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fort- satt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men avböjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 360 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumentä- rer om Miller som sändes i SVT:s program Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller till- baka sina erkännanden. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökan beviljades i december 2009. Res- ningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, den sista gavs in den 12 juni 2012. Två av resningsansökningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. Samtliga res- ningsansökningar beviljades. 
  
 9.4.2Sture Bergwalls resningsansökan 
  
 Den 20 april 2010 gav Morris ombud advokaterna Holmes och Sanchez in en ansökan om resning till Svea hovrätt avseende mordet på Jenkins. Miller yrkade att hovrätten skulle bevilja resning i målet och ogilla åtalet för mord. 
  
 Som grund anförde Miller han hade återtagit sitt tidigare erkännande och numera förnekade mordet på Jenkins. Han åberopade nya omständigheter och bevis som enligt Miller visade att det ursprungliga erkännandet inte var tillförlit- ligt och anförde att om de hade förebringats hade det sannolikt lett till att han hade frikänts. Han angav att det i vart fall fanns, med hänsyn till de nytillkommande omständigheterna och bevisen och omständigheterna i övrigt, synnerliga skäl att pröva frågan om han hade begått mordet. 
  
 Som skäl för resning anfördes sammanfattningsvis följande. Ytterst grundade sig resningsansökan på att han hade återtagit sitt erkännande. Förhållandena vid tillkomsten av erkännandet var så- dana att tillförlitligheten av erkännandet kunde ifrågasättas. I polis- förhören lämnade han genomgående felaktiga och sinsemellan motsägelsefulla uppgifter rörande centrala förhållanden i händelse- förloppet, vilka kunde vederläggas av utredningen. Uppgifterna visade i sig att han saknade egna minnesbilder av ett verkligt händ- elseförlopp. Han anpassade i stället sina uppgifter efter den infor- 
  
 361 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 mation han erhöll och till de utredningsresultat som redovisades för honom. Dessa förhållanden redovisades inte för tingsrätten. Enligt Miller bibringades tingsrätten under huvudförhand- lingen en i allt väsentligt felaktig uppfattning om vad han faktiskt hade uppgett under förundersökningen. I domskälen redovisade tingsrätten ett flertal uppgifter som tillskrevs Miller och som ansågs bekräftas av utredningen, men dessa uppgifter var fel- aktigt redovisade vid rättegången. Det framgår inte av domen vem som lämnade dessa felaktiga uppgifter. 
  
 Miller åberopade även ett tillkommande material som enligt Miller bland annat visade att han med största sanno- likhet arbetade den aktuella kvällen, att bevisningen rörande den återfunna benbiten var vilseledande samt att vittnesuppgifter kring tidpunkten för Buchanan försvinnande uteslöt honom som gärningsman. Han åberopade utredningar rörande den medi- cinska behandling han erhållit på Säters sjukhus vilket enligt Miller bland annat utvisade att det förelåg en förhöjd risk för falska erkännanden. Denna risk bekräftades enligt Miller genom att han under samma tid bevisligen hade lämnat falska er- kännanden avseende andra mord och att han falskt beskyllt andra för sådana handlingar. Han anförde att  
 Soto förklaringar till Morris sätt att berätta med avvikelser och ändrade uppgifter saknade stöd i beprövad vetenskap och erfaren- het och att förklaringarna i centrala delar var vilseledande. 
  
 Miller menade att en direkt bidragande orsak till tings- rättens bedömning var att åklagaren åsidosatt sin objektivitetsplikt vilket medförde att Miller förvägrades en rättvis rättegång. Miller presenterade en stor mängd ytterligare omständig- heter som legat till grund för tingsrättens bedömning men som kunde ifrågasättas. Miller åberopade omfattande bevisning. 
  
 9.4.3Åklagarens yttrande 
  
 Den 25 augusti 2010 gav överåklagaren Rodriguez in ett ytt- rande, en så kallad förklaring, till resningsansökan och anförde att han inte motsatte sig att resning beviljades och att ansvarsfrågan i målet prövades på nytt. Förundersökningen i målet hade återupp- tagits och viss kompletterande utredning verkställts, bland annat 
  
 362 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 förhör med Miller. Åklagaren hade berett Jefferson Penttinen möjlighet att yttra sig över resningsansökan och ett sådant yttrande var bilagt åklagarens yttrande. Förhören med Miller under förundersökningen genomgicks detaljerat och kommenterades sär- skilt. Grunderna och omständigheterna som fördes fram i resnings- ansökan kommenterades. I några avseenden ansåg åklagaren att det som framfördes inte utgjorde skäl för resning. Åklagaren anslöt sig till Morris uppfattning beträffande ett stort antal av de i resningsansökningen presenterade omständigheterna och framför- de omständigheter i utredningsmaterialet som borde ha redovisats för tingsrätten. Åklagaren menade också att det förelåg en ny om- ständighet i målet, resultatet av undersökningen av det brända materialet, som inte kunde underskattas. 
  
 Enligt åklagaren var omständigheterna i målet sådana att de var ägnade att kasta tvivel över skuldfrågan och mot den bakgrunden motsatte sig åklagaren inte att resning beviljades. Även åklagaren åberopade omfattande bevisning. 
  
 9.4.4Svea hovrätts beslut 
  
 Den 24 september 2010 beviljade Svea hovrätt, hovrättslagmannen Jackson, hovrättsrådet Pena och tf. hovrätts- assessorn Hall, Miller resning och förordnade att målet skulle tas upp på nytt av Falu tingsrätt. Som skäl för be- slutet anförde hovrätten bland annat följande. 
  
 Tingsrätten har prövat målet efter en muntlig förhandling, där Miller erkände och medgav ansvar för det mord han åtalats för. Domen grundas i allt väsentligt på Morris uppgifter. 
  
 Det ligger i sakens natur att förutsättningarna är starkt begränsade att i efterhand och inom ramen för en i grunden skriftlig process av det slag som resningsförfarandet utgör, göra en ny bedömning av trovär- digheten och tillförlitligheten av muntliga utsagor som avgetts under huvudförhandlingen. En utgångspunkt för prövningen i resningsfrågan är också att det i resningsförfarandet inte ska göras någon ny bevis- värdering av det material som domstolen grundat sitt avgörande på. Detta följer av att det i princip krävs nya omständigheter eller nya bevis för att resning såväl enligt huvudregeln som enligt tilläggsregeln ska kunna beviljas. 
  
 Indirekt kan dock domstolens bevisvärdering, såsom den återges i domen, ha stor betydelse för bedömningen av resningsfrågan på det sättet att ju mer övertygande den ursprungliga bevisningen framstår, 
  
 363 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 desto mer krävs för att resning ska beviljas. På motsatt sätt gäller att ju svagare den ursprungliga bevisningen framstår, desto mindre av nya omständigheter kan fordras för att resning ska beviljas. 
  
 Det som åberopas i resningsärendet kastar inte något tydligt nytt ljus över händelseförloppet. Betydelsen av vad som framkommit torde mera ligga i att det kan påverka värderingen av styrkan i den utredning som låg till grund för den fällande domen. Som nämnts erkände Miller gärningen vid huvudförhandlingen. Hans uppgifter synes ha varit helt avgörande för tingsrättens ställningstagande att han skulle dömas för gärningen. Det saknades helt stödbevisning i form av vittnes- iakttagelser eller teknisk bevisning som kunde binda honom till brottet. Det hade inte heller genom utredningen i övrigt varit möjligt att fastslå vad som hänt målsäganden. 
  
 Av tingsrättens dom framgår att tingsrätten utgick från att Morris erkännande inte var tillräckligt för en fällande dom. Tings- rätten prövade i domen om de uppgifter som Miller lämnat, bl.a. genom en jämförelse med vad som kommit fram under polis- utredningen och vad som varit känt för allmänheten, kunde tillsam- mans med erkännandet utgöra tillräcklig bevisning för en fällande dom. Enbart den omständigheten att Miller nu återtagit sitt erkännande utgör inte skäl för resning[…]. 
  
 Tingsrätten har i domen antecknat att åtskilliga polisförhör hållits med Miller och tingsrätten synes ha uppfattat det så att Miller först berättat en torftig berättelse som genom många förhör successivt byggts på till en mera fullödig berättelse. Åklagaren har efter en analys av förundersökningsmaterialet anfört att han inte anser att detta är en korrekt bild av utredningen utan att det i stället för- håller sig på det sättet att Miller lämnat torftiga berättelser som efterhand ändrats och anpassats till utredningsläget utan att för den skull bli fylligare; det är inte fråga om en berättelse som utvecklas utan om en som ständigt ändras. Enligt åklagaren har Miller inte på ett tillförlitligt sätt kunnat redogöra för hur han rövade bort målsäganden. Åklagaren menar vidare att Miller inte kunnat lämna en sammanhållen och spontan beskrivning av hur målsäganden var klädd vid försvinnandet och inte heller på ett trovärdigt sätt kunnat berätta vad han gjort med kvarlevorna. 
  
 I sistnämnda hänseende har tingsrätten fäst avseende bl.a. vid för- kolnat material som säkrats vid en platsundersökning. Som berörts ovan fanns ingen objektiv bevisning om vad som hänt målsäganden men enligt ett utlåtande kunde det förkolnade materialet vara ben- rester från ett barn. Tingsrätten ansåg att vad som framkommit talade med betydande styrka för att rester efter en ung människa påträffats i området och tingsrätten gjorde bedömningen att förekomsten av det nämnda materialet, även om det inte kunde binda Miller till målsäganden, ändå i någon mån talade för att Morris berätt- else var riktig. 
  
 Sedan förundersökningen återupptagits har […] SKL fått i uppdrag att på nytt undersöka de aktuella fynden. SKL:s slutsats […] är att 
  
 364 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 materialen inte utgörs av ben. Åklagaren har gjort bedömningen att det inte i dag går att göra gällande att det är fråga om rester efter en människa som påträffats. 
  
 Vid tiden för den påtalade gärningen drev Miller en kiosk tillsammans med BA. Enligt en kassadagbok har Miller fört in dagskassor från kiosken från den 1 juli t.o.m. den 4 juli 1988 men av misstag på samma upplägg som för juni månad, något som BA upp- märksammat och fört över siffrorna till ett nytt upplägg för juli månad. Åklagaren har anfört att intrycket av bokföringen är att Miller befann sig hemma i Grycksbo och deltog i kioskarbetet vid tiden för den påstådda gärningen (den 3 juli 1988) och att han följaktligen då inte samtidigt kan ha varit i Norge och mördat målsäganden. 
  
 Att dessa förhållanden varit kända i utredningen framgår av en an- träffad promemoria som dock inte finns redovisad i förundersök- ningen. I förundersökningen redovisades i stället en annan promemoria. I den anges med hänvisning till det av BA rättade dagboksbladet att BA manuellt fört in dagskassan i bokföringen från den 1 juli till den 6 juli. Något formellt förhör hölls inte med BA under förundersök- ningen men polisen synes ha visat upp det aktuella dagboksbladet för henne och hon ska ha uppgett att man inte av kassadagboken med säkerhet kan avgöra vem som arbetat i kiosken en viss dag. Åklagaren har anfört att det hade varit angeläget att försöka utreda alibifrågan i grunden, i vart fall genom ett ingående förhör med BA. Enligt åklaga- ren har tingsrätten inte i tillräcklig grad haft möjlighet att pröva bevis- värdet av ovan nämnda anteckningar, vilka som nämnts kan ge in- trycket av att Miller befann sig i Grycksbo vid gärnings- tillfället. 
  
 Enligt hovrättens mening är ovan berörda omständigheter sedda i ljuset av det bevisläge som förelåg i målet ägnade att väcka tvivel om Morris skuld till det brott som han dömts för. Med hänsyn också till att Miller dömts för ett mycket allvarligt brott får det anses föreligga synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om ansvar för brottet. Resning bör därför beviljas. 
  
 9.5Falu tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats lade extra åklagare Thompson ned åtalet mot Miller. Beslutet motiverades bland annat med att han efter en genomgång av utredningen i målet gjort be- dömningen att bevisläget var sådant att det mot Morris bestridande inte gick att bevisa att denne hade begått brottet. Miller yrkade frikännande dom och målsägandena valde att inte överta åtalet. I dom den 10 juni 2011 ogillade tingsrätten, råd- mannen Galvan, åtalet. 
  
 365 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 9.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 9.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Under förundersökningen hölls tjugofem förhör med Miller, vilket i sig får anses anmärkningsvärt vid ett erkänt brott med en gärningsman som själv önskade bli åtalad och dömd. 
  
 I de två inledande förhören som hölls med Miller läm- nade han, i allt väsentligt, helt felaktiga uppgifter om sådant som gick att kontrollera mot faktiska förhållanden, såsom Buchanan utseende och klädsel samt om miljön i Williams. Han för- lade dessutom händelsen till fel år och fel tidpunkt på dygnet samt angav fel väder. Intrycket av de inledande förhören är att Miller inte hade någon kunskap alls om vare sig försvinnandet, Jenkins eller den geografiska platsen. 
  
 Parallellt med att polisutredningen pågick hade Miller tillgång till vad massmedia publicerade om fallet, vilket utredarna var medvetna om. Av förhören framgår att han tog intryck av det han läste och han justerade flera gånger sina uppgifter i efterfölj- ande förhör. Det var till exempel genom tidningsuppgifter som han hade förstått att han beskrivit såväl Douglas bebyggelse som Buchanan utseende felaktigt. Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris tillgång till massmedia och externa kon- takter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att det inte hade gynnat Morris vilja att berätta om han hade häktats, och att det dessutom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var föremål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informa- tionstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades i mass- media, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Utöver att uppgifterna anpassades efter vad som framkom i me- dia, förändrades Morris uppgifter också utifrån vad som 
  
 366 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 hände i polisutredningen. Ett tydligt exempel på detta är upp- gifterna om hur Buchanan kvarlevor hanterades och var de slutligen hamnade. Från början hade Jenkins be- gravts i ett grustag som Miller sedan inte hittade till vid vallningen. Han ändrade då sin berättelse, under vallningen, och uppgav att kroppen hade styckats och sänkts i den tjärn som fanns i området. Efter att tjärnen slamsugits, och inga fynd gjorts, an- passade han än en gång sin berättelse efter de ändrade förutsätt- ningarna och berättade i stället att merparten av kvarlevorna hade eldats upp. Några kvarlevor hade tagits med till Sverige. 
  
 Trots att Miller ofta lämnade uppgifter som antingen motsades av utredningen eller av hans tidigare lämnade uppgifter, ifrågasatte eller konfronterade utredarna honom inte i tillräcklig om- fattning med detta. Han synes inte heller i tillräcklig mån ha konfronterats med de uppgifter som fanns i den tidigare utredningen om Buchanan förehavanden innan hon försvann. Inte heller ställdes det i tillräcklig omfattning följdfrågor kring mer svårförklarliga omständigheter som hur Miller med händerna hade kunnat städa bort blodet vid Haerland kyrka eller hur det gick till när kroppen styckades och eldades upp. 
  
 Intrycket av utredningen är att förekomsten av felaktiga, änd- rade och tillkommande uppgifter inte ansågs förringa uppgifternas trovärdighet i allmänhet utan att det snarare var något som ut- redarna förväntade sig. En anledning till att Miller inte i tillräcklig utsträckning behövde förklara de felaktiga uppgifterna kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmed- lade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. 
  
 Utredarna ställde också vid flera tillfällen frågan till Miller om han hade lämnat någon medveten avvikelse. Exempelvis frågade Jefferson Penttinen mot slutet av det andra förhöret om Morris uppgifter stämde med verkliga förhållanden och om han hade läm- nat några medvetna avvikelser. Miller svarade då att i vart fall miljöbeskrivningen var riktig. Miller kunde tre dagar senare berätta att han vid förhöret hade lämnat en medveten av- vikelse rörande årtalet. Årtalet hade samtidigt varit omskrivet i media. 
  
 367 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 I vissa situationer har förhörsledaren korrigerat honom och föreslagit andra svarsalternativ varefter Miller under ett och samma förhör ändrat sin berättelse. Som exempel kan nämnas uppgifterna om vilket våld han utdelade mot Jenkins i Williams och var bilen parkerades i Williams. När hans egna uppgifter inte gick ihop med vad som var möjligt på platsen föreslog förhörsled- aren helt enkelt att bilen hade stått på ett annat ställe, närmare slänten. 
  
 Utredarna förde också själva in nya uppgifter i förhören. Ett så- dant exempel är att de berättade för Miller om fyndet av en pläd i Scott. Miller hade dessförinnan inte nämnt något om en pläd. Efter den upplysningen och genom återkomm- ande frågor kom Miller att berätta om en pläd. 
  
 Morris uppgift om att han eller MA hade gjort en in- ristning i ett träd vid tjärnen lämnades till Rodriguez per tele- fon den 3 juni 1996. Under samtalet ritade Rodriguez en skiss utifrån Morris beskrivning. Det framgår att även Miller ritade en skiss av inristningen under samtalet. I förunder- sökningsprotokollet finns dock bara Alexander skiss. Morris skiss omhändertogs aldrig av utredarna. När Miller den 26 mars 1997 uppmanades att rita en ny skiss mindes han inte hur inristningen hade sett ut men vidhöll att trädet fanns vid tjärnen. Två månader senare, den 20 maj 1997, mindes han inrist- ningen och ritade en ny skiss men var nu osäker på var trädet fanns. Av utredningen framgår att polisen den 23 oktober 1996 hittade en björk med skador på stammen. Björken hittades inte i anslutning till tjärnen. 
  
 Det är oklart varför sakkonfrontationsförhöret rörande skospän- net genomfördes med Miller. Innan dess hade Miller inte korrekt beskrivit typen av sko som Jenkins haft och inte heller närmare beskrivit skospännet. Trots det förevisades Miller tio olika spännen och fick inför visningen reda på att ett av spännena var identiskt med Buchanan spänne. Han kunde inte identifiera spännet vid konfrontationen. 
  
 Genom att förhörsledaren upprepade och återkom till vissa frå- gor, särskilt om vädret, kom Miller att anpassa uppgiften så att den bättre stämde med verkliga förhållanden. Det kan inte heller uteslutas att sättet att återkomma till vissa uppgifter sände en signal till Miller om att en viss uppgift inte stämde eller 
  
 368 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 hade stor betydelse för utredningen. De uppgifter som förhörs- ledarna endast visade litet eller inget intresse för, som till exempel att Miller och en pojke hade tittat på varandra under en längre tid i Williams, återkom Miller inte till igen. 
  
 De utredningsinsatser som föranleddes av att Miller uppgav att det hade funnits en medgärningsman är, såvitt fram- kommit, begränsade. Det framgår inte om några åtgärder genom- fördes för att kartlägga om det ens hade varit möjligt för MA att vara i Norge vid det aktuella tillfället. MA hördes endast om miss- tankarna vid ett tillfälle, och det nästan två år efter att Miller hade beskrivit hans medverkan och en månad innan förundersök- ningen avslutades. 
  
 En grundläggande förutsättning för att Miller skulle kunna vara rätt gärningsman var att han inte samtidigt befann sig någon annanstans. Viss utredning i syfte att kartlägga hans alibi genomfördes. Det som i någon mån talade för att han faktiskt hade arbetat i kiosken i Grycksbo aktuell dag, och som presenterades i en promemoria, lämnades av oklar anledning utanför förundersök- ningsprotokollet. Det hölls inte heller något formellt förhör med BA, vilket möjligen hade kunnat bringa klarhet i frågan. 
  
 Omständigheter från den ursprungliga förundersökningen som talade mot att Miller hade med försvinnandet att göra, så- som vittnesiakttagelserna om mannen i trapphuset och i den röda Volvon, verkar inte ha fått något genomslag i förundersökningen mot Miller. Miller synes inte heller ha konfronte- rats med dessa uppgifter. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några till- fällen uppgifter från förundersökningen till Miller om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen förmedlade sådana uppgifter till Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Morris uppfattning är dock att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med 
  
 369 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Soto instruktioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Både Jefferson Penttinen och Castro Ståhle har tillbaka- visat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruktioner. 
  
 9.6.2Vallningar 
  
 Miller vallades i Williams med flera platser redan den  
 25–26 
  april 1996. Innan dess hade han inte korrekt beskrivit hur det såg ut i höghusområdet. Han hade inte heller lämnat någon klar och en- tydig bild av händelseförloppet i Williams eller när Jenkins dödades. En tidig vallning på plats kan i en brottsutredning visser- ligen bidra till att detaljer från händelsen framträder klarare men ökar också risken för att en berättelse anpassas till de iakttagelser som görs. Det är därför viktigt att det innan vallningen finns till- räckligt med konkreta uppgifter att stämma av emot, se avsnitt 3.2.1. Sådana konkreta uppgifter kan inte anses ha förelegat vid den tidpunkt som Miller vallades på platsen. Med hänsyn härtill kan man fråga sig om det var ändamålsenligt att genomföra vall- ningen så tidigt i utredningen. 
  
 Intrycket av materialet från vallningarna i april 1996 är att Miller gav ett allt igenom desorienterat intryck och att han i flera väsentliga avseenden förändrade sin berättelse i förhållande till hur den hade varit innan vallningen. Vid en vallning är utgångspunkten att den som vallas från ett visst utgångsläge förväntas kunna leda förhörsledaren till en plats av betydelse för utredningen och där peka ut vad han sett och gjort, se avsnitt 3.2.1. Vallningarna med Miller genomfördes inte på det sättet. Som exempel på detta kan följande nämnas. 
  
 Under vallningsresans första dag kunde Miller inte hitta från Drammen till Williams. Den resväg han anvisade fick därför av- brytas och han dirigerades åt rätt håll efter beslut av Atkinson. Från det nya utgångsläget var vägen till Williams skyltad. 
  
 Inte heller när de kom till Williams kunde Miller visa var han hade kört utan anvisade en väg som ledde ut ur området. Av vallningsdokumentationen framgår vidare att man körde omkring i hela bostadsområdet och att Buchanan bostadshus och 
  
 370 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 den slänt som han senare pekade ut passerades två gånger utan att Miller reagerade på det. 
  
 Det kan också anmärkas att den videofilm som visades för tings- rätten inte omfattar vallningen i Williams trots att det får anses vara den mest väsentliga platsen i utredningen och att det således borde haft stor betydelse för tingsrätten att se hur Miller agerade när han vallades i Williams. 
  
 Innan vallningen hade Miller uppgett att Jenkins ströps vid en liten, grå, typisk norsk träkyrka på vänster sida i färdriktningen och en timmes bilresa norrut från Oslo. I sam- band med vallningsresan till Norge hade han dessutom, på en karta, markerat flera kyrkor som han menade var intressanta. En av dessa kyrkor var Haerland kyrka. 
  
 Intrycket från vallningen är att Miller, utan att lämna närmare anvisningar, därefter kördes till Haerland kyrka. Bortsett från att denna kyrka, tillsammans med flera andra, hade markerats som särskilt intressant, fanns det ingenting i hans tidigare förhörs- uppgifter som pekade mot den kyrkan. Haerland kyrka var en vit träkyrka belägen cirka en timmes bilresa sydväst om Oslo på höger sida i färdriktningen mot Sverige. 
  
 På plats vid Haerland kyrka uppgav Miller att Jenkins hade dödats vid stenbänkarna. De stora och iögon- fallande stenbänkarna som fanns vid kyrkan hade han inte tidigare nämnt. Hela förfarandet kan ifrågasättas då ett av syftena med vallningen måste ha varit att Miller skulle anvisa den plats som han tidigare hade beskrivit och på den platsen återskapa händ- elseförloppet på sådant sätt att det ledde till att konkreta fynd kunde göras. 
  
 Miller hade inte heller innan vallningen nämnt eller beskrivit  
 Mona-utsikten 
  och platserna i Scott. Inför vall- ningen hade han beskrivit att han begravt Jenkins i ett grustag. Vid vallningen letade Miller intensivt efter en grusväg som kunde leda till ett grustag. Till slut, när man närmade sig den svenska gränsen, pekade han ut en grusväg som dock inte ledde till något grustag. Trots det fortsatte vallningen men då på en plats som han inte tidigare hade beskrivit. Efter ett utbrott där han stampade i marken, morrade, skrek och slutligen brottades ned ändrade han sin berättelse och uppgav att kroppen hade styckats och lagts i den tjärn som syntes från platsen de stod på. Det fram- 
  
 371 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 står som att Miller i den situationen anpassade sina upp- gifter utifrån de ändrade förutsättningarna som rådde på platsen. Han uppgav att uppgiften om grustaget hade varit en avvikelse från hans sida. 
  
 Efter att vallningen den 25 april 1996 var avslutad och Miller återfördes till Oslo ska han, enligt en promemoria i ut- redningen, sagt att Jenkins hade en ärrbildning på höger arm som han inte närmare kunde beskriva. Morris uppgift är, såvitt framkommit, inte med på någon ljudupptagning och är inte heller nedtecknad i dialogform. Det är därför inte möj- ligt att avgöra hur Miller uttryckte denna, möjligen unika, uppgift. Enligt promemorian ställdes det inte några frågor till Miller i anslutning till uttalandet. 
  
 Inför vallningen i juni 1997 fick Miller besked om att polisen hade hittat ett träd med en markering på men att trädet inte hade hittats vid tjärnen, vilket var den plats som Miller vid upprepade tillfällen sedan juni 1996 hade angett. Miller fick del av den informationen efter att utredarna samrått med  
 Foster. Vid vallningen fördes han till platsen där trädet hade hittats. Förfarandet var helt i enlighet med  
 Soto instruktioner inför vallningen. Tillvägagångssättet kan inte anses ha varit i enlighet med instruktionerna om hur en vallning bör genom- föras, se avsnitt 3.2.1. I tingsrättens dom antecknades att det var Miller som hade berättat om ett område som kallades Skumpen och att det där fanns ett träd med en markering. Det be- sked som tingsrätten erhöll om vad Miller uppgett om trädets placering kan mot bakgrund härav inte anses korrekt. 
  
 9.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som antecknats i tings- rättens dom och förhandlingsprotokoll. Vi har därutöver fått viss information vid våra möten med Freeman der Kwast, Jefferson Penttinen, Potter, Hodges Furufors och Roberts. De har alla berättat att mer information kom fram än vad som kan utläsas av domen och protokollet. Även om så har varit fallet kan vi efter vår granskning av materialet inte dra någon annan slutsats än 
  
 372 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 att den information som tingsrätten fick om utredningen och hur förundersökningen hade bedrivits var missvisande och i flera avse- enden felaktig. 
  
 Tingsrätten tycks inte i tillräcklig omfattning ha informerats om att uppgifter i förundersökningen från tiden innan Miller var misstänkt snarast talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för tingsrättens bedöm- ning av Morris skuld har med andra ord, i strid mot objekti- vitetsprincipen, inte förmedlats vid huvudförhandlingen. Som exem- pel på uppgifter som sannolikt bidragit till att ge domstolen en fel- aktig bedömningsgrund kan följande nämnas. 
  
 I domen framgår att tingsrätten kände till att Miller hade lämnat varierande och delvis felaktiga uppgifter om Buchanan utseende och klädsel men att uppgifterna till slut hade blivit nästan korrekt. Tingsrätten anförde också att ändring- arna hade skett utan påverkan från annan. Vad tingsrätten inte tycks ha fått reda på är dock i vilken omfattning som Miller lämnat felaktiga och sinsemellan motsägelsefulla uppgifter, hur uppgifterna löpande ändrades samt att Miller i viss mån anpassade sig utifrån hur frågorna ställdes. Det framgår till exempel inte att tingsrätten fick reda på att Miller i de första förhören och fram till dess att han fick se en bild av Jenkins i tidningen inte lämnade en enda korrekt uppgift om hennes utse- ende och klädsel. 
  
 I domen har tingsrätten gjort en jämförelse mellan Morris uppgifter under förundersökningen mot kända fakta som bygger på vad de norska polismännen uppgett. Tingsrätten tycks därvid inte ha fått en helt korrekt bild av de uppgifter som Miller lämnat under förundersökningen. Det anges till exempel felaktigt att Miller hade lämnat korrekta uppgifter om bland annat böjveckseksemen, en rosa tröja med text, skospännena och arm- bandsklockan. 
  
 Tingsrätten fick inte heller reda på att Miller vid det sista polisförhöret som handlade om Buchanan klädsel felaktigt vidhöll att hon hade haft en ljusgrön  
 t-tröja 
  med krage. På kragen hade det funnits små bokstavsfigurer. De felaktiga uppgif- terna om  
 t-tröjan 
  hade dessförinnan publicerats i media. Uppgiften till tingsrätten om att Miller hade korrekt beskrivit att Jenkins hade en rosa tröja med bokstäver på får 
  
 373 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 således anses missvisande. Vidare tycks tingsrätten inte ha fått reda på att Miller genomgående under förundersökningen hade beskrivit fel färg på Buchanan klockarmband. Han hade visserligen lämnat den korrekta uppgiften att Buchanan klockrem var smalare vid spännet men han nämnde inte att klockan hade en röd urtavla, något som får anses särskiljande för hennes klocka. 
  
 Tingsrätten fick vidare missvisande uppgifter om Burton utpekande av Buchanan skospännen. Av domen framgår att Miller valde ut två skospännen varav ett var identiskt med det som fanns på Buchanan skor. Vad tingsrätten inte fick reda på var att Miller i själva verket hade uppgett att två av spännena han förevisades liknade Buchanan spänne och att ett tredje spänne, det identiska, valdes ut med motiveringen att det hade samma färg som kragen på hen- nes  
 t-tröja. 
  Det identiska spännet liknade inte i något avseende de två andra utpekade spännena. 
  
 I tingsrätten redovisades att Miller vid förhör redan i mars 1996 uppgett att Jenkins hade ärr efter eksem, flammigheter, i armvecken. Den beskrivningen får anses miss- visande. Första gången som Miller nämnde något om ärr var efter att vallningen den 25 april 1996 hade avslutats. Enligt en promemoria av Jefferson Penttinen nämnde Miller då en ärr- bildning på höger arm som han inte närmare kunde beskriva. Nästa gång Miller hördes om saken kunde han inte ens minnas att han hade talat om ärrbildning. Vid det laget hade Buchanan mamma dessutom hörts och uppgett att Jenkins hade eksem som kunde ge ärr. I förhör därefter använde Jefferson Penttinen pluralformen armarna och gjorde gällande att Miller hade nämnt en hudåkomma eller liknande. Miller beskrev då en flammighet på ovansidan av armarna. Det som Miller upp- gav vid huvudförhandlingen, att han redan i Williams sett röda fläckar i hennes armveck, var en ny uppgift. Det kan påpekas att han då hade tagit del av förundersökningsprotokollet och åklagarens sak- framställan. 
  
 Enligt tingsrättens dom beskrev polismännen att Miller hade lämnat korrekta uppgifter med anknytning till Williams. Bland annat sades att det fanns fakturor som bekräftade Morris uppgifter om att det hade legat plankor i området. Enligt polis- 
  
 374 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 männen hade plankorna levererats innan försvinnandet. Fakturorna som hänvisades till utvisade dock att plankorna levererades först den 5 juli 1988, alltså efter försvinnandet. 
  
 Av domen framgår vidare att polismännen uppgett att expediten Mclaughlin hade berättat att Jenkins köpte vissa varor och att expediten sedan såg henne gå iväg i en riktning som var väl förenlig med Morris uppgifter. Såsom tingsrätten återgivit polis- männens uppgifter om vad Mclaughlin hade berättat verkar poliserna dock ha utelämnat att CB:s iakttagelse gjordes en timme före försvin- nandet och att den därmed knappast kunde anses stämma väl över- ens med Morris uppgifter. 
  
 Det framgår inte att tingsrätten fick reda på att Miller innan vallningen till Haerland kyrka hade beskrivit kyrkan där han dödade Jenkins på ett sätt som talade mot att det var Haerland kyrka han beskrev, bland annat eftersom kyrkan skulle ligga en timme norrut från Oslo. I stället tycks tingsrätten har bi- bringats uppfattningen att Morris uppgifter enbart hade varierat på ett sådant sätt att han antingen hade dödat henne vid  
 Mona-utsikten 
  eller vid Haerland kyrka. 
  
 Tingsrätten verkar inte ha fått reda på att trädet med marke- ringen inte hittades på den plats som Miller angett under förundersökningen. Inte heller verkar tingsrätten ha fått reda på att Miller fördes till den plats där polisen hade hittat ett träd med markering. Av domen framgår felaktigt att Miller hade beskrivit att trädet fanns vid Skumpen. 
  
 Tingsrätten verkar inte heller ha informerats om att Miller inte hade nämnt en pläd förrän utredarna upplyste honom om att en sådan hade hittats. Han kunde därtill beskriva pläden först efter det att han hade fått del av förundersökningen. Av domen framgår att polisen under utredningen hittade ett bågfilsblad på en plats som Miller hade pekat ut. Detta är dock en felaktig upp- gift. Miller hade heller aldrig nämnt att han använt eller medfört en bågfil utan i stället berättat om en bågsåg och en stick- såg. 
  
 Av Morris egna uppgifter vid huvudförhandlingen framgick att han hade sett Jenkins komma gåendes på en stig med en påse i handen när han satt i bilen vid Fjellcentret och att han då följde efter henne och drog ned henne i en slänt. Det framgår inte att tingsrätten fick reda på vad den tidiga utredningen 
  
 375 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 funnit om Buchanan förehavanden precis innan för- svinnandet. Den sista kända iakttagelsen hade gjorts inne i trapp- huset, minuter innan hennes mamma konstaterade att hon var borta. Det fanns inget stöd i den utredningen för att hon under dessa minuter hade varit ute och promenerat i närheten av Fjell- centret. 
  
 En avgörande faktor för att Miller skulle kunna ha dödat Jenkins den 3 juli 1988 var att han inte sam- tidigt arbetade i kiosken i Grycksbo. Rodriguez vittnade i tingsrätten om att man av bokföringen i kiosken inte kunde dra några säkra slutsatser om arbetstiderna och att det var möjligt att Miller hade varit i Norge. Dock framgår av en promemoria som Rodriguez hade upprättat, men som inte medtagits i för- undersökningsprotokollet, att det var Miller som förde in dagskassan för den 3 juli 1988 i kassaboken men att det skett på fel månad, nämligen för juni månad 1988. Detta redovisades inte för tingsrätten. 
  
 Slutligen har tingsrätten inte fått kännedom om att Nguyen parallellt med den aktuella utredningen också erkände mord på två utländska pojkar i Norge och att omfattande utredningsåtgär- der, inkluderande vallningar i Norge och Sverige, genomförts i syfte att hitta deras kvarlevor. Miller delgavs misstanke om mord på pojkarna alternativt medhjälp till mord på den ena. Miller pekade också ut en av pojkarna vid en fotokonfrontation. Till slut visade det sig emellertid att pojkarna hade lämnat Norge och att de alltjämt levde. Även om uppgifterna i sig inte berör det aktuella ärendet kunde uppgifterna ha haft betydelse för tings- rättens bedömning av Morris trovärdighet att han parallellt med utredningen lämnade detaljerade uppgifter om mord som han uppenbarligen inte hade begått. Tingsrätten uttalade särskilt i domen att det inte framkommit något som tydde på att Miller, medvetet eller omedvetet, hade skäl att lämna ett falskt erkän- nande. 
  
 376 
  
 SOU 2015:52 
  
 Therese Johannessen 
  
 9.6.4Advokaten 
  
 Av det material som vi har tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Potter var relativt passiv under såväl för- undersökningen som vid huvudförhandlingen. Han framförde inga invändningar mot förundersökningens genomförande, påtalade inte skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt och gjorde heller inte rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som inte presenterades för rätten. Potter har dock vid möte med kommissionen berättat att han under huvudförhand- lingen var aktiv och ifrågasättande, något som även Freeman der Kwast har bekräftat. 
  
 I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 3.2.3 är advokatens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den negativa san- ningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot domstolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Potter har vid möte med kommissionen uppgett att hans uppfattning var att Miller var skyldig till mordet. I utförandet av försvararuppdraget hade han därmed att utgå från Morris erkännande och företräda Miller med ut- gångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns ut- rymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera Howard agerande under utredningen och huvudförhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör även tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvudförhand- lingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för Potter att bland annat in- vända mot att Boone, Stephens och Stewart Baekken för- ordnades som domstolssakkunniga trots reglerna om jäv för dom- stolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Någon sådan invändning tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 377 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Potter borde slutligen ha kontrollerat att innehållet i yttrandet av Thornton var riktigt innan han åberopade det vid huvudförhandlingen. Av yttrandet framgår bland annat att Miller som  
 19-åring 
  begått ett lustmordsförsök. Eftersom det åtal som därvid avsågs, försök till dråp, ogillades av domstolen kan Lopez slutsats om lustmordförsök ifrågasättas. 
  
 9.6.5De sakkunniga 
  
 Foster hördes som partssakkunnig i tingsrätten. Han uppträdde under förundersökningen som rådgivare åt polis och åklagare men hade även ett flertal egna möten med Miller på Säters sjukhus om brottsutredningen parallellt med att den på- gick. Därtill kommer att han inom ramen för den egna forskningen hade samtal med Miller flera gånger varje år. Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning mellan de olika roller han påtagit sig. 
  
 Det kan också konstateras att  
 Soto råd bland annat innebar att man under förundersökningen frångick sedvan- liga rutiner för hur vallningar och rekonstruktioner bör genom- föras. Ett exempel är de riktlinjer som  
 Foster i samarbete med Miller upprättade inför vallningen i Norge om hur denna skulle genomföras. I riktlinjerna förespråkade Green att Miller skulle få ta del av vad som framkommit under polisutredningen, till exempel föreslog han att Miller skulle få reda på om trädet med markeringen hade hittats. Efter att Seppo Penttinen samrått med  
 Foster under vallningen fick Miller också reda på att ett träd hade hittats och leddes till platsen där fyndet hade gjorts. 
  
 I riktlinjerna uppmanade han vidare utredarna att under vall- ningen vara observanta på Morris kroppsspråk. Han påpe- kade också att Miller genom att titta åt ett visst håll kunde leda utredarna vidare om de uppmärksammade honom på när han gjorde så. Att dessa riktlinjer följdes framgår av olika förhör och promemorior där förhörsledarna, främst Jefferson Penttinen, ofta var uppmärksam på hur Miller såg sig omkring och uppträdde. Att på det sättet betona vikten av att försöka förstå och tolka vad 
  
 378 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Miller möjligen förmedlade får anses innebära en stor risk för feltolkningar som kan leda brottsutredningen fel. 
  
 Riktlinjerna innehöll också rådet att Miller om Buchanan kvarlevor hittades, skulle ges möjlighet att gräva upp kroppen och få en ”privat stund” med den. Han skulle även fysiskt få känna på en benbit. Rådet får anses helt avvika från sedvanliga rutiner om hur en vallning bör genomföras. 
  
 Boone och Stephens, som bägge biträtt åklagaren med sakkunskap under förundersökningen, åtog sig uppdrag som dom- stolssakkunniga. Mot bakgrund av deras medverkan under förund- ersökningen och att de avgett utlåtanden i målet kan det lämpliga i sakkunnigförordnandena ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandena, borde ha uppmärk- sammat den eventuella jävssituation som uppstått och i stället åbe- ropat dem som partssakkunniga. 
  
 Samma förhållanden gäller Walters, Buchanan läkare. Han hade också hörts under förundersökningen och biträtt utredarna med sakkunskap om eksem. Trots det åtog han sig upp- draget som domstolssakkunnig. Han hade dessförinnan åberopats som partssakkunnigt vittne av åklagaren. Det lämpliga i ett sådant förordnande kan ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. 
  
 9.6.6Vården 
  
 Av utredningen framgår att Williams var relativt väl insatt i förundersökningen. Utöver att hon deltagit vid några förhör och vid vallningarna, framgår exempelvis av journalanteckningen den 2 juli 1998 att Williams och Miller inför huvud- förhandlingen hade använt sig av förundersökningen i terapin på ett aktivt sätt och att det, enligt Williams, hade varit kon- struktivt att förstå det som beskrevs i utredningen. Trots detta uppgav hon vid huvudförhandlingen att hon inte visste vad som framkommit i polisutredningen och att det var först då, vid för- handlingen, som hon bättre förstod vad som hänt. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 9.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast upp- gett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat 
  
 379 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Av journalanteckningarna framgår inte bara att de morderkän- nanden som för närvarande utreddes även behandlades i psyko- terapin. Brottsutredningens olika stadier tycks dessutom ha påver- kat terapins utformning och omfattning, till exempel inför huvud- förhandlingen. Det är därför svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brotts- utredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträck- ning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 9.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledningen 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra polismännen Lamb, Smith, Fitzpatrick och Oliver om vad Miller uppgett i polisförhören. Eftersom tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av vilka uppgifter Miller hade lämnat under förundersökningen. Om tingsrätten i samband med förhören med polismännen hade granskat bakgrunds- materialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade den inte enbart behövt förlita sig på polismännens egna tolk- ningar och sammanfattningar av förhören. Det kan i sammanhanget anmärkas att polismännen som hördes endast i begränsad utsträck- ning själva hade närvarat vid polisförhören med Miller. Som exempel hade tingsrätten kunnat be att få titta på underlaget till sakkonfrontationsförhöret rörande Buchanan sko- spännen och på fakturorna rörande plankorna som polismännen refererade till under förhöret med dem. Någon sådan granskning av bakgrundsmaterialet verkar dock inte ha skett. 
  
 380 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Tingsrätten tillät vidare att polismännen hördes om vad andra vittnen hade uppgett under förundersökningen, till exempel expe- diten CB i videoaffären i Fjellcentret samt vaktmästaren och bygg- arbetarna i Williams, i stället för att dessa personer hördes inför tings- rätten om sina iakttagelser. Det framgår inte att det fanns något hinder mot att höra vittnena inför rätten. Vid en närmare gransk- ning av förundersökningsprotokollet kan vi, beträffande CB:s uppgifter, konstatera att polismännens redogörelser avvek från vad Mclaughlin hade uppgett under förundersökningen. 
  
 Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren, Boone och Stephens som domstolssakkunniga i målet. Som påpekats ovan, avsnitt 9.6.5, kan det lämpliga i förordnandena ifrågasättas. Åklagaren uppgav inför förordnandena att de båda hade anlitats under förundersökningen och avgett utlåtanden samt att det var angeläget att de hördes som domstolssakkunniga. Trots att tingsrätten alltså kände till att de medverkat under förunder- sökningen förordnades de som domstolssakkunniga. I tingsrättens förordnande preciserades inte heller vad de skulle uttala sig om, se avsnitt 3.2.4. 
  
 Tingsrätten förordnade också Walters som domstols- sakkunnig trots att han hade åberopats som vittne av åklagaren. Varför tingsrätten, med kunskap om den förbindelse som fanns mellan utredningen och Walters, valde att förordna honom som domstolssakkunnig framgår inte av beslutet. Det framgår inte heller om vad han skulle uttala sig. Det lämpliga i även det förord- nandet kan ifrågasättas. 
  
 Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning, se avsnitt 3.2.6. Det hade dock förflutit sju år sedan den senaste rätts- psykiatriska undersökningen. Miller hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan genomförts. Den nya brotts- ligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Det kan därför ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 381 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bevisprövningen 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som tio år efter det påstådda gärningstillfället självmant erkände mord och med en åklagare och försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom sedan tidigare dömd för ytterligare fyra mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkän- nanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att ett mord hade blivit begånget och att Miller var skyldig till detta eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till om åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära samman- kopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställnings- tagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i till- räcklig hög grad var kontrollerade mot kända fakta och om utred- ningen var så noggrant genomförd att ytterligare utredning inte kunde riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i sådant fall resonerade, framgår inte av domen. Dock hörde tings- rätten, möjligen som ett led i att kontrollera utredningen, på eget initiativ vittnet LI om eventuell blodförekomst vid Haerland kyrka. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det inte var klarlagt att ett dödsfall hade inträffat samt att det saknades såväl teknisk bevisning i reell mening som vittnesuppgifter som band Miller till gärningen och platsen. Den tekniska bevisning som fanns tillgänglig vid tidpunk- ten för tingsrättens prövning bestod i huvudsak av vissa brända bitar som påträffats och som misstänktes vara benbitar från ett barn, utan att någon koppling mellan bitarna och Jenkins hade kunnat fastställas. Bevisningen bestod i stället huvudsakligen av kontroller av Morris egna uppgifter mot kända omstän- digheter. Den utredning som fanns om Morris förehavan- den vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför utred- ningen om han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Norge vid tiden för försvinnandet var bristfällig. 
  
 382 
  
 SOU 2015:52 
  
 Jenkins 
  
 Misstankarna mot den utpekade medgärningsmannen MA hade lagts ned. MA hördes inte vid huvudförhandlingen. Utifrån Morris egen redogörelse för händelseförloppet hade dock MA:s medverkan betydelse för gärningen på sådant sätt att Miller uppgett att de tillsammans hade beslutat sig för att genomföra den ”destruktiva resan” till Norge och gemensamt beslutat att ”ta” Jenkins när de såg henne. MA hade dessutom hjälpt till vid hanteringen av Jenkins efter att Miller hade dödat henne och sett på när Miller dödade, styckade och eldade upp kroppen. Vallningsfilmen som visades för tings- rätten innehöll en kort sekvens från när Miller befann sig i terrängen utanför Haerland kyrka samt Morris samman- brott i närheten av tjärnen Ringen. Den för prövningen relevanta frågan om och i sådant fall hur Miller hade anvisat vägen till Williams och hans agerande i Williams framgick emellertid inte av filmen. 
  
 Samtliga nu angivna utredningsbrister är sådana som tingsrätten borde ha uppmärksammat och analyserat i domen. Den analysen borde särskilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värde- ringen av Morris övriga uppgifter. 
  
 Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan bland annat följande iakttagelser göras. 
  
 Tingsrätten kom inledningsvis fram till att det inte framkommit något som tydde på att Miller hade skäl att lämna ett orik- tigt erkännande. Vad tingsrätten byggde den slutsatsen på har inte närmare redovisats i domen. Vidare höll tingsrätten det för ute- slutet att Miller hade erhållit information av särskild bety- delse i ärendet genom media, förhörsledarna eller i terapin. Tings- rättens bedömning härom grundade sig huvudsakligen på vad ut- redarna och Williams uppgett. Tingsrätten har dock inte när- mare redovisat i vad mån dessa personer faktiskt kunde ha känne- dom om de här förhållandena eller om några särskilda övervä- ganden gjordes beträffande tillförlitligheten i Johnson be- dömning att hon inte överfört några uppgifter till Miller. 
  
 Det framgår att tingsrätten lade stor vikt vid att Miller rätt kunde beskriva Buchanan klädsel och utseende samt hur det såg ut i Williams. Det kan dock konstateras att Miller inte lämnade några närmare signalementsuppgifter eller någon mer ingående beskrivning av Williams vid huvudförhandlingen. Uppgifterna framkom i stället huvudsakligen vid förhören med 
  
 383 
  
 Jenkins 
  
 SOU 2015:52 
  
 polismännen, det vill säga genom andrahandsuppgifter. Det fram- går inte hur tingsrätten värderade detta faktum i sin bevisvärdering. 
  
 Det kan vidare konstateras att det av tingsrättens bedömning inte framgår hur Morris uppgifter om olika detaljer i Williams kunde kopplas till den tid, omkring klockan 20, som Jenkins försvann. 
  
 Tingsrätten ansåg vidare att Morris beskrivning av Haerland kyrka och omgivningarna i Scott talade för att han hade varit där vid den aktuella tiden. Tingsrätten ansåg också att benbitarna man fann vid Skumpen i någon mån talade för att hans berättelse var riktig. Tingsrätten har dock inte närmare angivit vad i Morris beskrivning av Haerland kyrka som gav belägg för att han hade varit där vid den aktuella tiden eller vilka omständig- heter, utöver det brända benmaterialet, som knöt honom till plat- sen. Framför allt har tingsrätten inte närmare förklarat på vilket sätt som Morris uppgifter om Jenkins och de olika platserna gav stöd för att Miller hade fört bort Jenkins från Williams med våld, mördat henne vid Haerland kyrka och hanterat hennes kropp i Scott. 
  
 Tingsrätten har inte heller fört något resonemang om huruvida tillförlitligheten av Morris uppgifter, och åtalet i stort, på- verkades av den omständigheten att den medgärningsman han angett varit delaktig i gärningen inte hördes och än mindre var åtalad för brott. 
  
 384 
  
 10 Adams 
  
 Ingierstrands 
  
 MASTEMYR 
  
 camping 
  
 KOLBOTN 
  
 Svartskogs 
  
 Gjersjøen 
  
 idrottsplats 
  
 MYRVOLL 
  
 Svartskog 
  
 0 
  
 E18 
  
 1 km 
  
 GREVERUD 
  
 10.1Inledning 
  
 Fredagen den 21 augusti 1981 försvann den sjuttonårige Adams från centrala Oslo. Hon var senast sedd av sin mamma klockan 15.50, varefter hon troligen hade gått för att köpa en jacka. Klockan 16.30 hade hon stämt träff med en vän, men dök inte upp. 
  
 I personefterlysningen angavs att Adams hade mörkblont hår ner till skuldrorna, var klädd i en vit tröja med blå ränder, blå jeans, vita träskor och bar på en blå nylonbag. 
  
 385 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den 11 oktober 1981 hittades hon av en förbipasserande liggan- des död i en skog cirka 200 meter sydost om Svartskog idrottsplats i Oppegård kommun, cirka två mil söder om centrala Oslo. Hon låg under en gran delvis på höger sida med huvud och bröst ned mot marken. Hon hade på sig behå och tröja, båda oskadda, men var i övrigt avklädd. Bredvid henne återfanns träskor, strumpor och en blå nylonbag. Runt Krueger hals satt nylonbagens ena hand- tag, avrivet från bagen. Handtaget var gjort till en löpsnara som hade låsts med en enkel knut. Den ena änden hade därefter lagts ännu en gång runt halsen och knutits med tre enkla knutar. 
  
 10.2Förundersökningen 
  
 10.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 Teknisk och rättsmedicinsk undersökning 
  
 Vid den obduktion som genomfördes den 12 oktober 1981 fram- kom bland annat att kroppen var klädd i en ljus tröja med blå tvär- ränder och en behå, som var oskadd. Vid halsen fanns ett trasigt halsband. Ett tygband, cirka  
 2–3 
  centimeter brett, var knutet runt halsen. Det fanns könshår på vänster pekfinger och mellan två av den högra handens fingrar. Kroppen var stadd i framskriden för- ruttnelse och saknade stora delar av överkroppens och huvudets mjukdelar. Även de inre organen i brösthålan och bukhålan sakna- des. Kroppen var bättre bevarad från midjehöjd och nedåt. I det högra tinningbenet fanns en frakturlinje, den vänstra kindknotan var lossbruten och överkäken var avskild från resten av kraniet. Det fanns inga skador på halskotpelaren, revbenen eller bröstbenet. Det fanns inte heller några synliga skador i eller omkring de yttre köns- organen. 
  
 I sammanfattningen av den rättsmedicinska undersökningen från den 12 oktober 1981 framgår bland annat att det fanns tecken på trubbigt våld med brott i ansiktsskelettet, separation av över- käken och det vänstra kindbenet, avsaknad av ledhuvudena på underkäken, brottlinje i den högra tinningregionen och brott i botten på den högra ögonhålan, och att dödsorsaken inte kunde fastställas med säkerhet eftersom skadorna i ansiktsbenen knappast 
  
 386 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 varit dödliga men att, eftersom en snara var knuten runt halsen, det kunde antas att dödsorsaken var strypning. 
  
 Den snara som Adams hade runt halsen undersöktes av Reynolds, studieinspektör vid Oslo Sjömansskola. Av utlåtan- det, daterat den 2 juni 1982, framgick att snaran var knuten som en löpsnara som hade låsts med en enkel knut. Den ena änden hade därefter lagts ännu en gång runt halsen och knutits med tre enkla knutar, varav de första två bildade en kärringknut. 
  
 På Krueger kropp och tillhörigheter säkrades fingeravtryck och hårstrån. 
  
 Enligt brottsplatsundersökningen tydde spåren vid platsen och på liket på att Adams hade blivit utsatt för sexuella handlingar. 
  
 Polisförhör 
  
 En mycket stor mängd förhör hölls med vittnen, vänner, bekanta och närstående till Adams. Av förhören framgår att bland annat följande iakttagelser hade gjorts vid aktuell tid och plats. En man i en bil hade ropat till sig en ung kvinna, lik Adams, som därefter hade följt med i mannens bil. Flera vittnen hade iakttagit en vinglig bilkörning. Uppgifterna om bilkörningen skilde sig åt i detaljer, men flera hade berättat att bilen var en röd Opel Kadett, att föraren var en man som betedde sig märkligt och att passage- raren var en ung kvinna med långt mörkt hår. 
  
 Övrigt 
  
 I en sammanställning över vidtagna utredningsåtgärder upprättad av norsk polis i samband med att åtalet överlämnades till den svenska åklagarmyndigheten, redovisades att utredningen hade lett till att flera grova våldtäkter mot prostituerade i Oslo klarades upp. Den man som i oktober 1981 greps och sedermera dömdes för dessa brott körde vid tiden en röd Ford Escort. Mannen kunde dock inte bindas till mordet på Adams. Av sammanställ- ningen framgår att totalt 322 vittnen hördes under perioden augusti 1981 till juni 1994. I tiden därefter skedde inga utredningsåtgärder förrän i oktober 1996 när Miller började berätta om mor- det på Adams. 
  
 387 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 10.2.2Polisförhör, vallningar och rekonstruktion med Miller 
  
 Under perioden oktober 1996 till mars 2000 hölls elva förhör med Miller. Fyra av dessa är endast medtagna transumt i för- undersökningen. Skälet till det framgår inte och dessa förhör har inte heller återfunnits i de övriga förundersökningsprotokoll som vi har gått igenom. 
  
 Förhören är nedtecknade i dialogform och omfattar cirka 150 sidor. Såvitt annat inte anges nedan under respektive förhör närva- rade kriminalinspektör Jefferson Penttinen, Miller och Morris offentlige försvarare Potter. Beträffande de förhör som medtagits transumt framgår dock inte vilka som närva- rade. 
  
 Under förundersökningen genomfördes även vallningar i Oslo och i trakterna kring mordplatsen samt en rekonstruktion vid och i anslutning till mordplatsen. 
  
 Den 4 oktober 1996 hölls ett mycket kort förhör med Miller sedan han bett om att få lämna upplysningar till polisen. Vid förhöret närvarade inte Potter. Miller be- rättade att han sommaren 1981 hade åkt till Oslo och fört bort och mördat en kvinna i övre tonåren vid namn Adams. 
  
 Den 24 april 1998 hölls ett förhör med Miller som endast är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. Miller uppgav att han ville vara väldigt försiktig med huruvida han var skyldig till mordet på Adams och sade att det fanns många frågetecken. Han såg en bild, som kanske var en fantasibild, av att han körde in på en skogsväg och passerade en röd byggnad. Kroppen fanns kanske en kilometer därifrån och låg naken på mage i ett område nordost om Oslo. Med hjälp av en karta pekade han ut området Kongsvinger, som ligger cirka 10 mil nordost om Oslo. 
  
 Den 27 januari 1999 hölls ett förhör med Miller som endast är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. Han berättade bland annat följande. Kroppen, som var avklädd, placera- des ganska nära ett uthus som han passerade på vägen. Han skän- dade kroppen på olika sätt. Kroppen låg i sidled med ryggen åt en liten skogsväg. Han träffade Adams i centrala Oslo. 
  
 Den 10 februari 1999 hölls ett förhör med Miller som endast är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. På 
  
 388 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 fråga hur Adams dödades svarade Miller att om det var samma person de pratade om, så dödades hon genom kraftigt våld mot den bakre delen av huvudet vid ”krönet”. Han kallade detta för den dödliga skadan. Adams fick även andra skador av blessyrkaraktär. När han skulle visa var dessa skador fanns pekade han på hakan, underläppen och mungipan. Mot den högra axeln hade det skett trubbigt våld. Han uppgav sig inte veta om det hade hänt något i bilen eller var dödandet inträffade. Det fanns även skador mot ryggen och benen men inte mot magen. På frågan om det var omfattande skador på benen svarade han att om han vore polis och såg skadorna så skulle han fråga sig varför benen var så pass skadade. 
  
 Hon dödades på samma plats som hon lämnades. På frågan om det var Adams han pratade om svarade han att det ju också kunde vara någon annan eftersom Adams kunde vara ett namn som massmedialt hade inplanterats i honom. 
  
 Han hade en väldigt stark minnesbild av att de nyss beskrivna skadorna var de som fanns på kroppen. 
  
 Den 22 mars 1999 hölls ett förhör med Miller som endast är medtaget transumt i förundersökningsprotokollet. Han ritade två skisser. Den ena skissen visade var kroppen låg i förhål- lande till Oslo. Väderstrecken framgår dock inte av skissen. Den andra skissen visade en avtagsväg rakt västerut från ”Oslovägen”. Det tycks som att han nu uppgav att han färdats söderut från Oslo. Vid avtagsvägen, som var en skogsbilväg, låg det ett grått uthus på höger sida. Efter en uppförsbacke och en nedförsbacke låg kroppen på höger sida om vägen. Han förknippade detta med Adams och sade att det var henne han tänkte på. Kroppen låg mellan två och fem kilometer in på avtagsvägen. Kroppen låg i en svacka ett tiotal meter från vägen, där bilen var parkerad. Det fanns ingen bebyggelse i närheten och det grå uthuset låg långt från platsen. 
  
 Den 17 maj 1999 närvarade även kriminalkommissarie Avila som förhörsledare tillsammans med Seppo Penttinen. Miller berättade bland annat följande. Av en slump tog Adams kontakt med honom när han satt i en bil i Oslo. Han upplevde att hon gjorde en sexuell invit som tände hans vrede och han erbjöd henne skjuts. Hans avsikt var att döda henne. När de var på väg ut ur Oslo ville hon att han skulle stanna bilen och gjorde en ansats att öppna dörren. Då uppstod det bråk. Han 
  
 389 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 ryckte hennes högra hand mot sig och hon blev omtumlad av det. Så småningom såg han avtagsvägen till höger och åkte in där. Han ritade en skiss över hur det såg ut på platsen. På skissen skrev han ”attack som innebär stor skada i magtrakten”. Därefter var hon någorlunda vid liv tills hon hamnade på den slutgiltiga platsen. Det skedde inget sexuellt. Han vidgick att han sett bilder i media på Adams och berättade att han då hade känt igen henne som den kvinna han tagit livet av. Han delgavs därefter misstanke för mord på Adams. 
  
 Av en promemoria daterad den 28 maj 1999 framgår att Seppo Penttinen den 27 maj 1999 ringde till Miller för att inför vallningen få uppgifter om vilka kläder och föremål som Miller kopplade till Adams. Miller berättade att han hade färdats i en röd Opel Kadett Caravan av  
 -75 
  eller  
 -76 
  års modell. Adams hade en ljus handväska som var mer fyrkantig än avlång, cirka  
 15–20 
  centimeter tjock och med remmar i sådan längd att man kunde bära väskan i handen och över axeln. Han var säker på att Adams hade en midjekort jacka eller kavaj, men mest troligt en jacka. Han mindes det som att hon hade skor med klack som gjorde henne längre. Minnet av benkläderna var vagt och innehöll även ett minne av att han hade sprättat upp något kring kläderna med kniv. 
  
 Han berättade att reportern Jackson på tidningen Se och Hör hade skickat en artikel till honom om Adams. 
  
 Den 3 juni 1999 berättade Miller bland annat följande. När de parkerat vid platsen sade han åt henne att gå ut. De gick över vägen och in i ett skogsparti. De gick därefter mot det uthus han tidigare hade pratat om. På fråga om det fanns något annat i miljön som han fäst sig vid svarade han nej. På vägen mot uthuset attackerade han henne flera gånger och hon fick kraftiga slag mot kroppen. I ett skede föll hon på grund av att han hade en kniv framme. Hon blev liggandes svårt skadad. Kniven träffade framför allt på framsidan i bröstpartiet och magpartiet. Hon dog på den plats där han lämnade henne. Han berättade att han särskilt kom ihåg handväskan och remmen och att han höll i remmen. Remmen var ett par centimeter bred och av läder eller skinn. På fråga vad som hände med remmen sade han att han skulle kunna säga att han band fotlederna med den men att det var en felaktig uppgift. Hon 
  
 390 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 var rädd när han höll i remmen. Han antog att remmen hade hittats vid kroppen och att den hade hamnat som väskan, intill henne. 
  
 På fråga hur han körde ut från Oslo berättade han att han körde mot E18 och svängde höger. Vid en förortsbebyggelse tog han vänster. Från den vägen svängde han höger och därefter så små- ningom höger igen. 
  
 I media hade han enbart sett Krueger namn och ansikts- fotografier av henne. I den artikel han fått från Kåre Hundstad på Se och Hör hade Scott Hundstad klippt bort vissa partier för att inte riskera att överföra information. 
  
 Den 16 och 17 augusti 1999 genomfördes vallningar och en rekonstruktion i Norge. Vallningen inleddes i bil från Säter mot Oslo. Avsikten var att Miller skulle visa fyndplatsen och var han mötte Adams samt lämna kompletterande förhörs- uppgifter. Något sammanfattande protokoll från vallningarna och rekonstruktionen har inte återfunnits i förundersökningsmaterialet och inte heller någon fullständig redogörelse för vilka som när- varade. Av dokumentationen framgår dock att bland annat även Freeman der Kwast, biträdande överåklagare och förundersök- ningsledare, Williams, legitimerad psykolog och Morris psykoterapeut, Potter, Morris offentlige försva- rare, och  
 Foster, professor i psykologi vid Stock- holms universitet, närvarade. 
  
 Genomförandet dokumenterades genom videoinspelning och ljudupptagning. Vi har haft tillgång till de oredigerade vallnings- filmerna och den redigerade vallnings- och rekonstruktionsfilm som förevisades för tingsrätten vid huvudförhandlingen. Vi har även haft tillgång till merparten av utskrifterna från ljudupptag- ningarna. 
  
 Av de oredigerade vallningsfilmerna framgår inledningsvis att de färdades på E18 mot Oslo. Miller berättade att han i sam- band med mordet på Adams hade passerat en järnväg ett par gånger. Vid ett tillfälle passerade de ett ortsnamn som han kände igen och reagerade på och behövde strax därefter stanna till vid en parkeringsficka för att hämta andan. Reaktionen på ortsnamnet är den enda sekvens från vallningen den 16 augusti 1999 som är med på den redigerade vallningsfilmen. 
  
 Av den oredigerade vallningsfilmen framgår även att Miller reagerade när de en stund senare passerade en järnvägsbro. 
  
 391 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 De svängde av vid järnvägsbron och åkte runt i området. Denna sekvens redovisas närmare i redogörelsen för Gry  
 Storvik-ärendet, 
  avsnitt 11.2.2. 
  
 Därefter körde de ännu en stund, varefter Miller uppgav att han inte kände sig orienterad. Vallningen avbröts strax därefter. 
  
 Den 17 augusti 1999 genomfördes en vallning i bil med utgångs- punkt från järnvägsstationen i Oslo. Av utskriften från ljudupptag- ningen och den oredigerade vallningsfilmen framgår bland annat följande. 
  
 Syftet med vallningen var att Miller skulle visa var han hade mött Adams. Efter att ha kört runt en lång stund och vid två tillfällen återvänt till järnvägsstationen för att börja om, ringade Miller till slut in ett område som intressant. Han nämnde gatorna Kirkegatan och Kongens gata, varvid Jefferson Penttinen föreslog att de i det området skulle parkera den bil som tagits med för vallningen. 
  
 Det parkerades därefter en bil av äldre modell, sannolikt en Opel Kadett, längs en gata i centrum. Av ett separat protokoll framgår att Miller, Potter och Jefferson Penttinen satte sig i bilen som stod parkerad på ”Kirkeveien” [det som avsågs bör ha varit Kirkegatan] och att syftet med det var att underlätta Morris förmåga att minnas. Miller berättade bland annat att han hade parkerat bilen ”på det här viset så att säga”, att han hade suttit i bilen när Adams passerade och att han hade bett henne följa med för att visa vägen till slottet. 
  
 I den redigerade filmen beskrevs detta med en filmsekvens av en karta med Skippergatan markerad och därefter en filmsekvens som visade den gamla bilen. Samtidigt berättade en speakerröst att Miller hade pekat ut Skippergatan som den plats där han mött Adams. Speakerrösten sade även att den för vallningen med- tagna bilen hade parkerats i korsningen Skippergatan/Prinsens gate efter anvisning av Miller. Om, och i så fall när, Miller lämnade en sådan anvisning framgår inte av materialet. Det kan dock påpekas att denna korsning låg mycket nära en butik som Krueger mamma hade antagit att Adams varit på väg till strax innan försvinnandet. 
  
 Härefter beslutade man sig för att åka till den plats där vall- ningen hade avbrutits dagen innan. När de tagit sig dit och sedan kört runt ett tag förklarade Miller att han inte var oriente- 
  
 392 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 rad. Seppo Penttinen gick då ut ur bilen och samtalade med någon. När han återvände berättade han att de skulle vända tillbaka till en korsning där de tidigare hade varit, men att de nu i stället skulle ta till vänster i korsningen ”eftersom du tittade stadigt åt det hållet”. 
  
 Under färden passerade de vatten, vilket Miller sade var ”ett igenkännande”. När de åkt vidare ett tag konstaterade Jefferson Penttinen att de nu var vid en utfart till E18 och sade: ”Ramos hade en åsikt om att du borde stanna här i, i den här regionen, om du kan vika av lite grand?” De parkerade vid Ingierstrands camping och stängde av inspelningen. Efter pausen körde de, utan anvis- ningar från Miller, tillbaka samma väg som de kom från. 
  
 I den redigerade filmen återgavs denna sekvens på det sättet att speakerrösten berättade att Miller hade svårt att orientera sig men att området hade varit föremål för omfattande nybygg- nation av fastigheter och vägnät. Man hade därför valt att i stället utgå från avfarten från E18 vid Ingierstrands camping. 
  
 Efter att ha lämnat campingen och kört en stund visade Miller att de skulle ta höger in på en mindre väg, vilket de gjorde. Vid denna avfart kan man, när man ser filmen, ana att det står ”Svartskog” på en vägskylt. Så småningom kom de fram till infarten till Svartskog idrottsplats. Strax innan avfarten sänkte föraren hastigheten och i höjd med avfarten var farten låg. Miller gjorde en oklar rörelse med handen, varvid Seppo Penttinen frågade om de skulle stanna. De åkte dock en bit till innan Miller ville vända. Han pekade sedan vänster in till Svartskog idrottsplats. Han ledde dem till en plats där de parkerade bilen. 
  
 Denna sekvens visades i sin helhet på den redigerade filmen. Omedelbart innan visades dock även en sekvens när Miller gjorde ett ”igenkännande” vid vattnet. Denna sekvens är dock tids- mässigt felaktigt inklippt eftersom igenkännandet skedde innan pausen vid campingen. 
  
 När det gäller Morris anvisning av fyndplatsen och den efterföljande rekonstruktionen har vi enbart haft tillgång till den redigerade vallnings- och rekonstruktionsfilmen samt utskriften från ljudupptagningen. Utskriften från ljudupptagningen omfattar dock händelseförloppet i sin helhet. Av dokumentationen framgår bland annat följande. 
  
 393 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Efter att ha vandrat runt en stund i terrängen pekade Miller ut en plats som fyndplatsen. Platsen var dock fel. Freeman der Kwast bad då att få prata med Seppo Penttinen och sade: 
  
 Nu går vi ner där det är, och så kan du be honom beskriva, vi är rimligt nära, nu får någon visa exakt var det är, och här blir det svårt, vi vill veta vad som hände, så hjälper vi till med … 
  
 Detta uttalande finns dock inte med på den redigerade filmen. 
  
 En tekniker anvisade därefter rätt plats, som enligt speaker- rösten låg cirka 30 meter från den plats som Miller hade anvisat. De återvände sedan till parkeringen och kameran zoomade in en gren som hängde ut över vägen och som Miller hade angett var en riktningspil mot fyndplatsen. 
  
 Vid parkeringen visade Miller i den för vallningen med- tagna bilen på en figurant hur han under färd hade ryckt till sig Adams och senare även slagit hennes huvud mot sätet. Han visade även att han snurrat handtagen till Krueger väska runt hennes handleder genom att helt enkelt tvinna handtagen några varv. Därefter demonstrerade han hur han vid Svartskog hade tagit ut Adams ur bilen och slagit hennes huvud mot bilens tak. Sedan hade han fört henne med sig ut i terrängen. Under detta för- lopp var Trine Jensens händer enligt Miller hårt fasthållna med hjälp av väskans handtag. Av filmen framgår dock att hand- tagen ideligen lossnade från figurantens handleder. 
  
 Enligt speakerrösten förflyttade de sig sedan 75 meter. Miller berättade och visade att han på den platsen hade snurrat loss väskan från Krueger händer och med sina händer attackerat ena sidan av hennes huvud. När hon föll fortsatte han att attackera kroppen och Adams blev avsvimmad. Speakerrösten tillade att Miller senare under vallningen uppgett att han på denna plats även hade klätt av Adams på underkroppen, försökt att strypa henne och dessutom fört in ett slätt föremål i hennes slida. 
  
 Nästa sekvens finns inte med på den redigerade filmen, men av utskriften från ljudupptagningen framgår att Miller berät- tade att han bar Adams till en plats där han slog mot hennes mage. Han tog ett grepp runt halsen med tummarna mot varandra och klämde med våldsam kraft. Effekten blev att hon tömde blåsan och tarmen. Efter den attacken var hon död. Han bar henne sedan till fyndplatsen. 
  
 394 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 I den redigerade filmen återgavs detta på det sättet att speaker- rösten berättade att Miller hade sagt att han slagit Adams i magen och tagit strypgrepp, men att han i ett senare skede förklarade att slaget i magen egentligen var att han skadat Adams i slidan med ett slätt föremål. Speakerrösten redovisade dock inte uppgiften om att Adams dog. 
  
 Miller bar sedan dockan genom ganska tät sly till den fyndplats som han tidigare hade förevisats. Speakerrösten uppgav att Miller under färden hade demonstrerat hur han med kraft slagit Krueger huvud mot trädstammarna men att detta inte tydligt framgick av filmen. 
  
 Vid fyndplatsen placerade Miller figuranten sittandes med ryggen mot en trädstam och beskrev att han rev mot Krueger tröja och övriga kläder samt öppnade byxlinningen. Det skedde också ytterligare våld mot kroppen och mot ansiktet som redan var väldigt skadat. Det var mycket blod på tröjan och byxorna. Han vräkte ner henne på mage, tog ut väskans innehåll och mindes fantasin kring att trä väskhandtaget runt hennes huvud och lyfta upp kroppen genom att hålla i väskan. Han tog därefter kvistar och grenar och täckte över kroppen. 
  
 Av utskriften från ljudupptagningen framgår att Miller även berättade att Krueger ben kändes lealösa och att han inte trodde att det enbart berodde på döden utan misstänkte att det uppstått ett brott på benen och möjligen även på armarna. Denna sekvens finns inte med på den redigerade filmen. 
  
 Miller berättade att hans främsta minne om kroppens placering var att benen låg runt stammen. På fråga om han tyckte att uppgifterna om klädseln stämde med vad han hade sagt i förhör svarade han att han tyckte att figurantens kläder stämde bättre än dockans. Han tyckte vidare att han hade tömt ut vad han kunde dra sig till minnes beträffande väskan och remmen. 
  
 När byxlinningen var öppen fanns en tanke att skära av könshår men han trodde inte att det hade skett. Han hade dock haft köns- hår i handen. Vid den tidigare platsen hade han fört in ett slätt före- mål i hennes slida. Han kom inte ihåg om byxorna då var avtagna eller uppknäppta. Han hade även skändat Krueger bröst, vilket innebar att han slog mot dem. Härefter tog man en kort paus. 
  
 395 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 När filmningen återupptogs berättade speakerrösten att den väska som hade köpts in till vallningen markant avvek från den som Adams hade haft beträffande kvalitet, hållfasthet och hand- tagens längd. Seppo Penttinen påminde därefter Miller om att han tidigare i förhör hade berättat om remmen och remmens längd och frågade vad han nu kom ihåg. Miller svarade att Adams var väldigt rädd för remmen. Han hade även ett minne av att han hade lossat remmen från väskan men att han inte visste om det var korrekt. På frågan hur det i så fall gick till svarade han att han inte såg det praktiska och att det var en praktisk omöjlighet att använda remmen som han mindes, nämligen att han snärtade henne med den. Miller sade att det inte gick att slita loss remmen, varvid Seppo Penttinen frågade: ”Inte på något sätt?” och ”Skulle det vara ett alternativ att göra på det sättet?”. Miller sade dock att han inte mindes, och med detta avslutades filmen. 
  
 Av utskriften från ljudupptagningen framgår att Miller därefter även berättade att hans verkliga minnesbild var att han hade använt remmen mot benen. Han ombads visa vad det blev för sorts ”bindning” och uppmanades att visa med sin egen livrem. Vad han gjorde med livremmen framgår inte av utskriften på annat sätt än att han pratade om en enkel knut. 
  
 Jefferson Penttinen sade sedan: 
  
 Det är ju så, kan ju informera dig om då, när man anträffar den här kroppen så är den avklädd till en viss del, och det tycker jag att du ska berätta i så fall, vilka plagg som finns på och vilka som är avtagna. 
  
 Miller svarade att det var byxplaggen som var av och att tröjan var sönderriven. Han berättade även att behån var upp- sprättad. Därefter avslutades rekonstruktionen. 
  
 Av en promemoria daterad den 19 augusti 1999 framgår att Miller efter avslutad vallning överlämnade en papperslapp till Cohen. På papperslappen stod det att han vid den första attacken knöt Krueger händer bakom ryggen för att kunna attackera hennes kön. Remmen användes första gången i bilen och satt då på väskan. 
  
 Av en promemoria daterad den 28 augusti 1999 framgår att Williams samma dag ringde Seppo Penttinen och berättade att Miller hade bett henne att vidareförmedla uppgifter till Cohen. Hon berättade bland annat följande. På plats 1 
  
 396 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 skedde en misshandel. På plats 2 togs byxor och trosor av och en attack skedde mot Krueger kön genom att ett knivskaft för- des in i hennes slida och anus. Han slet upp remmen från den ena sidan av väskan och drog den runt hennes hals. Han bar henne där- efter ner till slänten och skar av remmen från väskan. Han gjorde en strypattack mot halsen med händerna och använde därefter rem- men för att strypa henne. Han mindes inte om han sedan lossade remmen och lade den på kroppen. 
  
 Samma dag ringde Jefferson Penttinen till Miller, som bland annat berättade att han knöt remmen runt halsen men att han inte klart kunde minnas om han gjorde en löpsnara eller någon annan knut. 
  
 Den 1 september 1999 närvarade även Atkinson. Miller berättade väsentligen på samma sätt som framgår av promemorian från den 28 augusti 1999. Han trodde att Adams dog när snaran knöts runt halsen. Det var nog en löpsnara han gjorde, men han mindes det inte distinkt. 
  
 På fråga hur han skulle göra en löpsnara svarade han att han skulle göra en enkel knut och sen trä remmen genom knuten. Han ombads att visa på ett snöre och förhöret avbröts. När förhöret återupptogs hade Miller gjort en löpsnara. Seppo Penttinen berättade att det var en löpsnara med ytterligare en knut så att löp- snaran blev fixerad. På fråga hur remmen var åtsnörd första gången, vid plats 2, sade Miller att den då var hårt virad åtminstone två varv runt halsen. Snaran analyserades senare av Pearson vid Norsk Sjöfartsmuseum, se avsnitt 10.2.3. 
  
 Miller berättade att kläderna på överkroppen inte togs av och att han hade haft lite av hennes könshår i sin hand på plats 3 men att han inte visste om han skurit eller ryckt loss det. Han ri- tade en skiss som utvisade kroppens placering så att kroppen låg på marken med benen mot trädet. Av skissen framgår inte om krop- pen låg på rygg eller på mage. Han berättade att benen låg runt trädet. Seppo Penttinen påminde honom om att han tidigare hade jämfört Krueger placering med Austin. Härefter följer ett citat ur förhöret: 
  
 SP [Seppo Penttinen]: Nu låg ju, som jag minns det i vart fall Solis på sidan, och det är där jag ställer frågan, i förhållande till det här trädet kan du säga, vilken del av kroppen som vetter emot trädet, om vi har trädet som en central punkt i terrängen. 
  
 397 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 TQ [Miller]: Hmm. SP: Ser du detta? 
  
 TQ: Ja, jag ser fantasibilden och då är fötterna mot trädet. Om det är det du frågar efter? 
  
 SP: Jag frågar alltså om du skulle… om du utgår ifrån att det här bordet är ett träd som står rakt upp, och så skall du placera den här kroppen som du säger ligger i närheten av den position som Yenon Levi hade, och Solis låg, kommer du ihåg det? 
  
 TQ: Han låg så (visar att YL låg på höger sida). SP: På höger sida, det är det som du visar? TQ: Ja. 
  
 SP: Och vilken sida på hennes kropp är i anslutning i riktning mot trädet, framsidan eller är det… eller är det ryggsidan som är emot. 
  
 TQ: Det är ju framsidan då… och ryggsidan mot slänten så att säga. 
  
 Han berättade att han hade haft en avsikt att återvända till platsen senare, men sade: 
  
 Jag hitt … det finns en avsikt att återvända till platsen ehh … men det sker en, jag hittar inte tillbaks, det sker ungefär samma desorientering som skedde när vi skulle ut till den här platsen. 
  
 Han ville inte säga vem som ägde bilen han använt, men berättade att han hade fått disponera den utan tidsbegränsning. 
  
 Miller nämnde sedan en artikel som Morgan West, journalist på  
 Dala-Demokraten] 
  hade skrivit efter vall- ningen. 
  
 Den 8 november 1999 vidhöll Miller att Nelson hade använts för att skära av väskans handtag från dess ena infästning. 
  
 Den 12 mars 2000 förevisades fotomaterial för Miller i ärendena avseende Adams och Gry Storvik. Närvarande var även Williams och den norske polismannen Garcia. Potter närvarade inte. I den promemoria som upprätta- des beskrevs förfarandet på följande sätt. 
  
 Fotografierna har valts ut av utredningspersonal och delar av dem är övertäckta innan de presenteras. Detta görs i avsikt att ytterligare öka Simpson minnesförmåga inför ett mer detaljerat förhör näst- kommande dag. 
  
 Miller fick se två foton på Adams, foto 1 a och foto 1 b, vilka bifogats till promemorian. Foto 1 a visar den döda krop- pen liggandes på höger sida med bröstet delvis mot marken och magen i riktning mot ett träd. Foto 1 b är en närbild av samma motiv. 
  
 398 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 På foto 1 b syns även bland annat Krueger väska. Underkroppen är bar. 
  
 Miller kommenterade foto 1 a med att det träd som syntes borde vara det träd som hade fallit omkull vid tiden för vall- ningen och att han inte kunde se de grenar som han tidigare berät- tat att han lagt över kroppen. Foto 1 b kommenterade han med att han mindes hennes ”benkläder” som helare och att han så väl mindes närheten till trädstammen. [Morris kommentar om ben- kläder berodde sannolikt på att det på fotografiet kan se ut som att Adams har ljusa byxor på sig. Underkroppen var dock helt bar.] 
  
 Vilka delar av fotografierna som täcktes över framgår inte, men av Morris kommentarer att döma fick han i vart fall se hela kroppen och trädet den låg vid. 
  
 I protokollet antecknades avslutningsvis att Miller, efter att det skett en telefonkontakt med Atkinson, informerades om att foto 1 b, ”ur ljussättningssynpunkt samt i för- hållande till att kroppen anträffats efter lång tid, i sig kan vara miss- visande när det gäller omständigheter kring kläder och kroppen i övrigt”. 
  
 Den 13 mars 2000 närvarade även den norske polismannen Garcia. Miller berättade bland annat att Adams hade haft en tunn halskedja som definitivt inte blivit kvar på platsen eftersom han tog den med sig. 
  
 Miller informerades om att det hade gjorts en massiv sökning efter den bil som han sagt sig ha kört, men att man trots det inte hade hittat något fordon som kunde knytas till honom. På fråga om han hade svenska eller norska skyltar till bilen sade han att det definitivt hade varit norska skyltar eftersom han ville smälta in i den norska trafiken. 
  
 10.2.3Övrig utredning 
  
 Teknisk utredning 
  
 De fingeravtryck och hårstrån som tidigare hade säkrats vid brotts- platsen jämfördes med Morris men bedömdes inte komma från honom. 
  
 399 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 I rapporter från Kriminalpolitisentralen daterade den 3 och den 8 april 2000 redovisades genomförda undersökningar av det material som hade återfunnits på platsen. Slutsatsen var att inga kriminal- tekniska spår med säkerhet kunde knyta någon person till gär- ningen. Blodspår hade eftersökts på trosorna, behån och tröjan utan resultat. Beträffande nylonbagen redovisades att det ena hand- taget som hade varit fastsytt i väskan saknades, att det fanns tråd- rester på den plats där handtaget hade suttit och att tråden med all sannolikhet hade rivits av. 
  
 Pearson vid Norsk Sjöfartsmuseum anlitades för att jämföra den ursprungliga snaran med den snara som Miller hade knutit under förhöret den 1 september 1999. Av yttrandet daterat den 20 januari 2000 framgår att båda snarorna var lagda med en överhandsknop, men att den ursprungliga snaran hade två öglor [runt halsen] medan den som Miller knutit hade en ögla. Bortsett från det var knutarna som lagts utanpå öglorna lika. 
  
 Pearson fick därefter i uppdrag att göra en utvidgad under- sökning av snarorna. Av tilläggsrapporten daterad den 28 februari 2000 kan sammanfattningsvis utläsas att snarorna skiljde sig åt på det sättet att den extraknut som Miller hade gjort om snaran inte innebar att den halande änden av repet fixerades [vilket alltså innebar att repet kunde löpa fritt]. På den ursprungliga snaran hade den halande änden fixerats med först en knut, sedan lagts ännu en gång runt halsen och därefter låsts med två över- handsknutar. 
  
 Rättsmedicinskt utlåtande 
  
 På uppdrag av Freeman der Kwast lämnade Huang, överläkare vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska avdelningen, Umeå, och Woods, førsteamanuensis, Rättsmedicinsk institutt, Oslo, ett yttrande rörande samstämmigheten mellan Morris uppgifter och fynden från den rättsmedicinska utredningen. Som underlag för bedömningen hade de, utöver bland annat obduk- tionsprotokoll, fotografier av fynden och annat utredningsmaterial, haft tillgång till en handling benämnd ”Underlag för bedömning av skadebild kontra Simpson uppgifter i förhör och vid rekon- struktion”, skriven av Jefferson Penttinen den 29 september 1999. De 
  
 400 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 hade även fått muntlig information inför upprättandet av yttrandet vid tre möten, varav det sista hölls den 3 mars 2000. Vid de två första mötena närvarade endast Huang. Yttrandet är daterat den 3 mars 2000. 
  
 Det har vidare framkommit att Seppo Penttinen den 2 februari 2000 fick ett utkast av yttrandet, vilket han lämnade skriftliga syn- punkter på. Synpunkterna och de ändringar dessa föranledde var enbart marginella. 
  
 I det slutliga yttrandet sammanfattades först de fynd som hade gjorts vid fyndplatsen och obduktionen. Därefter framgår bland annat följande. För att underlätta läsningen har de löpande hänvis- ningarna till skadornas numrering i obduktionsprotokollet tagits bort. 
  
 D. Uppgifter lämnade av Larson 
  
 Förhörsuppgifter från Larson, sammanfattade i skrivelse date- rad den 29 september 1999, undertecknad Seppo Penttinen. De skrift- liga uppgifterna har förtydligats med muntliga uppgifter. 
  
 1.Under en bilfärd med kvinnan som passagerare i det högra framsä- tet tar han tag i hennes högra handled och ’rycker med våldsam kraft’ så att den vänstra sidan av hennes huvud träffar Dalton högra axel och ryggstödet på förarsätet. 
  
 2.I samband med ett stopp efter vägen slår han kraftiga slag med sin högra armbåge mot hennes vänstra ansiktshalva så att hon blir ’i princip medvetslös’. Kvinnan har i ett senare skede kvicknat till och kan då med stöd stå på egna ben utanför bilen. 
  
 3.Quick binder hennes handleder med handtagen från en bag. 
  
 4.Quick trycker upp kvinnan mot bilens högra sida och dunkar hennes huvud med våldsam kraft mot biltaket så att hennes högra öra, högra kind och hakan träffar biltaket, dock inte pannan. Yttre blödning uppkommer. 
  
 5.Kvinnan attackeras senare stående med knytnävsslag mot hennes högra axel och den högra sidan av hennes huvud med våldsam kraft så att hon faller omkull av detta. Ånyo skall blodvite ha uppstått men Quick ser inga sårskador. 
  
 6.Quick tar loss den ena handtagsremmen från väskan och drar åt den runt kvinnans hals så att hon rosslar. 
  
 7.Kvinnan tilldelas knytnävsslag mot brösten och hon har även fort- satt rosslande andning. Byxor och trosor tas av. 
  
 8.Quick uppger att han infört ett knivskaft i kvinnans slida och anus, men är inte helt tydlig på punkten om även knivbladet förts in i slidan. 
  
 401 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 9.Quick uppger vidare att han kan ha utdelat flera knivhugg mot kroppen, dock är han inte säker på var dessa kan ha träffat. I första hand anser han att eventuella hugg kan ha träffat buken och den nedre delen av bröstkorgen. 
  
 10.I samband med användandet av kniven och/eller knivskaftet mot underlivet tömmer kvinnan sin urinblåsa. 
  
 11.Under förflyttning till den slutliga fyndplatsen tar Quick bort remmen från halsen. Under denna förflyttning bär Quick kvinnans kropp, varvid den vänstra sidan av kvinnans huvud slås mot träd- stammar som passeras. 
  
 12.På fyndplatsen kopplar Quick ett kraftigt strupgrepp med sina egna tummar ovanpå varandra och tar sedan den nu helt frigjorda handtagsremmen och knyter runt hennes hals så att en löpsnara bildas. När han knyter denna rem lyfter han hennes kropp genom att dra i remmen. Löpsnaran fixeras genom ytterligare en knut. Kvinnan avlider i samband med detta och tömmer därvid ’övriga kroppsvätskor’. Med detta uttryck menar Quick på direkt fråga att även avföring töms. 
  
 13.Quick uppger även att han i något skede skär loss, eller rycker loss, könshår från kvinnan. 
  
 14.Den totala tidsutdräkten för de händelser som utspelar sig sedan de båda kommit ut ur bilen uppges till  
 50–60 
  minuter. 
  
 15.Enligt Quick kan det möjligen ha uppstått frakturer på något ben eller någon arm då han uppfattar att kvinnan är ’lealös’ i någon extremitet. 
  
 E.Överväganden rörande sambanden mellan fynd och förhörsuppgifter 
  
 Tolkning av fynden 
  
 1.Graden av förruttnelse av den döda kroppen efter Odom kan över- ensstämma med att hon avlidit kort tid (som mest någon vecka) efter försvinnandet den 21 augusti 1981. 
  
 2.Fyndet av en dubbel snara med liten diameter runt den döda krop- pens hals överensstämmer med Dalton beskrivning av att en snara dragits åt runt kvinnans hals. 
  
 3.Fyndet av könshår på den döda kroppens båda händer har osäkert samband med Dalton uppgifter om att han skurit loss eller ryckt loss könshår. Könshår kan eventuellt ha avsatts på Grant fingrar efter döden, då det av fotografierna från fyndplatsen tycks vara så att hennes händer kan ha befunnit sig nära könsbehåringen. 
  
 4.Fynden av frakturlinjer i skallen, främst frakturen i det högra tin- ningbenet, kan ha uppkommit i samband med det av Quick be- skrivna upprepade våldet mot kvinnans huvud. Av dessa olika för- lopp torde våld mot biltaket vara mer sannolikt som orsak till ska- 
  
 402 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 dan, särskilt som detta våld beskrivs ha utövats mot ansiktets högra sida, men också då våldsinverkan enligt denna beskrivning sanno- likt utövats med större kraft. 
  
 5.Tolkningen att dödsorsaken kan ha varit kvävning med snara över- ensstämmer med Dalton uppgifter med samma innebörd. 
  
 Tolkning av förhörsuppgifter 
  
 6.Den av Quick beskrivna sammanbindningen av kvinnans handleder motsvaras inte av några påvisbara skador på den döda kroppen, men kan inte heller förväntas ge synliga skador i skelettstrukturerna eller ens i mjukdelarna. 
  
 7.Det av Quick beskrivna våldet mot kvinnans högra handled och den vänstra sidan av hennes huvud motsvaras inte av några påvis- bara skador på den döda kroppen, men kan inte heller förväntas ge synliga skador i skelettstrukturerna. 
  
 8.Det av Quick beskrivna våldet mot brösten har inte gett några påvisbara skador på den döda kroppen, men kan inte heller förvän- tas ge skador på skelettstrukturerna. Då mjukdelar saknas kan det inte bedömas om skador uppkommit i dessa. 
  
 9.Den av Quick beskrivna knivanvändningen med införing av ett knivskaft i slida och anus motsvaras inte av några skador på den döda kroppen efter Odom, dock gör fynden på den döda kroppen det helt osannolikt att knivbladet har införts i slida och/eller anus. 
  
 10.De av Quick beskrivna möjliga knivhuggen mot kroppen motsvaras inte av några fynd på den döda kroppen efter Odom. Då emellertid mjukdelar inom bröstkorg och buk saknas på den döda kroppen kan det varken uteslutas eller bekräftas att kniv har träffat de an- givna regionerna. 
  
 11.Den av Quick uppgivna avgången av urin och avföring kan över- ensstämma med reaktionerna hos en person som blir medvetslös eller som avlider. 
  
 12.Den av Quick beskrivna våldsanvändningen mot kvinnans hals motsvaras inte av några påvisbara skador på de återfunna skelett- strukturerna i halsen, men detta kan heller inte förväntas. Det bör noteras att tungbenet möjligen kan ha skadats, men att den döda kroppens tungben inte har påträffats. 
  
 13.Quicks uppgifter om ’lealöshet’ i extremiteterna motsvaras inte av några frakturer i extremiteterna. Dock kan intrycket av ’lealöshet’ väl förklaras av den slapphet som inträder i en medvetslös och/eller död kropp. 
  
 14.Övriga av Quick lämnade förhörsuppgifter har kommenterats ovan under rubriken Tolkning av fynden. 
  
 403 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 F. Sammanfattande bedömning 
  
 Med stöd av det ovanstående kan uttalas 
  
 att undersökningen av Grant döda kropp och bedömningen av fyn- den försvårats på grund av framskriden förruttnelse med avsaknad av tungben och delvis även mjukdelar; 
  
 att fynden på den döda kroppen efter Odom, särskilt snaran runt halsen och brottsprickan i skallen, kan förklaras genom de av Quick lämnade förhörsuppgifterna; 
  
 att det inte på den döda kroppen efter Odom gjorts fynd som står i strid med Dalton uppgifter; 
  
 att de av Quick lämnade uppgifterna kan överensstämma med de fynd som gjorts på den döda kroppen efter Odom; 
  
 att det inte för oss har redovisats av Quick lämnade uppgifter som står i strid med de fynd som gjorts på den döda kroppen efter Odom. 
  
 Övrigt 
  
 Av en promemoria upprättad av Cohen den 14 april 2000 framgår att Miller 1981 saknade anställning och fick sjuk- bidrag. Det fanns inga uppgifter om att han under den aktuella perioden hade vistats på behandlingsklinik eller tvångsvårdats. Han var inte registrerad på något motorfordon. 
  
 Av uppgifter från Trafiksäkerhetsverket i februari 1998 framgick att Miller hade tagit körkort i mars 1987, att körkortet hade återkallats i mars 1993 och att förarbehörighet i tiden därefter saknats. 
  
 Vid en registerkontroll i mars 2000 av röda Opel Kadett Caravan, årsmodell  
 1975–76, 
  framkom att det fanns nio sådana som vid tiden för registerkontrollen hade anknytning till Dalarna. Fordonsägarna till de bilarna kunde dock inte knytas till Miller. 
  
 404 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 10.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaten 
  
 Potter närvarade vid samtliga förhör med undantag för förhöret den 4 oktober 1996 och förhöret den 12 mars 2000 när Miller förevisades fotomaterial. Han närvarade även vid vallningarna och rekonstruktionen. 
  
 De sakkunniga 
  
 Foster medverkade under förundersökningen vid vallningarna och rekonstruktionen. Under förundersökningen an- litades han även som rådgivare åt polis och åklagare. För en när- mare redogörelse för vad  
 Foster, Atkinson, Jefferson Penttinen och Miller har berättat om Baldwin rådgivande roll och om  
 Soto egna kontakter med Miller hänvisas till redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  avsnitt 6.2.4. 
  
 Woods upprättade tillsammans med Huang det rättsmedicinska utlåtandet av den 3 mars 2000 och närvarade vid ett möte med utredarna som hölls samma dag. Inför upprättandet av utlåtandet träffade Huang utredarna vid två tillfällen. Inför det slutliga yttrandet tillsände Leonard Ormstad och Huang utredarna ett utkast av yttrandet för eventuella synpunk- ter. Synpunkterna och de ändringar dessa föranledde var enbart marginella. 
  
 Vården 
  
 Williams närvarade, såvitt framgår av dokumentationen, endast vid förhöret den 12 mars 2000 när Miller förevisa- des fotomaterial. De förhör som endast medtagits transumt saknar dock uppgift om vilka som närvarade, varför detta inte kan sägas med säkerhet. Williams närvarade även vid vallningen och rekonstruktionen, och synes då inte ha deltagit på annat sätt än som stöd åt Miller. En dryg vecka efter rekonstruktionen 
  
 405 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 ringde Williams upp Jefferson Penttinen för att på uppmaning av Miller återberätta vad Miller under terapin hade sagt till henne om vissa detaljer i händelseförloppet. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Cohen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen däremellan. Under samma avsnitt fram- går vidare att Miller vid möte med kommissionen har för- medlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och psyko- terapeuter. 
  
 Beträffande innehållet i journalanteckningarna från Säters sjukhus under hösten 1996 och våren 1997 hänvisas till redogörelsen för Yenon  
 Levi-ärendet, 
  avsnitt 8.2.4. För tiden därefter och fram till juli 1998 hänvisas till redogörelsen för Gordon  
 Johannessen-ärendet, 
  avsnitt 9.2.4. 
  
 Av journalanteckningarna för tiden efter juli 1998 framgår bland annat följande. I en journalanteckning från den 8 september 1998 antecknade tf. chefsöverläkaren Pena att frågan om Morris restriktioner hade diskuterats i samband med en länsrättsförhandling rörande fortsatt vård. Han överlämnade till chefsöverläkaren Thornton att ta upp frågan om restriktioner i sam- band med nästa behandlingskonferens. Det noterades också att patienter som är föremål för mordutredningar normalt har restrik- tioner men att Morris fall naturligtvis var mycket speciellt. 
  
 Den 12 februari 1999 och den 13 augusti 1999 beskrev Williams i journalen att Miller under hösten 1998 och våren 1999 hade fått fortsatt terapi tre gånger i veckan. Han hade bland annat presenterat en krönika över de mord han gjort sig skyldig till. I terapin behandlades de olika mordens skilda innebörd och känslo- mässiga bakgrund. Morden och utagerandet uppgavs följa två skilda stråk, dels pojkmorden, dels kvinnoöverfall och mord på kvinnor. 
  
 Den 1 september 1999 beskrev Williams genomförandet av vallningarna och rekonstruktionen den  
 16–17 
  augusti 1999. Hennes uppfattning var att Miller hade utvecklats så att han mer sammanhållet och koncentrerat kunde berätta, något som hade be- kräftats av en polis som även medverkat vid andra rekonstruk- 
  
 406 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 tioner. Denne polis hade påpekat för Williams att han såg en positiv förändring hos Miller. 
  
 I en journalanteckning den 7 mars 2000 redovisade Williams att det i november 1999 hade genomförts en rekonstruktion avseende mordet på en annan vuxen norsk kvinna. Miller var enligt Williams även vid denna rekonstruktion mycket koncentrerad och väl sammanhållen. Hon beskrev att det fortsatta terapeutiska arbetet hade inneburit ett vidgat och fördjupat seende och förståelse av de olika mordens innebörd och hur de tidiga erfarenheterna berättades och gestaltades i morden. Differentie- ringen av de olika morden hade varit viktig att arbeta med. Detta hade enligt Williams blivit mycket tydligt i den skillnad som fanns mellan pojkmordens betydelse och innebörd och morden på kvinnor. 
  
 I en journalanteckning den 15 maj 2000 beskrev skötaren Church att rättegångsdatum hade blivit bestämt [för åtalet avse- ende Adams och Gry Storvik] och att Miller hade fått tillgång till utredningsmaterialet. Church konstaterade att Miller nu hade fått någonting att fokusera på vilket hade lett till att han någorlunda kunde hantera tillvaron. 
  
 I en journalanteckning den 30 juni 2000 beskrev Williams att Miller under perioden hade fått fortsatt terapi tre gånger i veckan. Beträffande rättegången i maj 2000 hade Miller förmått genomföra den på ett betydligt mer sammanhållet sätt än tidigare. Hans egna berättelser av händelseförloppen var väldigt hela samt mycket detaljerade och utförliga. Den ena flickans mamma och den andra flickans målsägandebiträde hade bekräftat att hans berättande var värdefullt. Bekräftelsen var enligt Williams värdefull även för det fortsatta arbetet. 
  
 407 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 10.3Tingsrättsprocessen 
  
 10.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Den 3 maj 2000 anmodade norska Riksadvokatämbetet svensk åklagarmyndighet att överta lagföringen mot Miller avse- ende morden på Adams och Gry Storvik. 
  
 Den 5 maj 2000 åtalade överåklagaren Leon Kwast Miller för mordet på Adams vid Falu tingsrätt. Sam- tidigt åtalade han även Miller för mordet på Gry Storvik. 
  
 Åklagaren gav in ett förslag på förhandlingsordning till tings- rätten. Av detta framgår bland annat att han föreslog att Miller, efter åklagarens och försvarets sakframställningar, skulle få lämna egna uppgifter. Efter det skulle vallnings- och rekonstruk- tionsfilmen förevisas och en ”sammanställning” redovisas. Först därefter skulle förhöret med Miller hållas. Freeman der Kwast förklarade att det enligt honom var av stor betydelse för ett adekvat förhör med Miller att bevisningen togs upp i den angivna ordningen. Potter uppgavs vara införstådd med detta. 
  
 På åklagarens begäran förordnade tingsrätten, lagmannen Wade, den 9 maj 2000  
 Foster och Woods som domstolssakkunniga i målet. Någon beskrivning av vad sak- kunniguppdragen skulle innefatta lämnades inte i protokollet. 
  
 Tingsrätten hemställde, genom domstolssekreterare, att Thornton skulle inkomma med ett yttrande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning. Någon ny rättspsykiatrisk under- sökning inhämtades inte av tingsrätten. 
  
 Potter ingav en skrift till tingsrätten och informerade om att han en tid efter huvudförhandlingen skulle övergå till annan verksamhet och samtidigt begära sitt utträde ur Sveriges advokat- samfund. Med hänsyn till de speciella förhållanden som gällde för utredningarna ansåg han det synnerligen angeläget att advokaten  
 Ponce, som skulle överta uppdraget, redan nu förordna- des att jämte honom biträda Miller som offentlig för- svarare. 
  
 Tingsrätten förordnade  
 Ponce som offentlig för- svarare för Miller. 
  
 408 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 10.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Huvudförhandlingen, som avsåg både Adams och Gry Storvik, hölls vid Falu tingsrätt den 18, 19,  
 22–24, 
  26, 29 och 30 maj 2000. Domare vid rättegången var lagmannen Wade och f.d. rådmannen Zimmerman. 
  
 Vid huvudförhandlingen avseende mordet på Adams hör- des, utöver Miller, som vittnen de norska polismännen White, Garcia, Lee och Curtis samt Pearson vid Norsk Sjöfartsmuseum. Som dom- stolssakkunnig hördes Woods. Gemensamt för åtalen avse- ende Adams och Gry Storvik hördes vittnena Jefferson Penttinen, Williams och Brown, avdelningsföreståndare vid Säters sjukhus samt domstolssakkunnige  
 Foster. 
  
 Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår, såvitt gäller mordet på Adams, väsentligen följande. 
  
 Åklagaren Leon Kwast gav in en sammanställning av uppgifter som Miller hade lämnat i förhör samt vid vall- ningarna och rekonstruktionen avseende mordet på Adams. 
  
 Åklagaren framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen och medgav de enskilda anspråken. 
  
 Åklagaren utvecklade talan. Efter en inledande redogörelse för Krueger försvinnande och utredningen före Morris erkännande uppgav han följande: 
  
 Larson dömdes 1970 för olika otuktsbrott till sluten psykiat- risk vård. Den undersökande läkaren beskrev honom som en sadistisk pedofil, som under vissa förhållanden var utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet. Han skrevs ut 1977. År 1991 dömdes han för grovt rån till sluten psykiatrisk vård och har sedan dess varit inta- gen på Säters sjukhus, där han undergår samtalsterapi. Under terapien anmälde han att han hade något att berätta för polisen rörande ett mord under senhösten 1980 på en ung pojke. I polisförhör som följde, framkom att Larson hade vissa kunskaper om omständig- heterna kring Krueger död. Norsk polis hörde Larson närmare härom. Han ville ’vallas’ på de platser som var aktuella för att få bättre förutsättningar att berätta. Under vallning den 16 augusti 1999 for Larson och ett antal svenska poliser och andra perso- ner i en bil som han vägledde praktiskt taget ända fram till platsen för fyndet av Krueger lik. 
  
 409 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Åklagaren förevisade bilder av Adams samt åberopade som bevisning vallnings- och rekonstruktionsfilmen och den ingivna sammanställningen av Morris uppgifter. Vallnings- och rekonstruktionsfilmen och sammanställningen åberopades till styr- kande av att Miller hade lämnat autentiska uppgifter som knöt honom till mordet som gärningsman. 
  
 Den åberopade sammanställningen bestod av två avsnitt, där av- snitt 1 beskrev ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan” och avsnitt 2 innehöll citat och sammanfattande beskrivningar ur förhören, vallningarna och rekonstruktionen under rubrikerna ”Plats för 1:a kontakt”, ”Gärningsmoment/modus”, ”Skadebild”, ”Föremål med anknytning till offret”, ”Områdesbeskrivning”, ”Kroppens slutgiltiga placering i terrängen”, ”Fordon” och ”Sam- manfattning av rekonstruktionen på fyndplatsen”. Det angavs att det av avsnitt 2 framgick den utveckling som hade skett under hand i förhören. 
  
 Potter utvecklade Morris talan, vilken dock inte har redovisats i tingsrättens dom. 
  
 Av protokollet framgår att förhöret med Miller hölls i två omgångar, det vill säga i princip i enlighet med vad Freeman der Kwast hade förespråkat i det under förberedelsen ingivna för- slaget till förhandlingsplan. Tingsrätten biföll denna begäran efter att Potter sagt sig inte ha någon erinran mot förslaget. 
  
 Förhöret med Miller inleddes. 
  
 Seppo Penttinen redogjorde därefter för omständigheterna vid inspelningen av vallnings- och rekonstruktionsfilmen, varefter filmen förevisades. 
  
 Åklagaren gav in en sammanställning över 29 mord som Miller hade erkänt och föredrog därefter sammanställningen av Morris uppgifter. Han förevisade även ett fotografi av Austin döda kropp. Av huvudförhandlingsprotokollet fram- går inte annat än att Miller närvarade under denna redo- görelse. 
  
 Nedan redovisas innehållet i avsnitt 1 av den sammanställning som åklagaren föredrog, och som uppgavs beskriva ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. 
  
 TQ disponerar Opel Kadett Caravan Combi, röd, 2 dörrars, av 1975– 76 års modell. Bilägaren bekant till TQ, men anges ej av Quick. Quick uppehåller sig i de centrala delarna av Oslo. Parkerar bilen ej långt från 
  
 410 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Oslo Central. Står med fronten i riktning in mot centrum, ser en bio- grafskylt och en bankskylt. Vid vallningen den l8:e augusti anvisade han med viss osäkerhet korsningen Prinsensgate/Skippergaten som aktuellt område. Ser en person, som visar sig vara Garcia, närma sig. Quick tar kontakt med henne genom att öppna passagerardörren och tilltala henne. Frågar efter vägen till slottet. Trine pekar ut riktningen. Quick övertalar Garcia att stiga in i bilen för att visa honom vägen.  
 [---] 
  
 Under färd ut från Oslo i riktning mot E18 får Quick för sig att Garcia försöker att påkalla uppmärksamhet eller att ta sig ur bilen. Han rycker kraftigt i hennes högra handled och sliter henne med våldsam kraft mot sin högra axel och mot förarsätets ryggstöd. Quick menar att Garcia blev skadad av detta i axel och nacke. 
  
 Ett ytterligare ett stycke gör Quick ett stopp. Utdelar med knyt- näve och med sin högra armbåge kraftiga slag mot Trines vänstra an- siktshalva. Trine blir allvarligt skadad. Quick tar på ett par Helly- Hansenhandskar [. . .]. Han trär även in hennes händer i handtagen till den väska som hon medför. Virar sedan handtagen runt handlederna och låser därigenom dessa. 
  
 Quick kommer fram till Bekkesteinsveien, en mindre grusväg i om- rådet Svartskog, några få kilometer utanför Oslo. Kör ner till en parke- ringsplats i närheten av en mindre fotbollsplan. Intill parkeringen finns ett uthus. Vänder bilen och åker tillbaks ett hundratal meter, där han ånyo vänder och parkerar vid sidan av grusvägen i anslutning till en mindre kärr/traktorväg. Trine är vid medvetande, Quick går runt, tar ut henne via passagerardörren. Handtagsremmen finns kvar runt hand- lederna. Han trycker henne mot bilens högra sida och slår hennes huvud mot biltaket. Slaget/slagen träffar på höger sida av huvudet, men ej på pannan. Demonstrerar vid vallningen en träffyta som sträcker sig från örat och framåt, samt nedåt mot kind/haka. Trine blir skadad, Quick minns dock inte några synliga sårskador. 
  
 Han lättar på handtagsremmen, och kan därigenom få hennes högra arm runt sin egen hals. Väskans remmar vrids ånyo runt handlederna, och han stöttar henne då hon stapplande förs in på motsatt sida av vägen, mot en ängsmark. Trine och snubblar och tappar sina träskor. Quick plockar upp dessa och tar dem med sig. I bortre delen av ängs- marken får Garcia ytterligare knytnävsslag mot huvud, bröst och axel- parti. Hon tvingas därigenom ner på marken. Quick tar av hennes byxor och trosor. Sliter loss remmen från dess ena fäste, så att ’väskan dinglar’. Säger vid rekonstruktionen att han ’vill minnas att väskans remmar var längre’, än den väska som används vid detta tillfälle. Drar remmen 2 varv runt hennes hals, så att hon får betydande problem med andningen. I detta skede för han in ett knivskaft i hennes slida och anus. Quick varierar sin version om knivanvändningen, det fram- går inte med tydlighet om han avser själva knivbladet eller knivskaftet. Knivbladet är slipat som en stilett. Kniven kastar han så småningom på okänd plats. 
  
 Trine är svårt medtagen. Han lossar remmen runt hennes hals innan förflyttningen till fyndplatsen. Samlar ihop hennes byxor och trosor, 
  
 411 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 lägger dessa i väskan. Tar väskan och träskorna och lägger dessa ovan- på Garcia. Lyfter, bär henne och föremålen nedför en sluttning till den plats där hon anträffas. Under bärandet, tappar han Garcia vid ett eller flera tillfällen. Slår hennes huvud mot trädstammar. (Visar vid vall- ningen att stötarna träffar på vänster sida av huvudet). 
  
 Vid vallningen pekar han ut ett ’område’ som ligger ca  
 30–35 
  meter från rätt fyndplats. Säger att det är så han minns platsen, men ut- trycker även att han kan ha lagt kroppen något längre ner, i den slut- tande terrängen. Platserna utgör var för sig 2 terrasser, d.v.s. planar ut, i den annars nedåtsluttande terrängen mot idrottsplatsen/omkläd- ningsrummet. 
  
 Quick har ritat skisser som visar att kroppen ligger ’i gammal skog’, att den ligger i ett nedförslut i riktning mot ett uthus, att det finns en slyväxtlighet i närheten av uthuset. Att kroppen ligger i en svacka i terrängen. 
  
 Trine placeras inledningsvis med överkroppen stödd mot ett större träd. Han tar ett strypgrepp runt hennes hals, med tummarna omlott på framsidan av strupen. När Quick märker att hon håller på att dö, avbryter han strypattacken. Han ville ’spara’ dödandet och utsätta henne ’för mera våld’. Han skär av remmen från väskan så att den fri- görs helt. Väskan lämnas intill kroppen. Gör en strypsnara, som han trär runt Trines hals. Trine befinner sig nu i en position, där ansiktet är vänd mot marken. Quick lyfter, har ’löpsnarans ände i handen’, huvu- det ’hamnar i en onormal vinkel’. Quick avslutar med att göra ytterli- gare ett halvslag på remmen och säger att han på så sätt ’fixerar’ knu- ten. Trine dör i detta skede. 
  
 Quick säger att han skurit av, eller ryckt en del könshår från Trine. Utesluter inte att några av dessa tagits med när han lämnade platsen. Trine var inte i stånd att skydda sig. Byxor och trosor tas upp från väskan och hamnar bredvid  
 kroppen.[---] 
  
 Kroppen ligger i liknande ställning som han lämnade Solis, d.v.s. på höger sida i ett framstupa sidoläge. Quick minns att Garcia hade en tunn halskedja, som han säger att han lämnar kvar på Garcia, ändrar dock detta i sista förhöret. Har ett minne av halsbandet när han stryper henne. 
  
 Visar vid vallningen att han sliter och river i  
 t-tröjan. 
  Uppger även att han har ett minne av att ha använt kniv mot kläderna (pm  
 99-05-28). 
  Säger att han lämnar kroppen med  
 t-tröjan 
  och BH:n på överkroppen.  
 [---] 
  Säger utöver detta att han vid tillfället var slätrakad. Att han vid den tiden brukade gå omkring i jeans, alltid  
 t-tröja, 
  möjligen med en  
 utanpå-tröja. 
  Att platsen inte var utsedd i förväg, att orsaken till att han var ned till fotbollsplanen och vände, berodde på att han sökte en lämplig plats, och att han fann det lämpligare uppe vid backkrönet, än längre ner. (förhör  
 2000-03-13) 
  
 412 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Förhöret med Miller återupptogs därefter. 
  
 Nedan följer ett citat av delar av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 1981 bodde han i Korsnäs tillsammans med sin mor. […] Vardagen var präglad av stark ångest med tätt återkommande sexuella fantasier om att våldföra sig på människor. […] Han beslöt att fara till Norge, där upptäcktsrisken var mindre, begå en handling och återvända till Adams. Han lånade en bil av en bekant och tog med sig pengar, klädom- byte, yxa, kniv och såg. Han hade fantasier om att förgripa sig på en pojke och sedan stycka honom. Han tog också med sig olika handskar för att inte lämna fingeravtryck. Vid Mysen, ungefär en mil in i Norge, hade han vid ett tidigare tillfälle i ett stenröse gömt stulna, norska regi- streringsskyltar som han monterade på bilen. För övrigt körde han i ett sträck och kom till Oslo vid lunchtid. Han ställde bilen i närheten av centralstationen och gick runt. Han satte sig i bilen och hade suttit i 45 minuter och väntat på en pojke när en ung flicka kom gående mot bilen. 
  
 Han kände en stark spänning och aggressivitet.  
 [---] 
  Det var inte svårt att få kontakt med flickan. Han frågade efter vägen till Slottet och bad henne sätta sig i bilen och följa med och visa. Hon steg in i bilen. Han körde bilen mot Slottet men efter en kort stund avvek han och började söka sig mot E 18 och Sverige. Flickan blev förskräckt.  
 [---] 
  Han uppfattade att hon försökte påkalla andra trafikanters uppmärk- samhet och att hon försökte komma ur bilen. Han tog tag i hennes högra handled och ryckte henne mot sig. Hon ryckte tillbaks och han körde säkert vingligt. Han slog med handen mot hennes vänstra ansiktshalva och stannade bilen. Flickan hade en väska med bärremmar med sig. Han tog väskan och snurrade bärremmarna runt hennes hand- leder och hindrade henne på så sätt att komma ur bilen. Hon var om- tumlad av det som skett och förhöll sig passiv. Han körde vidare. Hon satt lutad mot honom. Han sökte sig fram till en lämplig plats att stiga ur. Han hittade så småningom en skogsbilväg, som han minns mycket väl, och körde på tills den tog slut vid en idrottsplats, vände och körde tillbaka och vände igen för att han sett en lämplig plats. Han såg också en mindre väg. Han stannade bilen, steg ur, gick runt bilen, öppnade passagerardörren och bad flickan gå ur. Hon gjorde det. Han stängde dörren, tog tag i hennes huvud och slog med kraft hennes högra ansiktshalva mot biltakets kant. Flickan knäade, möjligen tappade hon medvetandet. Han hjälpte henne på benen, justerade remmarna och gick in med henne på den mindre vägen. Han rev loss den ena bär- remmen från väskan och beordrade flickan att sätta sig ner. Han tog fram sin kniv som han hade i en slida innanför byxlinningen och hot- ade att strypa henne om hon inte gjorde som han sa åt henne. Han gjorde också en attack mot hennes hals med remmen så kraftigt att hennes ansiktsfärg ändrades. Han tog av henne träskor, byxor och trosor. Han riktade låtsashugg med kniven mot hennes mage och bröst. Hon hade då bara en  
 T-tröja 
  på sig. Han förde in knivens skaft i 
  
 413 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 hennes slida och hennes anus. Han tog remmen en gång till runt hennes hals och drog åt hårdare. Hans avsikt var att döda henne. Han ville för att vara säker på att inte upptäckas gå längre in i skogen. Han lade hennes saker i väskan och bar henne in i skogen. Han var i ett mycket aggressivt tillstånd och slog hennes huvud upprepade gånger med kraft mot unga trädstammar han passerade medan han gick med henne i famnen. Det var en svår och besvärlig promenad. Det sluttade kraftigt utför. Vid ett tillfälle tappade han henne och trampade på hen- nes arm och hennes klocka. Han tog av henne klockan och stoppade den i sin ficka. När han kom fram till den plats där hon senare hittades drog han av henne sockorna. 
  
 Han önskade att hennes medvetandegrad skulle öka. Han gjorde en löpsnara av bärremmen och lade runt hennes hals och lyfte upp krop- pen med remmen ett antal gånger så att huvudet hängde på ett groteskt sätt. Hon rosslade och var tydligen vid liv. Han ville inte känna hud- kontakt med henne. Han drog därför upp hennes ca för att försöka strypa henne med tröjans halslinning, men det lyckades inte. Han drog i stället åt löpsnaran. Flickan dog. I rädsla att hon skulle vakna till liv igen fixerade han löpsnareknuten med en annan, enkel knut. Ur väskan tog han fram hennes byxor och trosor och lade bredvid henne.  
 [---] 
  Hon låg i framstupa sidoläge i närheten av en trädstam. Han ryckte loss könshår från hennes kropp och droppade dem tillbaka mot kroppen. Han ville att kroppen skulle hittas, men inte omedelbart. Han samlade en del trädkvistar och lade över hennes kropp. Han såg hur kroppen lyste igenom den lätta täckningen. Han har ett bestämt minne av att hon hade en halskedja, som fanns kvar när han lämnade henne. Han gick till bilen. Han lade märke till en trädgren, som stack ut på ett särskilt sätt. Han ville kunna hitta tillbaka till platsen. Andra hållpunkter var ett vattendrag som han iakttagit på ditvägen och idrottsplatsen med två intilliggande uthus. 
  
 Enligt vad Freeman der Kwast har beskrivit i boken Bortom rimligt tvivel: Larson och rättvisan (2015) berättade Miller även om sin förmåga att köra bil och uppgav att han hade lärt sig köra bil av en äldre kamrat vid femton, sexton års ålder men medvetet dolt detta för omgivningen. Detta framgår dock inte av tingsrättens dom. 
  
 Vittnesförhör hölls med Richard angående den tekniska undersökningen av fyndplatsen och den utredning som företagits avseende tillvarataget material. Foton och kartor över fyndplatsen förevisades. Tingsrättens dom innehåller inga uppgifter från för- höret. 
  
 Tingsrätten fick se Krueger bag, den rem hon hade haft runt halsen och även den bag som hade använts vid rekonstruk- tionen. 
  
 414 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Härefter hölls ytterligare nio förhör med vittnen och sakkun- niga. Delar av vad några av dessa berättade har återgetts i tings- rättens dom under rubriken ”Tingsrättens överväganden”. 
  
 Vittnesförhör hölls med Garcia, Lee och Curtis angående omständigheterna vid Krueger försvin- nande, vad som framkommit under utredningen före Morris erkännande och vilka utredningsåtgärder som företagits med anled- ning av Morris uppgifter. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige Woods, som förevisade fotografier och redogjorde för innehållet i hennes och Barr utlåtande. 
  
 Vittnesförhör hölls med Pearson, som redogjorde för sina utlåtanden och förevisade fotografier av snarorna. I anslutning till det visade åklagaren det snöre som Miller hade använt vid ”rekonstruktionen av hur han anbringat remmen runt Krueger hals”. 
  
 Kompletterande förhör hölls med Miller. 
  
 Rättegången övergick sedan till att gå igenom utredningen avse- ende mordet på Gry Storvik. 
  
 Åklagaren gav in ”Resultat av undersökning om uppgifter i dags- och kvällstidningar om morden på Adams och Gry Storvik.” Åklagaren föredrog en sammanställning av mediauppgifter. 
  
 Härefter hölls de förhör som åberopats till styrkande av båda åtalen. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige  
 Foster. Förhöret åberopades som bevisning av både åklaga- ren och Miller.  
 Foster presenterade resul- tatet av ett av honom utfört test benämnt ”Test av pressmaterial i samband med utredningen av morden på Adams och Gry Storvik”. Av den skriftliga redogörelsen för testet framgår att tio män (”förhörspersonerna”) den  
 25–28 
  maj 2000 fick kopior av norska tidningsurklipp om morden på Adams och Gry Storvik. Med ledning därav skulle de var för sig detaljerat och övertygande beskriva hur morden hade genomförts. Uppgifterna jämfördes sedan med de uppgifter som Miller hade lämnat till polisen i utredningen av brotten. Jämförelsen gjordes utifrån i huvudsak dels antal rätt i jämförelse med fakta, dels i jämförelse med press- uppgifter. I det ingivna testmaterialet angavs inte hur  
 Foster hade fått del av Morris uppgifter.  
 Sven-Åke 
  
 415 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Martin har dock vid möte med kommissionen berättat att Seppo Penttinen inför testet sammanställde och översände en lista med frågor som Miller hade besvarat. Dessa frågor fick sedan även förhörspersonerna svara på. Frågorna återfinns i tings- rättsmaterialet men inte de erhållna svaren. Morris svar framgår dock, i vart fall delvis, av den skriftliga redogörelsen för testet under rubriken ”Resultat: Adams” som citeras nedan. 
  
 Jämförelse mellan Dalton utsaga och försökspersonernas utsagor beträffande de aspekter av TQ:s berättelse som beläggs av fakta och som inga förhörspersoner kunnat gissa sig till utifrån pressmaterialet. 
  
 TQ beskriver tillhörigheter hos Garcia vid bortförandet: halsband och bh. 
  
 TQ anger att Trines kropp var placerad i framstupa sidoläge, att kläder, skor, plånbok, papper och kam varit utspridda runt kroppen, att väs- kan låg intill kroppen med remmen avsliten, att Garcia endast var iklädd en  
 t-tröja 
  och bh när hon hittades. 
  
 TQ kände till att Trines kropp var ’symboliskt’ övertäckt med kvistar. 
  
 TQ var den enda som angav strypning med snara som primär döds- orsak. 
  
 TQ var den enda som nämnde väskan rem/band samt knutar på väs- kans rem. 
  
 TQ hittar platsen där Trines kropp lämnats, vet redan ute på vägen att en trädgren som hänger ut över vägen går i direkt riktning mot fynd- platsen. 
  
 Jämförelse mellan Dalton utsaga och försökspersonernas beträff- ande de aspekter av TQ:s berättelse som ej kunnat bekräftas/för- kastas utifrån fakta. 
  
 TQ angav var bilen parkerades under mordet. 
  
 TQ angav skador efter remmen samt händerna på halsen. 
  
 TQ beskriver knytnävsslag mot axelpartiet, våld mot en arm (trampat på denna), slag mot Trines bröst, fört in ett slätt knivskaft i hennes slida, beskriver viss lealöshet hos Garcia som om benet kan ha gått av. 
  
 Enligt  
 Foster visade testet sammantaget att Miller hade en bättre kännedom om Krueger död jämfört med förhörspersonerna. 
  
 Vittnesförhör hölls med Seppo Penttinen. Förhöret åberopades av Smithll under huvudförhandlingen men bevistemat fram- går inte av protokollet. 
  
 416 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Vittnesförhör hölls med Williams. Förhöret var åberopat av Miller för att visa att han inte hade fått någon informa- tion om brottsutredningarna genom henne och för att belysa de psykologiska betingelser som gällde när Miller beskrev händelserna. 
  
 Vittnesförhör hölls med Brown. Förhöret var åberopat av Miller för att belysa bland annat hans tillgång till tid- ningar, radio och TV. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Därefter föredrogs yttrandet av Thornton, daterat den 16 maj 2000. Yttran- det hade tingsrätten, enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiat- risk undersökning, inhämtat för bedömning av om det fanns förut- sättningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Thornton uttalade bland annat att Miller hade begått den åtalade gärningen under inflytande av en allvarlig psykisk stör- ning och att Miller vid undersökningen alltjämt led av en allvarlig psykisk störning. På grund av den psykiska störningen fanns det risk för att Miller skulle återfalla i brottslighet av allvarligt slag. Med hänsyn till Morris psykiska tillstånd var det fortsatt påkallat att han var intagen för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. 
  
 Potter gav in ett utlåtande från Thornton av den 30 april 1997. I yttrandet uttalade Thornton bland annat att det efter en genomgång av Morris sjukhistoria rådde full samstäm- mighet mellan de gärningar han hade tillstått och hans tidigare symtombild, bland annat grav personlighetsstörning sedan tonåren och att han hade begått ett lustmordförsök som  
 19-åring. 
  
 Parterna slutförde sin talan och huvudförhandlingen förklarades avslutad. 
  
 10.3.3Falu tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Wade och f.d. rådmannen Zimmerman samt tre nämndemän, meddelade dom den 22 juni 2000. Nedan citeras tingsrättens bedömning av skuldfrågan beträffande Adams. I vissa delar avser bedömningen såväl mordet på Adams som mordet på Gry Storvik. 
  
 417 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Det finns inte någon teknisk bevisning som binder Larson till brotten. Sedan han tagit kontakt med polisen har utredningen inriktats på att ställa hans uppgifter mot kontrollerbara fakta. Det finns ingen- ting i de objektiva fynd som redovisats i utredningen som på någon enda punkt strider mot innehållet i Simpson berättelse. Berät- telsen är inte orimlig. 
  
 Stöd för att erkännandena är riktiga kan sökas i den omständigheten att Larson lämnat uppgifter om sakförhållanden som inte kan ha kommit till hans kännedom på annat sätt än genom egna iakttagel- ser på plats. Omfattande utredning har förebragts om vilka detaljer i förundersökningarna om morden som publicerats i framförallt norska tidningar. Brown har omvittnat att Larson haft mycket begränsad tillgång till norska tidningar och inte haft möjlighet att skaffa sig annat än någon enstaka tidning utan hans vetskap. De poliser som medverkat i förhör och vallning har uppgett att de inte förmedlat upplysningar om fynd eller vägval till Larson. Castro Ståhle har omvittnat att hon varit med på ett polisförhör när advokat Anderson var förhindrad men eljest inte, samt att hon funnits med som stöd åt Larson vid vallningar men utan att intervenera; hon har all sin faktakunskap från honom, han har inte fått någon extra information under terapisamtalen. 
  
 Foster har på psykologiska institutionen vid Stock- holms universitet gjort ett test på tio manliga svensktalande personer i åldrarna 26 till 48 år.  
 [---] 
  De fick formulär med frågor om kontakten mellan offer och gärningsman, beskrivning av offret, fordon, trans- port, fyndområdet, offret och platsen där offret anträffats samt skade- bilden. Testet tog sex timmar att genomföra. Svaren delades in i två kategorier. Antalet svar som var riktiga i jämförelse med fakta jämför- des med antalet svar som var riktiga i jämförelse med korrekta press- uppgifter. Antalen var rörande Trine 26.2 respektive 23.9 [...]. Skillna- derna mellan dessa värden är 2.3 (Trine) [...]. På motsvarande sätt jäm- fördes uppgifter som Larson lämnat under polisutredningen. Antalet uppgifter som var riktiga i jämförelse med fakta respektive korrekta pressuppgifter var 41 och 18 (Trine) [...]. Skillnaderna utgör rörande Trine 23 [...]. Skillnaden är alltså för Simpson del omkring tio gånger större än försökspersonernas. Resultatet medger slutsatsen att Larson har haft tillgång till avsevärt flera fakta- uppgifter än vad som publicerats i tidningarna. 
  
 Av de uppgifter som Larson har lämnat under förunder- sökningen är några särskilt anmärkningsvärda. 
  
 Intill Krueger huvud påträffades ett band av textilmaterial, här- rörande från den väska som Garcia medfört, som var knutet till en ögla med 7 cm diameter. Bandet och öglan har såvitt kunnat påvisas inte avbildats eller omnämnts i offentliga beskrivningar av fyndplatsen. Pearson, som analyserat knuten, har beskrivit den som en löpsnara gjord av en överhandsknop varefter den åtdragna snaran säkrats med två enkla halvslag, amatörmässigt lagda åt var sitt håll. Larson har vid en demonstration med ett betydligt smalare band, tydligen ett sko- 
  
 418 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 snöre, gjort en snara med knutar som i väsentliga delar överensstämde med knutarna på det påträffade bandet. 
  
 Vid vallning i augusti 1999, 18 år efter mordet på Adams, kunde Larson utan större tvekan vägleda bilen på några meter när ända fram till den plats där hon påträffats. 
  
 Vid värdering av den bevisning som således föreligger i målet bör även vägas in det förhållandet att såväl den psykiatriska som psykolog- iska bild som framkommer beträffande Larson visar att han inte varit främmande för att begå den typ av brott, varom nu är fråga. Johnson i målet avgivna utsaga bekräftar detta. Han har också tidigare dömts för fem mord. Redan 1970 betecknades han av under- sökande läkare som sadistisk pedofil och vid rättspsykiatrisk under- sökning 1991 framkom diagnosen Personlighetsstörning med person- lighetsorganisation på borderlinenivå i kombination med allvarlig brist på impulskontroll och sexuellt perverterat beteende med sadomasochis- tiska drag. I intyg utfärdat den 16 maj 2000 av chefsöverläkaren vid Säters sjukhus anges den aktuella diagnosen som Dissociativ personlig- hetsstörning och sexuell sadism. 
  
 Vid en samlad bedömning av vad som förekommit finner tingsrätten att Simpson erkännanden får stöd av utredningen i sådan grad att det är ställt utom rimligt tvivel att han begått de gärningar som åklagaren påstått. Omständigheterna är sådana att brotten skall be- dömas som mord. 
  
 Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och biföll målsägandens skadeståndsyrkande. 
  
 10.4Resningsprocessen 
  
 10.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fort- satt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men avböjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumen- tärer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina 
  
 419 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökningen beviljades i december 2009. Resningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, varav den sista gavs in den 12 juni 2012. Samtliga resningsansök- ningar beviljades. Två av resningsansökningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. 
  
 10.4.2Sture Bergwalls resningsansökan 
  
 Den 11 april 2011 gav Miller genom ombuden Holmes och Sanchez in en ansökan om resning till Svea hovrätt. Han yrkade att hovrätten skulle bevilja honom resning och ogilla åtalet och det enskilda anspråket. Resningsansökningen avsåg även mordet på Gry Storvik. Redogörelsen nedan avser enbart Adams. 
  
 Som grund anförde Miller att han hade återtagit sina tidigare erkännanden och numera förnekade mordet på Adams. Miller åberopade även nya omständigheter och bevis som utvisade att de ursprungliga erkännandena var falska och att han inte kunde ha utfört morden. De nya omständigheterna och bevisen hade inte förebringats tidigare och deras förebringande skulle sannolikt ha lett till att Miller hade frikänts från ansvar för gärningarna. I vart fall fanns det med hänsyn till de ny- tillkommande omständigheterna och bevisen samt omständigheterna i övrigt, synnerliga skäl att pröva frågan om Miller hade förövat gärningarna. 
  
 Som skäl för resning av morddomen avseende Adams an- förde Miller väsentligen följande. 
  
 Miller lämnade under förundersökningen ett flertal oriktiga och sinsemellan motstridiga uppgifter rörande så pass centrala för- hållanden som bland annat hur Adams dödades, vilka skador som åsamkades flickan och hur kroppen hanterades efter gärningen. Dessa brister i erkännandet har i allt väsentligt undanhållits tingsrätten genom bland annat förebringandet av en redigerad videoupptagning från vallningen den 17 augusti 1999 [...] och en missvisande samman- ställning över Morris ’slutliga ståndpunkt’ [...] 
  
 De under förundersökningen lämnade uppgifterna är sådana att de, i princip, utesluter Miller som gärningsman. 
  
 420 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Tingsrättens jämförelse av knutarna på den snara som Miller tillverkade med knutarna på den snara som återfanns runt halsen på Adams synes grunda sig på uppgifter som lämnades av vittnet Pearson. Påståendet om att det rör sig om väsentligen samma knutar är emellertid felaktigt och det vederläggs av såväl utlå- tanden som fotografier i förundersökningen. 
  
 I verkligheten är Morris uppgifter om hanteringen av rem- men och demonstrationen av snaran sådana att de talar mot honom som gärningsman. 
  
 Även tingsrättens bedömning av att Miller kunde leda utre- darna till fyndplatsen grundas på ett bristfälligt underlag. Av den ur- sprungliga vallningsfilmen framgår att det endast är efter ett antal in- gripanden från utredarna som Miller till slut når fram till plat- sen. Dessa ingripanden, som skedde bland annat när Miller vid två tillfällen kört vilse och tappat orienteringen, var bortklippta på den videoupptagning som förebringades vid rättegången. 
  
 Innehållet i de ursprungliga vallningsfilmerna är sådant att det har betydelse för prövningen av erkännandet i så måtto att det visar att Miller inte hade förmåga att återfinna fyndplatsen utan avse- värd hjälp från utredarna. 
  
 Vad avser resultatet av  
 Soto test visar en gransk- ning av docenten Lee att det är behäftat med så djupgå- ende metodologiska brister att det inte kan läggas till grund för den slutsats som redovisats i tingsrättens dom. Resultatet av Mcdonald granskning redovisas i ett utlåtande från den 23 mars 2011. 
  
 Vid hänvisningen till den psykiatriska och psykologiska bilden av Miller synes tingsrätten inte ägt kännedom om att erkännan- dena ytterst grundade sig på bortträngda minnen, som återvunnits i en terapi där Morris mentala och intellektuella förmåga varit av- sevärt nedsatta p.g.a. ett omfattande intag av narkotikaklassade läke- medel. Tingsrätten förefaller inte heller ha känt till det nära sambandet mellan terapin och förundersökningen. Tingsrättens möjligheter att pröva erkännandenas uppkomstbetingelser har därför varit mycket be- gränsade, för att inte säga obefintliga. 
  
 Tingsrätten har inte heller ägt kännedom om att Miller be- visligen lämnat falska erkännanden rörande andra mord.  
 [---] 
  
 Slutligen åberopas det faktum att Miller inte hade körkort år 1981 och att han enligt flera samstämmiga vittnen inte kunde köra bil vid tidpunkten för mordet på Adams. Denna omständighet var väl känd för utredarna, eftersom den utretts noga i ett annat ärende, men redovisades inte för tingsrätten i detta mål. Det innebär, i princip, att Miller kan uteslutas som gärningsman. I vart fall kan inte erkännandet vara riktigt. 
  
 Miller presenterade därefter en stor mängd omständigheter som legat till grund för tingsrättens bedömning men som kunde ifrågasättas. Han redogjorde också för att erkännandena i huvudsak 
  
 421 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 uppkommit som en följd av den terapi och medicinering han fått på Säters sjukhus. Slutligen presenterades ett antal fall i tiden efter det aktuella målet där Miller hade lämnat falska erkännanden och även falskeligen tillvitat andra personer allvarlig brottslighet. Miller åberopade omfattande bevisning. 
  
 10.4.3Åklagarens yttrande 
  
 Den 22 augusti 2011 inkom tf. chefsåklagaren Smith med ett yttrande, en så kallad förklaring, till resningsansökan och anförde att han ansåg att hovrätten borde bevilja resning till förmån för Miller. Åklagaren anslöt sig till Morris uppfatt- ning beträffande ett stort antal av de i resningsansökningen presen- terade omständigheterna. Även åklagaren åberopade omfattande bevisning. Åklagaren bifogade även en skrift från Jefferson Penttinen, där denne bemötte vissa uppgifter i resningsansökan. 
  
 10.4.4Svea hovrätts beslut 
  
 Den 5 april 2012 beviljade Svea hovrätt, hovrättsråden White och Fowler samt tf. hovrättsassessorn May, Miller resning i såväl ansvarsdelen som skade- ståndsdelen och förordnade att målet i dess helhet skulle tas upp på nytt av Falu tingsrätt. 
  
 Som skäl för bedömningen i ansvarsfrågan beträffande mordet på Adams anförde hovrätten följande. I vissa delar omfattade bedömningen såväl mordet på Adams som mordet på Gry Storvik. 
  
 Allmänt om Morris uppgifter 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 Av tillgängligt material framgår att Miller under nu aktuella utredningar lämnat olika och motstridiga uppgifter om de mord han erkänt, bl.a. i fråga om mordvapen och tillvägagångssätt. Det framgår emellertid inte att tingsrätten fått materialet presenterat för sig i sådan utsträckning att det varit möjligt för tingsrätten att fullt ut bedöma omfattningen och karaktären av de ändrade uppgifterna. Tingsrätten synes med andra ord inte ha haft möjlighet att göra en fullständig analys av Morris uppgifter. 
  
 422 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Vallningar 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 För att en domstol ska få möjlighet att bilda sig en egen uppfattning om vilka slutsatser som kan dras på grund av visst filmmaterial, t.ex. från en vallning, bör utgångspunkten normalt vara att åberopat film- material förevisas i oredigerat skick. Det kan dock i vissa fall, t.ex. om materialet är mycket omfattande, vara godtagbart att endast en bear- betad version spelas upp. En förutsättning är då att den bearbetade versionen ger en rättvisande bild av det ursprungliga materialet. 
  
 Vid en jämförelse med det ursprungliga filmmaterialet kan det sättas i fråga om de bearbetade versionerna av vallningarna ger ett tillförlitligt underlag för de bedömningar som tingsrätten har gjort. 
  
 [---] 
  
 Sammanfattande bedömning 
  
 Vad som framkommit ovan medför sammanfattningsvis att tillförlitlig- heten av Morris uppgifter och då särskilt beträffande de centrala delarna av händelseförloppen kan ifrågasättas. Med beaktande av det bevisläge som förelåg kan det ifrågasättas om det skulle ha förelegat tillräcklig bevisning för att fälla Miller till ansvar för brotten, om vad som framkommit i resningsärendet hade varit känt för tings- rätten. 
  
 Med hänsyn också till att de brott Miller dömts för är mycket allvarliga får det anses föreligga synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om ansvar får brotten. Resning bör därför beviljas i ansvars- delen. 
  
 Hovrätten beviljade även resning i skadeståndsdelen. 
  
 10.5Falu tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats beslutade åklagaren att lägga ned åtalet mot Miller. 
  
 Målsägandena valde att inte överta åtalet eller begära att skade- ståndstalan skulle handläggas i den för tvistemål stadgade ord- ningen. 
  
 Som en följd av åklagarens beslut att lägga ned åtalet yrkade Miller frikännande dom och att skadeståndsanspråken skulle lämnas utan bifall. 
  
 I dom den 23 november 2012 meddelade tingsrätten, rådmannen Galvan, att åtalet ogillades och skadeståndstalan avskrevs. 
  
 423 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 10.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 10.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Miller har i förhören oftast varit knapphändig och inte lämnat någon längre och fritt berättad redogörelse för de mer centrala delarna av händelseförloppet. Merparten av de detaljupp- gifter som till slut kommit fram är i stället ett resultat av direkta och inte sällan upprepade frågor från Seppo Penttinen. Frågorna har dock i huvudsak inte varit ledande. 
  
 I vissa fall har Seppo Penttinen hållit fast vid och gått vidare med en uppgift som Miller från början varit mycket osäker på. Som exempel kan anges när Miller efter rekonstruk- tionen berättade att han trodde att han gjort en löpsnara, men att han inte mindes det distinkt. Trots det ombads Miller att visa hur han gjorde en löpsnara. Denna snara, som Miller alltså från början inte gjorde för att visa hur han tagit livet av Adams utan för att visa hur han gjorde en löpsnara, kom sedan att analyseras av Pearson och få betydelse vid tingsrättens bevisvär- dering. I tingsrättens protokoll är förfarandet dessutom felaktigt benämnt som ”rekonstruktionen av hur han anbringat remmen runt Krueger hals”. 
  
 Seppo Penttinen har vid några tillfällen även korrigerat Miller när han berättade på ett sätt som inte överensstämde med de faktiska förhållandena. Ett exempel är när Miller i för- höret efter vallningen berättade att Adams låg vid fyndplatsen med benen runt trädet. Seppo Penttinen påminde honom då om att han tidigare hade jämfört Krueger placering med Austin och berättade att denne hade legat på sidan. Därefter frågade Seppo Penttinen om det var framsidan eller ryggsidan av Krueger kropp som låg mot trädet. Av dessa alternativ, som alltså inte inne- fattade det svar Miller nyss gett, valde Miller att svara framsidan. Vid huvudförhandlingen förevisade åklagaren ett fotografi på Austin döda kropp. 
  
 Sent under förundersökningen genomfördes en förevisning av ett delvis övertäckt fotomaterial. Enligt protokollet skedde detta i avsikt att öka Morris minnesförmåga. Det lämpliga i att visa fotografier från en brottsplatsundersökning för att öka minnes- förmågan hos en person som erkänt ett mord måste ifrågasättas. 
  
 424 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Särskilt olämpligt är det när det saknas teknisk bevisning och vittnes- uppgifter som binder personen till brottet. 
  
 Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris till- gång till massmedia och externa kontakter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktningsbeslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dess- utom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var före- mål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några till- fällen uppgifter till Miller om gjorda fynd eller andra fak- tiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen för- medlade sådana uppgifter till Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Miller har uppgett att hans uppfattning är att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med  
 Soto instruktioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Såväl Seppo Penttinen som Williams har dock tillbakavisat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruk- tioner. 
  
 425 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 10.6.2Vallningarna och rekonstruktionen 
  
 Inför vallningarna och rekonstruktionen ringde Jefferson Penttinen till Miller för att få besked om kläder och föremål som Miller kopplade till Adams. Trots att Miller berättade om en midjekort jacka eller kavaj och en ljus fyrkantig handväska, vilken enligt uppgift i förhör några dagar senare hade remmar av skinn, köptes inte detta in. I stället införskaffades bland annat kläder och väska som i det närmaste helt överensstämde med de faktiska förhållandena, vilka Miller dessförinnan inte hade känt till. Detta är en olämplig metod vid rekonstruktioner, inte minst med en misstänkt som erkänt ett allvarligt brott och när det saknas teknisk bevisning och vittnesuppgifter som binder per- sonen till brottet, se avsnitt 3.2.1. 
  
 Vid vallningen i Oslo centrum nämnde Colon och Kongens gata som ett intressant område när han skulle visa den plats där han hade mött Adams. Vid Kirkegatan tycks också den bil ha parkerats som skulle hjälpa Miller att minnas. Trots det sade speakerrösten i vallningsfilmen att Miller hade pekat ut ett annat närliggande område. Det är svårt att frigöra sig från tanken att detta skedde eftersom det område som angavs i vallningsfilmen låg närmare den affär som Adams antogs ha varit på väg till innan hon försvann. 
  
 Av vallningsdokumentationen framgår att Miller inte kunde visa vägen till fyndplatsen. Vid två olika tillfällen fick därför Seppo Penttinen instruktioner om nya platser att utgå från. Vid i vart fall ett av tillfällena lämnades instruktionen av Atkinson. När Miller till slut hittade rätt väg finns det skäl att tro att detta berodde på att minst en vägskylt visade rikt- ningen mot Svartskog. Miller hade visserligen inte nämnt ortsnamnet Svartskog i förhör. Vid en genomgång av de tidnings- artiklar som finns i förundersökningen kan man dock se att Svartskog ofta nämndes i samband med Krueger försvinnande. Miller har själv i förhör före vallningen berättat att han fått en artikel om Garcia  
 Jensen-fallet 
  skickad till sig av en journalist. 
  
 Leon Kwasts besked till tingsrätten, att Miller under bilfärden kunde visa vägen praktiskt taget ända fram till fyndplatsen, kan mot bakgrund härav inte anses rättvisande. Den 
  
 426 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 felaktiga uppgiften fick stor betydelse vid tingsrättens bevisvärde- ring. 
  
 Inte heller när de kommit till Svartskog kunde Miller visa rätt väg genom skogen till fyndplatsen. Freeman der Kwast bad då en tekniker att anvisa platsen för Miller. 
  
 Förutom att Miller under rekonstruktionen gav ett desorienterat intryck lämnade han felaktiga besked om hur remmen hade hanterats och använts, han kunde inte visa hur han bundit Krueger handleder hårt med väskan, han angav felaktig döds- orsak och berättade inte heller att vissa av Krueger kläder var avtagna. I den del av rekonstruktionen som inte finns med på den redigerade filmen berättade Cohen till slut för Miller att kroppen var avklädd till viss del och bad honom säga vilka plagg som var avtagna. Miller gav då visserligen rätt svar, men lämnade samtidigt de felaktiga beskeden att tröjan var sönderriven och behån uppsprättad. 
  
 10.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som framgår av tingsrät- tens dom, huvudförhandlingsprotokoll och övrigt aktmaterial. Vi har därtill fått viss information vid våra möten med de olika aktö- rerna. Såväl Atkinson som Potter, Wilson och Jefferson Penttinen har vid kommissionens möten med dem påtalat att mycket kom fram vid huvudförhandlingarna som inte kan utläsas av tingsrättens dom och protokoll. Freeman der Kwast har dessutom varit av uppfattningen att domstolarna inte tillräckligt väl i domarna redovisade alla omständigheter som lades fram. Även om så varit fallet kan vi vid en genomgång av materialet inte dra någon annan slutsats än att tingsrätten fick en bristfällig och ensidig information om vad som förekommit under förundersökningen. Tingsrätten tycks inte heller ha informerats om att det funnits uppgifter i förundersökningen som talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för rättens bedömning av Morris skuld har med andra ord inte förmedlats vid huvudförhandlingen. 
  
 427 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Under huvudförhandlingen gav åklagaren in och åberopade som bevisning en sammanställning av uppgifter som Miller hade lämnat i förhör samt vid vallningarna och rekonstruktionen avseende mordet på Adams. I avsnitt 1 av sammanställningen redovisades ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. Dokumentet ger intryck av att vara en sammanhängande berättelse lämnad av Miller. En genomgång av förhör, vallningarna och rekonstruktionen ger dock vid handen att uppgifterna i redo- görelsen består av ett medvetet urval av uppgifter som Miller vid olika tidpunkter och tillfällen har lämnat under utredningen. Enbart sådana uppgifter som stämt med de faktiska förhållandena har valts ut. Uppgifterna har därefter systematiserats i en logisk tidsföljd. Inte vid något tillfälle har Miller sammanhäng- ande berättat på det sätt som redovisas i dokumentet. Dokumen- tets innehåll är därför missvisande och tingsrätten har fått en fel- aktig bild av Morris berättelse. 
  
 Avsnitt 2 i sammanställningen bestod av olika korta citat och sammanfattningar från förhören, vallningarna och rekonstruktionen. Sammanställningen gav visserligen tingsrätten kännedom om att Miller under förundersökningen hade ändrat sina uppgifter vid flera tillfällen. Ett flertal felaktiga uppgifter saknas dock. Som exempel kan anges att det under rubriken ”Skadebild” inte återfinns att Adams dog av kraftigt våld mot bakre delen av huvudet (förhöret den 10 februari 1999), att det fanns omfattande skador på benen (förhöret den 10 februari 1999) och att Miller ströp Adams till döds innan han bar henne till fyndplatsen (rekon- struktionen den 17 augusti 1999). Vissa av dessa uppgifter redo- visas dock i slutet av dokumentet, men då med förklaringen att Miller vid de aktuella tillfällena lämnade uppgifter om ett flertal olika offer varför det kunde handla om en sammanblandning. 
  
 Av den redigerade vallnings- och rekonstruktionsfilm som spela- des upp vid huvudförhandlingen framgår den osäkerhet som präg- lade Miller under vallningen till fyndplatsen och vid rekon- struktionen. Till exempel framgår det av filmen att Miller tycktes desorienterad, att han under vandringen i terrängen inte hittade fram till fyndplatsen, att han vid fyndplatsen var osäker på hur Adams låg och att han inte berättade vare sig att han tagit loss väskans handtag eller att han försökt strypa Adams med remmen. 
  
 428 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Vad som inte framgår av den redigerade filmen är bland annat Morris osäkerhet när han skulle peka ut var han hade träffat Adams, att de gator han till slut nämnde var andra än de som markerats på kartan i filmen, att Miller inledningsvis hade mycket svårt att visa rätt väg i bilen, att Miller under rekon- struktionen visade att han hade strypt Adams med händerna så att hon dog och att han därefter bar henne till fyndplatsen, att hans verkliga minnesbild var att han hade använt remmen mot benen samt att han uppgav att tröjan var sönderriven och behån upp- sprättad. Det framgår inte heller av filmen att Jefferson Penttinen informerade Miller om att Adams var delvis avklädd. 
  
 Det går inte att utifrån dokumentationen från huvudförhand- lingen avgöra om tingsrätten fick kännedom om att Miller under förundersökningen fick se fotografier från fyndplatsen. Efter- som det inte särskilt är omnämnt i tingsrättens överväganden finns det dock skäl att tro att tingsrätten inte kände till det. 
  
 Slutligen har en avgörande faktor för att Miller skulle kunna begå mordet på det sätt han berättat varit att han kunde köra bil. Av förundersökningen framgår att han tog körkort först 1987, det vill säga sex år efter mordet på Adams. Av dokumenta- tionen från huvudförhandlingen framgår det inte att tingsrätten informerades om det. Däremot har Atkinson uppgett att så skedde. I förundersökningen återfinns inte det förhör i Rivas  
 Asplund-utredningen 
  som Jefferson Penttinen höll med Morris syster EH 1993, i vilket hon berättade att hon inte sett Miller köra bil förrän 1987. 
  
 10.6.4Advokaten 
  
 Av det material som vi har haft tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Potter under förundersökningen och huvud- förhandlingen, och  
 Ponce under huvudförhandlingen, var relativt passiva. De framförde inga invändningar mot förunder- sökningens genomförande, påtalade skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt eller gjorde rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som åklagaren under huvudförhand- lingen inte presenterade för rätten. Potter har dock be- 
  
 429 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 rättat att han under huvudförhandlingen var både aktiv och ifråga- sättande, något som även Atkinson har bekräftat. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan (avsnitt 3.2.3) är advo- katens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den nega- tiva sanningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot dom- stolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Såväl Potter som  
 Ponce har vid möte med kommissionen uppgett att deras uppfattning var att Miller var skyldig till mordet. I utförandet av försvararuppdraget hade de därmed att utgå från Morris erkännande och företräda Miller med utgångspunkt i dennes önskan att bli dömd. Även om det finns utrymme för diskussion i fråga om hur lojali- tetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psy- kiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera Howard och  
 Garrett agerande under förundersökningen och huvud- förhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för Potter och Wilson att bland annat invända mot att Miller, i vart fall delvis, hördes först efter det att dokumentet ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan” hade lästs upp och vallnings- och rekonstruktionsfilmen visats. Även det faktum att åklagaren tilläts åberopa sammanställningen av Morris uppgifter, i vilken bland annat ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan” in- gick, som bevisning hade kunnat föranleda invändningar från för- svaret. Detsamma gäller förordnandena av  
 Foster och Woods som domstolssakkunniga på grund av gällande jävsregler, se avsnitt 3.2.4 och 10.6.5. Några sådana invändningar tycks inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 Potter borde slutligen ha kontrollerat att innehållet i det av honom ingivna yttrandet av Thornton var riktigt innan han gav in det till tingsrätten. Av yttrandet framgår bland annat att 
  
 430 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Miller som  
 19-åring 
  hade begått ett lustmordsförsök. Efter- som det avsedda åtalet, försök till dråp, ogillades av domstolen stämde inte uppgiften om lustmordsförsöket. 
  
 10.6.5De sakkunniga 
  
 Woods hördes som domstolssakkunnig i målet. Tillsammans med Huang upprättade hon på åklagarens begäran ett utlåtande över samstämmigheten mellan Morris förhörs- uppgifter och gjorda fynd. Till stöd för vad Miller hade be- rättat i förhören fick de ett dokument upprättat av Cohen. I utlåtandet redovisades uppgifter från det dokumentet. Uppgif- terna företer stora likheter med de som återfinns i ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. Inför utlåtandets slutliga utform- ning förekom även andra kontakter med utredarna, vilket ledde till smärre förändringar i utlåtandet. Woods åtog sig därefter, efter framställan från åklagaren, uppdraget som domstolssakkunnig. Mot bakgrund av att hon på uppdrag av åklagaren tidigare hade av- gett ett utlåtande i målet kan det lämpliga i ett sådant förordnande ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandet, borde ha uppmärksammat det olämpliga i förordnandet. 
  
 Foster hördes som domstolssakkunnig i målet. Han var under förundersökningarna anlitad som rådgivare åt polis och åklagare och närvarade även vid rekonstruktioner och vall- ningar. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med Miller. Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning med de olika roller han påtagit sig. Trots detta åtog han sig upp- draget som domstolssakkunnig, vilket måste anses strida mot jävs- reglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandet, borde ha uppmärk- sammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnandet. 
  
 Av resultatet från det test som  
 Foster presente- rade vid huvudförhandlingen kan utläsas att  
 Foster till Morris fördel bland annat valde att beakta att Miller var den enda som hade berättat om Krueger behå, halsband och väska, att hon endast hade haft tröja och behå på sig 
  
 431 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 när hon hittades, att kroppen varit symboliskt täckt med kvistar och att det hade funnits en gren vid vägen vars riktning gick mot fyndplatsen. Huruvida  
 Foster även kände till att Miller dessutom felaktigt hade berättat bland annat att så- väl behån som tröjan var trasig och att väskan var mer fyrkantig än avlång framgår inte. 
  
 Morris möjlighet att berätta om detaljer var naturligtvis avsevärt bättre redan av det skälet att han hade fått detaljerade frågor vid många förhör samt varit på plats under vallningarna och rekonstruktionen och då bland annat sett grenen vid vägen. Någon hänsyn till det tycks  
 Foster inte ha tagit vid utvär- deringen av testet. 
  
 I samband med resningsprocessen har testet även kritiserats av Dunn, docent i medicinsk psykologi. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen berättat att det hände att  
 Foster under deras samtal förmedlade uppgifter från förundersökningarna till honom. Miller har även uppgett att  
 Foster i sin rådgivande roll gente- mot polis och åklagare förespråkade metoden att låta Miller få kännedom om uppgifter från förundersökningen. Detta har dock tillbakavisats av  
 Foster. 
  
 10.6.6Vården 
  
 Williams närvarade vid förhöret när Miller förevisa- des fotomaterial samt vid vallningarna och rekonstruktionen. Vid ett tillfälle ringde hon dessutom upp Seppo Penttinen och återgav vad Miller hade berättat för henne om mordet under tera- pin. Samtalet skedde en dryg vecka efter rekonstruktionen och de nya uppgifter hon lämnade – att Miller hade slitit upp remmen på väskan och därefter strypt Adams med den – fick stor betydelse för utredningen eftersom de överensstämde helt med vad den tekniska utredningen utvisade. 
  
 När Williams hördes under rättegången vittnade hon om att hon inte hade överfört någon information under terapisamtalen. I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 10.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast uppgett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. 
  
 432 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Mot bakgrund av innehållet i journalanteckningarna och det faktum att Williams ringde upp Jefferson Penttinen för att lämna uppgifter om vad Miller hade berättat under terapin är det dock svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brottsutredningarna och psyko- terapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 10.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med såväl muntlighetsprincipen som princi- perna om det bästa bevismaterialet och bevisomedelbarhet, åberopa en skriftlig sammanställning av Morris uppgifter under förundersökningen, se avsnitt 10.6.3. Även om tingsrätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och omständigheter borde bevis- ningen inte ha tillåtits. Däremot hade sammanställningen kunnat föredras sakframställningsvis. Av sammanställningen fick tingsrät- ten en allt för tillrättalagd bild av Morris uppgifter, efter- som de i sammanställningen framstod som mer sammanhängande, logiska och korrekta än vad de egentligen var. Om tingsrätten, i samband med genomgången, hade begärt att få granska bakgrunds- materialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på uppgifterna i sam- manställningen. Någon sådan granskning tycks dock inte ha skett. 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten dessutom åklagaren att, i vart fall delvis, höra Miller först efter det att samman- ställningen hade lästs upp och vallnings- och rekonstruktions- filmen visats. Även detta förfarande strider mot de nyss nämnda principerna. Det faktum att Miller tycks ha närvarat under 
  
 433 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 framställningen riskerade dessutom att påverka innehållet i det efterföljande förhöret med honom. 
  
 Inför huvudförhandlingen förordnade tingsrätten, efter hem- ställan från åklagaren,  
 Foster och Woods som domstolssakkunniga i målet. Som påpekats ovan, avsnitt 10.6.5, måste i vart fall förordnandet av  
 Foster anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga. Även lämp- ligheten i förordnandet av Woods kan ifrågasättas av samma skäl. Av det tillgängliga materialet framgår inte om tingsrätten, vid tiden för förordnandet, kände till  
 Soto rådgi- vande roll under förundersökningen eller det faktum att denne inom ramen för sin forskning hade haft egna samtal med Miller. Det bör dock åligga den domare som förordnar en dom- stolssakkunnig att utreda lämpligheten i förordnandet. Om så hade skett torde följden ha blivit att  
 Foster och Woods inte hade förordnats som domstolssakkunniga utan att åklagaren i stället hade åberopat dem som partssakkunniga. 
  
 I förordnandena preciserade tingsrätten inte heller sakkunnig- uppdragen. Även detta strider mot de regler som gäller för sakkun- nigförordnanden, se avsnitt 3.2.4. 
  
 Inför domstolens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit mer än nio år sedan det senaste rättspsykiatriska utlåtandet utfärdades. Den nya brottsligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Det synes därför kunna ifrågasättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rätts- psykiatrisk undersökning. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som nästan 20 år respektive 15 år efter gärningstillfället självmant er- kände två mord (det vill säga även Gry Storvik) och med en åklagare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Gärningsmannen var dessutom sedan tidigare dömd för ytterligare 
  
 434 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 fem mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkännanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått mordet på Adams eller, med andra ord, om det framstod som så osannolikt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gällande att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning innebär ett ställningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om utredningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utredning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Huru- vida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevis- ning som fanns bestod av kontroller av Morris egna upp- gifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Den utredning som fanns om Morris livsföring och göranden vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför det inte kunde anses fullständigt utrett huruvida han hade haft faktisk möjlighet att be- finna sig i Norge vid tiden för mordet. Huruvida tingsrätten hade informerats om resultatet av eftersökningen av den Opel Kadett som Miller sagt sig ha lånat framgår inte. Oavsett vilket torde tingsrättens utgångspunkt ha varit att utredningen inte säker- ställde att Miller hade haft tillgång till en bil av den modell han själv angett. Beträffande vallnings- och rekonstruktionsfilmen var vissa moment enbart beskrivna av speakerrösten och framgick inte av filmen. Även detta har utgjort en brist. 
  
 De nu angivna utredningsbristerna borde tydligare ha uppmärk- sammats och analyserats i tingsrättens dom, och då särskilt utifrån hur bristerna inverkade på bevisvärderingen. 
  
 I tingsrättens redogörelse för värderingen av den framlagda be- visningen förde tingsrätten fram följande omständigheter till stöd för åklagarens gärningspåstående. 
  
 435 
  
 Adams 
  
 SOU 2015:52 
  
 Tingsrätten uppgav att det inte fanns någonting i de objektiva fynd som hade redovisats som på någon enda punkt stred mot innehållet i Morris berättelse. Tingsrätten ansåg vidare att Miller hade lämnat uppgifter om sakförhållanden som inte kunde ha kommit till hans kännedom på annat sätt än genom egna iakttagelser på plats. Tingsrätten konstaterade dessutom att de poliser som hade medverkat i utredningen och Williams hade vittnat om att de inte förmedlat några uppgifter till Miller. Enligt Brown hade Miller dessutom haft mycket begränsad tillgång till norska tidningar. 
  
 Som särskilt anmärkningsvärda uppgifter från Miller under förundersökningen pekade tingsrätten på dels att Miller hade gjort en snara med knutar som enligt tingsrätten i väsentliga delar överensstämde med knutarna på det band som på- träffats runt Krueger hals, dels att Miller vid vall- ningen hade kunnat vägleda bilen på några meter när ända fram till den plats där hon påträffats. 
  
 Slutligen vägde tingsrätten in att den psykiatriska och psyko- logiska bilden av Miller var att han inte hade varit främ- mande för att begå mord. För den bedömningen hänvisade tings- rätten till Johnson vittnesmål, de fem tidigare morddomarna, de rättspsykiatriska utlåtandena från 1970 och 1991 samt Lopez yttrande från maj 2000. 
  
 Utöver de två särskilt anmärkningsvärda omständigheterna pre- ciserade tingsrätten inte närmare vilka uppgifter från Miller som bedömdes stämma med de objektiva fynden och inte heller vilka objektiva fynd som avsågs. Sannolikt har dock bland annat Barr och Moore utlåtande legat till grund för den slutsatsen. Huruvida bedömningen av utlåtandet påverkades av det faktum att rättsläkarna inte själva hade tagit del av förhören med Miller utan i stället utgått från ett dokument som sammanställts av Seppo Penttinen framgår inte av domen. 
  
 Det framgår vidare inte av domen vilka omständigheter, utöver de två som benämnts särskilt anmärkningsvärda, som tingsrätten ansåg att Miller bara hade kunde känna till genom iakttagel- ser på plats. Däremot redovisade tingsrätten resultatet av  
 Soto test. Av domen kan det inte utläsas att tingsrätten gjorde någon egen bevisvärdering av testet som sådant eller av det resultat som det utvisade. 
  
 436 
  
 SOU 2015:52 
  
 Adams 
  
 Tingsrätten har inte heller fört något resonemang om huruvida tillförlitligheten av Morris uppgifter i förhöret påverkades av det faktum att Miller hördes, i vart fall delvis, först efter att åklagaren redogjort för ett urval av hans tidigare lämnade upp- gifter och visat vallnings- och rekonstruktionsfilmen. 
  
 Det framgår inte heller huruvida tingsrätten gjorde några sär- skilda överväganden beträffande tillförlitligheten i polisernas och Johnson bedömningar att de inte hade förmedlat några upp- gifter till Miller. 
  
 Tingsrätten har vidare inte redovisat hur den värderade sådana uppgifter i utredningen som i varierande grad talade mot Miller som gärningsman. Som exempel på sådana uppgifter kan nämnas att han under rekonstruktionen inte berättade vare sig att han strypt Adams med väskremmen eller att han tillverkat en snara. Han sade inte heller att han hade tagit av Adams kläderna på underkroppen och gav en felaktig beskrivning av hen- nes placering vid fyndplatsen. Under rekonstruktionen berättade Miller även att det hade funnits mycket blod på Krueger byxor och tröja, något som inte stämde med fynden från den tekniska utredningen. Den tekniska utredningen visade även att de fingeravtryck och hårstrån som säkrats på brottsplatsen inte kom från Miller. 
  
 Det är oklart huruvida tingsrätten informerades om Morris förmåga att köra bil. Om tingsrätten, i enlighet med vad Atkinson har uppgett, kände till att Miller inte hade körkort hade det funnits skäl att analysera även det i domen. 
  
 437 
  
 11 Gry Storvik 
  
 11.1Inledning 
  
 Den 25 juni 1985 hittades en död kvinna vid en grusbelagd parke- ringsplats intill riksväg 152 i orten Myrvoll i Oppegård kommun, Norge. Efter identifiering med hjälp av fingeravtryck stod det klart att kvinnan hette Gry Storvik och var 24 år. När hon hittades var hon helt avklädd och låg på mage med armarna längs med kroppen. 
  
 I närheten av kroppen stod en mörkfärgad personbil parkerad med bakre delen mot den kant av parkeringsplatsen som gränsade till riksväg 152. Kroppen låg i ett område mellan parkeringen och 
  
 439 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 vägen med lägre växtlighet och sly. Bredvid och delvis under krop- pen låg ett långt rep. Invid kroppen fanns även en kartongbit, några vanliga större stenar och något delvis ljust som av fotografierna att döma kan ha varit en del av en avsågad björkstam eller möjligen en sten. Vid en annan del av parkeringen fanns en mindre kulle på vilken det stod en kraftledningsstolpe. 
  
 Omfattande utredningsåtgärder vidtogs, men ledde inte till att någon gärningsman kunde bindas till brottet. Förundersökningen pågick fortfarande vid tiden för Morris erkännande. Efter 1990 tycks det dock inte ha vidtagits några aktiva efterforsknings- åtgärder. 
  
 I tiden efter gärningen har parkeringsplatsen asfalterats och in- till parkeringen har det byggts en Toyotaverkstad. 
  
 11.2Förundersökningen 
  
 11.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 Teknisk och rättsmedicinsk undersökning 
  
 Av brottsplatsundersökningen framgår att Gry Storvik hittades vid den nordöstra kanten av parkeringsplatsen delvis under några buskar. Hon hade inga kläder på sig och låg på mage med armarna längs med kroppen och med höger sida av ansiktet mot marken. Hon bar guldfärgade smycken i form av ringar, ett armband och ett arm- bandsur. Hon hade utstruket blod på ryggen och blod under näsan. På halsen var huden missfärgad och det fanns sår på halsen och huvudet. Vid fötterna låg det bitar av pappkartong. Bredvid och delvis under kroppen fanns ett rep. Intill kanten av parkerings- platsen stod en mörkfärgad personbil och det fanns fotavtryck och däckspår i gruset. 
  
 Vid den obduktion som genomfördes den 26 juni 1985 framkom bland annat följande. Kroppen hade måttlig likstelhet och det fanns likfläckar på ryggen, på lårens baksidor och på kroppens framsida. På ögonens bindhinnor och i ansiktshuden fanns många punkt- blödningar. Vid vänstra näsborren fanns blod som runnit. Det fanns även utsmetat intorkat blod i nacken, över stora delar av ryggen och på baksidan av höger lår. Under det högra örat fanns ett  
 u-format 
  sår. I den högra tinningregionen fanns ett krossår, ett 
  
 440 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 bågformat två centimeter långt sår samt en blödning. Det högra tinningbenet hade en fyra centimeter lång spricka och det fanns en blödning i huvudsvålen i pannan. I munhålan och i luftröret fanns något som såg ut som magsäcksinnehåll. Halsen hade två tvär- löpande fält som var lätt rödvioletta. Det ena fältet fanns på den högra sidan av halsen och var cirka tio centimeter långt och som mest två centimeter brett. Det andra fältet fanns till vänster om nacklinjen och var cirka sju centimeter långt och som mest tre centi- meter brett. På ryggen fanns fyra röda eller rödvioletta märken, varav två på vardera sidan av mittlinjen vid korsryggen som mätte 3×4 centimeter respektive 2×3 centimeter. Undersökningen visade även att det fanns spermier i slidan. 
  
 Det rättsmedicinska utlåtandet av den 12 augusti 1985 redo- visade slutsatsen att den omedelbara dödsorsaken sannolikt hade varit kvävning som en följd av tryck mot halsen eller mot näsa och mun och/eller inandning av maginnehåll. Huvudskadorna, som var orsakade av trubbigt och relativt kraftigt våld, kunde i sig ha varit livshotande och hade antagligen medverkat till dödsfallet. 
  
 Det utsmetade blodet och spermierna analyserades, varefter man kunde konstatera att både blodet och spermierna var av blodtyp Cox hade blodtyp 0, vilket innebar att blodet inte kom från henne. 
  
 Fotavtrycken och däckspåren säkrades och repet och kartong- biten undersöktes. Av en rapport upprättad av norsk polis den 10 juni 1986 framgår att det på grund av kroppens placering vid repet fanns rimlig grund att tro att repet hade kommit till platsen samtidigt som kroppen och att repet fallit ur gärningsmannens bil eller eventuellt använts på liket. Av en rapport upprättad av norsk polis den 24 januari 1989 framgår att utredningen visade att Gry Storvik hade blivit dödad på en annan plats än fyndplatsen och att kroppen kunde ha fraktats till parkeringsplatsen i en bil. 
  
 Polisförhör 
  
 En mycket stor mängd förhör hölls med vittnen, vänner, bekanta och närstående till Gry Storvik. Av förhören framgår bland annat att Gry Storvik hade varit prostituerad, att hon hade missbrukat narkotika och att hon vid tiden hade en stor narkotikaskuld. 
  
 441 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 Den 25 juni 1985 klockan 00.15 hade hon iakttagits av polis- mannen Parks i centrala Oslo. Det fanns även uppgifter om att hon strax därefter, klockan 01.00, hade ätit en sallad på ett café i närheten. Något senare hade hon satt sig på passagerarsidan i en blå bil och lämnat platsen. Vid tiden för bortförandet hade hon sannolikt varit klädd i en tvådelad sämskskinnsfärgad dräkt bestå- ende av kjol, en kortare ärmlös topp och en ljus kavaj. Hon hade även haft vita pumps. 
  
 11.2.2Polisförhör, vallning och demonstrationsförhör med Miller 
  
 Under perioden mars 1998 till mars 2000 hölls sju förhör med Miller. Ett av förhören har endast medtagits transumt i förundersökningsprotokollet. Skälet till det framgår inte och för- höret i sin helhet har inte heller återfunnits i de övriga förunder- sökningsprotokoll som vi har gått igenom. 
  
 Förhören är nedtecknade i dialogform och omfattar cirka 200 sidor. Såvitt annat inte anges under respektive förhör närvarade kriminalinspektör Jefferson Penttinen, Miller och Morris offentlige försvarare Potter. Beträffande det förhör som medtagits transumt framgår dock inte vilka som när- varade. 
  
 Under förundersökningen genomfördes även en rekonstruk- tion. I förundersökningen har man valt att kalla det för demonstra- tionsförhör, varför även vi fortsättningsvis kommer att använda oss av den benämningen. Vissa sekvenser av den vallning som gjordes i Garcia  
 Jensen-ärendet 
  kom att ingå i förundersökningen avseende Gry Storvik. 
  
 Den 17 mars 1998 upprättades en promemoria av vilken det framgår att Seppo Penttinen samma dag hade kontaktat Miller per telefon inför rättegången om mordet på Jenkins. Miller hade då berättat att han natten till den 14 mars 1998 hade drömt om en norsk kvinna som kräkts och att drömmen kunde ha samband med en i verkligheten upplevd hän- delse. 
  
 Den 14 april 1998 upprättades en promemoria av Cohen. Av promemorian framgår att Miller träffade journalisten Lee den 6 april 1998 för en intervju. 
  
 442 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 Den 27 januari 1999 hölls ett förhör angående mordet på Adams. En del av förhöret kom att beröra Gry Storvik och finns därför medtaget transumt i förundersökningen. Miller be- rättade om en kvinna som han hade strypt i en bil. Kvinnan kräktes och dog i bilen. Kort därefter kom han till en parkeringsplats och öppnade dörren, sköt ut kroppen och åkte därifrån. Kvinnan var något yngre än Adams (som var 17 år). Hon hade något under armen, möjligen kläder, och dessutom en mindre väska som senare hamnade på parkeringen. 
  
 Han kom i kontakt med henne i samma stadsdel som han träffade Adams. Efter att ha bytt några ord följde hon med honom till bilen. Detta hände 1984 eller 1985. 
  
 Den 16 augusti 1999 genomfördes en vallning i bil från Säter mot Oslo för att Miller skulle visa fyndplatsen i Trine  
 Jensen-ärendet. 
  Det har inte återfunnits något sammanfattande protokoll från vallningen och inte heller någon fullständig redo- görelse för vilka som närvarade. Av dokumentationen framgår dock att bland annat Williams, legitimerad psykolog och Morris psykoterapeut, Potter, Morris offent- lige försvarare, och  
 Foster, professor i psykologi vid Stockholms universitet, närvarade. 
  
 Vissa sekvenser av färden mot Oslo har kommit att ingå i för- undersökningen avseende Gry  
 Storvik-ärendet 
  eftersom utredarna ansåg att Miller under vallningen pekade ut fyndplatsen även för Gry Storvik. Utskriften från ljudupptagningen vid vallningen finns medtagen i förundersökningen enbart i de delar som tagits med i den redigerade vallnings- och demonstrationsfilmen. Andra delar av utskriften från ljudupptagningen återfinns i förundersök- ningen avseende Adams. 
  
 Den redigerade vallnings- och demonstrationsfilmen inleds med att en speakerröst berättar att Miller, från avfarten mot orten Ski, genom sina vägval direkt hade lett dem till det för utred- ningen aktuella området. Där hade han företagit en rekognosering och sedan signalerat att han hade hamnat rätt. Det nämns även att området hade varit föremål för omfattande förändringar sedan 1985. 
  
 Av den oredigerade vallningsfilmen från denna färd framgår att Miller bland annat berättade att han i samband med mor- det på Adams hade passerat en järnväg ett par gånger. De passerade ett ortsnamn som han kände igen och reagerade på och 
  
 443 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 han behövde strax därefter stanna till vid en parkeringsficka för att hämta andan. Den första sekvens som tagits med i den redigerade vallningsfilmen är från denna parkeringsficka. Miller be- rättade att han hade kört den aktuella vägsträckan vid två tillfällen och att han ena gången kom från ena hållet och andra gången från andra hållet. Han sade att han pratade om Garcia. Jefferson Penttinen frågade om färden åt det andra hållet gjordes i något annat ärende, och om det var före eller efter Adams. Miller sade först att han inte tordes, men svarade sedan ”efter”. Nedan följer ett citat av utskriften från ljudupptagningen. 
  
 Q [Miller]: (Ohörbart) jag tänkte åka tillbaka, när jag åkte ut från Oslo andra gången, tänkte jag åka samma väg, men, men kom ut på den vägen då och så åker jag tillbaka då känner jag igen att jag kommit den här vägen när jag kommer där nere, så åker jag tillbaka mot Oslo. Nu låter det kanske förvirrat, men…, förstår du ändå hur jag menar? 
  
 F [Seppo Penttinen]: Jag förstår hur du åker, men jag förstår inte vilken, vilken avsikt du åker den här vägen tillbaka, det har inte fram- gått? 
  
 Q: Vi, vi låter det komma. 
  
 Härefter är det klippt i den redigerade filmen. I nästa sekvens gav Miller körinstruktioner till föraren och blev senare ledsen och sade att han kände igen sig. 
  
 Efter ytterligare ett klipp konstaterade han att ”här går ju järn- vägen” och att det nu inte var ”så långt”. Efter att ha kört ytter- ligare en stund frystes bilden i den redigerade filmen och speaker- rösten berättade att de nu, efter en rad direkta och korrekta vägval mot fyndplatsen under en körtid om cirka 40 minuter, närmade sig Singh där Gry Storvik hade anträffats död på en parkeringsplats. Filmen fortsatte sedan. 
  
 Vid en korsning stannade bilen och Jefferson Penttinen frågade Miller vart de skulle nu. Miller blev ledsen och svarade först att han inte visste men sade sedan att de skulle rakt fram. Färden fortsatte. Seppo Penttinen påpekade att det var något med Miller, men Miller svarade att de skulle ta det i morgon. Därefter sades följande. 
  
 444 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 F [Seppo Penttinen]: Vill du titta hur det ser ut på andra sidan? Vi vänder och åker över bron där tror jag, om du vänder och så tar du över järnvägsbron, var det så du menade eller? Är det så du menar. (Ohörbart) nu åka tillbaka, är det så du menar? 
  
 Q [Miller]: Ja. 
  
 Samtidigt som detta sades närmade de sig en byggnad, Toyota- verkstaden. På den redigerade filmen frystes bilden när Toyota- verkstaden syntes, samtidigt som speakerrösten sade att Miller nu hade parkeringsplatsen rakt i blickfånget samt att det i området skett en omfattande förändring och bland annat byggts en Toyotaverkstad på parkeringen. Filmen fortsatte sedan och de svängde, åkte över en bro och vidare ett tag tills Miller sade att han inte kände igen sig. De bestämde då att de skulle vända tillbaka. Efter ett tag hade de återigen Toyotaverkstaden framför sig och bilen stannade. Seppo Penttinen bad Miller leda dem vidare och Miller svarade först att han inte visste och sade sedan ”Här och i skogen eller tvärtom.” Efter att Miller tittat lite snabbt till vänster frågade Jefferson Penttinen om det var något han sökte. Miller sade ja och att de kunde åka upp dit, samtidigt som han pekade till vänster. De svängde upp på en väg i närheten av Toyotaverkstaden, men vände snart tillbaka efter Morris anvisning. 
  
 Härefter avbröts filmen och en stillbild över parkeringsplatsen vid Toyotaverkstaden visades i stället. Samtidigt förklarade speaker- rösten att den vy över parkeringsplatsen som nu visades var det som Miller hade fäst deras uppmärksamhet på och att det var där Gry Storvik hade hittats. Därefter visades en karta där man markerat vägen, parkeringen och järnvägsbron samt ett foto över fyndplatsen. Speakerrösten avslutade med att förklara att detta visade utpekandet av platsen. Några ytterligare sekvenser från vall- ningen visades inte. 
  
 Av den oredigerade vallningsfilmen framgår inte att Miller fäste utredarnas uppmärksamhet på parkeringsplatsen. Nedan följer ett citat från utskriften av ljudupptagningen direkt efter den sekvens där den redigerade filmen avbröts. Samtidigt som den citerade dialogen utspelade sig satt Miller i bilen och pekade åt olika håll. 
  
 445 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 TQ [Miller]: Det är någonting här.  
 [---] 
  
 F [Seppo Pentinen]: Var någonstans? Du visar runt hela området, det? TQ: Nej, inte hela området. 
  
 F:Vad är det för någonting då? TQ: Från boden… 
  
 F:Va? 
  
 TQ: … bakom här dit och hit. 
  
 F:Vad är det för något? TQ: Någonting. 
  
 F:Vem… OHÖRBART … det här området? TQ: Några år efter Garcia. 
  
 F:Några år efter Garcia. 
  
 TQ: Och sedan dit. 
  
 F: Och sedan dit, nu pekar du vänster? TQ: Ja. 
  
 F: Eller? Vad menar du med sedan dit? 
  
 TQ: … OHÖRBART … tillbaka, alltså tillbaka till. F: Tillbaka till? 
  
 TQ: Till Garcia. 
  
 F: Ska vi återvända tillbaka till Garcia? Vart ska vi åka då? Vet du vilket håll vi kom ifrån? 
  
 TQ: Nej, det vet jag inte riktigt. 
  
 Därefter lämnade de platsen. När de hade kört en stund sade Miller att de inte befunnit sig så långt från Trineplatsen när de åkte över bron och parkeringen. På fråga var han hade sett en parkering sade han att det handlade om en parkering där de tidigare hade stannat för att han skulle hämta andan. 
  
 Den 1 september 1999 närvarade även Atkinson. Miller delgavs misstanke om mordet på Gry Storvik, vilket Miller kommenterade med att de ju hade passerat endast tio meter från platsen. Enligt en anteckning i protokollet avsåg han med den kommentaren den färd som han hade gjort i samband med vallningen den 16 augusti 1999. 
  
 Den 22 september 1999 närvarade även kriminalkommissarie Avila som förhörsledare tillsammans med Seppo Penttinen. Jefferson Penttinen bad Miller berätta något om Gry Storvik. Miller bad dock om specifika frågor, vilket han därefter fick. Miller berättade att den plats han träffade Gry Storvik 
  
 446 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 på låg ett antal kvarter närmare Ullevål sjukhus än platsen där han träffade Adams. Seppo Penttinen tog fram en karta och stängde av bandspelaren. Seppo Penttinen berättade sedan att Miller inte med säkerhet hade kunnat markera ut något område men att det rörde sig om en plats inom stadskärnan. 
  
 Miller berättade att Gry Storvik hade guldörhängen, ett par armband och ett halsband som blev kvar på kroppen. Han kunde inte minnas vilken bil han hade kört, men han hade inte själv ägt någon bil. Bilen var parkerad på en byggtomt där det pågick byggverksamhet. Gry Storvik hade ljusa kläder och en ljus skinn- jacka, möjligen i skinnimitation. 
  
 Seppo Penttinen påminde honom om att han under vallningen hade berättat att han eldat upp Gry Storviks kläder vid en kyrka. Miller gjorde då en skiss och markerade platsen för det. Hon hade haft en blus och en jacka och däremellan någon konstig form av väst. Denna sekvens från vallningen har vi inte kunnat återfinna på vare sig den redigerade eller oredigerade vallnings- filmen och inte heller i de utskrifter från ljudupptagningen som återfunnits i förundersökningsprotokollen i ärendena avseende Gry Storvik och Adams. Möjligen avsåg Seppo Penttinen en vall- ning i Gordon  
 Johannessen-utredningen. 
  
 Miller berättade att han dödade Gry Storvik med stryp- våld i bilen utanför Oslo. Dessförinnan hade det inte förekommit något annat våld som syntes på kroppen. När han ströp henne kräktes hon och det kom blod ur hennes näsa. Hon blev inte blod- sprängd i huvudet utan bleknade. När han kände mot hennes näsa fanns det inget blod där. När Jefferson Penttinen uppmärksammade honom på att han just hade berättat att det kom blod ur näsan vidhöll han dock att det inte fanns något blod. 
  
 Sent på kvällen kom han till den plats som de passerat vid vall- ningen. Han öppnade dörren till baksätet där Gry Storvik fanns, knuffade ut henne ur bilen och åkte därifrån. Hon hamnade på ett sätt som såg väldigt onaturligt ut, med onaturliga brytningar i arm- led, ben, knäleder och så vidare. Hon låg i framstupaläge med delar av armarna under. Från armbågarna stack armarna ut. Även benen var förvridna. Huvudet låg bakåt med öppen mun. 
  
 Miller ombads sedan berätta om platsen och ritade en skiss över området samt hänvisade till att journalisten Morgan West, journalist vid  
 Dala-Demokraten] 
  hade skrivit i 
  
 447 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 en artikel att det fanns en Toyotaverkstad där nu. Mordet skedde i bilen när de hade parkerat. 
  
 Under vallningen hade de passerat en nyasfalterad plan där det stod några människor. Han hade tänkt att det kunde ha varit fynd- platsen, men tittade sedan ner mot ett annat område och tänkte att det även kunde ha varit där. Om inte människorna hade stått vid den asfalterade planen hade han velat åka in där och i så fall sagt Gry Storvik. Människorna stod väldigt nära Gry Storvik. 
  
 När han drog henne ur bilen skedde det våld mot nacken som borde ha gett en förskjutningsskada. Han trodde att några föremål hade blivit kvar på platsen men kunde inte säga vad. Det fanns en stolpe i närheten där han parkerade men han mindes inte om den var tänd. Underlaget var inte asfalt, men relativt hårt, inte betong men han visste inte vad det kallades. Han lade Gry Storvik en till två meter framför bilens front. 
  
 Den 6 oktober 1999 berättade Miller bland annat följande. Han kom till Oslo på eftermiddagen och träffade Gry Storvik när affärerna hade stängt men före midnatt. Dagen före förhöret hade han tillsammans med Williams försökt erinra sig varför han gjorde resan. 
  
 Han slog Gry Storviks huvud mot instrumentbrädan eller dörr- stolpen till höger om passagerarsätet och hon blev passiv, eventuellt medvetslös. Han såg sedan en skada på höger sida vid tinningen. Någon kilometer innan dumpningsplatsen stannade han och tving- ade Gry Storvik att gå ur bilen, ta av sig kläderna och sedan gå in i bilen igen. Såvitt han mindes det hade hon fortfarande strumpor på sig. 
  
 När han kom till parkeringsplatsen parkerade han skymd bakom ett släp, kanske lastbilssläp, på en fredad plats. Han mindes ett ruckel eller en äldre byggnad i parkeringens vänstra hörn. Han gick ur bilen, öppnade dörren och ströp Gry Storvik när hon satt i bak- sätet tills hon kräktes. Han tog därefter ett ännu kraftigare stryp- tag. Han förstod då att hon i ett tidigare skede redan hade dött och när hon kräktes var hon redan medvetslös. Det fanns spår av kräk- ningen på hennes kropp. 
  
 När han drog och knuffade ut kroppen borde hon ha fått skrap- skador. Vid den andra strypattacken blev hennes huvud lealöst och han upplevde att nacken skadades allvarligt. Hon hamnade med en onaturlig kroppsposition och med huvudet bakåtkastat. Han mindes 
  
 448 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 ett stickande våld på Gry Storviks vänstra eller högra sida som skett på en tidigare plats. 
  
 Underlaget på parkeringsplatsen var betongartat. Han mindes fläckar av kräkningen på marken men fick inte ihop det med att hon kräktes i bilen. Han fick ut henne ur bilen genom att gå runt bilen, öppna dörren och därifrån putta ut henne genom den andra öppningen. 
  
 Jefferson Penttinen visade fotografier på området i nutid. Dessa har bifogats förhöret. Han bad Miller att markera platsen och återberättade samtidigt för Miller vad denne tidigare hade sagt om området och även hur de hade kört under vallningen. Miller sade dock ingenting, varvid Seppo Penttinen före- slog att de skulle stänga av inspelningen för att Miller skulle få orientera sig. När inspelningen återupptogs berättade Miller att kroppens plats fanns på en bild som bestod av tre ihopsatta foton och som visade en stor del av parkeringsplatsen. Övriga bilder visade bland annat vägar in till platsen och en del av parkeringsplatsen intill Toyotaverkstaden. 
  
 Han kände inte igen kraftledningsstolpen på bilden men däre- mot kullen där kraftledningsstolpen stod och skogspartiet bakom. Denna plats stämde med det hörn han hade berättat om. På en skiss ritade han in kroppen vid kullen. 
  
 Hennes kläder låg i påsar och det tydligaste plagget för honom var den ljusa kavajliknande jackan. Det stickande våldet i sidan var utfört med kniv. 
  
 Senare den 6 oktober 1999 hölls ett fortsatt förhör sedan Miller ringt och bett om ett sådant. Vid förhöret närvarade inte Potter, men däremot Williams. Av förhöret fram- går att Miller, efter det förhör som hållits tidigare samma dag, hade blivit informerad om att Atkinson ansåg att hans berättelse inte var fullständig och att det fordrades ytterligare uppgifter. Miller nämnde att Jefferson Penttinen hade be- rättat att en norsk rättsmedicinare tittade på fallet och hänvisade till en lapp som Jefferson Penttinen skrivit om ”skadebild o.s.v.”. 
  
 Miller lämnade en lång redogörelse som han inledde med förklara att han kallade parkeringsplatsen för plats 2 och en annan plats inte långt därifrån för plats 1. Det som hände på plats 1 skede i allt väsentligt inne i bilen. Gry Storvik fanns då i baksätet med vissa kläder avrivna. Hon fick först ett knytnävsslag i bröst- 
  
 449 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 benet eller strax under, vilket ledde till att hon hostade blod. Han slog henne därefter i ansiktet mot kindknotorna, tog av henne kläderna och åkte sedan iväg med bilen för att fullfölja dödandet. Vid plats 2 tog han strypgreppen i baksätet och hon kräktes. Utan- för bilen skede det ytterligare strypvåld och hon hade då kräkrester på kroppen och det fanns även kräkrester på marken. 
  
 Ett par timmar efter det inledande våldet i Oslo mot huvudet kom de till plats 1 eftersom det tog så lång tid att köra ”den här rundvägen till den här platsen”. På plats 1 var hon i dåligt skick och flyttades därför till baksätet. Avklädningen skedde i bilen. Han visste inte om hon var vid liv när de lämnade plats 1, men han uppfattade henne som levande när han ströp henne vid plats 2 eftersom hon kräktes. Han hade inte hållit strypgreppet länge när kräkningen kom. Han fortsatte sedan strypningen och upplevde då en knöl på hennes hals som om hon hade struma. Hennes ansikte blev inte rött och svullet när han ströp henne. 
  
 Det inledande våldet mot huvudet gick till så att han tog tag i hennes vänstra ansiktshalva och slog hennes huvud mot dörr- stolpen. Han föreställde sig att det var det högra  
 tinning-partiet 
  som slog emot. Han berättade även om rivningsskador på axlar och kring nyckelbenen som hon fick när han rev av henne kläderna. Det fanns blod kring hennes läppar och i hennes mun. Hon hade blod- klibb i håret. 
  
 Han hade ett minne av en kraftig skallning men sade samtidigt att han inte visste hur man gjorde när man skallade. Han kom dock sedan att berätta att han skallade henne när de skulle in i bilen i Oslo. Han träffade henne bakom höger öra högt upp mot huvudet och hon blev medvetslös. Det han tidigare hade berättat om dörr- stolpen var fel. 
  
 På fråga om det var något i hennes huvud som gick sönder vid skallningen svarade han att han hade känt en slags mjukhet när han skallade. 
  
 På plats 2 parkerade han i en fredad del av området. Det fredade var något vitt och upphöjt, men han visste inte vad det var. Den belysningsarmatur som han tidigare hade nämnt fanns cirka tio till femton meter bort. Huvudet låg mot det vita, om det nu var vitt, och i riktning mot vägen. Både armarna och benen skevade på något vis. Miller lade sig för att visa hur Gry Storvik hade legat på marken, vilket Jefferson Penttinen beskrev som att Barrett 
  
 450 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 Moore låg vriden på sidan med huvudet sträckt bakåt med vänster sida av huvudet ned mot marken. Handflatorna pekade uppåt och det var vinklat i armbågsleden. Även knät skevade uppåt. Miller berättade även att belysningsarmaturen fanns till vänster om kroppen. 
  
 Av en promemoria daterad den 12 oktober 1999 framgår att Miller samma dag hade ringt upp Seppo Penttinen och frågat om uppgifterna nu var tillräckliga eller om det krävdes ytter- ligare förhör. Seppo Penttinen svarade att han inte kände till de faktiska omständigheterna och att Morris uppgifter be- dömdes av förundersökningsledaren och norsk utredningspersonal. Miller uppgav då att han ville klargöra att Gry Storvik mördades på plats 1 och att han hade varit på plats 1 under tre eller fyra timmar innan han transporterade kroppen till fyndplatsen. Under dessa timmar åsamkade han kroppen skador. När han vid fyndplatsen tog ut kroppen ur bilen uppkom det dessutom skador på ryggen och på framsidan av kroppen. 
  
 Av en promemoria daterad den 14 oktober 1999 framgår att Seppo Penttinen skickade förhörsutskrifterna från den 22 septem- ber 1999 och den 6 oktober 1999 samt promemorian från den 12 oktober 1999 till  
 Foster. 
  
 Den 20 oktober 1999 närvarade även kriminalkommissarie Avila som förhörsledare tillsammans med Seppo Penttinen. Miller hänvisade till ett samtal som han hade haft med  
 Foster dagen före förhöret och berättade att han ville korrigera sig lite. Han sade att Gry Storvik hade legat på rygg vid parkeringsplatsen och att han visste det eftersom han hade noterat att hon hade blåröda blåmärken på nedre delen av benen. Han mindes dock inte att han hade slagit mot benen. 
  
 På en kroppsskiss som Jefferson Penttinen hade tagit med sig ritade Miller in skallningsskadan som en rektangulär skada högt uppe på bakre delen av huvudets högra sida. Han ritade även in ansiktsblessyrer vid kindkotorna från slag och tryck. Han uteslöt inte att hon hade fått en skada i gompartiet. 
  
 När de kom till plats 1 hade han velat utöka skadan från skall- ningen. Hans spontana minne var att han hade använt en vedklabb mot huvudet, men trodde inte att det var rätt. Den bandspelare som fanns i förhörsrummet stämde dock med storleken på före- målet. Det blev en fördjupning i skallbenet och han förstod nu att 
  
 451 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 det var den skadan som hade lett till hennes död. På en skiss ritade han föremålet som en rektangel med måttangivelserna  
 25–30 
  centi- meter på långsidorna och  
 6–8 
  centimeter på kortsidorna. Föremålet var kantigt och tungt. Inne i bilen på plats 1 fick hon armbågsstötar mot ansiktet och även strypvåldet och uppkastningen skedde där. 
  
 På plats 2 tog han än en gång stryptag och det var då han upp- levde att hon hade struma. Den största kräkningen kom någon minut efter skallningen. 
  
 På plats 1 stack han henne i magtrakten när hon fortfarande levde. När hon var död ristade han med kniven mot hennes bröst. Han förde även in sin knutna näve i hennes slida när hon var död. 
  
 När han kom till plats 2 hade Gry Storvik varit död i tre till fyra timmar. Han släpade henne mot den vita formationen och lade henne i ryggläge. Bilden av att hon låg på rygg var tydlig eftersom han såg blåmärkena på benen. Seppo Penttinen påpekade att han hade ritat blåmärken både på framsidan och på baksidan av benen och påminde om att han tidigare hade berättat att hon legat på mage med armarna förvridna och senare kallat det framstupa läge. Miller ändrade dock inte sin uppgift. 
  
 Han agerade inte sexuellt mot hennes underliv med sitt köns- organ. På frågor om det ändå kunde ha varit så svarade han till slut att han inte kunde utesluta det. Han mindes dock bara den knutna näven. 
  
 På plats 1 klädde han först av henne i bilen. Sedan skedde angreppet mot hennes könsorgan. Han slog henne också mot mun- nen så att det blev någon skada i gompartiet eller i någon tand. Det blödde från tandköttet. 
  
 Efter en paus sade Potter att Miller ville att han skulle berätta att Miller hade haft med sig en löspenis som han med våld fört in i Gry Storviks mun och slida. Miller berättade att han av det fick utlösning i sina kläder. Där- efter utdelade han slaget mot hennes huvud. Efter slaget blev hennes kropp omedelbart stel och sjönk inte ihop. Efter våldet mot mun- nen kom den andra kräkningen. 
  
 Det föremål han slog henne med i huvudet var något mellanting mellan en bilradio och en mindre kupévärmare. Slaget orsakade en krosskada där skallbenet gav vika. 
  
 På plats 2 var hennes kropp stel. Han sade återigen att hon låg på rygg med armarna i en konstig ställning. På fråga vad det vita på 
  
 452 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 platsen var svarade han att hans inre bild var att det var ett element, vilket det naturligtvis inte var, men kanske en sten eller ett hjulhus från en vit bil. Utöver det lastbilssläp eller den lastbil han berättat om fanns det även en vit bil på parkeringen. Möjligen hamnade kroppen mellan släpet och den vita bilen. Han ritade en skiss där kroppen låg på parkeringsplatsen alldeles intill den vita bilen. Huvudet låg mot parkeringens ena långsida och mot Oslovägen, som gick längs med parkeringen. 
  
 Av en promemoria daterad den 27 oktober 1999 framgår att Potter samma dag hade ringt upp Seppo Penttinen och uppgett att Miller ville att han skulle förmedla följande. Före huvudslaget på plats 1 ströp han Gry Storvik med händerna och stoppade tyg i munnen. Han visste inte om dödsorsaken var strypning eller kvävning. Därefter använde han baksidan av en yxa med kort skaft mot huvudet. Han trodde att likstelheten uppkom efter strypningen. 
  
 Av en promemoria daterad den 4 november 1999 framgår att Seppo Penttinen samma dag hade ringt upp Miller för att få information om eventuell utrustning inför ett förhör med en docka som förevisningsobjekt. Miller sade att han ville ha med en presenning i grovt tyg som Gry Storvik hade stått och legat på. 
  
 Av en promemoria daterad den 9 november 1999 framgår att Seppo Penttinen, polismännen Avila, Garcia, Lee, Curtis samt Woods, førsteamanuensis, Rättsmedicinsk institutt, Oslo, besökte Miller vid Säters sjukhus den 7 november 1999. Avsikten med besöket var att de till- sammans med Miller skulle välja ut några terrängavsnitt där Miller skulle demonstrera hur han hade utfört mordet på Gry Storvik. Miller uppgav i samband därmed att han även ville ha med ett tygstycke av tunt och slätt material med löpsnaror i båda ändar. 
  
 Den 8 november 1999 genomfördes ett demonstrationsförhör där Miller, vid en äng intill ett skogsparti i närheten av Säters sjukhus, skulle visa hur han hade utfört mordet på Gry Storvik. Vid demonstrationsförhöret närvarade även Garcia, Huang, överläkare vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska avdelningen, Umeå, och Woods. 
  
 453 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 Demonstrationen inleddes med att Miller stod vid en parkerad bil intill passagerardörren som var öppen. I passagerarsätet satt en docka. Miller berättade att han, när han träffade Gry Storvik i Oslo och hon skulle sätta sig i bilen, hade skallat henne. Han visade det genom att buga med huvud och nacke mot dockan. Någon närmare demonstration av hur skallningen gick till gjordes inte. 
  
 Han berättade att han, under färden från Oslo när Gry Storvik kvicknade till, slog en eller två gånger med armbågen mot hennes vänstra kind. Seppo Penttinen påminde honom om att han i förhör även hade berättat att Gry Storvik kräkts i samband med att de satte sig i bilen. Miller sade då att det kom senare. 
  
 Inför demonstrationen av vad som hade skett på plats 1 tog man fram ett medtaget tygstycke med färdigknutna löpsnaror i båda ändarna. Seppo Penttinen agerade figurant och satte sig på passa- gerarplatsen. Miller visade och berättade att han hade trätt tygstyckets ena löpsnara runt Gry Storviks handled och den andra löpsnaran runt sin egen. Han hade sedan, med Gry Storvik efter sig, gått till bakluckan och tagit fram yxa och presenning. Eftersom Gry Storvik hade löpsnaran runt sin handled kunde hon inte springa iväg. 
  
 De förflyttade sig en bit. Miller bredde ut presenningen och tog av löpsnaran från sin egen handled. På hans uppmaning hade Gry Storvik ställt sig på presenningen, tagit av sig kläderna och lagt dem i papperspåsar som han hade placerat strax intill. Därefter hade han beordrat henne ned på knä och fäst den andra löpsnaran runt den handled på Gry Storvik som fortfarande var fri. Tygstycket löpte bakom hennes rygg. 
  
 Hon placerades sedan på rygg varefter han förde yxan över hen- nes kropp utan att skada henne. Därefter tog han relativt hårt runt hennes hals. Han upplevde att halsen var svullen och det kom en spykaskad. Han ändrade greppet runt halsen och fullföljde stryp- ningen med en kraft som var kollosal. Han förstod att hon var död. Hon var väldigt stel, som om det varit en spännfjäder i hennes nacke. Han blev förvirrad och osäker på om hon var död och lyfte därför upp hennes huvud, kände var blödningen i hårbotten fanns och slog där med yxans baksida. 
  
 Innan strypningen hade han tagit fram en löspenis i metall, sagt till Gry Storvik att gapa och känt hur löspenisen slog mot hennes tänder. Han såg en blödning och föreställde sig att någon tand eller 
  
 454 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 gommen hade skadats. Den blekhet i hennes ansikte som han tidi- gare hade berättat om kom efter det första stryptaget och innan kräkningen. 
  
 Cirka  
 15–20 
  minuter efter att hon dött våldförde han sig på henne sexuellt men fick inte utlösning. 
  
 Alldeles innan strypningen tog han vad han förmodade var hennes trosor och förde in i hennes mun. På fråga hur det var med blödningar kring näsa och mun svarade han att det fanns sådana och att de kom efter hanteringen med massagestaven. Hon var även klibbig från skallningen. Därefter tog man paus. När filmningen återupptogs låg presenningen betydligt närmare bilen vilket enligt Miller stämde bättre. Det hade varit komplicerat att flytta kroppen. Han visade på dockan att han hade stått bakom Gry Storvik, lyft henne under armarna, backat in mot bilens baksäte och själv satt sig där. Han lyckades dock inte på det sättet få in dockan i bilen, men sade att han hade fått in Gry Storvik lite längre. Han lyfte sedan in dockan så att den hamnade liggandes på vänster sida i baksätet. När han hade försökt att få fason på kroppen hade det känts som att han bröt av hennes arm. Han lade henne sedan på golvet i baksätet liggandes på vänster sida. 
  
 Presenningen, som hade urin, avföring, blod och uppkastningar på sig, vek han ihop så att kroppsvätskorna inte skulle rinna ut. Han lade presenningen och kassarna med kläder i bagageluckan och satte sig sedan vid en björk i tre eller fyra timmar innan han körde till parkeringen. 
  
 Demonstrationsförhöret fortsatte sedan på en ny plats, plats 2, och speakerrösten uppgav att fordonen hade placerats utifrån Morris anvisningar. Förutom den bil som skulle föreställa Morris stod en bil parkerad med fronten in mot parkeringens kant. 
  
 Miller berättade att Gry Storviks kropp nu var ännu stelare och bar dockan ut ur bilen. Han lade den sedan efter viss tvekan på parkeringsytan längs den parkerade bilens vänstra sida nära fronten. Kroppen låg med höger sida mot marken och huvudet i riktning mot parkeringens kant. 
  
 Han hade velat att Gry Storvik skulle ligga med huvudet mot något vitt men kunde inte säga om det vita hade varit bilens hjulhus eller om det funnits någon formation eller sten som var vit. Han såg att Gry Storvik hade ett utbrett blåmärke bak på vänster höft 
  
 455 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 och lår och vänster armbågsled trots att han inte hade skadat henne där. Han vred därför över henne på vänster sida för att gömma blå- märkena, som var blåröda och inte konturskarpa. 
  
 Han berättade om en belysningsstolpe och visade var den hade funnits genom att peka långt bort till vänster om dockan. 
  
 Trots att han hade berättat att han inte fått utlösning under samlaget tillfrågades han återigen om det, varvid han upprört sva- rade att han inte vågade tänka den tanken och att han inte kunde ta till sig att det skett en utlösning. Seppo Penttinen frågade om de skulle tolka hans reaktion som att det var någonting som han inte orkade förmedla. Miller svarade ”absolut inte”. 
  
 Av en promemoria daterad den 12 mars 2000 framgår att Miller förevisades fotomaterial i ärendena avseende Adams och Gry Storvik. Närvarande var även Garcia och Williams. I den promemoria som upprättades beskrevs förfarandet på följande sätt. 
  
 Fotografierna har valts ut av utredningspersonal och delar av dem är övertäckta innan de presenteras. Detta görs i avsikt att ytterligare öka Simpson minnesförmåga inför ett mer detaljerat förhör näst- kommande dag. 
  
 Miller fick se två foton från fyndplatsen vid parkeringen. Fotografierna har bifogats promemorian. 
  
 På foto 1 syns en del av parkeringsplatsen och, i ett hörn av den, en mörkfärgad bil som står parkerad med bakre delen mot parke- ringsplatsens kant. Det finns hjulspår i gruset. Bakom bilen och parkeringsplatsen syns en väg och bakom vägen en mindre höjd med skog och några byggnader. Till höger om bilen, vid bilens vänstra sida, har en del av fotot maskerats. 
  
 Foto 2 är en närbild av den mörka bilen sedd från bilens vänstra sida. Bilens bakre del står mot terräng med sly och lägre växtlighet där parkeringen tar slut. På bilden syns även en del av ett längre rep och en träbit på parkeringsytan bredvid bilen. Terrängen med sly och lägre växtlighet var delvis maskerad. 
  
 Miller kommenterade foto 1 med att han letade efter det vita. Han trodde först att kroppen hade fraktats iväg när fotot togs, men förstod sedan att en yta var maskerad. Han såg nu ”vrån” med bilen och tyckte att det han såg stämde bra i förhållande till bilen och höjden. Foto 2 kommenterade han med att han mindes 
  
 456 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 att han i skydd av bilen och lastbilssläpet kunde agera. Han hade under utredningstiden varit så fast vid ett lastbilssläp, vilket han nu konstaterade inte stämde utifrån de bilder han såg. Han pekade på repet och sade att han inte mindes att det lämnades så, men att han visste att det hade med brottet att göra. Den träbit som syntes hade han dock inte använt. 
  
 Den 13 mars 2000 hölls ett förhör med anledning av fotoföre- visningen dagen innan. Även Garcia närvarade. Miller berättade bland annat följande. Bilden av bilen, som han hade betecknat som ett lastbilssläp, var ett starkt igenkännande. Han hade dock blivit överraskad av att det inte var några släp- märken i marken från kroppen. Han kunde inte få ihop hanteringen av repet. När han fick frågan vad som dolde sig under maskeringen ville han att de skulle ta fram fotot igen, vilket de gjorde. Han sade sedan: ”Ja, självklart är det då, så framgår ju också av maskeringen, att kroppen ligger där”. 
  
 Han berättade även att det bredvid kroppen fanns annat som var tillhörigt Gry Storvik, ett bylte av kläder med mera. Han sade att han inte tidigare hade lämnat några uppgifter om var Gry Storviks kläder hade tagit vägen. Seppo Penttinen påminde honom då om vad han hade berättat i samband med vallningen när de åkte till Oslo och antydde att det kunde bli sammanblandningar med Adams. Jefferson Penttinen valde därefter att gå över till att fråga om det fanns någon anledning till varför kroppen hade hamnat just där. Miller hänvisade till det undanskymda läget och att det fanns en liten fördjupning där kroppen lades med huvudet mot bilen. Det låg även ett klädbylte där, men han reserverade sig sam- tidigt för en sammanblandning med Adams. 
  
 Kroppen hamnade i en förvriden ställning och han tog kläd- byltet och lade det vid kroppen. Han var säker på att hon hade haft en klocka som blev kvar på kroppen. 
  
 Han fick därefter frågor om repet och Jefferson Penttinen tog fram ett tredje fotografi, som bifogats förhörsprotokollet. Fotot är en närbild av Gry Storvik vid fyndplatsen liggandes avklädd på mage med höger kind mot marken och armarna längs med kroppen. På fotot syns även resten av det rep som fanns på foto 2. Intill krop- pen finns några mellanstora stenar, något som liknar en bit kartong och, i höjd med ryggslutet, något delvis ljust som kan ha varit en del av en avsågad björkstam eller möjligen en sten. 
  
 457 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 Miller tittade på fotot och sade att han kände igen den vita stenen och armbandsuret. Han mindes dock att den vänstra armen var mer böjd. Han såg inte blåmärkena. 
  
 På fråga om han hade riktat något ytterligare våld på något sätt mot hennes hals svarade Miller att han inte mindes i detalj hur han hade berättat om våldet mot halsen. Seppo Penttinen be- skrev då vad Miller hade berättat vid demonstrations- förhöret. Därefter frågade Cohen igen om det skett någon annan våldsam gärning mot den kroppsdelen, varvid Miller svarade nej. 
  
 När han mötte Gry Storvik kom de överens om att ha sexuellt umgänge. Hans bil var en ”fleradörrarsbil” i storlek som en Ford Granada, årsmodell 1979 eller 1980. Det kunde även ha varit en Opel. 
  
 Miller beskrev och ritade en skiss över plats 1. 
  
 Han fick ännu en fråga om repet på fotot och associerade då till en tvättlina som han hade berättat om i  
 Appojaure-utredningen. 
  Han konstaterade även att en presenning kunde vara trädd med linor. 
  
 11.2.3Övrig utredning 
  
 Övriga förhör 
  
 Den 14 oktober 1999 höll norsk polis ett förhör med journalisten Lee på tidningen Se och Hör. Han berättade att Miller, under en intervju i mars 1998, sagt att han i mitten av  
 1980-talet 
  hade plockat upp en norsk flicka i Oslo som kräktes på honom. Scott Hunstad hade frågat om det handlade om Gry Storvik och Miller hade svarat ja. Miller hade tidigare inte själv nämnt det namnet under intervjun. 
  
 Teknisk utredning 
  
 I en tilläggsrapport upprättad av den norske polismannen Melendez den 17 mars 2000 redovisades vilka bedömningar som tidigare hade gjorts med anledning av de säkrade däckspåren och det upphittade repet. I rapporten klargjorde han att utredarna, uti- 
  
 458 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 från vad han mindes, hade kommit fram till att däckspåren inte hade kommit från något av de kända fordonen på platsen och att det hade gjorts försök med att få klarhet i vilken typ av däck som hade avsatt spåren. Beträffande repet hade det bedömts legat rela- tivt länge på platsen eftersom det delvis hade vuxit gräs över det. 
  
 Av en rapport upprättad av den norske polismannen Lee daterad den 12 april 2000 framgår att de säkrade däck- spåren hade jämförts med det fordon som Miller hade uppgett att han kört, en Ford Granada eller en Opel av motsva- rande storlek. Varken däckbredd eller spårbredd på dessa bilar stämde dock överens med spåren. 
  
 De spermier och det utsmetade blod som tidigare hade säkrats jämfördes mot referensblodprov och referenshår från Miller, lämnade i september och oktober 1999. I ett utlåtande från over- ingeniør Craig, Rettsmedisinsk Institutt, Oslo, daterat den 14 april 2000, konstaterades att spermiernas  
 DNA-profil 
  inte överensstämde med Morris. Beträffande det utsmetade blodet konstaterades att detta visade på en blandning av DNA, dels av samma typ som spermierna, dels av ett okänt kvinnligt DNA som antogs komma från hanteringen vid den tidigare laboratorie- undersökningen. 
  
 Rättsmedicinskt utlåtande 
  
 På uppdrag av Freeman der Kwast lämnade Huang och Woods ett yttrande daterat den 3 mars 2000 rörande samstämmigheten mellan Morris uppgifter och fynden från den rättsmedicinska utredningen. I yttrandet uppgavs att de som underlag för bedömningen hade haft tillgång till obduktions- protokoll, brottsplatsundersökning, fotografier, analys av blodprov, referat från två samrådsmöten angående Gry Storvik den 4 respek- tive den 15 oktober 1999, referat från ett möte vid Rettsmedisinsk instittut den 30 oktober 1999 och ett videoband märkt ”Huang/Gry Storvik”. 
  
 Referaten från mötena den 4, 15 och den 30 oktober 1999 åter- finns inte i förundersökningsmaterialet, men har getts in i samband med resningsprocessen. Vid vår genomgång av referaten framgår att Seppo Penttinen, Avila och Huang närvarade 
  
 459 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 vid mötet den 30 oktober 1999. Under mötet konstaterades bland annat att Gry Storvik hade blodgrupp 0 och att det utsmetade blodet på hennes kropp och spermierna var av blodtyp A. Det framgår även att det planerades ytterligare rättsgenetiska under- sökningar av spermierna. Sådana genomfördes och resulterade i ut- låtandet daterat den 14 april 2000, se ovan. 
  
 Utöver mötet den 30 oktober 1999 hade Huang del- tagit vid ett möte med utredarna den 29 november 1999. Såväl Huang som Woods hade dessutom deltagit vid demonstrationsförhöret den 8 november 1999 och vid ett möte i Stockholm den 3 mars 2000. Av material som ingetts i samband med resningsprocessen har det framkommit att Seppo Penttinen lämnade kommentarer till ett utkast av yttrandet. Synpunkterna och de ändringar dessa föranledde var dock marginella. 
  
 I yttrandet sammanfattades först de fynd som hade gjorts vid fyndplatsen och obduktionen. Därefter sammanfattades de upp- gifter som Miller hade lämnat, med förtydligandet att sam- manfattningen baserades på demonstrationsförhöret. Redogörelsen för vad han sagt under demonstrationsförhöret överensstämmer i stora delar med vår redogörelse under avsnitt 11.2.2. I sammanfatt- ningen saknades dock Morris uppgifter om att löspenisen kunde ha skadat Gry Storviks tand, att det i bilen hade känts som att han bröt av hennes arm och att Gry Storvik fick kräkningar på kroppen. Beträffande Morris svar på frågan om han fick utlösning i Gry Storvik angavs enbart att han inte klart hade besvarat frågan och att han hade sagt att det var svårt att tala om detta ämne. Om blåmärkena redovisades att Miller sagt sig ha sett blåröda eller rödaktiga hudmissfärgningar, ”lika på ben och axel” och att han även observerat blåröda fläckar på underbenen ”fram som bak” från knänivå och nedåt. 
  
 Därefter gjordes en jämförelse mellan fynden och förhörsupp- gifterna samt en sammanfattande bedömning, vilka redovisas nedan. För att underlätta läsningen har de löpande hänvisningarna till skadornas numrering i obduktionsprotokollet tagits bort. 
  
 460 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 E. Överväganden rörande sambanden mellan fynd och förhörs- uppgifter 
  
 Tolkning av fynden 
  
 l.Fynden av likfläckar på såväl kroppens ryggsida som på kroppens buksida är förenliga med Simpson uppgifter att han flyttat den döda kroppen efter dödens inträde. 
  
 2.Bedömning av dödstidpunkten i relation till de uppmätta kropps- temperaturerna är svår då omgivningstemperaturen har varit hög och varierande, och då kroppen dessutom möjligen utsatts för direkt solljus. 
  
 3.Fynden av punktformade blödningar är väl förenliga med Dalton uppgifter om strupgrepp och strypning, men överensstämmer inte direkt med Dalton uppgift om att ansiktet avbleknat. Avblekning av kvinnans ansikte kan dock eventuellt ha samband med illamå- ende och kräkning. En teoretisk men osannolik möjlighet kan vara att det strupgrepp som tagits varit så effektivt att det initialt lett till en avblekning av ansiktshuden. 
  
 4.Fynden av uppkräkt magsäcksinnehåll i munhåla och luftvägar kan överensstämma med Dalton uppgift om att kvinnan kastat upp. 
  
 5.Fyndet av en krosskada i Storviks högra tinning/hjässregion med underliggande blodutådring, skallfraktur och krosskador i hjärnan är förenliga med Dalton uppgift om slag med tillhygge mot kvin- nans huvud. 
  
 6.Fynden av skador på halsen kan överensstämma med Dalton upp- gift om att han med egna händer utövat strypvåld mot kvinnans hals. Det bör dock noteras att vissa detaljer i fynden kan tyda på att även en snara kan ha använts eller att kläder kan ha åtdragits runt Storviks hals. 
  
 7.Förekomst av utsmetat blod på flera ställen på den döda kroppen är förenlig med Dalton uppgifter om yttre blödningar. 
  
 8.Fyndet av en blödning i huvudsvålen i Storviks panna är förenligt med Dalton uppgift om att han med sin armbåge stött mot kvin- nans huvud. 
  
 9.Tecknen på annat trubbigt våld mot Storviks kropp är förenliga med t.ex. Dalton uppgift om samlag på hårt underlag. 
  
 10. 
 [---] 
  [Fynd som visat på att på att hon missbrukat narkotika.] 
  
 11. 
 [---] 
  [Fynd som visat på att hon ätit sallad.] 
  
 12.Förekomsten av spermier i Storviks slida talar starkt för att ett vaginalt samlag med sädesavgång ägt rum. 
  
 13.Fyndet att urinblåsan varit tom kan överensstämma med Dalton uppgift om att kvinnan uttömt sin urin på presenningen. 
  
 14.Slutsatsen rörande dödsorsaken är förenlig med Dalton uppgifter om förloppet fram till döden. 
  
 461 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 Tolkning av förhörsuppgifter 
  
 15.Quicks uppgift om att han skallat kvinnan mot högra delen av hennes huvud motsvaras inte säkert av några skador på Storviks döda kropp, men härav förorsakade blödningar kan dölja sig i de blödningar som iakttagits i anslutning till krossåret i övre delen av den högra tinningregionen. 
  
 16.Quicks uppgift om att han knutit en löpsnara runt kvinnans ena handled motsvaras inte av några beskrivna skador på Storviks döda kropp, men man kan inte heller förvänta sig att förfarandet skulle förorsaka några synliga skador. 
  
 17.Quicks uppgift om att han infört en löspenis i kvinnans mun var- vid blödning uppstått motsvaras inte av några beskrivna fynd på Storviks döda kropp. Det är dock möjligt att små slemhinneskador i munnen på Storvik kan ha förbisetts vid obduktionen. 
  
 18.Quicks beskrivning av ’en knöl’ någonstans på kvinnans hals mot- svaras inte av något fynd på Storviks döda kropp, för såvitt inte ’knölen’ motsvaras av kvinnans struphuvud. 
  
 19.Quicks uppgifter om att kroppen eller halsen/nacken upplevts som ’fjädrande’ är svårtolkade och kan inte relateras till obduktionsfyn- den. Möjligen kan hans observation motsvaras av syrebristbetingat kramptillstånd i livets slutskede, eller av medveten muskelspänning som uttryck för avvärjningsförsök. Kortvariga generella kramper även kan inträda i samband med svåra hjärnskador, men Dalton uppgifter tycks inte överensstämma med ett sådant förlopp. 
  
 20.Quicks uppgifter om att den döda kroppens käke i något skede varit ’låst’, och att kroppen varit stel och svårhanterlig när den skulle tas ut ur bilen överensstämmer väl med den normala upp- komsten och utvecklingen av likstelhet. 
  
 21.Quicks observation av hudmissfärgningar överensstämmer väl med den normala utvecklingen av likfläckar inom motsvarande kropps- regioner. 
  
 22.Övriga av Quick lämnade förhörsuppgifter har kommenterats ovan under rubriken Tolkning av fynden. 
  
 F.Sammanfattande bedömning 
  
 Med stöd av det ovanstående kan uttalas 
  
 att fynden på den döda kroppen efter Storvik, särskilt utbredningen av likfläckar och utvecklingen av likstelhet samt krosskadan i den högra hjässregionen, men även skadorna på halsen, blödningen i pannan, förekomsten av magsäcksinnehåll i luftvägarna, den tomma urinblåsan och förekomsten av spermier i slidan, kan förklaras genom de av Quick lämnade förhörsuppgifterna; 
  
 att det inte på den döda kroppen efter Storvik gjorts fynd som står i strid med Dalton uppgifter, möjligen kan dock fynden på halsen tala för att även en snara eller kläder kan ha åtsnörts runt Storviks hals; 
  
 462 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 att de av Quick lämnade uppgifterna, frånsett uppgiften om en knöl på halsen, kan överensstämma med de fynd som gjorts på den döda krop- pen efter Storvik; 
  
 att även övriga uppgifter som lämnats av Quick kan framstå som rim- liga utifrån medicinsk synvinkel. 
  
 Övrigt 
  
 Av en promemoria upprättad av Cohen den 14 april 2000 framgår att Miller 1985 drev en tobakshandel i Falun med sina bröder Kim och  
 Martin. Det hade dock inte varit möjligt att i efterhand konstatera hur arbetsfördelningen var ord- nad dagarna kring mordet på Gry Storvik. Det fanns inga uppgifter om att Miller under den aktuella perioden hade vistats på behandlingsklinik eller tvångsvårdats. Han var inte registrerad på något motorfordon. 
  
 Av uppgifter från Trafiksäkerhetsverket i februari 1998 framgår att Miller tog körkort i mars 1987, att körkortet återkalla- des i mars 1993 och att behörighet i tiden därefter saknats. 
  
 11.2.4Särskilt om advokaten, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaten 
  
 Potter närvarade vid samtliga förhör med undantag för det andra förhöret den 6 oktober 1999 och förhöret den 12 mars 2000 när Miller förevisades fotomaterial. Han närvarade inte heller vid det möte som hölls den 7 november 1999 inför demonstrationsförhöret med utredare, rättsläkare och Miller. Potter närvarade vid vallningen och demonstrations- förhöret. 
  
 Den 27 oktober 1999 ringde Potter upp Jefferson Penttinen för att, på uppdrag av Miller, förmedla vissa uppgifter. 
  
 463 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 De sakkunniga 
  
 Foster närvarade vid vallningen men var, såvitt framgår av dokumentationen, inte aktiv under denna. Enligt upp- gifterna i förhörsprotokollet närvarade han inte vid demonstra- tionsförhöret. 
  
 Av en promemoria daterad den 14 oktober 1999 framgår att Seppo Penttinen översände protokollen från förhören den 22 septem- ber 1999 och den 6 oktober 1999 samt promemorian av den 12 oktober 1999 till  
 Foster. Skälet till det redo- visades inte i promemorian. 
  
 Under förundersökningen anlitades  
 Foster som rådgivare åt polis och åklagare. För en närmare redogörelse för vad  
 Foster, Atkinson, Jefferson Penttinen och Miller har berättat om  
 Soto råd- givande roll och om  
 Soto egna kontakter med Miller hänvisas till redogörelsen för Smith ärendet, avsnitt 6.2.4. 
  
 Woods upprättade tillsammans med Huang det rättsmedicinska utlåtandet av den 3 mars 2000. Hon närvarade även vid det möte med utredarna som hölls samma dag. Inför upprättan- det av utlåtandet hade Huang deltagit vid ett möte vid Rettsmedisinsk instittut den 30 oktober 1999 och därutöver träffat utredarna vid ett tillfälle. Inför det slutliga yttrandet fick Leonard Ormstad och Huang kommentarer från Jefferson Penttinen som ledde till marginella justeringar. Woods närvarade till- sammans med Huang vid demonstrationsförhöret den 8 november 1999. Woods var dessutom med vid besöket på Säters sjukhus dagen innan demonstrationsförhöret för att, till- sammans med utredarna och Miller, välja ut platsen för demonstrationsförhöret. 
  
 Vården 
  
 Williams närvarade som förhörsvittne vid det andra förhöret den 6 oktober 1999. Williams närvarade även när Miller förevisades fotomaterial den 12 mars 2000 och vid vallningen. Så- vitt framgår av uppgifterna i förhörsprotokollet närvarade hon inte vid demonstrationsförhöret. 
  
 464 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 Vid det första förhöret den 6 oktober 1999 berättade Miller att han dagen innan förhöret tillsammans med Williams hade försökt erinra sig varför han hade åkt till Oslo den aktuella dagen. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Cohen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen däremellan. Under samma avsnitt fram- går vidare att Miller vid möte med kommissionen har för- medlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och psyko- terapeuter. 
  
 Beträffande innehållet i journalanteckningarna från Säters sjuk- hus under den aktuella tiden hänvisas till redogörelsen i Garcia  
 Jensen-ärendet, 
  avsnitt 10.2.4. 
  
 11.3Tingsrättsprocessen 
  
 11.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Den 3 maj 2000 anmodade norska Riksadvokatämbetet svensk åklagarmyndighet att överta lagföringen mot Miller avse- ende morden på Adams och Gry Storvik. 
  
 Den 5 maj 2000 åtalade Leon Kwast Miller för mordet på Gry Storvik vid Falu tingsrätt. Samtidigt åtalade han även Miller för mordet på Adams. Åtalen handlades i samma mål. 
  
 Åklagaren gav in ett förslag på förhandlingsordning. Av detta framgår bland annat att han föreslog att Miller, efter åkla- garens och försvarets sakframställningar, skulle få lämna egna upp- gifter. Efter det skulle vallnings- och demonstrationsfilmen före- visas och en ”sammanställning” redovisas. Först därefter skulle för- hör hållas med Miller. Freeman der Kwast förklarade att det enligt honom var av stor betydelse för ett adekvat förhör med Miller att bevisningen togs upp i den angivna ord- ningen. Potter uppgavs vara införstådd med detta. 
  
 465 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 På åklagarens begäran förordnade tingsrätten, lagmannen Wade, den 9 maj 2000  
 Foster och Woods som domstolssakkunniga i målet. Någon beskrivning av vad sak- kunniguppdragen skulle innefatta lämnades inte i protokollet. 
  
 Tingsrätten hemställde, genom domstolssekreterare, att chefs- överläkaren vid Säters sjukhus, Thornton, skulle inkomma med ett yttrande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk under- sökning. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämtades inte av tingsrätten. 
  
 Potter inkom med en skrift där han hemställde att tingsrätten även skulle förordna advokaten  
 Ponce som offentlig försvarare för Miller eftersom Potter snart skulle tillträda en ny tjänst, se redogörelsen för Adams, avsnitt 10.3.1. Tingsrätten förordnade därefter  
 Ponce som offentlig försvarare för Miller. 
  
 11.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Huvudförhandlingen, som avsåg både Adams och Gry Storvik, hölls vid Falu tingsrätt den 18, 19,  
 22–24, 
  26, 29 och 30 maj 2000. Domare vid rättegången var lagmannen Wade och f.d. råd- mannen Zimmerman. 
  
 Vid huvudförhandlingen avseende mordet på Gry Storvik hör- des, utöver Miller, som vittnen de norska polismännen Garcia, Lee, Curtis, Parks, Hamilton och Melendez samt Craig, som jäm- fört spermiernas  
 DNA-profil 
  med Morris. Som domstols- sakkunnig hördes Woods. Gemensamt för åtalen avseende Adams och Gry Storvik hördes vittnena Cohen, Williams och Brown, avdelningsföreståndare vid Säters sjukhus samt domstolssakkunnige  
 Foster. 
  
 Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår, såvitt gäller mordet på Gry Storvik, väsentligen följande. 
  
 Åklagaren Leon Kwast framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen och medgav de enskilda anspråken. 
  
 Därefter behandlades mordåtalet avseende Adams. I anslut- ning till det gav åklagaren, såvitt även berörde Gry Storvik, in dels 
  
 466 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 en sammanställning över av Miller erkända mord, dels foton tagna vid den plats där Gry Storviks kropp hade påträffats. Tingsrätten övergick sedan till att behandla åtalet avseende Gry Storvik. 
  
 Åklagaren utvecklade sin talan. Efter en kortare redogörelse för Gry Storviks försvinnande och utredningen före Morris erkännande uppgav han följande. 
  
 Larson dömdes 1970 för olika otuktsbrott till sluten psykiat- risk vård. Den undersökande läkaren beskrev honom som en sadistisk pedofil, som under vissa förhållanden var utomordentligt farlig för annans personliga säkerhet. Han skrevs ut 1977. År 1991 dömdes han för grovt rån till sluten psykiatrisk vård och har sedan dess varit in- tagen på Säters sjukhus, där han undergår samtalsterapi.  
 [---] 
  Under vallning den 16 augusti 1999[...] kom bilen att passera alldeles intill den parkeringsplats där Gry Storvik påträffats. Larson reage- rade mycket starkt där. Ingen av de andra i bilen kände till detta fall. [...] Sedan hans uppgifter jämförts med kontrollerbara fakta fick Larson den l september 1999 del av misstanke om mord på Gry Storvik. 
  
 Åklagaren förevisade fotografier och åberopade som bevisning bland annat kartor, foton, resultat från brottsplatsundersökning och en sammanställning av uppgifter som Miller hade lämnat under förundersökningen. Sammanställningen bestod av två avsnitt. Avsnitt 1 beskrev ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan” och avsnitt 2 innehöll citat och sammanfattande beskriv- ningar ur förhören, vallningen och demonstrationsförhöret under rubrikerna ”Erkännandet”, ”Beskrivning av utseende”, ”Plats för 1:a kontakt”, ”Gärningsmoment”, ”Skadebild”, ”Kroppens position”, ”Plats 1”, ”Plats 2”, ”Fordon”, ”Föremål”, ”Tidpunkt” och ”Resumé över förhör med förevisning  
 99-11-08”. 
  Det angavs att det av av- snitt 2 framgick den utveckling som hade skett under hand i för- hören. 
  
 Potter utvecklade Morris talan, vilken dock inte har redovisats i tingsrättens dom. 
  
 Av protokollet framgår att förhöret med Miller hölls i två omgångar, det vill säga i princip i enlighet med vad Freeman der Kwast hade förespråkat i det under förberedelsen ingivna för- slaget till förhandlingsplan. Tingsrätten biföll Leon Kwasts begäran efter att Potter sagt sig inte ha någon erinran mot förslaget. 
  
 467 
  
 Gry Storvik SOU 2015:52 
  
 Förhöret med Miller inleddes. 
  
 Åklagaren förevisade därefter videoinspelningen från vallningen och demonstrationsförhöret, flygfoton över vallningsplatsen samt föredrog sammanställningen av Morris uppgifter under förundersökningen. Av huvudförhandlingsprotokollet framgår inte annat än att Miller närvarade under denna redogörelse. 
  
 Nedan redovisas innehållet i avsnitt 1 av sammanställningen, vilken uppgavs beskriva ”Simpson slutliga ståndpunkt i sak- frågan”. 
  
 Att han under tidig sommar 1985 kom till Oslo i bil. Fabrikatet kan ha varit Ford Granada eller Opel i samma storlek av årsmodell  
 1979–80. 
  
 [---] 
  
 Under sen kväll, han gör gällande att det var före midnatt, tar han kontakt med Gry, i de kvarter där de prostituerade uppehåller sig. Vid vallningen i Oslo centrum anvisade han detta område som intressant i utredningen, och berättade i senare förhör att vi vid vallningen passe- rade mötesplatsen.  
 [---] 
  
 I momentet när Thomas satt sig på passagerarsätet, skallar Quick henne mot höger sida av huvudet/hjässan. Gry blir omtumlad. [...] I Oslos utkant blir Gry mer medveten om situationen. Quick utdelar då slag, ett eller flera, med sin högra armbåge mot hennes huvud.  
 [---] 
  
 Efter ca  
 40–50 
  minuters körtid stannar han vid en plats som han i förhören kallar ’Plats 1’.  
 [---] 
  Quick binder nu fast Grys handled i en färdig löpsnara av tyg, med öglor i var sin ände. Den ena delen fäster han kring sin egen handled. Detta för att hindra henne från att fly. I bagaget hämtas en presenning, yxa samt en dildo i metall. Dessa saker ligger färdigt i kassar. 
  
 Presenningen lägger han ut några få meter från bilen. Han beordrar Thomas att ta av kläderna och placera sig på presenningen. Vid avkläd- ningen är hon frigjord från löpsnaran, men får efter detta den fäst runt sina handleder. Armarna blir låsta bakom kroppen, när hon beordras ner på rygg på presenningen. 
  
 Quick använder yxans egg i en hotande rörelse över Grys bröstparti, det uppkommer inga skador av detta. I ett senare skede tar han penis- attrappen och för in den med kraft i hennes mun. Han minns blod- förekomst kring munnen. Därefter stoppar han in tyg, ev. kan det ha varit trosorna, i Grys mun. Quick tar ett kraftigt grepp runt hennes hals, framifrån. Han upplever en svullnad på halsen i detta skede. Sam- tidigt kommer en ’spykaskad’ och Gry ’bleknar’. 
  
 Därpå skiftar han strypgreppet, genom att med sin ena hand fatta tag bakom nacken och den andra framifrån över strupen, i en vridande rörelse. Han säger att han ’stryper med kolossal kraft’.  
 [---] 
  Efter stryp- ningen upplever Quick en ’dramatisk stelhet’ i hennes nacke. Han har svårigheter att få ner hennes huvud. Detta gör att han får för sig att hon inte är död. Han tar fram yxan, och slår med baksidan av yx- huvudet ett slag mot höger sida av huvudet/hjässan. Slaget utdelas 
  
 468 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 några få minuter efter strypningen. Quick kan inte klart ange om Thomas avled som direkt följd av strypningen. Han säger dock att han inte upplevde någon kroppslig reaktion som följd av yxslaget. Han minns en klibbighet av blod i hennes hår av slaget. Som riktades mot samma område där han tidigare skallat henne. [...] Nästa moment är att Quick bänder isär hennes ben, och våldför sig sexuellt på henne. Under den förevisning som genomfördes lämnade Quick inte ett direkt klargör- ande svar på om han fick utlösning i henne. Hans reaktion kring fråge- ställningen gav dock intrycket att detta skett. [...] Quick drar nu Thomas liggande på presenningen fram till bilens högra bakdörr. Presenningen är omedelbart intill bilen. Han sätter sig själv i baksätet och lyfter och drar Gry in i bilen. Han fattar tag under hennes armar och har hennes rygg mot sin kropp under detta agerande. 
  
 Quick säger att han upplever en stelhet i Grys kropp vid införandet i bilen, samt att han ser blod i hennes ansikte. Kroppen placeras ligg- ande på vänster kroppshalva, mellan framstolar och baksäte. Gry blir liggande i bilen på detta sätt i ca  
 3–4 
  timmar, utan att någon aktivitet sker från Dalton sida.  
 [---] 
  
 Vid vallningen, gav Quick direkta och fortlöpande korrekta anvis- ningar från E18, avfarten mot Ski, fram till fyndplatsen. På denna väg- sträcka finns ett flertal korsningar med skilda vägvalsalternativ. Om- fattande ombyggnationer av vägnät och bebyggelse längs hela sträckan och kring fyndplatsen. [...] 
  
 Han kör in på parkeringen, och parkerar sitt fordon i den bortre delen av parkeringen från infarten räknat, i anslutning till genomfarts- vägen. Ritar detta på skiss. Fordonet ställs i anslutning till en parkerad bil och ett släpfordon. Ritar även detta på skiss och förevisar fordon- ens placering vid genomförd demonstration av händelseförloppet [...]. Quick upplever en stelhet i Grys kropp, vilket medför svårigheter att ta ut henne ur bilen. Han har vid förhören och vid förevisningen läm- nat uppgifter om att kroppen bärs av honom ett fåtal meter till fynd- platsen. Vid sista förhöret antyder han att någon del av kroppen kan ha släpat i marken under förflyttningen. Vid detta förhör gör han på det foto som förevisas från fyndplatsen, markeringar om sitt eget fordons placering och körriktning, samt hur han går till platsen där kroppen lämnades. 
  
 Quick beskriver att han lämnar kroppen i en position där han ser ’utflytande blåmärken’ på vänster höftparti och vänster axel. Han säger sig vara förvånad över dessa blåmärken, eftersom han inte utövat våld mot dessa regioner av kroppen. Han har inte varit entydig i sitt sätt att beskriva hur kroppen hamnar positionsmässigt. Vid demonstrationen lägger han den docka som används i ett framåtlutande sidoläge. 
  
 Quick säger att platsen där kroppen ligger utgör en liten ’fördjup- ning’, och att kroppen hamnar med huvudet mot bilen som stod par- kerad på platsen. Han har konsekvent beskrivit ett minne av något vitt i anslutning till kroppen, och säger sig få en bekräftelse på detta, när foto över fyndplatsen visas under det sista förhöret. Han påpekar då att 
  
 469 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 det intill kroppen finns en vitaktig sten, som han storleksmässigt beskrivit i förhör, som motsvarande en lampskärm i förhörsrummet.  
 [---] 
  Quick har även ett minne av en belysningsarmatur som skall finnas till vänster om kroppen. Han har även talat om att ha upplevt ett gul- 
  
 aktigt ljus i anslutning till parkeringsområdet. 
  
 Förhöret med Miller återupptogs. Nedan följer ett citat av delar av redogörelsen för förhöret i tingsrättens dom. 
  
 1985 bodde han i Falun och drev kioskrörelse tillsammans med sin bror. […] En morgon var han i tvättstugan och skulle dra ett under- lakan av gammal modell. Han fick ett ’tidsfall’ och mindes sin barn- doms vistelser i tvättstugan tillsammans med modern. Minnet väckte aggression och hämndbegär som förstärkte ensamhetskänslan. Han lämnade omedelbart tvättstugan besluten att döda en kvinna. […] Han for till Mysen i Norge och tog fram sina norska registreringsskyltar och monterade dem på bilen. Sent på kvällen kom han till Oslo[...]. Omkring midnatt såg han en kvinna som han uppfattade som stor och blond med kraftig utstrålning. De kom i samspråk. Han frågade efter sexuella tjänster. De promenerade nerför gatan till bilen. [...] När kvin- nan var på väg in på passagerarsidan skallade han henne på höger sida relativt kraftigt för att försätta henne i ett tillstånd av oförmögenhet. Hon var på väg att falla ur bilen, han fick hjälpa henne in. Han fick ingen skada själv men upplevde att hon var i starkt chocktillstånd. Han satte sig i bilen, låste passagerardörren och for iväg mot E 18 och Cook vid svenska gränsen. Efter en stund kvicknade hon till. Han gav henne ett slag med armbågen i ansiktet.  
 [---] 
  Han hittade en liten avtagsväg, körde över en järnväg och parkerade bilen i ett undanskymt skogsbryn vid en äng intill järnvägen. 
  
 Klockan var strax efter ett på natten. I bilen hade han en i förväg iordningställd halsduk med en löpsnara i var ända. Ur bilen tog han yxan och halsduken. Han trädde löpsnarorna över sin och hennes handled, så att han skulle ha kontroll över hennes rörelser. Hon steg ur bilen. Han tog fram presenningen, som han bredde ut på marken intill bilen på passagerarsidan, och några kassar. Han hade yxan i handen och sa åt henne att ställa sig mitt på presenningen och klä av sig. Han lade hennes kläder i kassarna. Han tog loss löpsnaran från sin handled och bakband henne. Han beordrade henne ner på knä och att lägga sig ned. Medan hon låg på rygg förde han yxan, för att förstärka hot- bilden, försiktigt utan att skada henne, över hennes nakna kropp. I en av kassarna hade han också med sig en löspenis av metall, som han förde in i hennes mun och sedan kastade tillbaka mot kassen. [...] Han tog ett mycket kraftigt strypgrepp om hennes hals. Hon kräktes och bleknade kraftigt. Han behöll sitt grepp men vred händerna och full- följde strypningen. Han tog fram hennes trosor och stoppade i hennes mun för att inte riskera nya kräkningar. Han tänkte att nu var hon död, men hans rädsla sade något annat. Han tog yxan, kände med handen på hennes huvud och tyckte sig känna en svullnad efter 
  
 470 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 skallningen. Han slog med yxhuvudets baksida exakt mot det området ett mycket kraftigt slag. Han uppfattade en förslappning av hennes kropp i samband med slaget. Han våldförde sig på henne och förde in sin penis i hennes slida. Hans bestämda minnesbild är att han inte fick utlösning.  
 [---] 
  Han öppnade bakdörrarna, sköt fram framstolarna, drog presenningen närmare bilen och försökte lyfta in den döda kvin- nan i bilen. Kroppen var då tung och stel och mycket svår att hantera. Han drog in den till en tredjedel genom höger bakdörr, gick runt bilen fortsatte att dra in henne, så att hon blev liggande med sin vänstra sida på golvet.  
 [---] 
  
 Han körde iväg och kom till en parkeringsplats i ett samhälle. Där stod en mörk bil. Han körde fram till den och fann en fredad vrå där han kunde lyfta ut kroppen ur bilen. Han såg ett vitt föremål i en fördjupning mellan parkeringsplatsen och en väg som gick intill den. Han ville placera kroppen på eller invid det vita föremålet. Han associerade det till ett vitt element, mot vilket våld förekommit i hans barndom. Han öppnade bakdörren. Det var om möjligt ännu svårare att få den döda kroppen ur bilen än det varit att lyfta in den. Han bar kroppen till den lilla fördjupningen mellan parkeringsplatsen och väg- banken ovanför och placerade den i anslutning till det vita föremålet med huvudet nära den mörka bilen. Han blev förvånad att se blå- märken på hennes vänstra skuldra, sida, höft och ner på benen. Han hade inte utövat våld mot de delarna. Han såg en blödning från näsan. Han rättade till den döda kroppen och vänstra armen så att armbands- klockan blev synlig. [...] På hemvägen stannade han vid en kyrka och brände upp kvinnans kläder. 
  
 Enligt vad Freeman der Kwast har beskrivit i boken Bortom rimligt tvivel: Larson och rättvisan (2015) berättade Miller även om sin förmåga att köra bil och uppgav att han hade lärt sig köra bil av en äldre kamrat vid femton, sexton års ålder men medvetet dolt detta för omgivningen. Detta framgår dock inte av tingsrättens dom. 
  
 Vittnesförhör hölls med polismännen Garcia, Lee och Curtis. Dessa hördes om omständigheterna vid Gry Storviks försvinnande och anträffandet av hennes kropp, om vad som framkommit under utredningen före Morris er- kännande och om vilka utredningsåtgärder som därefter företagits. I domen har tingsrätten under rubriken ”Tingsrättens övervägan- den” återgett delar av vad Curtis berättade. 
  
 Vittnesförhör hölls med polismannen Parks om dennes iakttagelser av Gry Storvik den aktuella natten. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige Woods, som förevisade fotografier och redogjorde för innehållet i hennes 
  
 471 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 och Barr utlåtande. Delar av vad hon sade har återgetts i tingsrättens dom under rubriken ”Tingsrättens överväganden”. 
  
 Åklagaren gav in ”Resultat av undersökning om uppgifter i dags- och kvällstidningar om morden på Adams och Gry Storvik”. 
  
 Vittnesförhör hölls med polismannen Hamilton angående den tekniska undersökningen av fyndplatsen och den utredning som företagits avseende tillvarataget material. Tingsrättens dom innehåller inga uppgifter från förhöret. 
  
 Vittnesförhör hölls även med Melendez. Förhöret åbe- ropades av åklagaren under huvudförhandlingen och något bevis- tema finns inte angivet i huvudförhandlingsprotokollet. Tings- rättens dom innehåller inga uppgifter från förhöret. 
  
 Vittnesförhör hölls per telefon med Craig, som hade analyserat det utsmetade blodet och spermierna i Gry Storvik. För- höret åberopades av åklagaren under huvudförhandlingen och något bevistema finns inte angivet i huvudförhandlingsprotokollet. Tings- rättens dom innehåller inga uppgifter från förhöret. Enligt vad Freeman der Kwast har beskrivit i boken Bortom rimligt tvivel: Larson och rättvisan (2015) åberopade han förhöret under huvudförhandlingen eftersom det under förhöret med Woods uppkom en osäkerhet om huruvida det utsmetade blodet på Gry Storvik kunde vara Morris. Enligt Freeman der Kwast berättade Craig i förhöret att det inte hade gått att få fram något  
 DNA-resultat 
  från blodresterna men att blodet var av blod- grupp A, det vill säga samma blodgrupp som Miller hade men inte samma som Gry Storvik. (Att det inte hade gått att få fram något  
 DNA-resultat 
  från blodresterna synes dock inte över- ensstämma med vad som framgår av Nelson utlåtande, se avsnitt 11.2.3.) Enligt Freeman der Kwast berättade Craig även att spermierna i Gry Storvik inte kom från Miller. Enligt Freeman der Kwast hade Woods dessförinnan, under förhöret med henne, uppgett att spermafyndet visade att Gry Storvik, som var prostituerad, hade haft samlag med någon annan än Miller under någon av sina sista dagar i livet. Härigenom synes Woods således ha korrigerat uppgif- ten i sitt och Barr utlåtande om att förekomsten av spermier i Gry Storviks slida kunde förklaras genom Morris 
  
 472 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 uppgifter, se punkten F ”Sammanfattande bedömning”, avsnitt 11.2.3. 
  
 Åklagaren föredrog därefter en sammanställning av mediaupp- gifter. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med domstolssakkunnige  
 Foster. Förhöret åberopades som bevisning av både åklaga- ren och Miller.  
 Foster presenterade resul- tatet av ett av honom utfört test benämnt ”Test av pressmaterial i samband med utredningen av morden på Adams och Gry Storvik”. Detta test beskrivs närmare i redogörelsen för Adams, avsnitt 10.3.2. Nedan redovisas testresultatet avseende Gry Storvik. 
  
 Centrala detaljer 
  
 De flesta av de detaljer TQ uppger har omnämnts i pressen, t ex den nakna kroppen, blodet i ansiktet. TQ har dock i sin berättelse beskrivit riktningen på blodet i ansiktet samt att det förekommer blåmärken på axelparti, höft och benen. 
  
 TQ beskriver samlag, vilket också nio förhörspersoner gör. 
  
 TQ känner till att kroppen befunnits på flera platser innan den slut- giltiga placeringen. Detta uppgav även samtliga förhörspersoner till frågan: Beskriv så detaljerat som möjligt hur kroppen transporterades till fyndplatsen. 
  
 [---] 
  
 TQ känner till att kroppen inte släpats utan burits. Förhörspersonerna använde följande formuleringar för hur kroppen avlämnande på fynd- platsen: bars (1), drogs/lyftes (2), dumpades (2), slängdes (3), lämna- des (1), lades (1). 
  
 Jämförelse mellan Dalton utsaga och försökspersonernas utsagor beträffande de aspekter av TQ:s berättelse som beläggs av fakta och som inga förhörspersoner kunnat gissa sig till utifrån pressmaterialet 
  
 TQ redogör för kräkningen hos Thomas. Ingen förhörsperson har om- nämnt detta. 
  
 TQ känner till att Thomas hade en blödande krosskada på hjässans högra sida (i pressuppgifterna fanns endast information om en ospecificerad huvudskada). TQ känner till placeringen och omfattningen av huvud- skadan samt att slaget i huvudet gavs med ett kantigt föremål (yxa). 
  
 TQ har beskrivit att han hanterat kroppen på en presenning där in- torkning av kroppsvätskor hos kroppen skett. 
  
 TQ:s kännedom om förekomsten av det ’vita’ (vit sten) intill kroppen. 
  
 473 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 TQ:s beskrivning av likfläckamas utbredning stämmer väl överens med faktamässiga uppgifter vad gäller förloppen i fråga och hanteringstider av kroppen i olika positioner. 
  
 Enligt  
 Foster visade testet sammantaget att Miller hade en bättre kännedom om omständigheterna kring Gry Storviks död jämfört med förhörspersonerna. 
  
 Vittnesförhör hölls med Seppo Penttinen. Förhöret åberopades av Miller under huvudförhandlingen och bevistemat fram- går inte av protokollet. Tingsrättens dom innehåller inga uppgifter från förhöret. 
  
 Vittnesförhör hölls med Williams. Förhöret var åberopat av Miller för att visa av att han inte hade fått någon infor- mation om brottsutredningarna genom henne och för att belysa de psykologiska betingelser som gällde när Miller beskrev händelserna. Delar av vad hon sade har återgetts i tingsrättens dom under rubriken ”Tingsrättens överväganden”. 
  
 Vittnesförhör hölls med Brown. Förhöret var åberopat av Miller för att belysa bland annat hans tillgång till tid- ningar, radio och TV. Delar av vad han sade har återgetts i tings- rättens dom under rubriken ”Tingsrättens överväganden”. Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Därefter före- drogs yttrandet av Thornton, daterat den 16 maj 2000. Yttrandet hade tingsrätten, enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning, inhämtat för bedömning av om det fanns förutsätt- ningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. Delar av innehållet i yttrandet redovisas i redogörelsen för Adams, avsnitt 10.3.2. 
  
 Potter gav in ett utlåtande av Thornton daterat den 30 april 1997. I yttrandet uttalade Thornton bland annat att det efter en genomgång av Morris sjukhistoria rådde full sam- stämmighet mellan de gärningar han hade tillstått och hans tidigare symtombild, bland annat grav personlighetsstörning sedan tonåren och att han hade begått ett lustmordförsök som  
 19-åring. 
  
 Parterna slutförde sin talan och huvudförhandlingen förklarades avslutad. 
  
 474 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 11.3.3Falu tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Wade och f.d. rådmannen Zimmerman samt tre nämndemän, meddelade dom den 22 juni 2000. Nedan citeras tingsrättens bedömning av skuldfrågan beträffande Gry Storvik. I vissa delar avser bedömningen såväl mordet på Adams som mordet på Gry Storvik. 
  
 Det finns inte någon teknisk bevisning som binder Larson till brotten. Sedan han tagit kontakt med polisen har utredningen inriktats på att ställa hans uppgifter mot kontrollerbara fakta. Det finns ingen- ting i de objektiva fynd som redovisats i utredningen som på någon enda punkt strider mot innehållet i Simpson berättelse. Berättel- sen är inte orimlig. 
  
 Stöd för att erkännandena är riktiga kan sökas i den omständigheten att Larson lämnat uppgifter om sakförhållanden som inte kan ha kommit till hans kännedom på annat sätt än genom egna iakttagel- ser på plats. Omfattande utredning har förebragts om vilka detaljer i förundersökningarna om morden som publicerats i framförallt norska tidningar. Brown har omvittnat att Larson haft mycket begränsad tillgång till norska tidningar och inte haft möjlighet att skaffa sig annat än någon enstaka tidning utan hans vetskap. De poliser som medverkat i förhör och vallning har uppgett att de inte förmedlat upplysningar om fynd eller vägval till Larson. Castro Ståhle har omvittnat att hon varit med på ett polisförhör när advokat Anderson var förhindrad men eljest inte, samt att hon funnits med som stöd åt Larson vid vallningar men utan att intervenera; hon har all sin faktakunskap från honom, han har inte fått någon extra information under terapisamtalen. 
  
 Foster har på psykologiska institutionen vid Stock- holms universitet gjort ett test på tio manliga svensktalande personer i åldrarna 26 till 48 år.  
 [---] 
  De fick formulär med frågor om kontakten mellan offer och gärningsman, beskrivning av offret, fordon, trans- port, fyndområdet, offret och platsen där offret anträffats samt skade- bilden. Testet tog sex timmar att genomföra. Svaren delades in i två kategorier. Antalet svar som var riktiga i jämförelse med fakta jämför- des med antalet svar som var riktiga i jämförelse med korrekta press- uppgifter. Antalen var rörande [...] Gry 26.6 respektive 25.4. Skillna- derna mellan dessa värden är [...] 1.2 (Gry). På motsvarande sätt jäm- fördes uppgifter som Larson lämnat under polisutredningen. Antalet uppgifter som var riktiga i jämförelse med fakta respektive korrekta pressuppgifter var [...] 35 och 25 (Gry). Skillnaderna utgör [...] rörande Gry 10. Skillnaden är alltså för Simpson del om- kring tio gånger större än försökspersonernas. Resultatet medger slut- satsen att Larson har haft tillgång till avsevärt flera faktaupp- gifter än vad som publicerats i tidningarna. 
  
 475 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 Av de uppgifter som Larson har lämnat under förundersök- ningen är några särskilt anmärkningsvärda. 
  
 Såvitt rör Gry Storvik har Curtis omvittnat att ingen av följ- ande omständigheter, som Larson berättat om, har framgått av vad som publicerats i media: Placeringen av liket med huvudet nära den mörka bilen och intill ett vitt föremål som kan ha varit en sten, en lyktstolpe i närheten av och till vänster om liket, sedd från den plats där han ställt sin bil, ett bergsparti i den motsatta kanten av parke- ringsplatsen och en kraftledningsstolpe vid utfarten från parkerings- platsen. 
  
 Woods har anfört att skrapmärken på Gry Storviks rygg är förenliga med Simpson uppgift att han bakbundit henne och lagt henne på rygg; märkena kan väl tänkas ha åstadkommits av hennes armbandsklocka. Woods har också, förutom en krosskada i skallen, sett en blödning i pannloben, som av ett slag före döden med något som kan ha varit en kroppsdel. Dessa iakttagelser är väl förenliga med Simpson berättelse om hur han misshandlat Gry Storvik. De ’blåmärken’ Larson sett har varit likfläckar. Simpson uppgift om kräkning bekräftas också av obduktionsresultatet. 
  
 Vidare anmärker tingsrätten att videoupptagning från vallningen i bil av Larson i augusti 1999 på vägarna i den trakt där Gry Storvik påträffades död utvisar att Larson reagerade med stark upp- rördhet när bilen kom nära nedfarten till parkeringsplatsen. 
  
 Vid värdering av den bevisning som således föreligger i målet bör även vägas in det förhållandet att såväl den psykiatriska som psykolog- iska bild som framkommer beträffande Larson visar att han inte varit främmande för att begå den typ av brott, varom nu är fråga. Johnson i målet avgivna utsaga bekräftar detta. Han har också tidigare dömts för fem mord. Redan 1970 betecknades han av under- sökande läkare som sadistisk pedofil och vid rättspsykiatrisk under- sökning 1991 framkom diagnosen Personlighetsstörning med person- lighetsorganisation på borderlinenivå i kombination med allvarlig brist på impulskontroll och sexuellt perverterat beteende med sadomasochis- tiska drag. I intyg utfärdat den 16 maj 2000 av chefsöverläkaren vid Säters sjukhus anges den aktuella diagnosen som Dissociativ personlig- hetsstörning och sexuell sadism. 
  
 Vid en samlad bedömning av vad som förekommit finner tingsrätten att Simpson erkännanden får stöd av utredningen i sådan grad att det är ställt utom rimligt tvivel att han begått de gärningar som åklagaren påstått. Omständigheterna är sådana att brotten skall be- dömas som mord. 
  
 Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och biföll målsägandenas skadeståndsyrkanden. 
  
 476 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 11.4Resningsprocessen 
  
 11.4.1Inledning 
  
 Efter att Miller i juni 2001 dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar var dömd för mord på åtta personer, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om erkända mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var fort- satt intagen på Säters sjukhus för rättspsykiatrisk vård men avböjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för ”de sju tysta åren”. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumen- tärer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökningen beviljades i december 2009. Resningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, varav den sista gavs in den 12 juni 2012. Samtliga resningsansök- ningar beviljades. Två av resningsansökningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. 
  
 11.4.2Sture Bergwalls resningsansökan 
  
 Den 11 april 2011 gav Miller genom ombuden Holmes och Sanchez in en ansökan om resning till Svea hovrätt. Han yrkade att hovrätten skulle bevilja honom resning och ogilla åtalet och det enskilda anspråket. Resningsansökningen avsåg även mordet på Adams. Beträffande grunden för resnings- ansökan hänvisas till redogörelsen för Adams, avsnitt 10.4.2. 
  
 Som skäl för resning av morddomen avseende Gry Storvik an- förde Miller väsentligen följande. 
  
 Miller lämnade under förundersökningen ett flertal oriktiga och sinsemellan motstridiga uppgifter rörande så pass centrala förhåll- anden som bland annat hur Gry Storvik dödades, vilka skador som åsamkades flickan och hur kroppen hanterades efter gärningen. Dessa brister i erkännandet har i allt väsentligt undanhållits tingsrätten genom bland annat förebringandet av en redigerad videoupptagning från vall- 
  
 477 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 ningen den 16 augusti 1999 och en missvisande sammanställning över Morris ’slutliga ståndpunkt’. 
  
 De under förundersökningen lämnade uppgifterna är sådana att de, i princip, utesluter Miller som gärningsman. 
  
 De uppgifter rörande fyndplatsen, vilka ansågs särskilt anmärk- ningsvärda, redovisades för tingsrätten av vittnet Curtis. Enligt domen avsågs här sådana uppgifter som Miller lämnat under förundersökningen. Innehållet i Pål Lewis utsaga, sådan den an- tecknats i domen, är emellertid felaktigt i sak och synnerligen vilse- ledande. Miller har inte spontant under förundersökningen nämnt de förhållanden som Curtis redovisar. Några av uppgif- terna har han aldrig lämnat och andra har han gjorts uppmärksam på i samband med att fotografier från fyndplatsen förevisats honom.  
 [---] 
  
 När det gäller uppgifterna rörande skadebilden som redovisades av rättsläkaren Woods finns det en felaktig sakuppgift, nämligen att de ’blåmärken’ Miller uppgav sig ha sett skulle vara lik- fläckar. Därutöver redovisas bedömningar av några få skador som an- ses förenliga med Morris uppgifter. 
  
 Problemet med redovisningen av skadebilden och jämförelsen med Morris uppgifter är snarare att väsentliga omständigheter synes ha utelämnats. Woods har tillsammans med rättsläkaren Huang upprättat ett rättsmedicinskt utlåtande den 3 mars 2000. Av utlåtandet kan bland annat dras slutsatsen att Morris uppgifter om hur han ströp Gry Storvik inte överensstämmer med de rättsmedicinska fynden. Vidare synes det som om Morris uppgifter om hur han hanterade kroppen efter dödens inträde också vederläggs av de rättsmedicinska fynden. Slutligen framgår det även att Gry Storvik hade blod utsmetat på nacke och rygg från en annan person än sig själv, rimligtvis gärningsmannen. Inga av dessa omständigheter synes ha behandlats i sakkunnigförhöret med Woods.  
 [---] 
  
 Vad gäller frågan om Morris reaktioner i anslutning till fyndplatsen är den videoupptagning som förebringades vid huvud- förhandlingen redigerad. Av den ursprungliga vallningsfilmen framgår att Miller var väl bekant med ortsnamnet Myrvoll och var orten ligger. Vidare framgår att Miller förklarade de reaktioner som tingsrätten lyfter fram i domskälen med att han då varit nära ’Trineplatsen’. Vidare framgår av den ursprungliga vallningsfilmen att informationen på den redigerade videoupptagningen om att Miller ville göra utredarna uppmärksamma på parkeringsplatsen är osann eller, i vart fall, starkt missvisande.  
 [---] 
  
 Vad avser resultatet av  
 Soto test visar en gransk- ning av docenten Lee att det är behäftat med så djup- gående metodologiska brister att det inte kan läggas till grund för den slutsats som redovisats i tingsrättens dom. Resultatet av Mcdonald granskning redovisas i ett utlåtande från den 23 mars 2011. 
  
 Vid hänvisningen till den psykiatriska och psykologiska bilden av Miller synes tingsrätten inte ägt kännedom om att erkännan- dena ytterst grundade sig på bortträngda minnen, som återvunnits i en 
  
 478 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 terapi där Morris mentala och intellektuella förmåga varit avsevärt nedsatta p.g.a. ett omfattande intag av narkotikaklassade läke- medel. Tingsrätten förefaller inte heller ha känt till det nära sambandet mellan terapin och förundersökningen. Tingsrättens möjligheter att pröva erkännandenas uppkomstbetingelser har därför varit mycket be- gränsade, för att inte säga obefintliga. 
  
 Tingsrätten har inte heller ägt kännedom om att Miller bevisligen lämnat falska erkännanden rörande andra mord.  
 [---] 
  
 Slutligen åberopas det faktum att Miller inte hade körkort år 1981 och att han enligt flera samstämmiga vittnen inte kunde köra bil vid tidpunkten för mordet på Adams. Denna omständighet var väl känd för utredarna, eftersom den utretts noga i ett annat ärende, men redovisades inte för tingsrätten i detta mål. Det innebär, i princip, att Miller kan uteslutas som gärningsman. I vart fall kan inte erkännandet vara riktigt. 
  
 Miller presenterade därefter en stor mängd omständigheter som legat till grund för tingsrättens bedömning men som kunde ifrågasättas. Han redogjorde också för att erkännandena i huvudsak uppkommit som en följd av den terapi och medicinering han fått på Säters sjukhus. Slutligen presenterades ett antal fall i tiden efter det aktuella målet där Miller lämnat falska erkännanden och även falskeligen tillvitat andra personer allvarlig brottslighet. Miller åberopade omfattande bevisning. 
  
 11.4.3Åklagarens yttrande 
  
 Den 22 augusti 2011 inkom tf. chefsåklagaren Smith med ett yttrande, en så kallad förklaring, till resningsansökan och anförde att han ansåg att hovrätten borde bevilja resning till förmån för Miller. Åklagaren anslöt sig till Morris uppfatt- ning beträffande ett stort antal av de i resningsansökningen presen- terade omständigheterna. Även åklagaren åberopade omfattande bevisning. 
  
 11.4.4Svea hovrätts beslut 
  
 Den 5 april 2012 beviljade Svea hovrätt, hovrättsråden White och Fowler samt tf. hovrättsassessorn May, Miller resning i såväl ansvarsdelen som skadeståndsdelen och förordnade att målet i dess helhet skulle tas upp på nytt av Falu 
  
 479 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 tingsrätt. Hovrätten gjorde följande bedömning i ansvarsfrågan be- träffande mordet på Gry Storvik. I vissa delar omfattade bedöm- ningen såväl mordet på Adams som mordet på Gry Storvik. 
  
 Allmänt om Morris uppgifter 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 Av tillgängligt material framgår att Miller under nu aktuella utredningar lämnat olika och motstridiga uppgifter om de mord han erkänt, bl.a. i fråga om mordvapen och tillvägagångssätt. Det framgår emellertid inte att tingsrätten fått materialet presenterat för sig i sådan utsträckning att det varit möjligt för tingsrätten att fullt ut bedöma omfattningen och karaktären av de ändrade uppgifterna. Tingsrätten synes med andra ord inte ha haft möjlighet att göra en fullständig analys av Morris uppgifter. 
  
 Vallningar 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 För att en domstol ska få möjlighet att bilda sig en egen uppfattning om vilka slutsatser som kan dras på grund av visst filmmaterial, t.ex. från en vallning, bör utgångspunkten normalt vara att åberopat film- material förevisas i oredigerat skick. Det kan dock i vissa fall, t.ex. om materialet är mycket omfattande, vara godtagbart att endast en be- arbetad version spelas upp. En förutsättning är då att den bearbetade versionen ger en rättvisande bild av det ursprungliga materialet. 
  
 Vid en jämförelse med det ursprungliga filmmaterialet kan det sättas i fråga om de bearbetade versionerna av vallningarna ger ett tillförlitligt underlag för de bedömningar som tingsrätten har gjort. 
  
 Morris uppgifter om fyndplatsen (Gry Storvik) 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 Av innehållet från nu aktuella förhör från förundersökningen framstår det som om Miller lämnat nu aktuella uppgifter först sedan han förevisats fotografier från fyndplatsen. Det framgår också av för- hören att han inte velat kännas vid alla uppgifter, bl.a. förekomsten av kraftledningsstolpen. Tingsrätten synes emellertid vid huvudförhand- lingen ha bibringats uppfattningen att Miller lämnat alla nu aktuella uppgifter och därtill spontant. Det går under alla förhållanden inte att utläsa av domen att tingsrätten varit medveten om under vilka omständigheter som Miller omnämnt uppgifterna. Även i nu berörda avseenden synes det alltså föreligga brister i det underlag som tingsrätten grundat sitt avgörande på. 
  
 480 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 Rättsmedicinskt utlåtande (Gry Storvik) 
  
 [---] 
  
 Hovrättens bedömning. 
  
 Av tillgängliga uppgifter framgår att det vid tidpunkten för huvud- förhandlingen var känt att det blod som hade påträffats på Gry Storvik inte var hennes eget och att den sperma som hade påträffats i hennes underliv inte kom från Miller. Med kunskap om nämnda för- hållanden framstår ett par av de slutsatser som följer av rättsutlåtandet som orimliga, nämligen att förekomsten av blod på Gry Storvik skulle vara förenligt med Morris uppgifter om det våld han utsatt henne för och att förekomsten av spermier i Gry Storviks underliv skulle kunna få sin förklaring av de uppgifter som Miller läm- nat om sitt sexuella övergrepp på henne. Av det rättsmedicinska ut- låtandet framgår vidare att det inte varit möjligt att dra någon säker slutsats om tidpunkten för Gry Storviks död. Av tillgängliga uppgifter från ett samrådsmöte mellan bl.a. rättsmedicinsk expertis från Oslo Universitet och Rättsmedicinalverket i Umeå, som föregick det rätts- medicinska utlåtandet, framgår emellertid att en uppskattning gjorts beträffande tidpunkten för Gry Storviks död och att den angetts till kl. 12.30 ± 3 timmar eller något tidigare. Morris uppgifter, som de kommit att nedtecknas i domen, går dock ut på att Gry Storvik skulle ha bragts om livet strax efter klockan ett på natten. Av tillgäng- ligt underlag framgår inte om eller i vilken utsträckning ovan nämnda frågor rörande blod, sperma och tidpunkten för Gry Storviks död be- rördes vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Det står emellertid klart att nu nämnda uppgifter är av central betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av Morris uppgifter. 
  
 Sammanfattande bedömning 
  
 Vad som framkommit ovan medför sammanfattningsvis att tillförlitlig- heten av Morris uppgifter och då särskilt beträffande de centrala delarna av händelseförloppen kan ifrågasättas. Med beaktande av det bevisläge som förelåg kan det ifrågasättas om det skulle ha förelegat tillräcklig bevisning för att fälla Miller till ansvar för brotten, om vad som framkommit i resningsärendet hade varit känt för tings- rätten. 
  
 Med hänsyn också till att de brott Miller dömts får är mycket allvarliga får det anses föreligga synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om ansvar får brotten. Resning bör därför beviljas i ansvarsdelen. 
  
 Hovrätten beviljade även resning i skadeståndsdelen. 
  
 481 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 11.5Falu tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats beslutade åklagaren att lägga ned åtalet mot Miller. 
  
 Målsägandena valde att inte överta åtalet och begärde inte heller att skadeståndstalan skulle handläggas i den för tvistemål stadgade ordningen. 
  
 Som en följd av åklagarens beslut att lägga ned åtalet yrkade Miller frikännande dom och att skadeståndsanspråken skulle lämnas utan bifall. 
  
 I dom den 23 november 2012 meddelade tingsrätten, rådmannen Galvan, att åtalet ogillades och skadeståndstalan avskrevs. 
  
 11.6Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 11.6.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Under förhörens gång ändrades Morris uppgifter markant om hur det gick till när Gry Storvik dödades, var det skedde, vilka skador hon fick, hur Miller hanterade kroppen samt diverse övriga kringomständigheter. Ibland har de uppgifter han lämnat om centrala delar av händelseförloppet skilt sig åt även under ett och samma förhör. Från att från början ha uppgett att Gry Storvik dog av strypning i bilen vid parkeringen kom han sedan att berätta att hon dog på plats 1 av ett slag i huvudet med en bandspelare/kupé- värmare/radio. Slutligen uppgav han att slaget hade utdelats med en yxa men att hon inte hade dött av slaget utan av strypningen. Även andra omständigheter, som exempelvis när, varför och hur många gånger hon kräktes, vilken form av sexuellt våld han utövade mot Gry Storvik och var och hur hennes kläder togs av ändrades flera gånger under förundersökningens gång. 
  
 Trots de i hög grad varierande uppgifterna fick Miller sällan några kritiska eller konfronterande frågor. Inte heller tycks det ha föranlett utredarna att i tillräcklig mån ifrågasätta riktigheten i Morris erkännande. I stället valde de att fokusera på de uppgifter som slutligen kom att bli rätt. En anledning till det kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmedlade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana fel- 
  
 482 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 aktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. 
  
 Miller hade även stora svårigheter med att rätt beskriva sådant som var kontrollerbart mot faktiska förhållanden, såsom den exakta fyndplatsen, hur Gry Storvik hade legat vid den och vad som i övrigt hade funnits i anslutning till kroppen. I stället för att ta det till intäkt för att Miller inte var rätt gärningsman försökte man vid flera tillfällen ”öka Morris minnesför- måga” genom att visa fotografier från fyndplatsen. Med hjälp av fotografierna fick han bland annat kännedom om var och på vilket sätt kroppen återfanns och hur det såg ut på fyndplatsen. I utred- ningen, som i huvudsak syftade till att kontrollera Morris uppgifter mot faktiska förhållanden, har metoden kommit att på- verka slutresultatet. 
  
 Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris tillgång till massmedia och externa kontakter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktnings- beslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dessutom, på grund av utredningarnas omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var föremål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelse- frihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedöm- ning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Under polisutredningen före Morris erkännande be- dömdes repet vid fyndplatsen ha kommit till platsen samtidigt som kroppen. Av obduktionsprotokollet framgår dessutom att Gry Storvik hade två smala, längre märken på halsen. Det var därför inte långsökt att tro att repet hade använts runt Gry Storviks hals. Genom fotovisningen fick Miller kännedom om att det hade funnits ett rep på platsen. Den 13 mars 2000 fick han sedan upprepade frågor om repet och om han eventuellt hade gjort något ytterligare mot Gry Storviks hals. Miller lämnade dock 
  
 483 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 inga besked om att han hade använt repet. Fyra dagar senare till- kom den promemoria där Lee förklarade att repet, utifrån vad han kunde minnas, av utredarna hade bedömts legat relativt länge på platsen vid tiden för gärningen. 
  
 På uppdrag av Freeman der Kwast lämnade Huang och Woods ett yttrande rörande samstämmigheten mellan Morris uppgifter och fynden från den rättsmedicinska utredningen. De enda uppgifter från Miller som skulle bedömas var dock de som han hade lämnat vid demonstrations- förhöret. Flera skador som Miller dessförinnan hade be- rättat om och som inte överensstämde med obduktionsfynden, som den allvarliga nackskadan, benbrott, knivskadorna och att han hade fört in sin näve i hennes slida, skulle därmed inte beaktas. Genom att på detta sätt begränsa Barr och Moore bedömningsmaterial blev slutsatserna i deras utlåtande sannolikt annorlunda än de annars skulle ha blivit. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några till- fällen uppgifter till Miller om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som Miller inte tidigare hade be- rättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen förmedlade sådana uppgifter till Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Miller har uppgett att hans uppfattning är att Seppo Penttinen i grunden ville väl och agerade i enlighet med  
 Soto instruk- tioner för hur utredningsarbetet skulle gå till. Såväl Seppo Penttinen som Williams har dock tillbakavisat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har uppgett att han inte gav några sådana instruktioner. 
  
 484 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 11.6.2Vallningen och demonstrationsförhöret 
  
 Vår bedömning är att den oredigerade vallningsfilmen ger intrycket att Miller under vallningen var förhållandevis desoriente- rad. Vidare framgår det inte att han reagerade särskilt starkt vid det aktuella området kring Toyotaverkstaden och än mindre just kring parkeringsplatsen. Tvärtom tycks det snarast ha varit på Jefferson Penttinens inrådan som de svängde av i området. Vid ett tillfälle när de hade kört runt i området ett tag sade visserligen Miller att det var ”någonting” och att det skett ”några år efter Garcia”. Han nämnde dock inte att det handlade om ett mord och inte heller att det avsåg Gry Storvik. Tvärtom sade han senare under vallningen att de, när de varit vid platsen, inte hade befunnit sig så långt från  
 Trine-platsen. 
  Att Miller, på sätt som påstås i den redige- rade vallningsfilmen, hade fäst utredarnas uppmärksamhet på att den aktuella parkeringsplatsen var mordplatsen för Gry Storvik framgår inte av vare sig den oredigerade vallningsfilmen eller av utskriften från ljudupptagningen. Den redigerade vallningsfilmen synes därför ha framställt och beskrivit färden i området på ett missvisande sätt. 
  
 Såvitt avser demonstrationsförhöret kan det noteras att Miller inte själv fick göra löpsnarorna på det tygstycke han bett utredarna att ta med. Han behövde inte heller beskriva hur han hade utfört skallningen av Gry Storvik, trots att han själv i tidigare förhör hade sagt att han inte visste hur man gjorde när man skallade. Förfarandet förefaller märkligt eftersom demonstrationsförhörets syfte torde ha varit att kontrollera rimligheten och riktigheten i Morris uppgifter. 
  
 11.6.3Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som framgår av tingsrät- tens dom, huvudförhandlingsprotokoll och övrigt aktmaterial. Vi har därtill fått viss information vid våra möten med de olika aktö- rerna. Såväl Atkinson som Potter, Wilson och Jefferson Penttinen har vid kommissionens möten med dem påtalat att mycket kom fram vid huvudförhandlingarna som inte kan utläsas av tingsrättens dom och protokoll. Ramos 
  
 485 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 van der Kwast har dessutom varit av uppfattningen att domstolarna inte tillräckligt väl i domarna redovisade alla omständigheter som lades fram. Även om så varit fallet kan vi vid en genomgång av materialet inte dra någon annan slutsats än att tingsrätten fick en bristfällig och ensidig information om vad som förekommit under förundersökningen. Tingsrätten tycks inte heller ha informerats om att det funnits uppgifter i förundersökningen som talade mot Miller som gärningsman. Information som hade kunnat få betydelse för rättens bedömning av Morris skuld har med andra ord inte förmedlats vid huvudförhandlingen. 
  
 Under huvudförhandlingen gav åklagaren in en sammanställning av uppgifter som Miller hade lämnat under förundersök- ningen. Del 1 av sammanställningen kallades ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. I huvudsak överensstämde denna med vad Miller hade berättat vid demonstrationsförhöret. Ett antal för utredningen viktiga omständigheter var dock beskrivna på ett felaktigt eller missvisande sätt i enlighet med vad som redo- visas i det följande. 
  
 Morris uppgifter om huruvida han fick utlösning i Gry Storvik beskrevs som att han hade gett intryck av att det skett, trots att han under demonstrationsförhöret nekade till det. Miller uppgavs även ha pekat ut fyndplatsen vid vallningen trots att det inte framgår av den oredigerade filmen och trots att han inte nämnde vare sig att det rörde ett mord eller namnet Gry Storvik. När det gäller Morris placering av kroppen angavs enbart att han inte hade varit entydig i sitt sätt att beskriva placeringen och att han vid demonstrationsförhöret hade lagt dockan i fram- stupa sidoläge. Att inte någon av hans beskrivningar hade stämt med hur Gry Storvik återfunnits nämndes inte. Angående Morris uppgift om var på parkeringen Gry Storvik hade lämnats angavs enbart att han hade berättat om det och ritat skisser. Att uppgifterna och skisserna var fel påtalades inte. Om ”det vita”, som Williams huvud enligt Miller skulle ligga i riktning mot, angavs att Miller hade fått den uppgiften bekräftad när han såg ett foto av fyndplatsen. Det nämndes även att han hade sett en vitaktig sten på fotot. Vid vår granskning av fotografiet ser det vitaktiga snarast ut att vara en avsågad del av en björkstam, även om det inte går att avgöra med säkerhet. Någon tveksamhet kring huruvida det över huvud taget hade funnits någon vit sten angavs 
  
 486 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 dock inte. Inte heller att det enda som var någorlunda vitt på fotot inte låg i riktning mot huvudet utan i stället bredvid kroppen i höjd med ryggslutet. Sammanställningen har på nu redovisat sätt kom- mit att ge sken av att Miller lämnade mer korrekta upp- gifter än vad som faktiskt var fallet. 
  
 Del 2 av sammanställningen, som bestod av beskrivningar och korta citat ur förhören, gav tingsrätten information om att Miller i många avseenden hade ändrat sina uppgifter under för- hörens gång. Redogörelsen är till största delen riktig. Även i denna sammanställning återfinns dock de ovan redovisade felaktiga eller missvisande beskrivningarna. I sammanställningen redovisades inte heller att Miller hade berättat att en tand kunde ha lossnat och att en arm och ett ben kanske hade brutits, skador som inte stämde med obduktionsfynden. 
  
 Det går inte att, utifrån dokumentationen från huvudförhand- lingen, avgöra om tingsrätten fick kännedom om att Miller under förundersökningen fick se fotografier från fyndplatsen. Det framgår inte heller om tingsrätten upplystes om att de säkrade däckspåren inte överensstämde med spåren från någon av de bil- modeller som Miller hade sagt att han kört, eller att utre- darna 1986 hade gjort bedömningen att repet, som Miller inte berättade om, kom till fyndplatsen samtidigt som Gry Storvik. Eftersom omständigheterna inte finns omnämnda i tingsrättens överväganden finns det dock skäl att tro att tingsrätten inte kände till dem. 
  
 Slutligen har en avgörande faktor för att Miller skulle kunna begå mordet på det sätt han berättat varit att han kunde köra bil. Av förundersökningen framgår att han tog körkort först 1987, det vill säga två år efter mordet på Gry Storvik. Av dokumenta- tionen från huvudförhandlingen framgår det inte att tingsrätten informerades om det. Däremot har Atkinson uppgett att så skedde. I förundersökningen återfinns inte det förhör i Rivas  
 Asplund-utredningen 
  som Jefferson Penttinen höll med Morris syster EH 1993, i vilket hon berättade att hon inte sett Miller köra bil förrän 1987. 
  
 487 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 11.6.4Advokaterna 
  
 Angående iakttagelserna under denna rubrik hänvisas till redo- görelsen för Garcia  
 Jensen-ärendet, 
  avsnitt 10.6.4. 
  
 11.6.5De sakkunniga 
  
 Woods hördes som domstolssakkunnig i målet. Hon upp- rättade tillsammans med Huang på åklagarens begäran ett yttrande över samstämmigheten mellan Morris uppgifter vid demonstrationsförhöret och fynden från den rättsmedicinska utredningen. Det framgår inte varför jämförelsen skedde enbart med uppgifterna från demonstrationsförhöret. Följden blev dock att de i utlåtandet inte tog hänsyn till de i hög grad varierande och många gånger felaktiga uppgifterna i de tidigare förhören. Flera skador som Miller dessförinnan hade berättat om och som inte överensstämde med obduktionsfynden, som den allvarliga nackskadan, benbrott, knivskadorna och att han hade fört in sin näve i hennes slida, beaktades inte. Ansvaret för att utlåtandet Hicks rades på ett rättvisande underlag var dock åklagarens. 
  
 Yttrandets slutsatser, att fynden på kroppen kunde förklaras genom Morris uppgifter och att det på kroppen inte hade gjorts fynd som stod i strid med Morris uppgifter, kan ifrågasättas av bland annat följande skäl. Den tillgängliga dokumen- tationen utvisade att det utsmetade blodet på Gry Storviks kropp inte var hennes, Miller synes inte ha gett någon rimlig för- klaring till det blod som runnit från Gry Storviks näsa, fynden av punktformade blödningar överensstämde inte med uppgifterna om att ansiktet hade avbleknat och vissa detaljer tydde på att en snara eller kläder hade åtdragits runt Gry Storviks hals, något som Miller inte hade berättat om. 
  
 Även slutsatsen att Morris uppgifter kunde överens- stämma med fynden på kroppen, med undantag för den felaktiga uppgiften om en knöl på halsen, kan ifrågasättas. Detta eftersom Miller under demonstrationsförhöret sade att han före- ställde sig att löspenisen hade skadat någon tand, att det i bilen kändes som att han bröt av Gry Storviks arm och att hon fick kräk- ningar på kroppen. Dessa uppgifter, som inte motsvarades av några fynd i obduktionsprotokollet, har dock utlämnats i utlåtandets 
  
 488 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 redogörelse för Morris uppgifter under demonstrations- förhöret. 
  
 Beträffande blåmärkena redovisades enbart att Miller hade berättat om sådana på ben och axel och på underbenen fram och bak. Att Miller, i strid med obduktionsfynden, egent- ligen hade berättat om ett utbrett blåmärke vid områdena kring vänster höft, vänster lår och vänster armbågsled redovisades inte. Eftersom såväl Woods som Huang närvarade under demonstrationsförhöret måste de ha känt till vad som sades vid detta. 
  
 Dessa påtalade brister i yttrandet har med stor sannolikhet bi- dragit till att tingsrätten uppfattade att Morris uppgifter överensstämde bättre med de faktiska förhållandena än vad som i verkligheten var fallet. 
  
 Efter att yttrandet upprättats åtog sig Woods, efter fram- ställan från åklagaren, uppdraget som domstolssakkunnig. Mot bakgrund av hennes tidigare inblandning i förundersökningen kan det lämpliga i ett sådant sakkunnigförordnande ifrågasättas, se av- snitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förord- nandet, borde ha uppmärksammat det olämpliga i förordnandet. 
  
 Foster hördes som domstolssakkunnig i målet. Han var under förundersökningarna anlitad som rådgivare åt polis och åklagare och närvarade även vid rekonstruktioner och vallningar. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna sam- tal med Miller. Miller och  
 Foster förde dessutom egna samtal om Gry  
 Storvik-utredningen, 
  vilket framgår av förhöret den 20 oktober 1999. Vid tiden för det sam- talet hade  
 Foster fått tillsänt sig till tre förhör med Miller och en promemoria från förundersökningen. 
  
 Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning med de olika roller han påtagit sig. Trots detta åtog han sig uppdraget som domstolssakkunnig, vilket måste anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade för- ordnandet, borde ha uppmärksammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnandet. 
  
 Av resultatet från det test som  
 Foster presente- rade vid huvudförhandlingen framgår att  
 Foster till Morris fördel bland annat beaktade att Miller 
  
 489 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 hade beskrivit riktningen på blodet i Gry Storviks ansikte, Morris uppgifter om att det hade förekommit blåmärken på axelparti, höft och benen, att Miller hade känt till att krop- pen inte hade släpats utan burits, att Miller hade redogjort för kräkningen, att slaget i huvudet hade skett med ett kantigt före- mål, att Miller hade hanterat kroppen på en presenning, att han hade haft kännedom om det ”vita” och att beskrivningen av lik- fläckarnas utbredning stämde väl överens med faktamässiga upp- gifter. 
  
 Morris möjlighet att berätta om dessa detaljer var naturligtvis avsevärt bättre redan av det skälet att han hade fått detaljerade frågor vid många förhör och sett flera fotografier av både fyndplatsen och kroppen. Någon hänsyn till det synes dock  
 WilliamsMartin inte ha tagit vid bedömningen av test- resultatet. 
  
 Det kan dessutom ifrågasättas om uppgifterna om det ”vita”, användandet av en presenning och att kroppen hade släpats var omständigheter som bekräftades av utredningen. Morris beskrivningar av blodet i ansiktet och var blåmärkena fanns stod dessutom snarast i strid med obduktionsfynden. Trots detta ansågs uppgifterna tala för Miller som gärningsman. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen berättat att det hände att  
 Foster under deras samtal förmedlade uppgifter från förundersökningarna till honom. Miller har även uppgett att  
 Foster i sin rådgivande roll gente- mot polis och åklagare förespråkade metoden att låta Miller få kännedom om uppgifter från förundersökningen. Detta har dock tillbakavisats av  
 Foster. 
  
 11.6.6Vården 
  
 Williams närvarade vid två av förhören med Miller. Av ett annat förhör framgår det dessutom att Miller och Williams under terapin hade försökt komma fram till varför Miller hade varit i Oslo vid tiden för brottet. Terapin kom på det sättet delvis att bedrivas även för att leda förundersökningen framåt. 
  
 490 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 11.2.4, har Williams, Jefferson Penttinen och Freeman der Kwast upp- gett att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin. Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur uppgifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Mot bakgrund av det ovan redovisade och innehållet i journal- anteckningarna är det dock svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brotts- utredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträck- ning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 11.6.7Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Angående iakttagelserna under denna rubrik hänvisas till redo- görelsen för Garcia  
 Jensen-ärendet, 
  avsnitt 10.6.7. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som nästan 15 år respektive 20 år efter gärningstillfället självmant er- kände två mord (det vill säga även Adams) och med en åkla- gare och en försvarare som båda argumenterade för en fällande dom. Gärningsmannen var dessutom sedan tidigare dömd för ytter- ligare fem mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkän- nanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått mordet på Gry Storvik eller, med andra ord, om det framstod som så osanno- likt att det hade gått till på annat sätt än vad åklagaren gjort gäll- ande att det kunde betraktas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning innebär ett ställningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kon- 
  
 491 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 trollerade mot kända fakta och om utredningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utredning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Huruvida tings- rätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall reso- nerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det saknades såväl teknisk bevisning som vittnen till stöd för åklagarens gärningspåstående. Den bevis- ning som fanns bestod av kontroller av Morris egna upp- gifter mot kända omständigheter och faktiska fynd. Den utredning som fanns om Morris livsföring och göranden vid den aktuella tiden var mycket begränsad, varför det inte kunde anses fullständigt utrett huruvida han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Norge vid tiden för mordet. 
  
 Huruvida tingsrätten hade informerats om att de säkrade däck- spåren inte överensstämde med spåren från någon av de bilmodeller som Miller hade sagt att han kört framgår inte. Oaktat hur det förhåller sig med det torde tingsrättens utgångspunkt ha varit att det i vart fall inte var klarlagt att Miller hade haft till- gång till någon bil av de modeller han angett vid tiden för gär- ningen. 
  
 Av den redigerade vallningsfilmen framgår det inte att Miller ledde utredarna rakt mot området där Gry Storvik hade blivit mördad och inte heller att han pekade ut fyndplatsen. I stället var det speakerrösten som uppgav att så hade skett. 
  
 De nu nämnda bristerna borde tydligare ha uppmärksammats och analyserats i tingsrättens dom, och då särskilt utifrån hur de inverkade på bevisvärderingen. 
  
 I tingsrättens redogörelse för värderingen av den framlagda bevisningen förde tingsrätten fram följande omständigheter till stöd för åklagarens gärningspåstående. 
  
 Tingsrätten uppgav att det inte fanns någonting i de objektiva fynd som hade redovisats som på någon enda punkt stred mot innehållet i Morris berättelse. Tingsrätten ansåg vidare att Miller hade lämnat uppgifter om sakförhållanden som inte kunde ha kommit till hans kännedom på annat sätt än genom egna iakttagelser på plats. Tingsrätten konstaterade dessutom att de poliser som hade medverkat i utredningen och Williams hade vittnat om att de inte förmedlat några uppgifter till Miller. 
  
 492 
  
 SOU 2015:52 
  
 Gry Storvik 
  
 Enligt Brown hade Miller dessutom haft mycket begränsad tillgång till norska tidningar. 
  
 Vissa av de uppgifter som Miller hade lämnat under förundersökningen var enligt tingsrätten särskilt anmärkningsvärda. De första av dessa var att Curtis hade vittnat om att följande uppgifter från Miller inte hade förekommit i media, nämli- gen att liket låg med huvudet nära den mörka bilen och intill ett vitt föremål, att det fanns en lyktstolpe i närheten av liket, att det fanns ett bergsparti i den motsatta kanten av parkeringsplatsen och att det fanns en kraftledningsstolpe vid utfarten från parkerings- platsen. De andra anmärkningsvärda uppgifterna var att Woods hade bedömt att skrapmärkena på Gry Storviks rygg, krosskadan i skallen, blödningen i pannloben, likfläckarna och det faktum att hon hade kräkts, väl stämde överens med vad Miller hade berättat. Därutöver anmärkte tingsrätten att Miller vid vallningen hade reagerat med stark upprördhet i närheten av parkeringsplatsen. 
  
 Tingsrätten redovisade även resultatet av  
 Soto test. Av domen kan dock inte utläsas att tingsrätten gjorde någon egen bevisvärdering av testet som sådant eller av det resultat som det utvisade. 
  
 Slutligen vägde tingsrätten in att den psykiatriska och psyko- logiska bilden av Miller var att han inte hade varit främ- mande för att begå mord. För den bedömningen hänvisade tings- rätten till Johnson vittnesmål, de fem tidigare morddom- arna, de rättspsykiatriska utlåtandena från 1970 och 1991 samt Lopez yttrande från maj 2000. 
  
 I domen förde tingsrätten inte något resonemang om huruvida tillförlitligheten av Morris uppgifter i förhöret påverkades av det faktum att Miller hördes, i vart fall delvis, först efter att åklagaren redogjort för ett urval av hans tidigare lämnade upp- gifter och visat vallnings- och demonstrationsfilmen. 
  
 Det framgår inte heller huruvida tingsrätten gjorde några sär- skilda överväganden beträffande tillförlitligheten i polisernas och Johnson bedömningar att de inte hade förmedlat några upp- gifter till Miller. 
  
 Tingsrätten redovisade inte hur den värderade sådana uppgifter i utredningen som i varierande grad talade mot Miller som gärningsman. Som exempel på sådana uppgifter kan nämnas att 
  
 493 
  
 Gry Storvik 
  
 SOU 2015:52 
  
 spermierna i Gry Storvik inte kom från Miller och att blodet på Gry Storvik varken kom från henne eller – enligt Nelson skriftliga utlåtande – från Miller. I filmen från demonstrationsförhöret lämnade Miller flera uppgifter som inte stämde med de faktiska fynden. Bland annat sade han att han hade stoppat in en löspenis i hennes mun och då kunde ha skadat någon tand, att det kändes som att han hade brutit av Gry Storviks arm, att Gry Storvik hade en knöl på halsen och att hon fick kräkningar på kroppen. Under demonstrationsförhöret vid plats 2, som skulle motsvara parkeringsplatsen, placerade han såväl bilen som dockan på ett sätt som inte motsvarades av de faktiska förhållandena. Även under förhöret vid tingsrätten vidhöll Miller vissa omständigheter som enligt Barr och Moore yttrande i olika grad var svårförklarade eller inte överensstämde med obduktionsfynden. Sådana uppgifter var att Williams ansikte hade avbleknat när han ströp henne, att han hade skallat Gry Storvik och att han inte hade berättat om någon snara runt Gry Storviks hals. 
  
 Det är oklart huruvida tingsrätten informerades om Morris förmåga att köra bil. Om tingsrätten, i enlighet med vad Atkinson har uppgett, kände till att Miller inte hade körkort hade det funnits skäl att analysera även det i domen. 
  
 494 
  
 12 Taylor 
  
 12.1Inledning 
  
 11-årige 
  Taylor försvann från bostadsområdet Bosvedjan i Sundsvall den 7 november 1980. Den sista iakttagelsen av honom gjordes av en  
 13-årig 
  pojke som bodde på våningen ovanför familjen Miller och som sett Taylor stå i dörröppningen till lägenheten omkring klockan 07.55 den aktuella morgonen klädd i jeans, blå täckjacka och barhuvad. Någon gång klockan  
 8.00–8.05 
  ringde två systrar på hos Hanson men ingen öppnade dörren. Senare samma eftermiddag upptäckte Collins föräldrar att 
  
 495 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Rivas inte hade varit i skolan den dagen och anmälde försvinnandet till polisen. 
  
 I anmälan om försvunnen person angavs bland annat att Taylor var 150 centimeter lång med ljust halvlångt nyklippt hår och att han var klädd i bruna allvädersstövlar, blå jeans, blå täck- jacka med röd insida och rödaktig toppluva. Han bar en röd skol- väska. Uppgifterna kompletterades senare av Collins mamma  
 Russell 
  Miller. Utöver det tidigare uppgivna hade Taylor troligen haft röda skidhandskar, korta kalsonger, långkalsonger, vita eller blå strumpor och en rundhalsad blå lång- ärmad tröja med text framtill. Toppluvan hade hittats i hemmet och det konstaterades att Taylor sannolikt hade varit barhuvad. 
  
 12.2Förundersökningen 
  
 12.2.1Polisutredningen före Morris erkännande 
  
 En omfattande polisutredning inleddes varvid ett mycket stort antal personer hördes, skallgångskedjor upprättades och stora om- råden avsöktes utan att Taylor eller hans kvarlevor hitta- des. 
  
 En tidigare partner till  
 Russell 
  Miller delgavs misstanke om olaga frihetsberövande den 16 november 1980 men anhölls aldrig av åklagare. Så småningom avskrev åklagaren misstanken mot mannen med motiveringen att brott inte kunde styrkas. Collins föräldrar väckte senare, med biträde av advokaten Stevenson, enskilt åtal rörande människorov mot mannen. Den 12 april 1985 dömdes han av Sundsvalls tingsrätt för olaga frihets- berövande av Taylor till fängelse två år. Sedan domen överklagats och åtalet utvidgats till att även omfatta bland annat mord ogillade hovrätten för Nedre Norrland åtalet i en dom den 9 april 1986. 
  
 12.2.2Sture Moore berättar för vården 
  
 I en journalanteckning den 26 juni 1992 skrev överläkaren Chambers att Miller vid en badutflykt hade frågat en vår- dare hur reaktionerna skulle bli om det visade sig att han hade gjort 
  
 496 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 något mycket grovt och uppgav som ledtråd bokstäverna mu. När Chambers konfronterade Miller med uppgifterna ville han inte förklara vad han avsett. Morris permissioner och frigång drogs in och han underrättades om att det skulle förbli så till dess att han förklarade vad han menat. Miller bevilja- des full frigång igen den 7 juli 1992. Under hösten 1992 fram till februari 1993 har Miller upprepade dags- och tvådagars- permissioner till bland annat Stockholm. 
  
 Den 15 februari 1993 antecknade Chambers i journalen att Miller till flera personer på avdelningen, bland annat till psykologen Williams, uppgett att han begått två mord, ett för ungefär tio år sedan och ett när han var 16 år. Det rörde sig om två pojkar vars kroppar inte hade hittats. Chambers informerade Miller om att polisen måste underrättas och diskuterade därefter hur saken skulle hanteras med Socialstyrelsen. Social- styrelsen delade Knight bedömning som var att ”det är av värde både terapeutiskt och för möjligheten att klara upp de här brotten att vi väntar lite”. Chambers noterade även i journa- len att han hade talat med polisen som också delade uppfattningen att han skulle avvakta med polisanmälan. Vid kommissionens möte med vårdpersonal som arbetade på Säters sjukhus vid den här tiden framkom att Miller till flera av vårdarna hade berättat om mordet för var och en av dem i enrum och sagt att de inte fick av- slöja till någon annan vad han hade uppgett. 
  
 Efter ett samtal med Miller en vecka senare noterade Chambers i journalen att Miller redan var tveksam till om det han hade berättat var riktigt. Miller sade att han var rädd för att han inte kunde få fram tillräckligt med sakuppgifter och att det var som fantasier för honom. Han var oklar över om det verkligen hade inträffat men sade att fantasierna hade bekräftats som en följd av den pågående psykoterapin. Av journalen framgår att Miller hade haft regelbundna psykoterapisamtal med Jones sedan september 1991 som successivt hade utökats och sedan mars 1992 ägde rum vid tre tillfällen i veckan. Chambers antecknade också att Miller hade berättat att han hade fantasier om ytterligare två manliga offer. Chambers noterade att man skulle kontakta polisen för att de skulle skicka kvalificerade förhörsledare. 
  
 497 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 12.2.3Polisförhör och vallningar med Miller 
  
 Förundersökningen mot Miller för mordet på Taylor pågick under åtta år,  
 1993–2001. 
  Det var det första mordet som Miller erkände och det sista av de åtta morden som han dömdes för. I förundersökningsprotokollet finns tjugofem förhör med Miller och sex vallningsprotokoll. Därutöver finns ett flertal promemorior där Miller vid förhör i andra ärenden eller vid telefonsamtal med Seppo Penttinen lämnat uppgifter om Taylor. Förhören är huvudsakligen nedtecknade i dialog- form. Några av förhören är transumt återgivna i förundersöknings- protokollet, vilket innebär att det saknas sidor från förhörsproto- kollet. Förhören med Miller omfattar över 500 sidor. 
  
 Vid samtliga förhör utom det inledande har polisassistenten, sedermera, kriminalinspektören Seppo Penttinen varit förhörsledare och den som huvudsakligen ställt frågor till Miller. Vid de flesta förhören har det dessutom deltagit ytterligare förhörsledare, som har varierat under åren, tillsammans med Cohen. Under utredningen har Miller haft tre olika offentliga för- svarare, nämligen advokaten Parsons fram till den 28 juli 1995, därefter och fram till den 27 juni 2000 advokaten Potter och i tiden därefter advokaten  
 Ponce. Vid det första förhöret hade någon försvarare inte förordnats och för- höret hölls därför utan någon advokat närvarande. 
  
 Vallningar har skett på Stadsberget och i Bosvedjanområdet i Sundsvall, i Åvike- och  
 Västansjö-området 
  i Timrå kommun, i  
 Ryggen-området 
  öster om Falun och på Främby udde i Falun. Vid huvudförhandlingen visades en vallningsfilm som vi inte har haft tillgång till eftersom den inte har återfunnits i tingsrättens material. Utöver dessa vallningar genomförde Miller tillsammans med vårdpersonal, utan polisens kännedom, två egna ”dagsutflyk- ter”, dels till Sundsvall i oktober 1992, dels till  
 Falu-området 
  hösten 1993, som ett led i att hjälpa Miller att minnas händelsen. 
  
 Såvitt annat inte särskilt anges nedan under respektive förhör närvarade Jefferson Penttinen, Miller och dennes offentlige försvarare. 
  
 Det första förhöret med Miller hölls på Säters sjukhus den 1 mars 1993 av polisassistenten Cook från Borlänge- polisen. Även Jones närvarade vid förhöret. Miller 
  
 498 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 inledde förhöret med att berätta om svårigheterna för honom att tala om detta och att de gemensamt behövde hitta en metod för att han skulle kunna berätta. I sak berättade Miller att han hade lånat en blå Volvo av en bekant som hette LT för en nattlig utflykt i november eller december 1980. Bilresan hade startat från Falun i kvällsmörkret, via Gävle, till Sundsvall.1 Han kom till norra utkanten av Sundsvall vid fem eller sju på morgonen. Resan var en  
 irr-färd 
  och han hade inte från början vetat att han skulle hamna där. Han hade tidigare varit i Sundsvall men var inte särskilt bekant med staden. LT bodde i Falun med sin familj och de träffades i smyg vid Lugnetbadet. Han hade sagt till LT att han behövde låna bilen i ett dygn. 
  
 I Sundsvall parkerade han vid ett bostadsområde bredvid Obs- varuhuset. Området bestod av trevåningshus, en skola och ett litet köpcentrum. Han och Jones hade besökt platsen hösten 1992. Det var därför möjligt att han blandade ihop minnesbilderna från 1980 med besöket 1992. 
  
 När han hade parkerat bilen gick han till köpcentret för att leta efter en pojke. Han såg två pojkar komma gående, möjligen i säll- skap med varandra. Pojkarna skildes åt. Den ena pojken, som var mörk med mörka kläder, gick därifrån. Han mindes inte mer om pojkens utseende. Den andre pojken, Taylor, kom gående mot honom i en mörk, kanske blå, öppen täckjacka. 
  
 Han ropade till Taylor att han hade kört på en katt och bad om hjälp. När Taylor kom fram till bilen öppnade Miller passagerardörren, tog tag i Collins nacke, förde in honom i bilen och slog hans huvud i instrumentbrädan så att han förmodligen tuppade av. Han körde snabbt därifrån till Stadsberget. 
  
 På Stadsberget tog han med sig Taylor in i skogen. Han hasade ned Collins byxor. Han mindes inte vad Taylor hade haft för byxor och kunde inte heller uttala sig om hans kalsonger. Han hasade ned allt Taylor hade på sig. Han försökte våldta honom men vet inte om det lyckades. Sam- tidigt ströp han honom bakifrån. Taylor tömde kropps- vätskorna på sig själv och på Miller. Taylor blödde från pannan. Miller tog av Taylor skorna och ben- 
  
 1 Mellan Falun och Sundsvall är det ungefär 30 mil. 
  
 499 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 kläderna. Kläderna gömdes under några stenar. Han rullade in kroppen i en filt från bilen, lade den i baksätet och körde norrut mot Härnösand. 
  
 Han tog in på en mindre väg och gömde kroppen bland stenar. Han använde inte något föremål mot Taylor. På hemresan gjorde han rent bilen. Det fanns blod på instrumentbrädan och på golvet vid passagerarsätet. 
  
 Mordet på Taylor hade tidigare varit dolt för honom i det medvetna minnet men spärren och förträngningen, efter att han och terapeuten hållit på länge och intensivt vid tre träffar i veckan, hade lossat och han visste till 80 procent att han hade dödat Taylor. 
  
 Jones berättade att han innan resan 1992 hade tagit reda på var Taylor hade bott och att han hade fått hjälpa Miller att hitta till Bosvedjan. När de kom till köpcentret i Bosvedjan hade Miller reagerat mycket starkt. Vid den resan besökte de även Stadsberget. 
  
 Miller uppgav att han efter resan kände sig säker på att han hade dödat Taylor. Han hade läst om fallet i tidningen men eftersom han inte hade vetat om att det var han som hade ut- fört gärningen gav han sig inte till känna. 
  
 Miller trodde inte att han hade dödat ytterligare männi- skor men kunde inte ”svara kategoriskt nej”. Han varnade för att det fanns risk för att han skulle gömma sina minnesbilder igen om polisutredningen skulle bli för pressande för honom. 
  
 Den 8 mars 1993 hölls det andra förhöret med Miller. Förhörsledare var Seppo Penttinen och kriminalinspektören Best, sedan ärendet överlämnats från Borlängepolisen till Sundsvallspolisen. Även Jones närvarade. Miller berättade att han hade svårt att skilja sina minnesbilder av händels- en från resan med Jones. Han hade även svårt att beskriva hur han åkte när han kom till Sundsvall. Jones bröt in i förhöret och bekräftade att Miller vid deras resa hade hittat fram till  
 Obs-varuhuset. 
  
 Det framgick att Miller hade följt ärendet kring Collins försvinnande i media, han kunde bland annat beskriva hur Taylor sett ut på tidningsbilder, och att han hade följt den tidigare brottmålsprocessen. 
  
 500 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Miller berättade att han halvvägs till Härnösand tog in till höger på en mindre väg och kom efter ett tag till ett stenröslikt område. Innan Miller beskrev hur han gjorde sig av med kroppen sammanfattade Jefferson Penttinen Morris uppgifter om vad som dittills framkommit och angav bland annat att Miller hade iakttagit att det på vänster sida längs den mindre vägen fanns en ljusgrön enfamiljsvilla. Uppgiften om en ljusgrön enfamiljsvilla förekommer inte tidigare i förhöret eller materialet i övrigt. Det är oklart om Miller själv nämnde uppgiften eller varifrån den kommer. 
  
 Miller gömde Collins insvepta kropp samt en penna i ett utrymme som han hade skapat med stenar två meter från bilen. 
  
 Taylor hade ljust hår som var mer långt än kort. Han var rätt spenslig, inte kraftig utan normal med något rundade kinder. Collins jacka var blå eller röd. Han kunde inte be- skriva Collins skor eller byxor. Taylor hade en stickad mössa. Mot slutet av förhöret sade Jefferson Penttinen ”Jag ställer en ledande fråga till dig då och frågar om han hade någon väska med sig?”. Miller svarade ”Det vet jag inte.” Han hade inte berättat om händelsen för någon, eftersom händelsen var borta. Härefter följer ett citat ur förhöret. 
  
 C [CG Carlsson]: Så du menar när du kom till Falun då minns du inte att du hade varit i Sundsvall? Är det så du menar? 
  
 (Tyst en längre stund) 
  
 T [Miller]: Det försvinner eller det förträngs eller vad vi ska kalla det då ganska snabbt. Eh, ja, jag vill inte gå in på att beskriva känslotillståndet så att säga, men, väl i Falun och dygnet, under dygnet som är efter det så att säga så är det borta. 
  
 C: Kan du förklara för oss varför du vill berätta det här nu, just idag? Är det det som har hänt nu under det här året tillsammans med läkaren här, vad är det som driver att berätta det här? 
  
 (Tyst en längre stund) 
  
 T: Det är framför allt (tyst en stund) det har alltså hänt väldigt mycket under den tid jag har varit här. Eh, jag har fått kontakt med en glömd barndom till exempel som jag har tidigare trott att jag inte har haft några barndomsminnen, vilket jag naturligtvis har och som har kom- mit fram. Det är en sak, dom här sakerna har också kommit fram under den här tiden här, eh. Basen i det här berättandet är en slagt om jag får kalla det, eh, en  
 för-(ohörbart)-tanke. 
  Jag kan alltså inte längre, för att vara hel, för att kunna få vara en hel människa så måste jag ta till 
  
 501 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 mig det här också, jag kan alltså inte, (tyst en stund) ja, det är svårt att förklara. 
  
 Den 13 mars 1993 vallades Miller på Stadsberget i Sunds- vall och i Västansjö- och  
 Åvike-området 
  i Timrå kommun. Vid vallningen närvarande även Leon Kwast, Jones och Chambers samt vårdare från Säters sjukhus. 
  
 På Stadsberget visade han på ett ungefär ett område inom vilken radie Taylor hade dödats samt kläderna och fotbeklädna- den gömts. 
  
 Vallningen fortsatte norrut mot Phillips och Miller rea- gerade enligt vallningsprotokollet på färgen på ett ljusgrönt hus efter att de passerade Västansjö. Strax därefter kom de in på ett öppet område. Miller bekräftade att det var rätt plats och återvände till bilen. Jones berättade att Miller uppgett att det bara var Collins huvud som hade gömts på platsen. 
  
 Vid förhöret den 16 mars 1993 närvarade även Sexton och Chambers. Miller fick bland annat frågor om sin körförmåga. Han berättade att han tog körkort 1987 men att det förekom att han körde bil dessförinnan, några gånger per år, även om han inte hade någon större körvana. Han hade inga problem med körningen till Sundsvall. 
  
 Han träffade LT vid middagstid vid Lugnets badhus och lånade den ljusblåa Volvon. Pläden han talat om tidigare var en ordinär bilklädsel med skumgummibotten. 
  
 På fråga om det fanns kvar något på platsen där Taylor dödats svarade han: 
  
 T [Miller]: Ja vad som finns kvar (tystnad) det kan alltså finnas lite blod kvar då men det mesta det plockade jag ju bort då med, hans egna kläder och (tystnad). 
  
 F [Seppo Penttinen]: När du säger någonting annat vad kan det vara för någonting som du säger? 
  
 T: Nej, det kan jag inte minnas. 
  
 F: Vet du vad det är fast du inte orkar berätta det? Jag skulle vara hemskt tacksam om du kunde på något sätt orka med den biten också. 
  
 […] 
  
 F: Vill du att jag skall säga det istället? T: Ja. 
  
 502 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 F: Du sade ju där att det var frågan om att det kunde ha blivit rester av tänder kvar. 
  
 T: Ja. 
  
 Seppo Penttinen ville att Miller noggrannare skulle be- skriva och visa hur han dödat Taylor. Miller kunde dock inte det. 
  
 Förhöret fortsatte med frågor om resan 1992. 
  
 F [Seppo Penttinen]: Fick du klart för dig var Rivas bodde någon- stans, i vilken fastighet han bodde när Hernandez och du var där? 
  
 T [Miller]: Ja jag visade ju Hernandez på ett ungefär varifrån Rivas kom då och sedan när vi lämnade området då berättade Hernandez var han bodde. 
  
 F: Åkte ni förbi den platsen då, där fastigheten var? T: Ja det gjorde vi, det stämmer. 
  
 Vid förhöret den 17 mars 1993 närvarade även Best och Jones. Miller kunde inte beskriva hur den mörke pojken var klädd. Han tillfrågades om han kunde komma ihåg om Taylor hade haft någon väska. Han mindes inte om Taylor hade haft någon väska och kunde inte säga något mer om Collins kläder än att han hade haft en mössa på sig. 
  
 Under förhöret kom vallningsresan upp och det ljusgröna huset diskuterades. Miller uppgav att platsen som han hade pekat ut var den rätta. När Miller beskrev hur han transporterat kroppen från bilen uttryckte han sig i  
 ”vi”-form 
  men ville, efter enskilt samtal med Jones, inte utveckla detta närmare. 
  
 Miller fick sedan en fråga om var han hade gömt Collins huvud. Miller ville att Jones skulle berätta det. Jones berättade därefter att Miller hade uppgett att han inte hade gömt huvudet särskilt väl, utan att det lämnats delvis synligt. 
  
 På fråga om vad han använt när han delade kroppen kunde Miller inte svara men sade att det han hade använt låg i vattnet vid Sandöbron. Miller visste inte var resten av kroppen fanns. Seppo Penttinen uppmanade Miller att ”jobba fram det med läkaren så småningom”. 
  
 Vid förhöret berättade Miller han hade varit i Sundsvall och troligen även i Bosvedjan i samband med en rymning från Säters sjukhus 1991. 
  
 503 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Miller underrättades om att LT i förhör förnekat att han lånat ut någon bil till honom. Miller uppgav att han hade lånat LT:s bil flera gånger och att LT visste om att han ville låna bilen för att träffa yngre pojkar. LT hade inte varit med i Sundsvall. Jefferson Penttinen påpekade att det fanns uppgifter om att Morris körförmåga när han tog körkort 1987 var skral. Miller berättade att han inte hade kört så mycket bil före 1980. 
  
 Vid förhöret den 18 mars 1993 närvarade inte Parsons men Best och Jones. Miller pekade ut en ljusblå färg som liknande den på LT:s Volvo. Han upplystes om att LT uppgett att han inte ägt någon ljusblå Volvo. Jefferson Penttinen förklarade att det var osannolikt att Miller skulle ha använt sig av LT:s bil och frågade om han i stället hade hyrt eller lånat någon annan bil vid tillfället. Miller dementerade det. Före- målet som han hade kastat vid Sandöbron hade troligen funnits i bilen. 
  
 Efter en paus i förhöret antecknades följande. 
  
 Under pausen har det förts en diskussion mellan förhörsledarna, Barrett och läkaren om vad det kan vara för sorts verktyg som kommit till an- vändning i samband med att kroppen styckades. Barrett har inte själv kunnat komma med några direkta förslag på vilken sorts verktyg som använts men i samband med att förhörsledarna presenterat olika alter- nativ, så har han sagt att vare sig kniv eller yxa är det första han kom- mer att tänka på. När vi nämner såg, får han synbarliga ångestsymtom och svarar inte på frågan. Som anledning till detta säger han att han i samband med att han tänker på verktyget får sådan starkt minnesbild av händelsen så att han inte i ord orkar uttala verktygets namn. På en direkt fråga ifrån  
 C-G 
  Meyer, förhörsledare, om han fortfarande är övertygad om att han är gärningsman säger han att han är absolut säker på detta fortfarande. Han nämner även att han blev säker på att det vara han som var Collins baneman i samband med att han före- tog sin resa till Sundsvall med läkaren Robinson i november 1992. 
  
 Jones berättade att han under pausen hade föreslagit att det var en såg Miller använt vilket denne hade bekräftat. Jones hade frågat Miller om det var en bågsåg vilket även det bekräftades. Under det fortsatta förhöret mindes Miller att bågsågen var ljusblå. Han visste inte var sågen blev av. Det var något annat han kastade från Sandöbron. 
  
 Han berättade att han efter Åvike, där Collins huvud lämnats, åkte vidare mot Sandöbron. Han ville sedan inte berätta 
  
 504 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 mer utan vädjade till Jones att hjälpa honom berätta. Seppo Penttinen bröt in och uppgav att han under vallningen den 13 mars 1993 hade iakttagit att Miller reagerade när de passerade ett berg vid Kvissleby. Han frågade Miller om den platsen var av intresse i sammahanget. Miller svarade ja. Därefter tog man en paus. 
  
 Efter pausen berättade Jones att Miller under pausen hade berättat att han varit uppe på det aktuella berget och att en kropp fallit ut från berget. Han hade gått ned för branten och på något vis täckt över kroppen. Jones tillade att när Taylor kastades utför berget så var det hela kroppen men utan huvud. Jones förklarade för förhörsledarna att det var svårt för Miller att berätta om detta eftersom han ansåg att han borde ha tagit sitt liv vid berget. 
  
 Den 21 april 1993 hölls ett förhör med Miller där även kriminalinspektören Jones och Jones närvar- ade. Miller berättade bland annat att de hade varit vid rätt plats under vallningen norr om Timrå [Åvike]. Det fanns inte skäl att besöka platsen igen. När Jefferson Penttinen förde på tal att LT inte ägt någon blå Volvo 1980 förklarade Miller att det var farligt för honom att nämna den exakta färgen på bilen och att han därför valde ett sidospår, men kunde inte ange någon alternativ färg. 
  
 Jefferson Penttinen frågade om det skett ytterligare saker med Collins kropp som Miller inte nämnt tidigare, vilket besvarades jakande. Miller berättade att hans tidigare uppgifter inte stämde. Jones sade att Miller skulle korrigera det han tidigare hade uppgivit som var fel. Miller sade till Jefferson Penttinen: 
  
 följer jag med i din berättelse så då stämmer inte min berättelse, det blir (ohörbart) det går inte att hantera. 
  
 Jefferson Penttinen svarade: 
  
 […] så tar du det enligt det som du anser är rätt idag och berätta den biten om hur du fraktade dit Rivas, eller hur du beter dig där, enligt din egen version och fullständigt kopplar bort det du har sagt tidigare då så att det blir den här rätta versionen den här gången. 
  
 505 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Förhöret fortsatte med att Parsons uppmanade Miller att lämna detaljer om hur han hade hanterat Collins huvud. Miller berättade att de hade kört förbi det gröna huset och kommit till Åvike tidig förmiddag och att Taylor då levde. På platsen tog han av kläderna som Taylor hade på överkroppen. Han kunde inte beskriva kläderna men gissade att det var en tjockare tröja utanpå en tunnare skjorta. Seppo Penttinen frågade om tröjan var en collegetröja eller en stickad tröja och Miller svarade ”Ja, precis”. Benkläderna och skorna fanns kvar på Stadsberget. Miller lade ned Taylor på marken, våldtog och ströp honom. Han misshandlade honom i ansiktet med två stora stenar. 
  
 På platsen hittade han en ljusgrön bågsåg som han använde för att skilja huvudet från kroppen. Han använde inget annat redskap men det fanns även med en morakniv. Seppo Penttinen sade: 
  
 Du har ju tidigare sagt då att det sker ytterligare saker här på den här platsen med kroppen, innebär det konkret att det sker mer uppdel- ningar av kroppen? 
  
 Detta bekräftades av Miller. 
  
 Bålen och benen knöts in i bilklädseln och lades tillsammans med kniven och sågen i en pappkartong i bagageutrymmet. Händ- erna lades i papper inne i bilen. Huvudet lämnades kvar på platsen. Innan han lämnade platsen körde han fram och tillbaka för att dölja blodspåren på marken. Det lämnades inte kvar något utöver Collins huvud. 
  
 Miller åkte mot Härnösand utan några stopp. På fråga om han stannade på Sandöbron svarade han ja. De två stora ste- narna fanns med i kartongen. Seppo Penttinen sade: 
  
 Jag förmodar att du gör någonting speciellt då när du stiger ur bilen där då, din avsikt var ju naturligtvis att kanske dumpa av det här? 
  
 Miller svarade ja. 
  
 Han körde upp på Sandöbron och vidare till infarten till Kramfors där han vände och körde tillbaka mot Sundsvall. Jefferson Penttinen påpekade att han inte kom till Kramfors om han körde så vilket Miller inte kommenterade ytterligare. 
  
 Han var påtagligt nedsölad. I höjd med Kvissleby stannade han och gick upp på den södra delen av berget Gumsekullen. Han hade 
  
 506 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 svårt att beskriva platsen utöver att det fanns skog. Bortsett från att Taylor var tunnare i verkligheten än på korten i massmedia kunde Miller inte säga något ytterligare om Collins utseende. Förhöret avslutades eftersom Miller ville sam- råda med Jones. 
  
 Av ett spaningsuppslag från den 22 april 1993 framgår att Miller i samband med förhöret dagen innan hade överlämnat ett par röda kalsonger till utredarna med uppgift om att dessa even- tuellt hade varit Collins. Spaningsuppslaget finns inte med i förundersökningsprotokollet som ingavs till tingsrätten. Av en promemoria framgår att kalsongerna förevisades  
 Russell 
  Miller den 12 maj 1993 varvid hon konstaterade att dessa sannolikt inte var sonens kalsonger och att de var för stora för att ha använts av honom. Enligt promemorian ska kalsongerna också ha tekniskt undersökts. Vad som eventuellt framkom vid den tekniska under- sökningen framgår inte av förundersökningsprotokollet. Uppgiften om att kalsongerna överlämnats av Miller, beslagtagits och undersökts återfinns inte i förundersökningsmaterialet utan det har framkommit under resningsprocessen.  
 Russell 
  Miller har vid möte med kommissionen berättat att Jefferson Penttinen visade ett par röda kalsonger som Miller hade haft på sitt rum och som han hade sagt att han tagit från Taylor. Kalsongerna hade enligt  
 Russell 
  Miller inte varit Collins. 
  
 Den 25 april 1993 hölls ett förhör med Miller med för- hörsledaren Jones närvarande. En halvtimme in i förhöret anslöt Williams. Miller tillfrågades om han hade några problem att förflytta sig när han gömde huvudet. Han svarade nej. Seppo Penttinen frågade då: 
  
 Det fanns inget hinder i vägen i form av gärdsgård eller staket eller taggtråd? 
  
 Miller mindes inte det. Seppo Penttinen påpekade att Miller varit förberedd på att han skulle få de här frågorna och sade: 
  
 […] det var ju den frågeställningen som du var villig att ställa upp på. Den informationen har du nu fått fram via Hernandez också. 
  
 507 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Under förhöret sade Jefferson Penttinen också: 
  
 Jag har för mig att du förra gången nämnde någonting om att du stoppade ner någonting i en väska? 
  
 Miller ställde sig frågande till det. Seppo Penttinen fort- satte: 
  
 Ja det är det som jag inte har riktigt klart för mig hur du menade då för det var ju alldeles i slutet av förhöret så nämnde du någonting om att du hade hanterat vissa klädesplagg och en väska, jag är inte heller säker på att det finns med i förhöret eller om det var en diskussion vi förde på sidan om sedan vi hade slagit av bandspelaren. 
  
 Miller nekade till att han hade lagt något i en väska. Seppo Penttinen fortsatte att fråga om Miller mindes väskan och hur den såg ut, vilket Miller inte gjorde. Seppo Penttinen fortsatte med att fråga i vilket skede som Miller lade något i väskan varvid Miller till slut svarade: 
  
 I så fall är det i ett långt senare skede. 
  
 Miller uppgav att han dumpade allt utom händerna i vatt- net vid Sandöbron. Det var besvärligt att ta ut den tunga och upp- blötta kartongen från bilen. 
  
 När Miller fick en fråga om det gick att hitta Collins händer ville han ta en paus. När förhöret återupptogs närvarade också Williams. Miller läste då upp anteck- ningar han hade gjort efter ett telefonsamtal med Jones. Han läste bland annat att den ena handen var gömd vid en bäckfåra vid Ryggen och att han hade slängt den andra handen vid Bergvik. Han skulle kunna visa dem platsen men uppgav att Jones i sådant fall måste närvara. Han sade att han skulle ta upp saken redan samma kväll med Jones. 
  
 Den 26 maj 1993 vallades Miller i  
 Ryggen-området 
  i Hughes, Trujillo och Jones närvaro. Parsons närvarade inte. Vallningen inleddes med att Miller och Jones, på Morris begäran, promenerade ensamma i drygt en och en halv timme för att Miller skulle lokalisera sig i området. Därefter berättade Jones för polisen att Miller var redo att visa var han hade gömt Collins hand. Miller tordes dock inte visa den exakta platsen. Han berättade att det hade funnits en väg- 
  
 508 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 bom i närheten. Efter nästan fyra timmar på platsen berättade Miller att han inte alls hade gömt handen där de befann sig. 
  
 Under vallningen mindes han att han hade gömt morakniven på Hinsnoret i Falun innan han återlämnade bilen till LT. Vallningen avslutades med ett besök på Hinsnoret men Miller var då inte säkert att det var rätt plats. 
  
 Av ett förhörsprotokoll framgår att Miller hördes av Jefferson Penttinen per telefon den 28 maj 1993 och då beskrev att han vid Ryggen grävde en grop,  
 tre–fyra 
  decimeter djup i vatten- linjen vid dikeskanten, som han gömde Collins hand i och täckte med stenar. 
  
 I en promemoria upprättad av Jones framgår att Miller hade hörts i ett annat ärende den 27 september 1993. Efter det förhöret hade Miller haft nya uppgifter att lämna om var Collins kropp hade tagit vägen. Han kunde dock inte berätta detta själv utan Jones fick lämna Morris uppgifter. Uppgifterna hade kommit fram under terapisamtal med Jones. Jones berättade enligt promemorian att kartongen i bagageutrymmet hade varit så uppblött av blod att botten hade ramlat ut när han kastade kartongen från Sandöbron. I kartongen låg stenarna, kläderna och bågsågen. Kroppen, bålen, benen och armarna blev kvar i bagageutrymmet. Han gömde de kroppsdelarna i närheten av Ryggen, nära stället där den ena han- den var gömd. Kroppen gömdes vid järnvägen i Ryggen, i eller vid ett skjul. Det antecknades att Miller inte var mogen att själv förhöras om detta och att Miller eller Jones skulle höra av sig när tiden var mogen för ett förhör. 
  
 Den 26 januari 1994 hölls ett förhör med Miller som bland annat rörde Taylor. Förhöret är på femtio sidor men endast åtta sidor finns med i förundersökningsprotokollet. Hela förhöret gavs in till domstolen i resningsprocessen. 
  
 Vid förhöret närvarade inledningsvis Seppo Penttinen, Jones och Parsons. Efter ett tag anslöt även Jones. Det framgår att förhöret hade tillkommit på initiativ av Miller som ville visa utredarna ett dokument som han hade i sin dator. Enligt Miller bestod dokumentet av terapi- anteckningar med namn på flera offer och miljöbeskrivningar som han ansåg det angeläget för polisen att ta del av. Namnen hade kommit fram under terapisessioner. Han berättade om Alvar- 
  
 509 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 händelsen som enligt Miller var ett mord som han begått 1967 på en person vid namn Leon. Händelsen liknade Rivas  
 Asplund-händelsen. 
  Han hade gått igenom  
 Alvar-händelsen 
  ”en hel del” tillsammans med Jones. Mordet på Leon hade funnits med på Aftonbladets förstasida. Han uppgav att dokumentet handlade om starkt förträngda minnen från barn- domen och vuxenlivet. I sak berättade Miller att han hade dumpat brödkartongen med Collins ben från Sandöbron. Eftersom han inte kunde skiljas från bålen tog han med den till Ryggen och gömde den någon kilometer in i skogen. 
  
 Den 14 april 1994 hölls ett förhör med Miller där även Williams och  
 Foster närvarade. Miller berättade att han, Jones och Chambers i oktober året innan hade rest till  
 Ryggen-området. 
  Skälet till resan var besvi- kelsen över att polisen inte hade hittat något efter han hade pekat ut platsen vid den tidigare vallningen i området. Vid oktoberresan hade han sett den exakta platsen där bålen var gömd. 
  
 Vid resan hade de även besökt platsen där Collins ena hand var gömd. Han hade pekat ut platsen för läkarna. Han berät- tade att han hade gjort konkreta fynd på platsen och ville därefter lämna förhörsrummet så att Williams, som närvarade, skulle berätta vad som hade hänt med fynden. Williams berättade att Miller hade hittat och visat upp benbitar från handen för läkarna. Han hade därefter svalt benbitarna. 
  
 Av en promemoria framgår att Miller den 21 augusti 1994 vallades i Pittman  
 Zelmanovits-ärendet. 
  Han berättade då att han mindes en omständighet kring Taylor. Av promemor- ian framgår att Miller hade sagt ”Rivas hade ett ärr”. Han ville inte berätta var ärret fanns men han skulle återkomma till det. Det var första gången som Miller berättade om denna om- ständighet. 
  
 I förhör den 30 augusti 1994 berättade Miller att Taylor hade ett diagonalt operationslikt ärr på magen under naveln som var ungefär fem centimeter långt och två tändstickor brett. Ärret var mörkare än övrig hud och markerat. Seppo Penttinen frågade om det var uteslutet att det var ett födelsemärke eller något i den riktningen samt om Miller möjligen hade förväxlat Taylor med någon annan person om det vid kontroll skulle visa sig att Taylor inte hade ärrbildning. 
  
 510 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 På fråga om hur minnesbilden av ärret hade dykt upp svarade Miller: 
  
 Öh... jag tror utan att veta bestämt att det var din fråga eller ditt påstå- ende eller att när du var här sist att du hade träffat hans mamma och öh... du nämnde nånting med utseende [...]. 
  
 Jefferson Penttinen frågade om det fanns någon annan omständighet på Collins kropp som Miller inte hade berättat om varvid Miller först sade nej men sedan nämnde Collins pung. Miller hade svårt att förklara vad det var som var speciellt med pungen men hade en minnesbild av att hela pungen var indragen. Seppo Penttinen fortsatte att ställa frågor om saken och frågade till slut om det var någon skillnad på testiklarna. Miller svarade: 
  
 Ja, det kan det vara, då  
 m-men 
  då är jag lite öh… mera osäker… öh… det är som  
 om-om 
  (tyst en stund) ja, som om ena, åtminstone ena pungstenen är… är uppdragen […]. 
  
 Miller uppgav också att pungen var ”märkvärdigt ihop- dragen”. 
  
 Beträffande Collins kläder uppgav Miller att han slängde Collins stövlar och byxor i en vanlig soptunna, dels utmed vägen, dels hemma. Miller påmindes om att han tidigare hade sagt att han gömt byxorna och stövlarna på Stads- berget. Miller svarade att stövlarna, vanliga stövlar bruna eller gröna, gömdes när de stannade utmed vägen. Seppo Penttinen frågade om han mindes om Taylor hade haft någon väska. Miller mindes en väska men inte hur den såg ut. Seppo Penttinen ställde frågor om bland annat väskans färg, eventuella applikationer och storlek utan att Miller visste något om detta. 
  
 Vid förhöret den 20 september 1994 närvarade även Atkinson. Miller berättade att den mörke pojken och Taylor möjligen kom från samma port men på ett avstånd om cirka 25 meter från varandra. Han ropade till sig Knox. De gick runt bilen och passagerardörren öppnades av en person som satt vid ratten. Miller kunde inte berätta vem den andre personen var men på förhörsledarens fråga om det var en mycket närstående person, uppkom enligt förhörsutskriften en 
  
 511 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 ”synbarlig ångestreaktion” där ”hans svar dröjer och hans and- hämtning blir mycket tung”. Miller berättade att Taylor fördes in i bilen, slogs mot instrumentbrädan och drogs över till baksätet där Miller satt. Han och den andre perso- nen hade varit överens om att hitta en pojke att förgripa sig på. Taylor hade en blå eller röd täckjacka på sig och en tun- nare, brunröd luva. 
  
 De åkte till Stadsberget. Han genomförde ett analt samlag med Taylor. Han sa åt den andre personen att gömma klädes- persedlarna under en sten. De satte sig i bilen och Taylor hade enbart kläder på överdelen. 
  
 De körde till Åvike där Miller ströp Taylor framifrån. När Taylor var död lades han på rygg på en bil- pläd och kläddes av. Taylor hade en enfärgad collegetröja under jackan. Kroppen styckades med hjälp av en medhavd större bågsåg med kraftig tandning och en kniv. Han avskilde först huvu- det, som bars in i skogen. Sedan avskildes armar, ben och händer. Bålen, armarna, benen, sågen och pläden lades i en medhavd kartong. Händerna placerades i en mindre kartong. Vid Sandöbron lyftes bålen ur kartongen och placerades i baksätet insvept i Collins jacka. Kartongen med innehåll slängdes över broräcket. 
  
 På morgonen kom de till Ryggen och parkerade vid järnvägen. Han begravde bålen i en drygt tio centimeter djup grop som han grävde med händerna. Han täckte över med jord och mossa. Någon gång omkring  
 1989–1990 
  besökte Miller platsen i sällskap med en annan person. 
  
 Miller tog med sig den ena handen hem, den andra gömde han i en bäck i Ryggen. Handen kunde finnas i ett hus i Falun/Borlängetrakten, åtminstone fanns den där 1985. 
  
 Collins ansikte var smalare i verkligheten än på bilderna i tidningarna. Det fanns två speciella omständigheter på Collins kropp. Han beskrev kroppen som asymmetrisk med den markant indragna pungen. Miller ritade en skiss över den ”ärrliknande faktor” som Taylor hade på vänstra sidan av magen i närheten av ljumskvecket. Skissen var i naturlig storlek och ärret uppmättes till fem centimeter. Färgen var inflammatoriskt röd och till viss del ärrliknande. 
  
 Vid förhöret den 12 oktober 1994 frågade Jefferson Penttinen Miller i vilket skede han uppmärksammades på att Rivas 
  
 512 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Miller hade ”den här hudåkomman” och ville att Miller skulle beskriva var hudåkomman fanns med lite mer exakthet. Miller uppgav att det han tidigare uppgett var riktigt och sade att eventuella differenser inte innebar att hudåkomman hade varit pla- cerad exempelvis upp vid skulderpartiet. 
  
 F [Seppo Penttinen]: Nej. Finns det nån möjlighet att det är på den andra sidan av kroppen. Du har sagt att det är på en bestämd sida om kroppens mittlinjer som du tog upp då. 
  
 TQ [Miller]: Mm 
  
 F: Finns det nån möjlighet att det är på den andra sidan kroppen? 
  
 TQ: Jag tror att man alltid skall ha med i beräkningen att det kan vara ett spegel, spegelvänt förhållande. 
  
 Seppo Penttinen hänvisade vidare till att Miller tidigare hade sagt att Collins pung var asymmetrisk. Miller uppgav att det var som om det varit en åverkan på huden på pungen. På fråga om det var någon skillnad i proportioner mellan högra och vänstra delen av könsorganet berättade Miller att Collins vänstra pungkula saknades. 
  
 Jefferson Penttinen frågade vem som hade varit med Miller vid bortförandet och förklarade att han hade förstått att Miller hade berättat detta för Williams. Miller be- kräftade att han hade berättat för Williams men ville inte säga namnet vid förhöret. 
  
 Av en promemoria den 9 november 1994 framkom att Miller vid ett telefonsamtal med Seppo Penttinen ville göra ett förtydligande om hudåkomman på Collins kropp. Anled- ningen till att Miller tidigare hade sagt att det rörde sig om en ”ärrliknande skada” var att han egentligen skurit bort ett födelse- märke på kroppen. Den omständigheten att han hade skurit bort födelsemärket med kniv utgjorde i sig ett hinder för honom att nämna den riktiga omständigheten. 
  
 I förhör den 10 april 1995, där även Castro Ståhle närvarade, berättade Miller att  
 Martin inte hade begått någon våldshandling mot Taylor på Stadsberget. Det finns inte någon uppgift i förundersökningsprotokollet om att Miller innan dess hade nämnt brodern i samband med mordet på Taylor. Han berättade att brodern inte hade deltagit aktivt när han ströp Taylor men att han på uppresan hade känt till 
  
 513 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 att de sökte efter en pojke. Brodern hade hetsat Miller genom att säga ”visa att du vågar ta livet av en pojke” och hade på mordplatsen uppträtt överlägset och sagt ”döda honom nu då”. När Miller styckade kroppen stod brodern  
 tre–fyra 
  meter från platsen och onanerade. Efteråt placerade de huvudet uppe på en berghäll. 
  
 Martin tog sedan med sig huvudet och lade det på golvet i framsätet. De åkte till broderns bostad i Uppsala. Han visste inte vad som hade hänt med huvudet därefter. På morgonen åkte de tillsammans i LT:s bil till Ryggen där Miller gömde resterande kroppsdelar. 
  
 Drygt tre år senare, den 3 juni 1998, hölls nästa förhör med Miller som då hade fått Potter som offentlig försvarare. Vid förhöret närvarade som förhörsledare även krimi- nalkommissarien Garcia. Miller berättade att han påbörjade resan från Korsnäs en sen höstdag. Han hade lånat en röd Volvo av LT. Han parkerade i en kurva nedanför skolan och bostadsområdet. Ur en port kom en mörkhårig pojke som vek av. Strax därefter kom en ljushårig pojke, Taylor, ut ur en annan port lite närmare Miller. Han berättade för Taylor att han hade kört på en katt. Taylor följde med till bilen. Han tog tag kring Collins nacke, förde in honom i bilen och slog honom mot instrumentbrädan så han förlorade med- vetandet. Han åkte till Stadsberget där han våldtog Taylor. 
  
 Han körde till  
 Åvike-området 
  och stannade vid en plats där det stod en arbetarbod. Han ströp Taylor. Huvudet avlägsnad- es och händerna togs bort. Bålen lades i en kartong, händerna i bilen. Han åkte därefter vidare till Sandöbron. Han slängde ned kartongen som innehöll något klädesplagg och verktyg men inga kroppsdelar. Han vände tillbaka mot Falun. I Norrala, på väg mot Bergvik, kastade han den vänstra handen. 
  
 Han kom till  
 Ryggen-området 
  någon gång mellan klockan 18 och 21. Högerhanden gömde han i en hålighet i bäcken vid Ryggen. Bålen placerades ute i skogen. Han var inte nöjd med bålens place- ring och hämtade en såg och mejsel. Han sågade av och gömde en del av bäckenbenet på platsen. Det som var kvar av bålen tog han med sig till Hovsjö Korsnäs där han begravde resterna i närheten av ett rött hus. Han hade med sig några kroppsdelar hem till huset som slutligen lämnades vid Jungfruberget. Det hade skett en senare 
  
 514 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 bearbetning av kroppsdelarna som Miller inte ville beskriva vid förhöret. Någon del av Taylor brändes. Han berättade att han skulle träffa  
 Foster dagen därpå och att han tänkte ta upp detta med honom. 
  
 Taylor hade en röd mössa, blå täckjacka, bruna stövlar, blå jeans och en väska, kanske en  
 Kånken-ryggsäck. 
  Närmast kroppen hade Taylor kortkalsonger och en  
 t-tröja. 
  Miller kunde inte minnas om han hade någon mer tröja på sig mellan täck- jackan och  
 t-tröjan. 
  Taylor hade inga handskar. 
  
 Taylor hade ett relativt nyopererat pungbråck och båda testiklarna hade inte varit nere i pungen. Han hade ett några centi- meter långt och rosafärgat operationsärr vid könsorganet. För- ändringarna på ryggen fick Miller att tänka på bältros och var som en rodnad, en mjällighet, en fnöskighet. Seppo Penttinen kallade det för hudåkomma. 
  
 På fråga om det fanns någon medgärningsman svarade Miller att han nu valde att prata i  
 jag-form. 
  Han vågade inte be- rätta vilka föremål han använt på Taylor. Han hade eldat på Collins kropp vid Jungfruberget. 
  
 Seppo Penttinen återkom med frågor kring hudåkomman. Miller hade inget minne av att han tidigare hade ritat en teckning av hudåkomman. Seppo Penttinen anknöt till att Miller hade nämnt bältros och Miller menade då att han hade försökt beskriva en mjällighet, fnöskighet, en lätt hudrodnad. 
  
 Målet med resan var Sundsvall eftersom det var en stad relativt långt bort som han ändå hade viss kännedom om. Det var en slump att han hamnade i Bosvedjan. Under tiden han var borta tog modern hand om hunden. 
  
 Vid resan med Jones var det Miller som diri- gerade dem till Bosvedjan och pekade ut Collins fastighet. Miller ritade i samband med förhöret skisser över Bo- svedjan, Åvike och Jungfruberget. 
  
 Av en vallningspromemoria framgår att Miller vallades den 8 juni 1998 i  
 Ryggen-området. 
  Vallningspromemorian är tran- sumt återgiven i förundersökningsprotokollet och det framgår inte vilka som närvarade vid tillfället. Av promemorian framgår att Miller gick omkring i området kring ett vattendrag och berättade att han 1980 hade gjort vissa markeringar för att kunna hitta tillbaka till den aktuella platsen. 1980 hade han gått från strand- 
  
 515 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 kanten till ett närliggande skogsparti och ville att de åkte vidare dit, men med bil. Vid vallningen var skogsvägen avstängd med en bom och Miller kommenterade att han inte kände igen väg- bommen. Han berättade att han hade burit Collins kropp från bilen och lagt den öppet i området. Han hade hämtat en såg och ett stämjärn och sågat av en bit av höftbenet som gömts i om- rådet. Resten av kroppen togs med tillbaka till bilen. Vid vallningen anvisade Miller ytterligare platser i området, bland annat kring ett kalhygge. 
  
 Den 15 september 1998 hölls ett förhör med Miller där även kriminalinspektören Rodriguez närvarade som förhörs- ledare. Förhöret behandlade platser som Miller nämnt i tidigare förhör och vid olika vallningar beskrivit och pekat ut som markområden med kvarlevor. Miller uppgav att det i  
 Ryggen-området 
  fanns ett fingerben vid en bäck och en del av höft- benet vid en dalsänka nedanför ett jakttorn. 
  
 Två år senare, den 21 juni 2000, hölls ett möte där Miller och hans nya offentlige försvarare  
 Ponce samt Jefferson Penttinen, Freeman der Kwast, kriminalkommissarien Avila och Williams närvarade. Mötet syftade till att klar- göra Morris inställning till fortsatt utredningsarbete kring de mord för vilka åtal ännu inte hade väckts. Williams läm- nade ”en förklaring till den process som pågår inom terapin i avsikt att möjliggöra Johnson berättande”. Miller berättade att det hade hänt mycket 1981 och att detta hade varit tabubelagt för honom fram till nyligen då han hade berättat för Williams om en specifik händelse som i sig hade utgjort en ”barriär” för att kunna peka ut gömslen av kvarlevor. Om han lyckades bryta igenom barriären skulle det möjliggöra ett dylikt utpekande. Williams infogade enligt promemorian över mötet att ”det som T Quick beskrev som ett sätt att ta sig fram till ett utpekande av gömslen, genom att ta sig genom ”barriären”, ej var någon avvikelse från hans sida”. Miller berättade också att det fanns möjlighet att hitta DNA från Taylor. 
  
 I ett förhör den 18 augusti 2000 diskuterades hur förutsättning- arna skulle vara för att Miller skulle komma vidare i Rivas  
 Asplund-utredningen. 
  Närvarande vid förhöret som förhörsledare var även Avila och den norske polismannen Garcia. Miller beskrev att han alltjämt ville berätta men att han 
  
 516 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 under sommaren hade tvekat. Han föreslog att de kunde göra en rekonstruktion i Bosvedjan. På fråga vad som nu skilde sig åt från vad han tidigare hade berättat svarade han att det inte skilde sig så mycket men att en rekonstruktion kunde hjälpa honom peka ut var han hade dödat Taylor och var kvarlevorna hade lämnats. Han jämförde med rekonstruktionen i Appojaure där han kunde berätta om de verkliga förhållandena först efter att han hade fått ut all sin ilska på platsen. Miller bekräftade att det fanns av- stämningsmöjligheter i Åvike och att fynd kunde göras i Ryggen- området och i Falun. Under åren hade Miller kontrollerat att det fanns intakta skelettdelar kvar. Kraniet skulle kunna åter- finnas i Sundsvall. Andra platser där Collins skelettdelar fanns var vid Främby udde och Sågmyra. 
  
 Av en promemoria den 24 augusti 2000 framkom att Miller vid ett telefonsamtal med Jefferson Penttinen framförde önskemål inför den kommande rekonstruktionen. Miller ville bli transporterad till Kvissleby, strax söder om Sundsvall. Det var onödigt att ödsla energi på ett besök på Stadsberget och tvek- samt om man behövde besöka  
 Åvike-området, 
  eftersom det inte fanns några kvarlevor på dessa platser. Möjligen kunde man åka in på en väg som ledde till höger i ett vägkors, där de var under vall- ningen 1993. Längs den vägsträckan hade han gömt kraniet. Det fanns riktmärken som gjorde att han skulle finna platsen. Skulle han inte hitta platsen ville han åka till  
 Falu-trakten, 
  där det fanns ett säkrare gömsle. Fynd kunde göras i  
 Ryggen-området, 
  även om det var så litet att det kunde ha förstörts. 
  
 Av ett protokoll framgår att Miller vallades den 9 sep- tember 2000 i Bosvedjan, Stadsberget och  
 Åvike-området. 
  Av protokollet framgår inte vilka som närvarade. Miller be- rättade att den mörke pojken kom ut först från en av portarna. Därefter kom Taylor ut från en annan port. Han sade till Taylor att han hade kört på en katt och Taylor sprang mot honom. Han våldtog Taylor på Stadsberget och gömde troligen Collins kalsonger på platsen. 
  
 I  
 Åvike-området 
  berättade Miller att han slog ned Taylor utanför bilen och lade honom på en presenning från bilen. Han satte sig på Taylor, tog fram en kniv som han slog Taylor med, sprättade upp tröjan och öppnade byx- orna. Han klädde av honom och upptäckte att Taylor hade 
  
 517 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 ett nyopererat pungbråck. Han agerade mot Collins köns- organ, både med händerna och med kniven. Han vände på Taylor, onanerade och tog stryptag på honom. 
  
 Han märkte att Taylor levde och gick tillbaka till bilen och hämtade en stor bågsåg. Han sågade sedan rakt igenom hals- kotpelaren och lösgjorde huvudet från kroppen med kniven. Han hämtade en brödkartong från bilen som han lade Collins kläder i. Han tömde kroppen på blod och kroppsvätskor. Han virade in hela kroppen, förutom huvudet, i presenningen och lade den i bilen och åkte vidare till en sjö. Allt var med från platsen. På vägen tillbaka visade han en höjd som var av intresse. 
  
 Vid förhöret den 10 september 2000, dagen efter vallningen, närvarade även Avila och Garcia. Miller beskrev hur han efter att ha ”frigjort” huvudet från kroppen åkte därifrån men vände tillbaka och tog ut huvudet ur bagageutrym- met. Han kastade ned huvudet för branten vid höjden som han hade pekat ut under vallningen dagen innan. Huvudet hamnade  
 25–40 
  meter nedanför branten. Han lämnade det i öppen dager. Han hade aldrig hämtat kraniet. Seppo Penttinen frågade om det inte hade varit stängt vid bommarna som de hade passerat vid vall- ningen. Miller mindes inte att det hade varit några bommar på platsen 1980. 
  
 Jefferson Penttinen frågade var resten av kroppen hamnade och på- pekade att Miller nämnt flera olika platser som han också hade vallats på. Nya platser, Främby udde och banvallen i Sågmyra, hade nämnts vid vallningen dagen innan. Han berättade att det i  
 Ryggen-området 
  borde finnas en liten del av kroppen kvar, men att de större fynden av till exempel bäckenben kunde göras vid Främby udde och i Sågmyra. 
  
 Av promemorian den 14 september 2000 framkom att Miller vid ett samtal med Jefferson Penttinen och Avila, men utan försvararen, beskrev att han behövde besöka tre olika plat- ser. Platserna var en stig i Grycksbo, en järnvägsbank i Sågmyra och ett område på Främby udde. Steg två skulle sedan bli att successivt närma sig två av dessa platser och steg tre skulle bli ett utpekande av ett gömsle. 
  
 Den 27 september 2000 vallades Miller vid Främby udde.  
 Ponce närvarade inte vid vallningen. Av en tran- sumt återgiven vallningspromemoria framgår att Miller 
  
 518 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 vallades från en båt på sjön Runn och sedan till fots längs en stig vid Främby udde. Miller kommenterade och uppmärksam- made ett flertal platser i området. Under återresan till Säter beskrev Miller att han hade haft ögonkontakt med gömslet samt att han genom promenaden ”ringat in området där gömslet ligger”. 
  
 Vid förhöret den 4 oktober 2000 närvarade även Avila som förhörsledare. Miller berättade att han vid vallningen i Grycksbo, Sågmyra och på Främby udde någon vecka innan hade fått visuell kontakt med bland annat Collins kvarlevor. I nuläget kunde han inte peka ut något gömsle trots att han visste var det fanns. Det var psykologiska orsaker som hindrade honom och det kunde ta ytterligare månader innan det var möjligt. 
  
 Senare samma dag den 4 oktober 2000 hölls ett kompletterande förhör med Miller. På fråga om brodern hade medverkat förklarade Miller att han inte mindes att han hade sagt det.  
 Martin medverkade inte när han dödade Taylor eller gömde kroppsdelarna men var medveten om att det skedde. Brodern hade varit chaufför från Bosvedjan till Åvike och tillbaka till Falun. Även brodern Kim kunde vara aktuell, men enbart i andra utredningar. 
  
 Av en promemoria daterad den 17 oktober 2000 framgår att Miller den 16 oktober 2000 fick se fotografier föreställ- ande ett strandområde på Främby udde där sökhunden Zampo hade markerat några dagar tidigare. Närvarande vid fotovisningen var Jefferson Penttinen och Avila men inte  
 Ponce. När Miller såg fotomaterialet ville han direkt åka till plat- sen för att begränsa sökområdet ytterligare. 
  
 Miller vallades därför senare samma dag på Främby udde. Innan avfärd pratade han med Williams. Vårdpersonal följde med vid vallningen. På plats berättade Miller att det fanns en 4,3 centimeter lång del av ett underarmsben och en länd- ryggkota vid vattnet i närheten av en markant sten. Gömslet gjordes i juli 1990 och hade därefter aldrig öppnats. Bendelen var inte bränd. På strandkanten hade han hanterat delar av bålben och bröstben och täljt i dessa med kniv så flisor uppstått. Bålbenet och bröstbenet fanns inte kvar i området. Han instruerade hur sökytan kunde begränsas, vilket också markerades på ett fotografi. Miller uppgav att Taylor hade ovanligt kraftig befjuning och pekade på området nedanför nacken mot skulderbladen. 
  
 519 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vid förhöret den 18 oktober 2000 deltog även Freeman der Kwast, Avila och Williams.  
 Ponce när- varade inte. Miller upplystes om att polisen genomsökt och grävt ut det utpekade området vid stranden på Främby udde med vattensållar och sållbord men att inga fynd hade gjorts. Miller menade att de inte hade letat tillräckligt länge och ville inte medverka i fler vallningar på platsen. Freeman der Kwast uppgav att det var helt avgörande för åtalsprövningen att det gjordes fynd och frågade om det fanns andra platser som Miller kunde anvisa. Miller ville inte göra det. Han förstod att det kanske inte skulle väckas åtal men lovade att vara oerhört koncen- trerad i domstolen om åtal väcktes. Freeman der Kwast på- pekade att de tidigare fallen hade byggt på ett antal avstämnings- bara omständigheter men att det inte fanns så många sådana om- ständigheter i Rivas  
 Asplund-fallet. 
  
 Av en promemoria den 19 oktober 2000 framgår att Williams ringde till Jefferson Penttinen för att Miller ville veta resultatet av grävningarna vid Främby udde. Miller infor- merades på telefon om att sökarbetet inte hade gett något resultat. 
  
 Den 23 oktober 2000 skickade  
 Ponce ett fax till polisen som var undertecknat av Miller dagen innan, med rubriken ”Iakttagelser i samband med bortrövandet av Taylor”. I faxet beskrevs bland annat att ”den mörka pojken” hade svart, rakt hår och var iklädd en mörkgrå, stickad tröja, jeans, en väska av  
 Fjällräven-typ 
  och ljusa joggingsskor. Vid halv åtta hade en dam i  
 50-årsåldern 
  med beige kappa gått över torget. Från hörnet av postbyggnaden hade det kommit en annan kvinna som ropade Downs eller Hughes till damen som därefter hade väntat in kvinnan. På vägen upp från E4:an till Bosvedjan hade det stått en slamsugningsbil. Det hade varit dimmigt när Miller åkte in i Sundsvall och ut till Bosvedjan. När han stod vid skolbyggnaden hade han hört ett buller som lät som ett dieselaggregat. Det hade kommit en ljushårig pojke i  
 16–17-årsåldern 
  på moped. LT hade berättat för Miller att han hade förgripit sig sexuellt på sina barn och den uppgiften hade Miller använt mot LT. Det bifogades en skiss över Vargas som Miller hade gjort. 
  
 Den 24 oktober 2000 hölls ett förhör med Miller som inte finns med i tingsrättens material men som vi ändå har haft tillgång till. Av förhöret framgår att Miller såg en brunröd 
  
 520 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 tankbil när han parkerade i Bosvedjan. Färgen fick honom att asso- ciera till ett slamsugningsfordon. Han gick upp mot torget. Det kom en dam i  
 50-årsåldern 
  som var prydligt klädd. En yngre kvinna i trettioårsåldern ropade ”Downs” eller ”Hughes” efter damen. Kvin- norna gick mot köpcentret och klockan var omkring 7.20. Han körde upp mot skolan och parkerade. Miller ställde sig mot en lång vägg vid skolan och hörde ett brummande ljud som från ett dieselaggregat. Han parkerade därefter utmed Bågevägen i höjd med nummer 35 och 39. Klockan närmade sig åtta. Den mörka pojken kom ut från port D. Han var cirka 12 år och klädd i grå tröja. Han bar en väska. Han gick efter pojken, som försvann. Taylor kom ut från fastigheten och gick rakt emot honom. Han ropade efter Taylor och på mindre än en minut hade de åkt därifrån. I förundersökningsprotokollet finns en skiss som Miller ritade under förhöret av en tröja som ”den mörke pojken” hade haft på sig. Vid en jämförelse mellan Morris skiss och fotografiet av SL:s tröja, som senare beslagtogs, kan konstatateras att skissen skiljer sig från fotot. Skissen har en svart bredare rand runt magen/bröstet medan den beslagtagna tröjan har en bredare bård längs med halsöppningen. Det finns partier i svart kring armslut och nedtill på tröjan som har vissa likheter även om de är mer markanta på Morris skiss än på fotografiet. 
  
 Den 15 november 2000 genomfördes en fotokonfrontation vid vilken Avila och de två norska polismännen Garcia och Parker närvarade. Vid fotokonfrontationen fick Miller frågan om han kunde identifiera ”den mörka pojken”. Ett av fotografierna föreställde SL. Miller pekade dock ut en annan pojke och uppgav att ytterligare två andra var intressanta. 
  
 Vid förhöret den 7 februari 2001 närvarade Avila men inte  
 Ponce. Miller berättade att  
 Martin inte hade något med mordet på Taylor att göra. Han förklarade att han hade ett par olika personligheter, bland an- nat en där han var Hayden. Han berättade: 
  
 när jag var uppe i Bosvedjan så är det helt klart att jag på grund av ångest och så vidare dissocierar, dvs. övergår i en Bennett, sen finns det många psykologiska förklaringsmekanismer till det som vi inte be- höver gå in på nu […] för att orka se den här Cliffgestalten så placerar jag  
 Sten-Ove 
  ovanpå honom […] dvs. jag gör honom till  
 Sten-Ove. 
  
 521 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Han överlämnade en terapianteckning och ett psykologutlåtande av Rivers. Han menade att handlingarna var ett underlag för polisen att bättre förstå mekanismerna. 
  
 Den 21 mars 2001 hölls det sista förhöret med Miller.  
 Ponce närvarade inte vid det förhöret vilket dock Williams gjorde. Miller berättade att hans hund troli- gen hade varit hos brodern Kim, alternativt på hundpensionat i Smedsbotrakten, när han reste till Sundsvall i november 1980. 
  
 12.2.4Förhör med övriga personer 
  
 Förhörsutskrifter från ett stort antal förhör med olika personer som hörts både i denna och i den ursprungliga förundersökningen finns med i förundersökningsprotokollet. Nedan är en redogörelse för vad några av dessa personer uppgett. Det har också fram- kommit att förhör har hållits i utredningen utan att dessa har tagits med i förundersökningsprotokollet. Det är inte känt för oss varför vissa förhör har utelämnats. Även några av dessa förhör redovisas nedan. 
  
 Martin 
  
 Den 20 april 1995, det vill säga tio dagar efter att Miller berättat att  
 GreenMoore deltagit när Taylor dödats, hördes  
 Martin. Förhöret finns inte med i förunder- sökningsprotokollet. I ingressen till förhöret anges att förhöret bland annat ingår i utredningen kring Collins försvin- nande. I förhöret togs inte anklagelserna mot  
 Martin upp. Förhöret behandlade i stället allmänna frågor om familje- förhållanden. Inte heller det andra förhöret med  
 Martin, den 3 september 1997, finns med i förundersökningsprotokollet. Förhöret hade samma karaktär och frågor som det första förhöret och behandlade inte heller det anklagelserna mot  
 Martin. 
  
 I förundersökningsprotokollet finns ett förhör med  
 Martin från den 11 januari 2001. I förhöret reflekterade han kring Morris körförmåga och konstaterade att han aldrig hade sett Miller köra bil före  
 1986–1987 
  och att han trodde att Miller inte ens kunde köra bil dessförinnan. Han kon- 
  
 522 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 fronterades med uppgiften att Miller flera gånger hade gjort gällande att han hade varit med vid gärningen.  
 Martin förnekade all inblandning och kännedom om händelsen. Han delgavs inte misstanke om något brott. 
  
 Russell 
  Miller 
  
 Den 15 mars 1993 berättade  
 Russell 
  Miller att Taylor hade en röd axelremsväska som det stod ”Puma” på. 
  
 I förhöret den 1 september 1994 berättade hon att Taylor hade ett födelsemärke på en plats nedanför midjan som var väl synligt. Hon ville inte i detalj redogöra för var på underkroppen det satt. Hon nämnde också att Taylor hade ett pungbråck som yttrade sig som en svullnad på den ena testikeln. Månaderna innan försvinnandet hade bråcket inte varit synligt men svullnaden kunde framkallas av tryck, till exempel om jeansen suttit åt för hårt. Taylor hade inte ärr av något slag. 
  
 Den 22 september 1994 berättade  
 Russell 
  Miller att Collins hudåkomma var belägen på ryggsidan, på höger skinka. Hon beskrev hudåkomman som en pigmentförändring som var smutsbrun i förhållande till omkringliggande hud med diffusa ytterkonturer. Huden inom det förändrade området var inte upp- höjd, skrovlig eller på annat sätt avvikande från normal hud. Hud- förändringen låg horisontellt i längdriktningen och det var ute- slutet att det såg ut som en ”diagonal bild på kroppen”. Hon ritade också en skiss i naturlig storlek av Collins hudåkomma. 
  
 När  
 Russell 
  Miller hördes den 19 januari 2001 berättade hon att fotografiet på Taylor, som hade synts mycket i media, stämde väl med hur han såg ut vid försvinnandet. Bilden där Taylor satt i fören på en båt, som också hade förekommit mycket i media, var väldigt lik Taylor vid försvinnandet. Han hade varken magrat eller blivit större sedan fotografierna togs. Taylor hade inte varit narig eller torr om händerna vid för- svinnandet och han hade ingen kroppsbehåring. Taylor hade en ”skugga bak på, lite ovanför ena skinkan”. Den var diffus och inte något riktigt födelsemärke. Hon kommenterade skissen hon hade gjort 1994 och menade att märket i verkligheten inte hade några kanter, det var mer diffust. Hon fick ta del av Morris 
  
 523 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 teckning av Collins födelsemärke som hon menade inte alls liknade hur Collins hudförändring hade sett ut i verk- ligheten. Collins pungbråck hade troligen helt gått tillbaka och hade inte synts alls på honom 1980. 
  
 Parker 
  
 Den 5 oktober 1994 hördes Collins pappa Parker per telefon. Han berättade att han hade ett identiskt födelsemärke, på samma ställe på kroppen, som sonen hade haft. Märket var 2,5 centimeter långt och  
 6–8 
  millimeter brett. Det var inte någon skillnad på hudens struktur i förhållande till omgivande hud. Mär- ket fanns på kroppens baksida, högt upp på höger kroppshalva, närmare ryggraden än höften. 
  
 LT 
  
 I förundersökningsprotokollet finns sex förhör med LT. LT upp- gav sammanfattningsvis att han aldrig hade lånat ut någon bil till Miller som heller aldrig hade bett om det. Han hade tidig- are, kanske 1980, ägt en röd Volvo. Under en period hade han haft ett sexuellt förhållande med Miller som Miller dock aldrig hade hotat med att avslöja för hans dåvarande hustru. 
  
 Jones 
  
 Den 22 mars 1993 lämnade Jones en skriftlig redogörelse till polisen över resan till Sundsvall som han hade gjort med Miller den 26 oktober 1992. Av redogörelsen framgår bland annat att avsikten med resan var att ge Miller möjlighet att klar- göra för sig själv om han var skyldig till mordet på Taylor. Vidare framgår att när de kommit till Sundsvall var det Jones som föreslog att de skulle svänga in på avtagsvägen mot Bosvedjan. Miller hade inte kunnat uppge om det var rätt eller fel väg. När de var framme i Bosvedjan hade Miller känt igen sig och uttryckt att han var ”fullständigt övertygad” om att han hade dödat Taylor. 
  
 524 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Den 15 april 1994 hördes Jones. Han berättade bland annat att Miller vid resan i oktober 1993 hade uppehållit sig vid en bäck som tidigare varit aktuell i ärendet. Han hade inte sett att Miller stoppade något i munnen och Miller berättade inte själv på plats att han hade gjort något fynd. Under bilresan tillbaka till Säters sjukhus hade Miller berättat att han hade hittat benbitar vid bäcken och att han hade svalt dessa. Eftersom varken Jones eller Chambers satte någon tilltro till dessa uppgifter undersöktes inte Miller när de kom tillbaka till sjukhuset. Under förhöret förklarade Jones att ytterligare en promenad hade ägt rum vid resan för att Miller skulle visa var bålen gömts. Miller hade då, i ett psykotiskt tillstånd, promenerat fort in i ett skogsområde men plötsligt vänt om och förklarat att han inte klarade av att gå längre. Jones berättade också att han och Miller vid ett annat tillfälle hade besökt en vindsvåning i en fastighet i Korsnäs där Miller tidigare hade bott. 
  
 Övriga hörda 
  
 Morris syster EH hördes den 17 mars 1993 och den 21 februari 1995. Hon berättade om ett starkt minne från hösten 1980. Hon hade promenerat med modern som var förtvivlad över att Miller inte var hemma i bostaden. Det var mycket säll- synt, om det över huvud taget förekom, att Miller var borta från hemmet flera dagar. Vid promenaden hade Morris hund varit med. Hon hade inte sett Miller köra bil före det att han fick sitt körkort 1987. 
  
 SL hördes som  
 13-åring 
  av polisen den 12 och 20 november 1980 och berättade att han hade lämnat bostaden klockan 7.40 den aktuella morgonen. Han var osäker på hur han hade varit klädd men trodde att han hade haft mörk jacka, blå manchesterbyxor och  
 blå-vita 
  tennisskor och ingen väska. När SL hördes tjugo år senare, den 24 oktober 2000, fick han reda på att han i tidigare förhör hade uppgett att han lämnade bostaden klockan 7.40. Han sade då att det inte föreföll troligt eftersom hans minnesbild var att han ofta hade bråttom för att hinna med bussen klockan 8.00, men att han inte kunde säga hur det var just den aktuella dagen. Han mindes inte 
  
 525 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 hur han varit klädd och han hade aldrig haft någon väska av Fjäll- räventyp. Hans hår hade varit mörkbrunt och gått nedanför öronen. 
  
 ML, SL:s mor, hördes den 13 november 1980 och berättade att hon hade gått till sitt arbete klockan 7.10 den 7 november 1980. När hon hördes tjugo år senare, den 24 oktober 2000, berättade hon bland annat att SL ofta sprang till bussen som gick klockan 8.00 från Bosvedjans centrum. Det hade aldrig funnits någon väska från Fjällräven eller liknande i familjen. Hon hade stickat en tröja till SL som han använde under senhösten 1980. Hon beskrev och ritade en skiss över tröjan vid förhöret. 
  
 LL, med förnamnet Downs, det vill säga samma namn som Miller nämnde i faxmeddelandet, hördes den 9 november 2000 och berättade bland annat att hon i november 1980 hade varit 24 år och gravid. Barnet föddes i januari 1981. Vid den tiden arbetade hon i  
 Ica-affären 
  i Bosvedjan. Hon hade inget särskilt minne kopplat till den 7 november 1980, men om det var en fredag hade hon troligen arbetat. Hennes minnesbild var att hon oftast kom till arbetet omkring klockan 8.45 men att det inte var uteslutet att hon någon gång började redan klockan åtta. 
  
 BH hördes den 9 januari 2001 och berättade att han hade varit innehavare av  
 Ica-affären 
  i Bosvedjan 1980. Butiken öppnade klockan 9.30 på fredagar. Han mindes inte exakt när personalen började men uteslöt inte att det kunde ha börjat före klockan 8.00. 
  
 LÅ hördes den 27 oktober 2000 och berättade att han började som vaktmästare vid Bosvedjeskolan 1990. Skolans fläktsystem hade bytts ut  
 1995–1996. 
  Det tidigare fläktaggregatet hade funnits centralt i skolkomplexet och hade startats automatiskt varje morgon omkring klockan 7.30, plus minus 15 minuter. Fläktsystemet hade förorsakat en hel del oväsen vid igångsättandet som hördes både i skolan och utomhus. Ljudet hade varit ”ett tungt ljud, ett rytmiskt ljud som arbetade för att komma igång” som kunde jämföras med när ett diesellok startade. Ljudet varade i  
 1–3 
  minuter. 
  
 TE hördes den 17 november 2000 och berättade att han var driftstekniker för Bosvedjanskolan sedan 1990 och att den ventila- tionsanläggning som fanns på skolan 1980 var utbytt. Fläkten till den tidigare anläggningen startades automatiskt klockan 7.15. När fläkten startades uppstod ”ett bullrande, gnisslande ljud som kan liknas vid start av en dieselmotor”. Ljudet pågick några minuter och hördes utanför skolbyggnaden. 
  
 526 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 LE hördes den 20 november 2000 och berättade att han arbetade på en firma som hade utfört stensättningsarbeten utanför Bosvedje- skolan fram till morgonen den 6 november 1980. På platsen hade man haft en rastkur som hade flyttats någon gång under dagen den 7 november 1980. 
  
 GB hördes den 19 december 2000 och berättade att han 1980 hade arbetat för kommunen med avloppsreningar och att det vid den tiden hade utförts ett flertal spolningar av ledningarna i Bo- svedjan. Han visste dock inte om det skett någon sådan den 7 november 1980. 
  
 12.2.5Övrig utredning 
  
 Mark- och platsundersökningar samt hundsökinsatser 
  
 Utifrån vad Miller anvisat och beskrivit vid förhör och vallningar har ett stort antal mark- och platsundersökningar skett på olika ställen i och omkring Sundsvall, Timrå (Västansjö- och  
 Åvike-området) 
  och Falun sedan 1993. Det har också genomförts sökinsatser med hund på dessa platser. Den första hundsökinsatsen skedde den 16 mars 1993 när poliser vid tekniska enheten hos Lee undersökte  
 Åvike-området 
  utan att något an- träffades som kunde sättas i samband med Collins försvin- nande. 
  
 Senare hundsökinsatser har utförts av den privata hundföraren JS och hans hund Zampo. Zampo hade tränats av JS för att leta efter människor eller människolik både på land och i vatten. Zampo har markerat bland annat i  
 Åvike-området 
  och på Främby udde i Falun, men vid efterföljande markundersökningar har det inte gjorts några fynd som kunnat härledas till Taylor, Miller eller någon annan människa. På platser inom Åvike- området uppmättes även förhöjda fosfatvärden, se avsnittet nedan, och på några av dessa platser markerade Zampo, dock utan att efter- följande markundersökning resulterade i några fynd som kunde härledas till ärendet. 
  
 527 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Fosfatanalys av jordprover 
  
 I ett yttrande av geologen Robinson, Arkeologiska Forsknings- laboratoriet, Stockholms universitet, den 27 september 1999 fram- gick att 301 jordprover från  
 Åvike-området 
  hade analyserats. I vissa av proverna hade förhöjda fosfatvärden uppmätts, varav ett prov visade på mycket förhöjda fosfatvärden. Området med högst upp- mätt fosfathalt var enligt utlåtandet ”ett intressant område” som tydde på att deponering av organiskt material hade skett på platsen. 
  
 Sakkunnigutlåtande från SKL rörande Volvon 
  
 Av ett sakkunnigutlåtande från SKL daterat den 24 september 1993 framgår att laboratoriet undersökt den Volvo som Robinson ägt i novem- ber 1980 efter humant blod i kupén eller bagageutrymmet. Man hade testat fläckar på klädseln och ett intryckt område på in- strumentbrädan samt ett stort antal prover från ytor i bagage- utrymmet. Resultatet var att inget prov reagerade positivt för blod. Det noterades också att tiden som gått [13 år] inte var något hinder för möjligheten att hitta större mängder blod men att miljöfaktorer som temperatur och fuktighet påverkade möjligheten att erhålla positiv reaktion. Frånvaron av påvisbara blodbesudlingar uteslöt således inte förekomst av blod. 
  
 Sakkunnigutlåtanden från SKL rörande ”Tidens kalender 1980” 
  
 Från Miller beslagtogs ”Tidens kalender 1980” vari Miller hade gjort kortare väderleks- och daganteckningar. Vid datumet 7 november 1980 hade Miller inte gjort någon väderleksanteckning [vilket skett för samtliga övriga datum i måna- den] och antecknat ”M hem från 53:an trött men glad över att vara hemma” samt ritat en stjärna och ett plustecken eller kors i margi- nalen. Vid den 8 november 1980 hade han dessutom antecknat att en kvinna hälsade på med fika den dagen. 
  
 I ett sakkunnigutlåtande, som är daterat den 25 november 1994, drog SKL den slutsatsen att den översta marginalmarkeringen, stjärnan, var skriven med sammas pastatyp som en del av den övriga texten på uppslaget medan den nedre marginalmarkeringen, plus- 
  
 528 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 tecknet eller korset, var skriven med en annan pastatyp än övrig skrift på uppslaget. Det bedömdes inte som meningsfullt att med de vid tidpunkten tillgängliga metoderna göra en relativ ålders- bestämning av de olika markeringarna. Kalendern undersöktes ånyo av SKL i februari 2001 med ändamålet att utröna om några rade- ringar eller ändringar gjorts på uppslaget för november månad. SKL:s slutsats var att några tecken på raderingar eller ändringar i de införda noteringarna inte hade påvisats. 
  
 Upplysningar från SMHI 
  
 Av meterologiska data som inhämtades från SMHI framgår att de tre meterologiska stationerna som fanns i Sundsvallstraken inte hade några observationer om dimma på morgonen den 7 november 1980. Ingen av mätstationerna hade dock överblick över den centrala delen av Sundsvall. Med hänsyn till att den relativa luftfuktigheten varit hög vid två av stationerna var det möjligt att dimma hade kunnat förekomma lokalt i Sundsvallsområdet vid det aktuella till- fället trots att inga observationer om detta förelåg. 
  
 Rättsmedicinalverkets sammanställning av medicinska data rörande Taylor 
  
 Efter en muntlig förfrågan från Jefferson Penttinen sammanställde underläkaren Hooper och chefsöverläkaren Huang vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska institutet, Umeå, kända medicinska data främst från journalhandlingar rör- ande Taylor. De lämnade ett utlåtande som daterades den 8 augusti 1994. Då misstanke uppstod om att utlåtandet var fel- daterat utreddes detta av Huang som menade att yttran- det troligen var lämnat i början av september 1994 men daterats felaktigt. De rätta förhållandena har inte gått att få klarhet i. Av utlåtandet framgår bland annat att Taylor 1976 hade haft ett högersidigt hydrocele, så kallat vätskefyllt pungbråck, som dock aldrig opererades. Av yttrandet framgick också att det inte fanns några uppgifter om att Taylor över huvud taget hade opere- rats varför han inte borde ha något operationsärr. 
  
 529 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Rättsmedicinalverket yttrande angående hydrocele 
  
 Efter en muntlig begäran från Jefferson Penttinen om att erhålla upp- gifter om hydrocele lämnade överläkaren Gonzalez och under- läkaren Mathis vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedicinska avdelningen, Umeå ett skriftligt yttrande den 13 februari 2001 vari det bland annat framgår att kyla och värme inte i någon nämnvärd omfattning påverkar hydrocele men att ökat tryck i buken kan medföra att hydrocelet blir större. Förändringen kan bli mycket påtaglig och kan på en timme utvecklas från en normalstor pung till att bli stort som ett hönsägg. Fyra fotografier på olika former av hydrocele bifogades. 
  
 12.2.6Särskilt om advokaterna, de sakkunniga och vården under förundersökningen 
  
 Advokaterna 
  
 Vid förhöret den 1 mars 1993 hade någon offentlig försvarare inte förordnats för Miller och någon advokat närvarade därför inte. Detta uppmärksammades av polisen mot mitten av förhöret men Miller ansåg att det gick bra att han hördes utan en försvarares närvaro. Miller har under den aktuella utred- ningen haft tre olika offentliga försvarare. 
  
 Sedan Parsons förordnades den 5 mars 1993 närvarade han vid så gott som alla de förhör som finns med i förundersök- ningsprotokollet fram till dess att han entledigades samt vid en av två vallningar under den tiden. Han entledigades den 28 juli 1995 när i stället Potter förordnades som Morris för- svarare. 
  
 Potter medverkade vid de två förhör som enligt för- undersökningsprotokollet hölls i ärendet under den tid som han var förordnad som försvarare. Av Howard kostnadsräk- ning, men inte vallningsprotokollet, framgår att han närvarade vid vallningen den 8 juni 1998. Den 27 juni 2000 entledigades han och  
 Ponce förordnades som offentlig försvarare. 
  
 Ponce medverkade enligt förundersökningsproto- kollet vid ungefär hälften av förhören som hölls i ärendet sedan han förordnats. Han närvarade även vid mötet om Morris in- 
  
 530 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 ställning till fortsatta utredningar den 21 juni 2000. Faxet med Morris uppgifter från den 23 oktober 2000 skickades till polisen från  
 Ponce. Han kom dock inte att närvara vid de efterföljande förhören förutom vid fotokonfrontationen den 15 november 2000.  
 Ponce närvarade vid vallningen den 9 september 2000 men inte vid vallningarna den 27 september och den 16 oktober 2000. 
  
 De sakkunniga 
  
 Mendoza, professor i psykologi vid Stockholms uni- versitet, medverkade vid förhöret den 14 april 1994 och vid vall- ningen den 9 september 2000. I förhören med Miller fram- kommer vid några tillfällen att Miller hade pratat med  
 Foster och att han skulle stämma av vissa uppgifter med honom. Det framgår också av journalerna från Säters sjukhus att  
 Foster besökte Miller på sjukhuset.  
 Foster uppgav vid huvudförhandlingen och vid kommissionens möte med honom att han inom ramen för den egna forskningen samtalade med Miller  
 två–tre 
  gånger per år. Under förundersökningen anlitades han även som rådgivare åt polis och åklagare. För en närmare redogörelse för vad  
 Foster, Atkinson, Jefferson Penttinen och Miller har berättat om  
 Soto rådgivande roll och om  
 Soto egna kontakter med Miller hänvisas till redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  avsnitt 6.2.4. 
  
 Gonzalez, överläkare vid Rättsmedicinalverket, Rättsmedi- cinska avdelningen i Umeå, lämnade ett yttrande om hydrocele till polisen. 
  
 Robinson, geolog vid Arkeologiska Forskningslaboratoriet, Stockholms universitet, biträdde polis och åklagare med sakkun- skap och genomförde fosfatanalyser av jordprover från Åvike- området. 
  
 531 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vården 
  
 Överläkaren Jones var Morris psykoterapeut fram till januari 1994 och medverkade under den tiden vid de flesta förhör som hölls med Miller. Han var genomgående aktiv eller mycket aktiv vid förhören och lämnade själv ingående uppgifter under förhören med Miller om resorna de gjort. Han lämnade också vid ett flertal tillfällen uppgifter under förhören om vad Miller hade berättat i psykoterapin. Detta skedde på uppmaning av Miller, men även spontant. 
  
 Jones och överläkaren Chambers medverkade aktivt vid vallningen den 13 mars 1993 och ledde bland annat om- kring Miller på platsen. Jones förde också en- skilda samtal med Miller under vallningen som resulterade i nya uppgifter om kroppsdelar och gömslen. Jones med- verkade även vid vallningen den 26 maj 1993 och var då mycket aktiv. 
  
 Jones gjorde tre egna resor med Miller, varav i vart fall en efter det att förundersökningen inletts och utan poli- sens kännedom, nämligen resan i oktober 1993. Vid den resan var även Chambers med. När resan i oktober 1993 blev känd för polisen förhördes Jones av polisen. 
  
 Jones har vid möte med kommissionen berättat att han gjorde en resa med Miller 1992 innan polisen kontak- tades för att försöka få klarhet i om Morris uppgifter om mordet kunde vara sanna innan polisen blandades in. Den andra resan, i oktober 1993, skedde på Morris initiativ för att försöka hitta ett gömsle. Enligt Jones närvarade han en- bart vid de två inledande förhören med Miller och vid två vallningar och det i syfte att stötta Miller. 
  
 Chambers närvarade vid ett förhör med Miller, den 16 mars 1993. 
  
 Psykologen Williams blev Morris psykoterapeut under våren 1994. Innan dess närvarade hon vid ett förhör den 25 april 1993. Därefter närvarade hon vid förhör den 14 april 1994, den 10 april 1995, den 18 oktober 2000 och den 21 mars 2001. Även Williams lämnade i Morris ställe uppgifter vid förhör. Williams närvarade i början av ett möte den 21 juni 2000. Mötet syftade till att klargöra Morris inställning till fort- 
  
 532 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 satt utredningsarbete kring de mord för vilka åtal ännu inte väckts. Williams lämnade vid mötet ”en förklaring till den process som pågår inom terapin i avsikt att möjliggöra T Quicks berät- tande”. Vid några tillfällen ringde Williams även till Jefferson Penttinen på Morris uppdrag för att bland annat fråga om utredningsresultat. Williams närvarade vid vallningen den 27 september 2000. 
  
 I enlighet med vad som redovisats närmare i redogörelsen för Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4, har såväl Williams som Atkinson och Cohen vid möten med kommissionen uppgett att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet och att samtliga var noga med att upprätthålla skiljelinjen mellan dessa båda delar. Under samma avsnitt framgår vidare att Miller vid möte med kommis- sionen har förmedlat en motsatt uppfattning och berättat att det förelåg ett nära samarbete och informationsutbyte mellan polis, åklagare och terapeuter. 
  
 Av journalen från Säters sjukhus från den tiden när förunder- sökningen inleddes framgår bland annat följande. Chambers noterade att polisen hade hållit ett första förhör med Miller i mars 1993 och att en vallning var inplanerad. Efter vallningen an- tecknade Chambers att Miller hade känt stark oro under resan till Sundsvall. Vid ett berg söder om staden [inte norra Stadsberget] hade Miller fått en stark ångestattack ”som om något hänt där”. Det beskrevs att Miller vid ankomst till norra Stadsberget hade haft en tilltagande mycket starkt ångest och tappat verklighetskontakten. Jones och Chambers hade fått bära honom under armarna. I  
 Åvike-området 
  hade Miller fått svåra bröstsmärtor och ett kraftigt ångestanfall. Chambers noterade i journalen att det plötsligt stod klart för Miller att han hade delat kroppen och att han inte hade varit medveten om denna omständighet tidigare. 
  
 I maj 1993 skrev Jones att den senaste tidens terapi hade varit synnerligen stormande för Miller som hade åter- upplevt plågsamma skräcksituationer från barndomen. Minnes- bilderna från mordet på Taylor hade trätt fram tydligare, från drömlika fantasier till tydliga, enstaka bilder. Dessa bilder hade sammanvävts med barndomsbilderna och mordet hade framstått som en pyskologisk återgestaltning av barndomssituationen. Det 
  
 533 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 antecknades att Miller genom resan till Sundsvall 1992 hade insett att han verkligen hade begått mordet på Taylor, något Miller innan dess hade varit osäker på. Jones noterade att det var otillfredsställande att inga fynd hade gjorts på brottsplatsen sedan polisutredningen inleddes. 
  
 Efter vallningen den 26 maj 1993, och sedan resultatlösa utgräv- ningar genomförts i det utpekade området, förde Jones och Leon Kwast samtal om den fortsatta utredningen. Freeman der Kwast hade uppgett att det som dittills hade fram- kommit inte räckte för åtal men att det inte var aktuellt att lägga ned polisutredningen. Jones noterade att polis och åkla- gare bedömde Morris uppgifter med varierande trovärdig- het eftersom det saknades konkreta fynd eller detaljerade uppgifter som var uppenbart självupplevda. 
  
 I augusti 1993 flyttades Miller till en annan avdelning på Säters sjukhus eftersom hans farlighet bedömdes som betydligt reducerad. Under  
 augusti–oktober 
  1993 hade Miller upp- repade dagpermissioner till Stockholm men också ett stort antal, ibland flera gånger i veckan, dagpermissioner till Hedemora, Borlänge och Avesta. 
  
 I början av 1994 avslutade både Jones och Chambers sina anställningar vid Säters sjukhus. Den 21 januari 1994 beslutade den nya chefsöverläkaren Fletcher att dra in Morris frigång som en följd av de pågående mordutredningarna. Den 26 januari 1994 hölls ett polisförhör med Miller där han erkände mordet på Lopez. En närmare redo- görelse för vad som framgår av journalanteckningarna från den tidpunkten lämnas i redogörelsen om Pittman  
 Zelmanovits-ärendet, 
  se avsnitt 6.2.4. Förundersökningen om mordet på Taylor pågick därefter parallellt med andra mordutredningar. När det gäller vad som framgår av journalanteckningarna fram till juni 2000, då domen rörande Adams och Gry Storvik meddelades, hän- visas till övriga mordutredningar under den tiden, se avsnitt 7.2.4, 8.2.4, 9.2.4 och 10.2.4. Av journalanteckningar i tiden därefter framgår bland annat följande. Efter rättegången rörande Adams och Gry Storvik antecknade Williams att terapin fort- satte tre gånger per vecka och att det skedde en konstruktiv ut- veckling inom terapin. 
  
 Den 8 augusti 2000 besökte  
 WilliamsSmith. 
  
 534 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Castro Ståhle skrev i september 2000 att terapin under somma- ren och hösten hade varit en svår period för Miller på grund av fokuseringen på Rivas  
 Asplund-ärendet. 
  Detta var särskilt svårt för honom eftersom det var ett pojkmord. Hon beskrev vid- are att vallningen den 9 september 2000 hade varit en mycket svår både fysisk och psykisk ansträngning för Miller. I journa- len konstaterades att Miller åt mycket vid  
 behovs-medicin. 
  Både Miller och personalen ville försöka minska ned på den. Efter vallningen den 16 oktober 2000 hade Miller samtalat med Williams och uppvisat hög ångestnivå. 
  
 I slutet av november 2000 sammanfattade Williams terapi- arbetet som skett sedan slutet av september och beskrev att sam- talsfrekvensen hade fortsatt tre gånger i veckan. Polisvallningarna hade enligt Williams resulterat i en starkt aktiv och mycket konstruktiv inre terapeutisk process. 
  
 Den 16 februari 2001 skrev Williams att det skett en psykoterapeutisk ”rivstart” efter juluppehållet och att det var fortsatt rättsligt fokus på Rivas  
 Asplund-utredningen. 
  Hon skrev vidare ”Den psykoterapeutiska processen samt den rättsliga processens arbete går samman mer tydligare än tidigare.” 
  
 I slutet av april 2001 satte Fletcher ut all Morris vid  
 behovs-medicinering 
  och antecknade att vid  
 behovs-medicine- 
  ringen samt den ordinerade medicinen som Miller hade haft under en längre period utgjorde en klart överskriden normal- dos. Miller var enligt anteckningen medveten om att han missbrukade medicinen men ville vänta till efter rättegången med att trappa ned. Chefsöverläkaren motsatte sig det och nedtrapp- ningen inleddes. I maj 2001 antecknades att Miller hade fått förundersökningsmaterialet inför huvudförhandlingen och att han läste in sig på det. 
  
 Efter huvudförhandlingen antecknades i journalen att Miller hade påverkats dels av att bli förhörd, dels av att måls- ägandebiträdet ifrågasatte hans uppgifter. Det framgår att Miller medicinerades under huvudförhandlingen och att han efter det egna förhöret mådde så dålig att han fick ledas ut ur rätts- salen. 
  
 Under juni månad 2001 påbörjades mot Morris vilja nedtrappningen av all medicinering. Miller uppgav till Fletcher att han utan mediciner inte längre kunde medverka 
  
 535 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 i fortsatt terapi eller fortsatta polisförhör. Miller beskrev sin situation som unik. Medicinen hade gjort att han vågade minnas och orka med polisförhören. 
  
 12.3Tingsrättsprocessen 
  
 12.3.1Förberedelsen inför huvudförhandlingen 
  
 Den 27 oktober 2000 förordnades advokaten Chapman som målsägandebiträde för Parker och  
 Russell 
  Miller. 
  
 Den 29 mars 2001 åtalade Freeman der Kwast Miller för mordet på Taylor. På åklagarens begäran förordnade tingsrätten, lagmannen Richardson,  
 Foster, Robinson och Gonzalez som domstolssakkunniga i målet. I samband med sin begäran uppgav åklagaren att  
 Foster hade anlitats som sakkunnig under utredningen när det gällde förhörssituationer med Miller, särskilt i samband med vallningar. Vidare beskrev åklagaren att även Robinson hade biträtt med sakkunskap under förundersökningen. Det framgick av Brewer utlåtande att han lämnat information om hydrocele till polisen under förundersökningen. Målsägandena yrkade att Green skulle föreläggas att avge ett skriftligt sakkunnig- utlåtande vilket tingsrätten, rådmannen Webb, avslog med motiveringen att det inte framkommit skäl som motiverade att ett skriftligt sakkunnigutlåtande inhämtades. 
  
 Tingsrätten, Richardson, inhämtade ett utlåtande enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning från chefs- överläkaren vid Säters sjukhus. Tingsrätten angav att utlåtandet skulle avse om det fanns medicinska förutsättningar att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings- prövning. Någon ny rättspsykiatrisk undersökning inhämtades inte av tingsrätten. 
  
 Collins föräldrar biträdde åtalet. De önskade vissa kompletteringar av förundersökningen beträffande material som Jones inhämtat innan resan med Miller 1992. Åklagaren motsatte sig kompletteringen och anförde bland annat att det inte fanns utrymme för en målsägande som biträdde åtalet att samtidigt verka för en frikännande dom och att det som åberopa- des inte gav stöd åt åtalet. 
  
 536 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Chapman vidhöll sitt yrkande och anförde följande. 
  
 I och med att målsägandena biträder åtalet inträder målsägandena […] i rättegången som åklagarens medpart. Målsägandenas processuella ställning är därmed i stort sett densamma som åklagarens. […] Och har möjlighet att framlägga annan utredning och argumentering än åklagaren. Av åtalet för mord mot den misstänkte framgår att åklaga- ren åberopar Morris erkännande till stöd för ansvarspåståen- det. […] För att inte riskera att domen rivs upp, p.g.a. bristfällig bevis- föring och bevisprövning, så är målsägandena mycket angelägna om att den utredning som presenteras i rätten […] är väl underbyggd och all- sidigt belyser samtliga de omständigheter som kan påverka utgången i målet. Huruvida den bevisning som […] kommer att åberopas av måls- ägandena endast kommer att ”ge stöd åt åtalet” i den bemärkelsen, som chefsåklagaren […] åsyftar, nämligen ensidigt ge stöd åt en fällande dom, överlåter målsägandena till domstolen att avgöra. […] Med tanke på den objektivitet åklagaren är förpliktad att iakttaga […] torde åklagaren inte kunna förelägga målsägandena att endast få åberopa be- visning som kan medföra en fällande dom för den misstänkte, efter- som inte heller åklagaren är bunden till en sådan ensidighet. 
  
 Det framgår inte att tingsrätten fattade något beslut i frågan huru- vida förundersökningen skulle kompletteras. 
  
 12.3.2Huvudförhandlingen 
  
 Sundsvall tingsrätt höll huvudförhandling i målet den  
 14–16, 
  18 och 21 maj 2001 i Stockholms tingsrätts säkerhetssal och i Sundsvalls tingsrätt. Domare vid rättegången var Richardson och Webb. Vid huvudförhandlingen hördes, utöver Miller, målsägandena  
 Russell 
  Miller och Parker, och som sakkunniga  
 Foster, Robinson och Gonzalez samt tjugofyra vittnen, däribland Seppo Penttinen, Avila, Jones, Jones, Williams, avdelningsföre- ståndaren vid Säters sjukhus Brown, mannen som påstods ha lånat ut sin bil LT, grannpojken med tröjan SL och dennes mor ML, en kvinna med förnamnet Simon, hundföraren JS, arkeologen RB samt BH, GB, LE, LÅ och TE som alla arbetade i Bosvedjan och ytterligare personer som hade rört sig i Bosvedjan. Av domen och huvudförhandlingsprotokollet framgår väsentligen följande. 
  
 Parterna framställde sina yrkanden och Miller uppgav att han erkände gärningen och medgav skadeståndsyrkandena. 
  
 537 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Freeman der Kwast utvecklade sin talan och visade samtidigt ett  
 70-tal 
  overheadbilder med fotografier och kartbilder över olika områden som var aktuella i utredningen. Åklagarens sakframställ- ning redovisades på följande sätt i domen. 
  
 Quick har dömts för sju mord begångna under  
 1980–90 
  talet. Beträf- fande Dalton agerande är det i samtliga fall så att han tilltalat sitt offer varefter han fått med sig dem till en plats där han berövat dem livet genom strypning eller slagvåld. I samband med gärningarna har Quick färdats långa sträckor. 1993 erkände Quick att han mördat Taylor. Han har sedan efterhand successivt berättat om gärningen. Hans berättelse har i de centrala delarna, hur han bortfört och förgripit sig på Rivas och slutligen dödat denne, varit densamma under hela ut- redningen. Dalton uppgifter har dock varierat beträffande vissa detaljer. Han har bl a i något skede berättat om en medgärningsman, vilken uppgift inte kunnat styrkas. Några kroppsdelar efter Rivas har inte återfunnits. Quick har uppgivit att det skall finnas möjlighet att åter- finna kroppsdelar, men han har inte förmått visa var sådana skulle kunna återfinnas. Quick har uppgett att han inför gärningen lånat ett fordon av en person vid namn Robinson. Denne har hörts och bestritt att han skulle ha lånat ut något fordon till Quick. Vid prövningen av Dalton erkännande skall vidare beaktas att Quick haft tillgång till information angående James försvinnande från tidningar, Tv och radio. 
  
 I den berättelse som Quick slutligen lämnat har han uppgivit att han lämnade sin bostad utanför Falun, där han bodde tillsammans med sin mor, på kvällen den 6 november 1980 i en lånad bil och begav sig till Sundsvall. Han anlände till bostadsområdet Bosvedjan omkring kl 07.20. Quick har berättat att han tilltalat Rivas och fått med sig denne i den bil han färdades i. Mot bakgrund av de uppgifter som framkommit i polisutredningen har det konstaterats att det funnits möjlighet för Quick under en tid om  
 4–5 
  minuter att ta kontakt med Rivas och få med sig denne från platsen utan att detta kunnat observeras av någon. […] Rivas var då han försvann klädd i jeans, blå jacka, dubbla tröjor och mössa. Han hade både korta och långa kalsonger på sig. Han hade ljust nyklippt hår och han hade en skolväska. 
  
 Quick har då han berättat om Bosvedjan lämnat vissa upplysningar som kunnat kontrolleras i utredningen. Han har bl a berättat att han sett två kvinnor och att han hört den ena kvinnan kalla den andra Downs, att han stått vid en gavel utan fönster varvid han hört ljud från fläktar som gått igång och att det funnits en bil i området som troligen an- vänts för slamsugning. Quick har vidare lämnat vissa medicinska upp- gifter angående Rivas. Han har berättat om ett födelsemärke och om avvikelser beträffande James pung. Vid kontroll har det framkommit att Rivas lidit av pungbråck, en uppgift som inte framkommit i utred- ningarna tidigare. Uppgiften om födelsemärket har kontrollerats med James föräldrar. 
  
 538 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Chapman utvecklade målsägandens talan. Av domen framgår att målsägandena ifrågasatte riktigheten av Morris erkän- nande. Det anmärktes beträffande Morris beskrivning av Bosvedjan att han hade körts till området av sin dåvarande psyko- terapeut Jones 1992. Miller hade således haft möjlighet att göra iakttagelser av området före förundersökningen inleddes 1993. Enligt domen pekade Chapman också på för- hållanden i Morris utsagor som åklagaren redan hade pekat på och ifrågasatte om det hade varit möjligt att ha en bil uppställd på den plats på Bågevägen som Miller angivit utan att den hade iakttagits av någon förbipasserande. 
  
 Ponce utvecklade Morris talan. Han åbe- ropade och föredrog ett yttrande av Thornton, chefsöverläkaren vid Säters sjukhus, daterat den 30 april 1997. Det är samma yttrande som åberopades av Miller i flera andra rättegångar och som redovisas närmare i redogörelsen för Yenon  
 Levi-ärendet, 
  se 8.3.2.  
 Ponce föredrog och åberopade även ett psykologutlå- tande av psykologen Rivers vid Rättsmedicinalverket date- rat den 6 november 1996. Av sammanfattningen i yttrandet fram- gick bland annat att Morris personlighet var på border- linenivå med stort behov av gränssättning av omgivningen. Det framgår också att  
 Ponce föredrog delar av förhöret där Miller beskrev hur han felaktigt anklagat  
 Martin för delaktighet. 
  
 Ett kortare målsägandeförhör hölls dels med  
 Russell 
  Miller, dels med Parker som båda bekräftade tidigare uppgivna förhållanden om dagen för Collins försvinnande. 
  
 Förhör hölls med Miller. I domen redovisades hans uppgifter enligt följande. 
  
 1980 bodde han tillsammans med sin mor i Korsnäs utanför Falun. […] Han fantiserade dagligen om att begå våldhandlingar mot unga pojkar. Han hade mycket få kontakter med andra människor. Då och då träffade han andra män som hade samma intresse för unga pojkar som han själv hade. En sådan manlig bekant var LT, av vilken han lå- nade den bil, en röd Volvo, han använde vid färden till Sundsvall under natten mot den 7 november 1980. Han har tidigare under utredningen berättat att bilen var blå. Att han på detta sätt lämnat oriktiga upp- gifter har berott på att han skrämts av att berätta, samtidigt som han velat berätta om Rivas. LT ville först inte låna ut sin bil då dennes hustru skulle undra. För att förmå LT att låna ut bilen hotade han denne med att han annars skulle berätta för frun om LT:s intresse för 
  
 539 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 pojkar. Efter detta hot gick LT med på att låna ut bilen. […] Sedan han fått bilen körde han till en butik, Falu Motor, där han inhandlade verktyg. Han minns att han köpte en spade och en såg. Hans avsikt var först att åka till Gävle. […] När han kom till Gävle såg han inga ung- domar ute varför han fortsatte E 4:an norrut mot Sundsvall. När han hade kört ca 20 mil hemifrån stannade han och vilade en stund varefter han fortsatte att köra mot Sundsvall. Han minns att han tänkte att barnen snart skulle börja skolan, vilket gjorde att Sundsvall tidsmässigt passade bra. Han anlände till Sundsvall vid  
 07.00–07.15-tiden. 
  Han körde inte in i staden utan fortsatte E4:an norrut och passerade Obs- varuhuset. […] han vände och kom till slut fram till Bosvedjan. Han parkerade bilen på parkeringen nedanför köpcentrat och gick upp mot detta. Då han stod mellan affärsbyggnaden och en intilliggande bygg- nad såg han två kvinnor, en äldre och en yngre, närma sig och han hörde den äldre ropa ”hej Downs” till den yngre. … Han åkte upp till skolan och ställde bilen till vänster om skolbyggnaden där han gick ur bilen och gick och ställde sig intill gaveln på en byggnad. Han minns att denna gavel saknade fönster. När han stod där hörde han ett brum- mande ljud, vilket verkade komma från något aggregat. Han observe- rade vidare ett tankbilsliknande fordon, vilket han uppfattade som ett slamsugningsfordon. Till höger om Bågevägen kunde han se ett par arbetare intill en transformator. Han observerade vidare en bandyplan i närheten av skolan. Det fanns människor i rörelse vid skolan och ovan- för köpcentrat kunde han se några förskolebarn. Då han inte såg någon han var intresserad av gick han tillbaka till bilen och körde ut på Bäckebovägen och vidare runt Bågevägen. Han stannade bilen i en svag kurva på Bågevägen där han klev ur bilen och gick upp mot husen. Innan han lämnade bilen öppnade han dörren på passagerarsidan och lät denna stå öppen, varefter han gick upp mot och ställde sig vid en bostadsbyggnad. Från en port snett mittemot honom såg han en mörk pojke komma ut från en port, vilken motsvarade hans fantasibild. Pojken hade långt hår och var iklädd en grå stickad tröja. Han be- stämde sig för att kidnappa pojken. Denne gjorde emellertid en snäv sväng runt husgaveln och försvann ur hans åsyn. Han försökte gen- skjuta pojken men han lyckades inte få syn på honom igen. Han åter- vände då till den plats han stått tidigare. Ur porten bredvid den port den mörka pojken kommit ut ifrån, kom det ut en ljus pojke, vilken var Rivas. Han gick fram till denne och berättade att han kört på en katt och bad honom att följa med och hjälpa till. Rivas blev intresserad och följde med honom till bilen. Han berättade att katten låg under höger framhjul. När Rivas böjde sig ner för att titta tog han tag om James huvud och slog det mot instrumentbrädan varpå Rivas svim- made av. Han drog då in Rivas i bilen där han lade ner honom på förarsätet. Rivas var yngre än den mörka pojken han först sett och motsvarade inte hans fantasibild, vilket gjorde honom aggressiv. Han såg inga människor på platsen när han kontaktade Rivas eller när han drog in denne i bilen. […] För att undgå att bli upptäckt bestämde han sig för att köra från platsen. Han minns att han tittade på klockan 
  
 540 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 innan han körde och att denna då visade 08.02. […] Han åkte mot Norra Stadsberget, vilken plats han kände till sedan tidigare besök i Sundsvall och parkerade bilen intill en stig där han tog ut Rivas ur bilen. Han såg inga bilar eller människor i närheten. Rivas hade först varit avsvimmad efter det att han slagit dennes huvud mot instrument- brädan, men kom efter hand till medvetande. Han gick tillsammans med Rivas in på stigen och vek av inåt skogen där han drog ner flera par byxor Rivas hade på sig och våldförde sig sexuellt på denne. Han minns att han höll Rivas om nacken och att dennes ansikte skrapades mot isbeklädda stenar på marken. Rivas fick skador i ansiktet och han har ett minne av att denne tappade en tand. […] Han gick sedan till- sammans med Rivas tillbaka till bilen där han tog in pojken i baksätet. Innan han körde vägen nerför berget flyttade han fram pojken. Rivas hade kläderna hafsigt uppdragna. […] När han körde tillbaka tänkte han att det var fel pojke och att han skulle åka tillbaka till Bosvedjan med honom. […] När han närmade sig Bosvedjan svängde han inte av utan fortsatte norrut. Han hade då bestämt sig för att fortsätta till Piteå med Rivas och begrava denne där han begravt en pojke han dödat där 1976. Då han passerat Phillips insåg han att han inte skulle orka köra ända till Piteå varför han svängde av in på en mindre väg. Han passerade ett grönt hus och kom sedan till Åvikeområdet, där han stannade bilen vid en äng som var skyddad från insyn. Han […] gick ur bilen och hämtade en kartong ur bakluckan, i vilken han hade en presenning, en såg och en spade. Han tog också med en kniv han för- varade i bilen. […] Han bredde ut presenningen och lade spaden på denna för att låsa fast den. Han sade sedan åt Rivas att kliva ur bilen och ställa sig på presenningen. […] När Rivas stod på presenningen gick han fram och knäade honom så att han föll framåt. Han gick sedan själv ner på knä bredvid Rivas och ströp denne. Sedan han dödat Rivas klädde han av honom. Han minns att Rivas hade flera tröjor, jeans, långa och korta kalsonger och blå strumpor. När han hade klätt av Rivas upptäckte han att dennes kropp inte var symmetrisk. Han uppfattade att James ena testikel satt högt uppe på vänster sida medan den andra var stor som på en vuxen man. Åsynen av detta förstärkte hans intryck att det var fel pojke. Han letade efter fler felaktigheter och fann då ett smalt födelsemärke bak på Rivas, vilket han skar bort. Därefter vände han kroppen om och skar av pungen. Han skar sedan upp pojken i halsen varvid han noterade att det kom väldigt lite blod. Han tog sågen och sågade bakifrån på halsen och skiljde slutligen huvudet från koppen med hjälp av kniven. När han därefter öppnade buken överraskades han av att det där fanns väldigt mycket blod. Han grävde en grop i vilken han tömde kroppen på blod och lade en del inre organ som han tog ur. Han skar vidare av händerna med kniven. Benen lossade han vid höften, varvid han framför allt använde kniven. Han minns att detta var besvärligt. Han lade händerna på plast i framsätet, huvudet och benen i en plastsäck och bålen och övriga delar i en annan säck. Från den grusväg han körde såg han en höjd och han körde mot denna in på en mindre skogsbilväg, där han stannade bilen. Han tog 
  
 541 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 med sig den påse i vilken han lagt huvudet och gick till den höjd han sett och slängde detta nerför berget. Anledning till detta var att han hade en inre bild av ett roterande huvud. Sedan han gjort detta be- stämde han sig för att köra mot Falun. Utefter vägen mot Söderala stannade han och lade ut en hand. Han minns att han tankade någon- stans utefter vägen, men han minns inte var. Han kom tillbaka till Falun tidigt på morgonen den 8 november. I Ryggen, norr om Falun, körde han in på en avtagsväg. Han stannade vid en bäck intill järnvägen och tog med sig bålen och gömde den i skogen. Kvar i bilen fanns då benen och en hand. Handen tog han sedan med sig och lade ner i vattnet i en bäck som fanns på platsen och lade stenar över. […] När han kom hem till Korsnäs tog han med sig benen och gömde dessa på vinden, där han förvarade dem en tid. Han har därefter flyttat kropps- delarna mellan olika platser. Han har bla hanterat benen på Främby udde under 1992, då han krossade dessa för att förminska storleken. Han vet inte om det finns några delar av Rivas kvar någonstans. James kläder och skolväska kastade han när han kom till Falun. En penna blev kvar på passagerarsätet. Han var noga med att göra rent i bilen efter händelsen. Han körde ut denna i skogen och tog med sig vatten. Det fanns blod på instrumentbrädan vilket han minns var svårt att få bort. Han hade i övrigt varit noga med att inte smutsa ner i bilen. 
  
 Under förhöret med Miller förevisade åklagaren en video- inspelning av de vallningar som ägt rum i Bosvedjan och Åvike. Före uppspelningen redogjorde åklagaren och Jefferson Penttinen för omständigheterna vid inspelningen. Vad som sades framgår inte av domen. Tingsrätten konstaterade dock att Morris berätt- else vid förhandlingen om det våld han hade använt delvis avvek från vad han uppgivit och visat på inspelningen. I vallningsfilmen hade Miller utdelat slag mot Collins huvud och suttit grensle över Taylor när han ströp honom. Miller uppgav vid förhandlingen att han hade gjort som han vi- sade vid vallningen men att det i övrigt hade varit som han berät- tade vid tingsrätten. 
  
 Till belysande av om Miller hade varit i Bosvedjan den aktuella dagen hölls på åklagarens begäran vittnesförhör med bland annat LL, BH, GB, LÅ som enligt vad som återgivits i domen i huvudsak berättade på samma sätt som i polisförhören, se ovan 12.2.4. 
  
 På åklagarens begäran hördes också SL och hans mor ML. SL uppgav i förhöret att han inte mindes när han gick till bussen den aktuella morgonen men att han brukade vara sent ute. Han mindes inte vad han hade haft på sig för kläder. ML berättade att SL hade 
  
 542 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 en grå tröja som hon hade stickat med svart och vitt mönster upp- till, nedtill och runt ärmarna. Han brukade använda tröjan vid den aktuella tiden. I samband med förhöret förevisade och åberopade åklagaren Morris och ML:s skisser av tröja samt ett foto- grafi av tröjan som ML hade stickat. Tingsrätten höll också syn av den tröjan. 
  
 Vittnesförhör hölls på åklagarens begäran med Avila som redogjorde för vad utredningen visat när det gällde vilka personer som varit i rörelse i Bosvedjan omkring klockan 8.00 den aktuella morgonen. Han berättade bland annat att ingen sett Taylor efter klockan 7.55 och att ingen uppgett att de sett en person som skulle kunna vara Miller. 
  
 Vittnesförhör hölls på åklagarens begäran med Jones som beskrev att han hade ansvarat för Morris terapi fram till 1993 eller 1994. Från förhöret antecknades i domen huvud- sakligen följande. 
  
 Quick kom efter en tids behandling att berätta för honom om att denne trodde sig ha dödat Taylor. Quick hade fragmentariska minnesbilder och för att Quick skulle ges möjlighet att avgöra huru- vida hans minnesbilder var riktiga gjorde han tillsammans med Quick en resa till Sundsvall i oktober 1992. Han hade inte studerat fallet med James försvinnande före resan och hans minnen av denna händelse från tidningsartiklar mm som förekom vid försvinnandet, var tämligen vaga. De kom till Sundsvall och stannade till vid  
 Obs-varuhuset 
  för ett toalettbesök varefter de fortsatte norrut. […] Det var hela tiden Quick som föreslog hur han skulle köra. Det är dock möjligt att det var på hans initiativ som de svängde upp mot bostadsområdet Bosvedjan. Då de kom till Bosvedjan tror han att han körde ett varv runt Bågevägen varefter han ställde bilen på parkeringen nedanför centrum. De steg ur bilen och började gå upp mot centrum, men efter ca femtio meter fick Quick en ångestattack och han fick hjälpa denne tillbaka till bilen. Quick kunde inte prata och måste stödjas när han förflyttade sig. Quick visade en påtaglig reaktion och han bedömer att Dalton reak- tion var äkta. Han ville inte pressa Quick med frågor och denne sade heller ingenting. Vistelsen i Bosvedjan varade endast ca tio minuter varefter de återvände till Säter. Under den fortsatta terapin på Säter berättade Quick alltfler detaljer om hur han hade agerat när han förde bort och dödade Rivas och det stod efterhand klart att det måste göras en polisanmälan. […] Han har under polisutredningen medverkat vid flera vallningar av Quick tillsammans med polismän. Quick har reage- rat kraftigt under dessa vallningar som ibland fått avbrytas då Quick drabbats av ångestattacker och inte klarat av att medverka längre. För- utom besöket i Sundsvall har han tillsammans med Quick besökt dennes syster och deras barndomshem. I terapin hade Quick berättat 
  
 543 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 att det någonstans i Ryggenområdet skulle finnas någonting i en bäck. Då de befann sig i Dalarna pekade Quick ut den aktuella platsen och ville vända på stenar i bäcken. Quick visade tydliga tecken på ångest. Han uppfattade att besöket på platsen inte skulle leda någonstans var- för de begav sig därifrån. Quick berättade sedan i bilen att han funnit benbitar i bäcken, vilka han hade ätit upp. Då han inte sett Quick stoppa någonting i munnen under besöket vid bäcken bedömde han inte Dalton uppgift som sannolik. Han har vidare närvarit som stöd vid ett antal polisförhör med Quick. Han har i sitt arbete inte haft någon ambition att utreda de brott Quick erkänt och han har under sina samtal varit noga med att inte försöka påverka denne. Då han under ett förhör med Quick framkastade föreslag på verktyg var detta i syfte att hjälpa polismännen att tyda Quick, som generellt haft svårt att tala i polisförhör. Han har dock inte brukat föreslå ord på det sätt som skedde vid detta tillfälle […]. 
  
 Åklagaren lade fram skriftlig bevisning i form av utdrag ur Morris dagbok och ”Tidens kalender 1980”, sakkunnigutlåtande av SKL rörande kalendern och dagboken och utlåtanden från SMHI rörande dimbildning i Sundsvall. 
  
 På målsägandenas begäran hördes ett flertal personer som be- rättade att de rört sig i Bosvedjan omkring klockan 8.00 den aktu- Shields morgonen utan att de sett vare sig Taylor eller någon person som kunde vara Miller. 
  
 På målsägandenas begäran hölls även vittnesförhör per telefon med LT som bland annat berättade att han aldrig hade lånat ut någon bil till Miller. 
  
 På försvarets begäran hölls vittnesförhör med Jones som berättade att han i samband med att försvinnandet nämndes på kvällsnyheterna den 7 november 1980 hade erinrat sig att han vid ett trafikljus tidigare under dagen sett en pojke i en vinröd Volvo. Pojken hade sett skrämd ut när han tittade på polisbilen som Trujillo satt i. Han kände igen pojken som Taylor. Volvon hade körts av en tunnhårig man i  
 40–50 
  årsåldern. 
  
 Åklagaren åberopade och visade skissen av Collins födelsemärke som  
 Russell 
  Miller hade ritat. Han föredrog yttranden från Rättsmedicinalverket, dels om hydrocele, dels sam- manställningen över kända medicinska data rörande Taylor. 
  
 Målsägandeförhör hölls med  
 Russell 
  Miller och Parker angående kännetecken på sonens kropp. De berättade i huvudsak på samma sätt som i polisförhören.  
 Russell 
  Miller bekräftade också att hon hade ritat skissen som åberopades men att 
  
 544 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 hennes minnesbild var att hon inte hade ritat den med konturer runt märket. I samband med att Parker hördes höll tings- rätten syn av hans födelsemärke som satt på ryggslutet. 
  
 Vittnesförhör hölls på åklagarens begäran med Seppo Penttinen. I domen har tingsrätten antecknat att han berättade följande. 
  
 Det har samtidigt förekommit ett flertal polisutredningar angående mord som Quick erkänt. Vid en vallning av Quick i en annan mord- utredning berättade denne plötsligt spontant att Rivas haft ett ärr. Quick beskrev detta så, att det varit mörkare än övrig hud. När han hörde  
 Russell 
  Miller angående huruvida Rivas haft något födelse- märke ville hon först inte berätta om detta. Vid ett senare förhör be- rättade hon dock att Rivas haft ett märke på ryggen och hon ritade upp detta på ett papper. Han har inget minne av att han ritat konturer men han kan inte utesluta att det är så. Efterhand har Quick kommit att lämna även andra upplysningar beträffande James kropp, varvid han nämnt att James könsorgan skilt sig från de andra pojkarnas. Det fanns dessförinnan ingen information om James hydrocele. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med Gonzalez som redogjorde för att det i Collins läkarjournal hade gått att utläsa att Collins högra testikel vid en undersökning 1975 varit dubbelt så stor som den vänstra. Detta tydde på ett litet hydrocele. Vid under- sökning 1977 hade det konstaterats att hydrocelet varit krak- mandelstort. Han beskrev vilka omständigheter som kunde påverka ett hydrocele att bli större. Ett hydrocele kunde inom en timma växa sig stort som ett hönsägg. Vid så kraftigt våld som vid en strypning förelåg också risk för att tarmar pressades ner vilket kunde medföra att hydrocelet växte ännu snabbare. Han berättade att de flesta hydrocelen självläker men att det kan komma tillbaka om personen utsätts för våld. I samband med förhöret visades bilder på vätskefyllt pungbråck. 
  
 Till belysande av hur förundersökningen hade bedrivits och vilka tekniska fynd som hade gjorts åberopade åklagaren som skriftlig bevisning bland annat undersökningsprotokoll avseende markundersökning i  
 Åvike-området. 
  
 Sakkunnigförhör hölls med Robinson som bland annat be- rättade att undersökningen av jordprover från  
 Åvike-området 
  som han hade gjort visade på förhöjda fosfathalter på vissa av de angivna platserna. Detta tydde på att det funnits organiskt material på dessa platser. I samband med förhöret föredrog och åberopade åklagaren Brown utlåtande. 
  
 545 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vittnesförhör hölls med Jefferson Penttinen. I domen har redo- visats att han berättade huvudsakligen följande. 
  
 Quick har samtidigt som brottsutredningar bedrivits varit föremål för terapi. Quick tidigare terapeut, Jones, har medverkat i utred- ningen som ett stöd åt Quick, vilken under utredningen återkom- mande drabbats av ångestattacker. Det har dock inte förekommit nå- gon samverkan mellan polisen och terapeuten vad gäller brottsutred- ningen. Det har i det avseendet varit ”vattentäta skott” mellan dessa verksamheter. Han upplever att Quick har ett behov av att berätta om de gärningar han utfört. Det har under utredningen hänt att Quick ringt till honom och berättat saker som han kommit på. Han har då inte ställt några frågor vid telefonsamtalet utan väntat med dessa till senare förhörstillfälle. Quick har under utredningens gång ändrat olika uppgifter han lämnat. Beträffande de centrala delarna av hans berätt- else har han dock skarpa minnesbilder och i dessa delar har han hållit fast vid sina uppgifter. Det har ofta under förhören hänt att Quick inte fått fram de ord han försökt säga. Quick brukar i sådana fall visa med kroppen vad han försöker säga. […] Den 13 mars 1999 medverkade han i en vallning av Quick i Sundsvall. Vid denna var även Jones med. Vallningen startade vid utsiktstornet på Norra Stads- berget, varifrån de gick in på en stig. Quick visade efter ca 100 meter tydliga tecken på ångest. Han fick stödja sig på sin läkare och hade kramper. Från Norra Stadsberget fortsatte de till Västanå och Åvike- området. Quick hade beträffande vägen sagt att de skulle passera ett ljusgrönt hus och de kom till ett sådant. Av fastighetsägaren har det upplysts att huset målades i denna kulör i mitten av  
 1970-talet. 
  Quick hade vidare berättat om ett  
 två–tre 
  meter högt stenmassiv vid den plats där han hade ställt sin bil. Då Quick visade var han ställt bilen kunde det konstateras att det fanns ett stenmassiv på platsen. Quick pekade ut en plats intill detta där han sade sig ha gömt James kropp. Vid kontakt med markägaren uppgav denna att det hade lagts ut ett kada- ver från en kvigkalv i anslutning till denna plats. De fann också ben- rester, som visade sig komma från djur. Den 28 maj 1999 söktes det på den plats Quick pekat ut med hunden Sampo, som är tränad att söka efter människorester. Denna markerade på den plats som Quick då angivit att han gömt James kropp. Den markerade inte för djurkadav- ret. Quick har under senare förhör ändrat sina uppgifter om vad han gjort med kroppen och sagt att han styckat denna, grävt ner inälvorna på den plats han tidigare angivit att han gömt kroppen, och tagit med sig kroppsdelarna. Den 26 maj 1999 företogs en vallning i Ryggen- området, där Quick angivit att han grävt ner en hand i en bäckfåra. Quick uppgav när de närmade sig den platsen att denne hade ett minne av en stängd vägbom. Vid kontroll med markägaren visade det sig att det 1980 hade funnits en vägbom på platsen. Quick uppgav vidare att vägen, enligt den minnesbild han hade, hade varit sämre. Det har vid kontroll visat sig att vägen breddats på senare år. Det gjordes en tek- nisk undersökning där Quick uppgivit att han gömt kvarlevor. Några 
  
 546 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 kvarlevor har dock inte hittats. Vid en vallning den 8 juni 1998, som företogs vid den bäck i Ryggenområdet Quick omtalat bröt denne ihop. Quick har berättat att han lagt kroppsdelar på olika platser i nämnda skogsområde, men att han sedan flyttat kvarlevorna. En vall- ning med hunden Sampo har företagits i området. Sampos ägare, JS, har inte blivit informerad om vilka platser Quick pekat ut. Hunden gjorde dock vid sökningen kraftiga markeringar på de av Quick upp- givna platserna. Quick vallades vidare på Främby udde den 27 septem- ber 2000. De gick längs en stig och Quick visade allt större tecken på ångest. Quick föll sedan plötsligt ihop avsvimmad. När denne vaknade upp berättade han att han haft ögonkontakt med gömstället. Quick har på Främby udde pekat ut olika platser, bl a den sten han suttit på när han krossat bendelar. Det har företagits sökning med hunden Sampo som markerat på de platser Quick pekat ut. 
  
 Vittnesförhör hölls med Zampos ägare JS som bland annat berät- tade följande. 
  
 Sampo har tränats för att söka efter människor som hamnat i vatten och den har utvecklat en förmåga att känna lukt av människokropp även då kroppen varit död och förmultnad sedan en mycket lång tid tillbaka … Då Sampo känner lukt av människa markerar den genom att skälla. Sampo markerar inte för döda djur utan endast för människo- lukt. Han har sökt med Nash på de platser Quick utpekat att han lagt kroppsdelar. Han har inte vid dessa sökningar erhållit någon närmare information om vilka platsen som uppgivits utan sökt inom ett område till dess Sampo markerat. Sökningar har skett i Västansjöområdet, Åvikeområdet, Ryggenområdet och på Främby udde. 
  
 I samband med förhöret visades en videoinspelning av hundsök- ning. Det framgår inte vad videoinspelningen visade och video- inspelningen finns inte heller med i tingsrättens material. 
  
 Vittnesförhör hölls med arkeologen RB som enligt domen be- rättade att Myers tidigare hade använts till att leta efter vikinga- gravar. Vittnesförhör hölls sedan med Jones som enligt domen bland annat redogjorde för jordproverna som tagits i Åvike- området, utgrävningarna som gjorts där och att det inte hade gjorts några fynd av rester från människa vid dessa grävningar. 
  
 Till belysande av trovärdigheten av Morris erkännande hölls på åklagarens begäran sakkunnigförhör med  
 Foster. Förhöret är återgivet i domen enligt följande. 
  
 Han bedriver forskning angående minnets mekanismer. Han fick kon- takt med Quick för första gången 1994 och har haft samtalskontakt med denne  
 2–3 
  gånger per år på Säters sjukhus inom ramen för sin forskning. Han har haft i uppdrag av polismyndigheten att förbereda 
  
 547 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Quick inför rekonstruktioner genom att mentalt sätta in denne i den situation som rådde då en gärning begicks. Förutsättningarna för att Quick skall minnas vad som inträffat ökar då. Han ställer dock inga frågor om gärningen. – Minnet påverkas av ett flertal faktorer varav tidsfaktorn är en viktig faktor. Ju längre tid som förflutit ju större är risken för felkällor. En persons minne påverkas också av information om en händelse denne kan ha fått genom massmedia. Vid utredning av två andra av Quick erkända mord företogs experiment, i vilka en grupp bestående av åtta doktorander i psykologi och två vana utredare under en dag fick ta del av vad som skrivits i media angående gärningarna, varefter de fick besvara ett antal frågor om hur gärningen gått till.2 Samma frågor som gruppen fått ställdes till Quick. Det kunde därvid konstateras att Quick kunde besvara tio gånger så många frågor från brottsutredningen som gruppen, som hade tillgodogjort sig informa- tion genom massmedia, kunde besvara. Detta visar att det är väldigt svårt att redogöra för en händelse enbart genom att ta del av vad för- kommit angående en händelse i massmedia. – Gärningsmän som begått den typ av brott som det nu åtalade har behov av att berätta om sina gärningar, men det finns samtidigt ett behov av att avvärja. Vidare fö- religger det ofta hos gärningsmannen ett behov av att bevara kropps- delar. Detta att behöva berätta och samtidigt fortsätta att bevara kroppsdelar leder till en konflikt hos gärningsmannen. Minnet är på- verkbart. Information läggs till utifrån de frågor som ställs. Ju fler för- hör som hålls ju svårare är det att erinra sig det ursprungliga minnet. – Han medverkade vid en rekonstruktion i Åvikeområdet. Då Quick kom till den plats där han uppgett att han dödat Rivas bröt denne samman. Då en gärningsman kommer tillbaka till platsen för en händ- else kommer denne i sin inre miljö tillbaka till händelsen. – Det före- kommer ibland att personer erkänner brott de inte begått, vilket kan ske av olika anledningar. En tänkbar orsak till ett sådant beteende kan vara att personen har behov av erkännande eller att denne vill straffa sig själv. En annan anledning kan vara att en person vill få slut på för- hör. Ett erkännande kan även komma av att en person manipulerats att tro att den begått saker då personens minnesbild är oklar. Ett sådant erkännande tas vanligtvis tillbaka då personen blir övertygad om att denne är oskyldig. 
  
 På Morris begäran hölls vittnesförhör med Williams som enligt domen uppgav bland annat följande. 
  
 Hon hade då hon påbörjade sitt terapiarbete information om att Quick erkänt mord, men hon hade ingen detaljinformation. Hon brukar inte vara närvarande vid polisförhör och den information hon har beträf- fande gärningar Quick erkänt är den information denne lämnat till 
  
 2 Det experiment som här avses är det test som  
 Foster genomförde inför rättegången om morden på Gry Storvik och Adams. 
  
 548 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 henne. Vid något enstaka förhör har hon dock varit närvarande och hon har närvarat som personligt stöd vid vallningar. De polismän som svarar för polisutredningen känner inte till vad som förevarit vid tera- pin. – Det har företagits två rättspsykiatriska utredningar av Quick. Dessa utredningar har utgjort grunden för terapiarbetet. Hon träffar Quick vid tre tillfällen varje vecka om vardera 1,5 timme. […] Då Quick inledde terapin hade denne inget minne före tolv års ålder. […] Terapi syftar till att förstå den egna personen för att göra människan hel. Quick berättade tidigare i terapin fragmentariskt om gärningar han ut- fört, men hans berättelser har efterhand blivit mer sammanhållna. […] Att berätta om svåra saker har väckt svår ångest hos Quick. Att berätta sådana saker väcker ett behov att fly undan hos berättare samtidigt som denne har ett behov av att berätta. Det har förekommit att Quick blandat detaljer mellan olika utredningar. Hon har i sitt terapiarbete inte frågat Quick om detaljer i de gärningar han erkänt. I terapin behandlar man olika gärningar endast ur det perspektivet att förstå patientens handlingar. Terapin kan mycket väl behandla något annat än den gärning som är föremål för polisutredning. 
  
 Vittensförhör hölls på Morris begäran med Brown som bland annat uppgav att Miller aldrig hade haft några restriktioner vad gällde tidningar, tv och radio. Miller hade ständig ångest som han medicinerade mot. 
  
 Under huvudförhandlingens sista dag höll tingsrätten syn i Bo- svedjan. 
  
 Miller hördes om sina levnadsomständigheter. Ett ut- drag ur belastningsregistret föredrogs. Vidare föredrogs utlåtandet av Thornton, som tingsrätten inhämtat enligt 3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersökning för bedömning av om det fanns förutsättningar för att överlämna Miller till rättspsykiatrisk vård. I utlåtandet uttalade Thornton bland annat att Miller hade begått den åtalade gärningen under inflytande av en allvarlig psykisk störning, som han vid undersökningen alltjämt led av. På grund av den psykiska störningen fanns det risk för att Miller skulle återfalla i brott av allvarligt slag och det var fortsatt påkallat att han var intagen för rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning. 
  
 Parterna slutförde sin talan och förhandlingen förklarades av- slutad. 
  
 549 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 12.3.3Sundsvalls tingsrätts dom 
  
 Tingsrätten, lagmannen Richardson och rådmannen Webb med nämnd, meddelade dom den 21 juni 2001. Tings- rätten konstaterade inledningsvis att Miller hade erkänt gärningen men att det inte var tillräckligt för en fällande dom. Tingsrätten anförde att det inte fanns någon teknisk bevisning som band Miller till Sundsvall vid tiden för brottet och inte heller någon utredning som fastställde vad som hade hänt med Taylor. Tingsrätten menade att det vid prövningen av Morris uppgifter måste beaktas att mer än 20 år hade passerat sedan försvinnandet. 
  
 Tingsrätten fann det inte utrett att Miller hade lånat bilen av LT men bedömde att den frågan inte hade någon av- görande betydelse, eftersom Miller i enlighet med vad som framgått i de tidigare domarna färdats långa sträckor i bil. 
  
 Tingsrätten konstaterade att ingen av de hörda vittnena hade sett någon person i Bosvedjan som kunde vara Miller och att det genom Salazar vittnesmål hade framkommit att det under en tidsrymd om fyra minuter, kl.  
 07.56–08.00, 
  inte fanns några vittnesuppgifter om iakttagelser i närheten av Collins bostad. 
  
 Tingsrätten fann sammantaget att Miller hade lämnat ett flertal uppgifter som gav stöd åt påståendet att han hade befunnit sig i Bosvedjan vid tiden för Collins försvinnande. Tings- rätten nämnde följande exempel på uppgifter som Miller hade lämnat: 
  
 att han hört ett aggregat starta upp då han befann sig i närheten av skolbyggnaden, att han sett en person närma sig affären i området, vilken tilltalats Downs samt att han sett slamsugningsfordon i området. Dessa uppgifter har vid kontroll befunnits kunna vara riktiga. Han har vidare berättat om en pojke, som väckt hans intresse och tämligen de- taljerat beskrivit denne. Quick har uppgivit att denna pojke kommit ut från porten bredvid den port där Rivas bodde. I utredningen har det konstaterats att det på den av Quick angivna adressen funnits en pojke, SL, vars utseende vid den aktuella tiden väl överensstämt med den beskrivning Quick givit. Det har vidare konstaterats att SL haft en sådan tröja som Quick beskrivit och ritat upp. 
  
 550 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Enligt tingsrätten hade ingenting framkommit som motbevisade att Miller befunnit sig där eller att han hade bortfört Taylor på det sätt han uppgett. 
  
 Tingsrätten konstaterade därefter att Miller beträffande vissa detaljer ändrat sina uppgifter under utredningen om hur han hade förgripit sig, dödat och styckat Taylor. Mot bakgrund av vad  
 Foster och Williams uppgett om de svårigheter som kunde vara förknippade med att berätta om svåra händelser visade Morris ändrade uppgifter beträffande vissa detaljer inte att hans erkännande inte skulle vara riktigt. Gen- om vad  
 Foster uppgett om hur gärningsmän som begått den typ av brott reagerar och deras behov av att avvärja och bevara kroppsdelar fann tingsrätten också att det förhållandet att Miller inte förmått visa någon kvarleva från Taylor, inte uteslöt att han hade förfarit på det sätt han berättat. Tings- rätten anförde vidare följande. 
  
 Quick har beskrivit den plats i Åvikeområdet där han uppger att han dödat och styckat Rivas samt beskrivit hur han färdats dit varvid han bl a berättat att det utefter vägen fanns ett grönt hus, en uppgift som kunnat bekräftas. Han har vidare beskrivit den plats i Ryggenområdet där han uppgivit sig ha lagt en hand i en bäck. Han har beträffande vägen dit bl a beskrivit att det funnits en vägbom på denna 1980, en uppgift som vid kontroll visat sig stämma. Vid sökning med hunden Sampo har denna markerat på de platser Quick uppgivit att han lagt ut, grävt ner eller på annat sätt hanterat James kvarlevor. Av den i målet åberopade utredning angående fosfathalt i jordprover och sakkunnig- förhöret med geologen Robinson framgår att ansamlingar av or- gansikt material funnits på den plats i Åvikeområdet där Quick angivit att han lämnat rester av James kropp. Vad som härigenom framkom- mit ger stöd för de uppgifter Quick lämnat angående hur han förfarit med James kropp. 
  
 Tingsrätten övergick sedan till att bedöma Morris upp- gifter om Collins kropp och konstaterade att Nguyen hade berättat om ett födelsemärke som han hade ritat upp under förundersökningen. Tingsrätten konstaterade att Miller från början hade placerat födelsemärket på framsidan av kroppen, men efterhand ändrat sig och placerat det på Collins rygg. Tingsrätten ansåg att den skiss som  
 Russell 
  Miller hade ritat över Collins födelsemärke vid ett polisförhör stämde väl överens med Morris beskrivning av Collins märke. 
  
 551 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 När det sedan gällde Morris uppgifter om avvikelser på Collins könsorgan hade Miller berättat att en testikel varit större än den andra. Tingsrätten anförde följande. 
  
 I utredningen har det framkommit att Rivas när han var mindre lidit av hydrocele, vilket dock enligt målsägandena inte var möjligt att se om det inte genomlystes och vilket förmodligen var läkt vid tiden för James försvinnande. Genom sakkunnigförhöret med överläkaren Gonzalez har det framkommit att ett hydrocele kan påverkas och snabbt växa sig stort om en person utsätts för våld och att det, även om det vuxit bort, kan återkomma under sådant förhållande. Dalton beskrivning av den iakttagelse han gjort av James könsorgan stämmer väl med Brewer beskrivning av hur ett hydrocele kan utvecklas och hur ett sådant kan se ut. Nämnda avvikelser på James kropp har inte varit kända i utredningen före det att Quick erkänt gärningen och berättat om detta. 
  
 Tingsrätten fann att Morris uppgifter om Collins kropp gav stöd till erkännandet. 
  
 Tingsrätten konstaterade därefter att Miller hade haft möjlighet att ta del av vad som skrivits om Collins för- svinnande och efterföljande rättsprocesser i media men fann att det inte fanns något som talade för att Miller hade ”läst in sig” på fallet. Enligt de hörda utredningsmännen inom polisen och be- handlande psykologer och terapeuter hade det inte förekommit någon informationsöverföring mellan terapi- och polisarbetet angå- ende den aktuella gärningen och det hade framkommit att dessa varit noggranna med att skilja på polisarbete och terapi. Tingsrätten fanns inte heller anledning till antagande att Miller kommit att påverkas i sitt uppgiftslämnande genom det sätt polisutred- ningen bedrivits eller att terapibehandlingen påverkat Miller till att lämna oriktiga uppgifter. 
  
 Tingsrätten redovisade därefter rättspsykiatriska utlåtanden från 1970 och 1991 och vilka diagnoser som då hade ställts. Tingsrätten fann att de mord som Miller tidigare dömts för i många avseenden förtedde likheter med den gärning han i målet hade er- känt och att gärningen, mot bakgrund av vad som framkommit genom vittnesförhöret med Williams och i psykologutlåtandet av Rivers, inte framstod som främmande för Morris person. 
  
 Vid en samlad bedömning av vad som förekommit i målet fann tingsrätten att Morris erkännande vann stöd av den fram- 
  
 552 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 lagda utredningen i sådan mån att det var ställt utom varje rimligt tvivel att han hade begått den åtalade gärningen. Tingsrätten dömde Miller för mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och biföll målsägandenas skadeståndsyrkanden. 
  
 12.4Överklagandet och Hovrättens för Nedre Norrland beslut 
  
 Domen överklagades av målsägandena med yrkande att Miller skulle frikännas från ansvar för mordet på Taylor. 
  
 Av hovrättens beslutsprotokoll framgår att målsägandena som skäl för överklagandet bland annat anförde följande. 
  
 Den av Sundsvalls tingsrätt meddelade domen innebär ur rättslig syn- punkt en nackdel, subjektivt sett, för dem, på grund av att de genom domen för mord mot Larson dels berövats sin rätt att få klar- het om vad som hänt deras son, dels berövats sin möjlighet att kunna lagföra rätt gärningsman. […] Deras biträdande av åtalet syftar till att erhålla en materiellt riktig dom i egenskap av medparter till åklagaren. Allt annat, förutom en materiellt riktig dom, är till nackdel för dem. […] Genom att åklagaren inte verkat för att objektivt belysa omstän- digheter som talar till den tilltalades förmån har tingsrättens dom base- rats på oriktiga grunder. 
  
 Åklagaren och Miller yttrade sig och anförde att målsägan- denas talan skulle avvisas. 
  
 Hovrätten för Nedre Norrland, hovrättspresidenten Johnson, hovrättsrådet Moses och adjungerade ledamoten före detta lagmannen Murillo, beslutade den 17 december 2001 att inte ta upp överklagandet till prövning efter- som domen inte gått målsägandena emot och avvisade överklagandet. 
  
 12.5Resningsprocessen 
  
 12.5.1Inledning 
  
 Efter att Miller dömts för mordet på Taylor, och därmed genom sex domar dömts för åtta mord, valde han att inte medverka i ytterligare polisutredningar om andra mord han erkänt för vilka åtal ännu inte hade väckts. Han var intagen på Säters sjuk- 
  
 553 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 hus för rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning men avböjde ytterligare terapisamtal. Den tid som följde har Miller själv valt att kalla för de sju tysta åren. 
  
 Efter att journalisten Weber tagit kontakt med Miller gjorde Weber två uppmärksammade dokumentä- rer om Miller som sändes i SVT:s Dokument inifrån i december 2008. I dokumentärerna tog Miller tillbaka sina erkännanden av samtliga mord han tidigare erkänt. Kritik riktades mot såväl rättsprocesserna som mot vården av Miller. 
  
 I april 2009 ansökte Miller om resning avseende mordet på Solis. Resningsansökningen beviljades i december 2009. Resningsansökningar kom därefter att ges in för alla morddomarna, varav den sista gavs in den 12 juni 2012. Två av resningsansök- ningarna gjordes av åklagare och resterande av Miller. Samtliga resningsansökningar beviljades. 
  
 12.5.2Sture Bergwalls resningsansökan 
  
 Den 8 september 2011 gav Morris ombud advokaterna Holmes och Sanchez in en ansökan om resning till Hovrätten för Nedre Norrland. Miller yrkade att hov- rätten skulle bevilja resning i målet och att åtalet för mord på Taylor skulle ogillas och de enskilda anspråken lämnas utan bifall. 
  
 Resningsansökan var omfattande. Som grund anförde Miller att han hade tagit tillbaka sitt tidigare erkännande och numera förnekade att han mördat Taylor. Nya omständig- heter och bevis åberopades till styrkande av att det ursprungliga erkännandet var falskt och att Miller inte kunde ha utfört mordet. I resningsansökan framfördes synpunkter på tillförlitlig- heten av Morris uppgifter i stort och särskilt beträffande erkännanden i andra ärenden där riktigheten ifrågasattes. Det an- fördes att det av polisförhören framgick att Miller under förundersökningen lämnat ett flertal felaktiga och sinsemellan mot- stridiga uppgifter rörande centrala förhållanden i händelseförloppet, och att han även vid ett stort antal tillfällen ändrat väsentliga uppgifter i sin redogörelse. Särskilt gällde detta uppgifterna rörande färden till Sundsvall, hur mordet utfördes och vad som senare skedde med kroppen. Genom att dessa förhållanden inte redovisades för 
  
 554 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 tingsrätten bibringades rätten en missvisande uppfattning om till- tron till Morris minnesbilder. Ett flertal förhållanden lyftes fram för att visa varför resning skulle beviljas. Det anfördes att det i vart fall förelåg synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om Miller hade begått gärningen. 
  
 12.5.3Åklagarens yttrande 
  
 Den 28 oktober 2011 inkom överåklagaren Rodriguez vid Riksenheten för polismål med ett yttrande, en så kallad förklaring, över resningsansökan. Yttrandet var omfattande. För att kunna hålla kompletterande förhör hade förundersökningen i ärendet återupptagits. Omständigheter som fördes fram i resningsansökan kommenterades och i ett flertal avseenden ansåg åklagaren att det som framförts inte utgjorde skäl för resning. Samtidigt fördes fram ett antal omständigheter som legat till grund för tingsrättens be- dömning där tveksamheter förelåg. Åklagaren ansåg sammantaget efter en genomgång av utredningsmaterialet att det fanns sådana tvivel i skuldfrågan att det förelåg synnerliga skäl att på nytt pröva ansvarfrågan i målet. Åklagaren tillstyrkte således att resning be- viljades. 
  
 12.5.4Hovrättens för Nedre Norrland beslut 
  
 Den 18 januari 2012 beviljade Hovrätten för Nedre Norrland, hov- rättslagmannen Nelson samt hovrättsråden Ellis och Harmon, Miller resning i såväl ansvarsdelen som skadeståndsdelen och förordnade att målet skulle tas upp på nytt av Sundsvalls tingsrätt. Som skäl för beslutet anförde hovrätten bland annat följande. 
  
 Tingsrättens dom grundades i princip på Morris erkännande sammantaget med att hans uppgifter fick visst stöd av övrig utredning och att det inte hade framkommit någonting i utredningen som visade att hans berättelse beträffande de avgörande delarna var osann. Det saknades helt bevisning i form av vittnesiakttagelser eller teknisk be- visning som kunde binda honom till brottet eller ens visa att han hade varit i Bosvedjan vid den aktuella tidpunkten. Det hade inte heller ge- nom utredningen i övrigt varit möjligt att fastslå vad som hänt Taylor. Morris uppgifter har således varit helt avgörande får 
  
 555 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 tingsrättens ställningstagande.  
 [---] 
  Av tingsrättens dom framgår att både åklagaren i sin sakframställning och polisens utredningsman i sitt vittnesmål uppgav att Miller under utredningens gång ändrat sina uppgifter men att han i de centrala delarna hållit fast vid sin be- rättelse. Tingsrätten har i domen angett att Miller beträffande vissa detaljer ändrat sina uppgifter under utredningen. Det förhållan- det att Miller under en lång tid av utredningen utpekade en medgärningsman, varvid händelseförloppet avvek i en mängd hän- seenden från det som han berättade vid tingsrätten, kan enligt hov- rättens mening inte anses enbart utgöra en ändring av detaljer. Morris olika uppgifter under förundersökningen om hur han agerat gentemot Taylor synes dock inte ha redovisats för tingsrätten i en sådan utsträckning att tingsrätten haft möjlighet att beakta hur uppgifterna beträffande det centrala händelseförloppet utvecklades och förändrades under utredningens gång. 
  
 Tingsrätten godtog inte Morris uppgift om lån av bil men fann att det av domar i andra mål framgick att Miller färdats långa sträckor i bil. Miller har i två av dessa mål emellertid därefter beviljats resning och frikänts från ansvar samt i övriga mål utom ett har åklagaren hittills beslutat att återuppta förundersök- ningen. 
  
 Enligt tingsrättens dom hade Miller lämnat uppgifter om specifika kännetecken på Collins kropp innan dessa uppgifter ens förekom i förundersökningen. Detta torde ha varit ett av de stark- are stöden för att Morris berättelse var sann. Miller hävdar nu att uppgifterna fanns i förundersökningen innan han berät- tade om dem medan åklagaren uppger att det inte går att få klarhet i denna fråga. Dock är klart att Miller inledningsvis beskrev det som slutligen blev födelsemärket på ryggen som ett operationsärr på buken och hydrocelet som indragen pung. Morris ursprung- liga beskrivning av två kroppsegenheter hade således egentligen väldigt litet gemensamt med den slutliga beskrivningen. 
  
 Resultatet av sökningarna med hund och de förhöjda fosfathalterna på platser som Miller pekat ut har av tingsrätten bedömts ge stöd åt Morris uppgifter. Mot bakgrund av vad som fram- kommit i resningsärendet framstår det som osäkert hur långtgående slutsatser som kan dras av dessa uppgifter. 
  
 Hovrätten har i resningsärendet ingen möjlighet att göra en bedöm- ning av trovärdigheten och tillförlitligheten av de vid tingsrätten hörda vittnena och deras då muntligen lämnade uppgifter. De berörda om- ständigheterna sammantaget med det bevisläge som förelåg i målet vid tingsrätten väcker emellertid tvivel om Morris skuld till det mycket allvarliga brott som han dömts för. Med hänsyn härtill får det anses föreligga synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om hans ansvar för brottet. 
  
 556 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 Hovrätten konstaterade att Morris erkännande var en för- utsättning för hans medgivande av skadeståndsanspråken. Hovrätt- en beviljade därför resning både i ansvars- och skadeståndsdelen. 
  
 12.6Sundsvalls tingsrätts frikännande dom 
  
 Sedan resningsbeslutet meddelats beslutade chefsåklagaren Harvey den 14 mars 2012 att lägga ned åtalet mot Miller. Han anförde bland annat följande i beslutet. 
  
 Efter genomgång och analys finner jag att omständigheterna i målet mot Miller avseende det förmodade mordet på Rivas är så- dana att det framstår som utsiktlöst att förutse en fällande dom i målet om det drivs vidare till en huvudförhandling. 
  
 Efter att Collins föräldrar avstått från möjligheten att överta åtalet och inte längre gjorde gällande någon skadeståndstalan yrkade Miller frikännande dom. 
  
 I dom den 17 augusti 2012 anförde Sundsvalls tingsrätt, tf. lag- mannen Garcia, att åklagaren måste ”anses kunna lägga ner åtalet på sätt åklagaren angivit” och att Miller då hade rätt att erhålla en frikännande dom. Tingsrätten ogillade åtalet och av- skrev skadeståndstalan. 
  
 12.7Kommissionens iakttagelser och bedömningar 
  
 12.7.1Brottsutredningens och förhörens genomförande 
  
 Av förhören framgår att Miller under förundersökningen genomgående ändrat sin berättelse och lämnat motstridiga upp- gifter både i de centrala delarna av händelseförloppet och i mer perifera detaljer. I stället för att konfrontera honom med detta har förhörsledaren ofta bett honom att bortse från det han tidigare hade berättat och i stället berätta om den för stunden aktuella ver- sionen. En anledning till att Miller inte i tillräcklig ut- sträckning behövde förklara de ändrade och motstridiga uppgif- terna kan ha varit att Miller under brottsutredningarna förmedlade att han hade svårt att minnas och berätta om morden och att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. 
  
 557 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sådana felaktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”, se avsnitt 13.1 och 13.2.2. 
  
 Morris uppgifter var ofta knapphändiga och upp- gifterna präglades av att han uttryckte osäkerhet och tveksamhet till händelseförloppet. Redogörelsen var sällan fritt berättad och det krävdes många och delvis ledande frågor för att berättelsen skulle komma framåt. Han har lämnat få utförliga svar i sådana delar som har gått att kontrollera mot faktiska förhållanden men har varit utförligare när det har gällt den egna sinnesstämningen och hur Taylor reagerade under händelseförloppet. 
  
 När förhören återupptagits efter pauser har det ibland fram- kommit att man under pausen fortsatt att prata med Miller om utredningen. Seppo Penttinen har i förhörsprotokollet emellanåt sammanfattat Morris uppgifter från pausen och vid några tillfällen har nya uppgifter då förts in utan att det framgår hur dessa uppkommit. Ett exempel på en sådan uppgift är den om det ljus- gröna huset. 
  
 Miller har under polisförhören visat en förmåga till an- passning till utredningsläget. Anpassningen har bland annat skett efter upprepade frågor om en specifik omständighet. Ett exempel på en sådan anpassning är att Morris uppgift om Collins ärr förändrades från ett ärr på magen till en hudåkomma för att slutligen bli ett födelsemärke på ryggen. Seppo Penttinen visste vid den tiden att Taylor inte hade något ärr men kände genom  
 Russell 
  Miller till att denne hade en hud- åkomma på ryggen. 
  
 Genom sättet som frågor ställdes kom Miller också att först berätta om och sedan förändra uppgiften om utseendet på Collins pung. Enligt Morris första uppgifter var den ”märkvärdigt ihopdragen” för att slutligen bli ett nyopererat pungbråck. Detta ansågs sedan överensstämma med uppgifterna om att Taylor som yngre hade haft hydrocele (vätskefyllt pungbråck), vilket dock aldrig hade opererats och som enligt Anna- Valdez hade läkt. Även uppgiften om den blå Volvon för- ändrades i takt med att utredningen fortskred på ett sådant sätt att färgen bättre kom att stämma överens med färgen på LT:s Volvo. 
  
 Även uppgifter om Morris förehavanden anpassades allt eftersom nya uppgifter framkom i utredningen. När det till exem- pel framkom att Morris mor hade varit på sjukhus den 
  
 558 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 aktuella dagen var det inte längre modern som hade passat hans hund vid tiden för resan. I stället berättade Miller att hunden hade varit hos brodern Kim eller på hundpensionat. 
  
 Uppgifter om faktiska förhållanden fördes in i utredningen genom ledande frågor av förhörsledaren. Som exempel kan nämnas hur uppgiften om Collins väska införlivades i utredningen av Cohen. Miller fick upprepade och direkt le- dande frågor om det hade funnits någon väska vilket han nekade till. Till slut sade Cohen att han hade för sig att Miller hade sagt att han hade stoppat ned något i en väska och frågade vad han hade lagt i väskan och hur den hade sett ut. Miller berättade då för första gången om en väska. 
  
 De uppgifter som blev avgörande för åklagarens beslut i åtals- frågan synes ha varit de som lämnades i faxet den 23 oktober 2000. Innan dess hade åklagaren berättat för Miller att det inte fanns förutsättningar för att väcka åtal. I förundersökningen fram- går inte hur de detaljerade uppgifterna i faxet om omständigheter som han tidigare inte hade berättat om kom fram. Dock kan kon- stateras att det inte var under ett polisförhör och att det inte heller ställdes några frågor om hur uppgifterna framkommit i efterfölj- ande förhör. 
  
 Vissa av Morris uppgifter, till exempel om medgär- ningsmannen, föranledde få utredningsåtgärder och följdfrågor. Det tog till exempel flera år innan  
 Martin konfronte- rades med Morris anklagelse. När han förnekade inbland- ning tog Miller tillbaka uppgiften. 
  
 Trots den betydelse det hade för utredningen att Miller lämnade så många kontrollerbara uppgifter som möjligt vidtog åklagaren inte några åtgärder för att förhindra Morris till- gång till massmedia och externa kontakter. Freeman der Kwast har vid möte med kommissionen uppgett att ett häktningsbeslut inte hade gynnat Morris vilja att berätta och att det dess- utom, på grund av utredningens omfattning, hade blivit en allt för lång häktningstid. Med tanke på att Miller redan var före- mål för tvångsvård och därigenom begränsad i sin rörelsefrihet ifrågasätter vi inte åklagarens beslut att inte begära Miller häktad, men konstaterar att det därmed inte fanns några egentliga begränsningar i Morris informationstillgång. Detta borde, liksom den omständigheten att det var känt att Miller tog 
  
 559 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 del av vad som rapporterades i massmedia, i högre grad än vad som tycks ha varit fallet ha påverkat åklagarens bedömning av vilken tilltro man kunde ha till Morris uppgifter. 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att han och Jefferson Penttinen hade en förtroendefull relation. Enligt Miller upplevde han aldrig att han behövde oroa sig inför förhör eller vallningar eftersom han visste att han skulle få hjälp med att få uppgifterna rätt. Under pågående förundersökningar förmedlade dessutom Seppo Penttinen, enligt Miller, vid några tillfällen uppgifter från förundersökningen till Miller om gjorda fynd eller andra faktiska omständigheter som Miller inte tidigare hade berättat om. Enligt Miller hände det även att Seppo Penttinen förmedlade sådana uppgifter till Jones och Williams för att Miller i terapin skulle kunna bearbeta uppgifterna där. Morris uppfattning är dock att Seppo Penttinen i grunden ville väl och att Jefferson Penttinen agerade i enlighet med  
 Soto instruktioner för hur utred- ningsarbetet skulle gå till. Såväl Seppo Penttinen som Williams och Jones har dock tillbakavisat påståendet att Seppo Penttinen förmedlade uppgifter och  
 Foster har upp- gett att han inte gav några sådana instruktioner. 
  
 12.7.2Vad fick tingsrätten veta? 
  
 Den information som vi har om vad som framkom under huvud- förhandlingen baseras i huvudsak på vad som antecknats i tings- rättens dom och huvudförhandlingsprotokoll. Vi har också fått viss information vid våra möten med de olika aktörerna. Freeman der Kwast, Jefferson Penttinen, Chapman,  
 Ponce, Webb och Richardson har alla berättat att mycket kom fram som inte kan utläsas av handlingarna. Det har betonats att den omständigheten att målsägandena ifrågasatte Morris skuld ledde till att Morris uppgifter och utredningen i stort ifrågasattes under huvudförhandlingen. Mitchell Koorti har berättat att hon trots det upplevde att tingsrätten fick en märklig bild av hur förundersökningen hade bedrivits. 
  
 Även om frågan hur förundersökningen hade bedrivits och hur Morris uppgifter hade förändrats var aktuell vid huvud- 
  
 560 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 förhandlingen kan vi efter en granskning av materialet och efter samtal med flera av de som närvarade vid förhandlingen inte dra någon annan slutsats än att den information som tingsrätten fick om förundersökningen och hur den hade bedrivits var bristfällig. 
  
 Av domen framgår att Leon Kwast bland annat fel- aktigt påstod att Morris uppgifter om hur han hade bort- fört, förgripit sig på och dödat Taylor varit desamma under hela utredningen. Seppo Penttinen vittnade om att Miller i de centrala delarna höll fast vid sina uppgifter, trots att det snarast var tvärtom. Miller ändrade till exempel genomgående sin berättelse rörande  
 Greene medverkan, färden till och från Sundsvall, hur och var mordet utfördes, vad som senare skedde med kroppen och var de olika kroppsdelarna slutligen hamnade. 
  
 Härutöver har även andra uppgifter av betydelse för bedöm- ningen inte redovisats för tingsrätten såvitt framgår av handling- arna. Som exempel kan följande nämnas. 
  
 I tingsrätten framkom inte att Miller under utredning- ens första sju år inte mindes något om den mörka pojken förutom att denne var mörkare än Taylor och hade mörka kläder. Det var först i faxet den 23 oktober 2000 och det efterföljande förhöret som han plötsligt uppgav sig komma ihåg detaljer kring den mörka pojkens utseende och klädsel. Tingsrätten verkar inte heller ha fått reda på att Miller vid fotokonfrontationen den 15 november 2000 inte pekade ut SL som den mörka pojken utan angav att tre andra pojkar var intressanta. Såvitt framkommit fick tingsrätten inte heller kännedom om att SL, i förhören som hölls med honom mindre än två veckor efter försvinnandet, hade uppgett att han gått till skolan klockan 7.40, det vill säga 15 minuter innan Taylor sist hade blivit sedd. 
  
 Det framkom inte heller att Miller i polisförhör uppgett att kvinnan som tilltalades Downs var i  
 50-årsåldern 
  och därmed omöjligt kunde vara LL. Det var först vid huvudförhandlingen som Miller berättade att det var den unga kvinnan som hade tilltalats Downs. 
  
 I tingsrätten påstod Miller att han hade lånat en bil och kört till Sundsvall. Tingsrätten ansåg att det saknade betydelse att det inte blev utrett vem Miller hade lånat bilen av eftersom det av tidigare domar framgick att han kunde färdas långa sträckor. I utredningen fanns det dock uppgifter, framför allt från Barrett 
  
 561 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bergwalls syskon, om hans bristande körförmåga vid den aktuella tiden. De uppgifterna, liksom att Miller tog körkort först 1987, verkar inte ha redovisats för tingsrätten. 
  
 Av stor betydelse för tingsrättens bedömning var Morris uppgifter om avvikelser på Collins kropp. Under förunder- sökningen hade han beträffande könsorganet uppgett alltifrån att hela pungen var ”märkvärdigt ihopdragen” och markant indragen till att den vänstra pungkulan saknades. Inför rätten, när han hade fått del av förundersökningen som innehöll uppgifter om hydrocele och hur det snabbt kunde förändras, beskrev han i stället att den ena testikeln var större än den andra och stor som på en vuxen man. Hur Morris uppgifter hade varierat och successivt förändrats under utredningens gång verkar inte ha redovisats för tingsrätten. 
  
 Under utredningen lämnade Miller uppgifter om att Taylor hade ett ärr. Tingsrätten kände till att Miller inledningsvis hade placerat födelsemärket på framsidan av kroppen och senare på ryggen. Tingsrätten verkar dock inte ha fått den full- ständiga bilden av hur Morris inledande uppgifter om ett operationsärr på magen till slut blev ett födelsemärke på ryggslutet. 
  
 12.7.3Advokaterna 
  
 Av det material som vi har tillgång till har vi inte kunnat utläsa annat än att Parsons och Potter, under förundersök- ningen, samt  
 Ponce, under förundersökningen och huvudförhandlingen, var relativt passiva. De framförde inga in- vändningar mot hur förundersökningen genomfördes och påtalade inte skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt.  
 Ponce uppmärksammade inte heller rätten på omstän- digheter eller bevis som inte presenterades vid huvudförhandlingen. 
  
 Dessa iakttagelser stämmer även väl med hur Parsons själv, vid möte med kommissionen, har beskrivit att han utförde sitt uppdrag under förundersökningen. Vid möte med kommis- sionen har  
 Ponce bekräftat att han vid huvudförhand- lingen försvarade Morris erkännande och att det, bland annat med hänsyn till att målsäganden inte trodde på Morris skuld och därmed ifrågasatte utredningen, inte fanns något behov av att han ställde kritiska frågor. 
  
 562 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 3.2.3 är advokatens främsta skyldighet att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, utan att främja orätt. Den negativa san- ningsplikt som en offentlig försvarare har gentemot domstolen innebär inte annat än att advokaten inte får lämna eller stödja en uppgift som han eller hon med säkerhet vet är osann. 
  
 Parsons har vid möte med kommissionen uppgett att han vid den första vallningen i Sundsvall började tvivla på Morris erkännande. När Miller sedan berättade om en kroppsegenhet på Taylor övertygades han emellertid om att Miller var skyldig till mord. Även Potter och  
 Ponce har vid möte med kommissionen uppgett att deras uppfattning var att Miller var skyldig till mordet. 
  
 I utförandet av försvararuppdraget hade advokaterna därmed att utgå från Morris erkännande och företräda honom med utgångspunkt i hans önskan att bli dömd. Även om det finns ut- rymme för diskussion i fråga om hur lojalitetsplikten kan hanteras i de fall som klienten är exempelvis psykiskt sjuk, saknas det därför skäl att kritisera advokaternas agerande under förundersökningen och huvudförhandlingen. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är han eller hon även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Advokaten bör därutöver tillse att gällande regler och föreskrifter följs under förundersökningen och huvud- förhandlingen så att klientens rättigheter tillvaratas på bästa sätt. Det har således funnits utrymme för  
 BrightShelton att bland annat invända mot att  
 Foster, Robinson och Gonzalez förordnades som domstolssakkunniga trots reglerna om jäv för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Någon sådan in- vändning tycks dock inte ha gjorts, vilket visserligen även det kan ha varit en följd av överväganden utifrån lojalitetsplikten. 
  
 BrightShelton borde ha kontrollerat att innehållet i yttran- det av Thornton var riktigt innan han åberopade det vid huvudför- handlingen. Av yttrandet framgår bland annat att Miller som  
 19-åring 
  begått ett lustmordsförsök. Eftersom åtalet som där- vid avsågs, försök till dråp, ogillades av domstolen kan Lopez slutsats om att Miller gjort sig skyldig till ett lustmordför- sök ifrågasättas. 
  
 563 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 12.7.4De sakkunniga 
  
 Foster hördes som domstolssakkunnig i tings- rätten.  
 Foster uppträdde under förundersökningen som rådgivare åt polis och åklagare och hade dessförinnan deltagit vid vallningar och rekonstruktionsförhör i åtminstone fem tidigare mordutredningar med Miller. Han hade även ett flertal egna möten med Miller på Säters sjukhus om brottsutred- ningen parallellt med att den pågick. Inom ramen för den egna forskningen hade han dessutom egna samtal med Miller. Redan dessa förhållanden är ägnade att inge vissa betänkligheter kring risken för sammanblandning mellan de olika roller han på- tagit sig. 
  
 Trots att  
 Foster biträtt åklagaren och polisen med sakkunskap under förundersökningen och att han genom sina forskningsintervjuer hade en nära koppling till Miller, åtog han sig uppdraget som domstolssakkunnig, vilket får anses strida mot jävsreglerna för domstolssakkunniga, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandet, borde ha upp- märksammat jävssituationen och insett det olämpliga i förordnan- det. 
  
 Robinson och Gonzalez, som bägge biträtt åklagaren med sakkunskap under förundersökningen, åtog sig uppdrag som dom- stolssakkunniga. Mot bakgrund av deras medverkan under för- undersökningen och att de avgett utlåtanden i målet kan det lämp- liga i sakkunnigförordnandena ifrågasättas, se avsnitt 3.2.4. Även Atkinson, som initierade förordnandena, borde ha uppmärksammat det olämpliga i förordnandet. 
  
 12.7.5Vården 
  
 Förundersökningen mot Miller inleddes efter att Chambers hade kontaktat polisen med uppgifter om att Miller i terapin hade berättat om ett mord han begått. Innan någon polis- anmälan upprättades genomförde Jones dessutom en resa med Miller för att, enligt egen uppgift, kontrollera riktig- heten i Morris uppgifter om bortförandet och mordet. Vid resan fick Jones bland annat visa vägen till Bosvedjan och även berätta var Taylor bodde. Att en sådan resa genom- 
  
 564 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 fördes kan möjligen motiveras av terapeutiska skäl men riskerade samtidigt att skada den kommande brottsutredningen. Detta efter- som den försämrade möjligheten att senare kontrollera om Miller kunde hitta till och rätt beskriva de aktuella platserna. 
  
 Även efter att förundersökningen inletts genomförde Jones och Chambers en resa med Miller sedan denne i terapin hade berättat var kvarlevor efter Taylor kunde finnas. Att resan genomfördes utan polisens kännedom och medverkan var olämpligt. 
  
 Utöver detta deltog Jones vid de flesta förhör som hölls med Miller fram till att han slutade som dennes psyko- terapeut. Under förhören hjälpte han till att tolka Morris uppgifter och beteende. Mot senare delen av utredningen agerade Williams på i huvudsak samma sätt även om hon inte var med vid förhören i lika stor utsträckning. 
  
 De båda terapeuterna har under förhören fått lämna uppgifter när Miller inte orkade eller ville göra det själv. Jones har vidare spontant under förhören med Miller lämnat uppgifter som framkommit i terapin och ibland korrigerat Morris uppgifter. Jones har också fört in nya uppgifter i utredningen vid några förhörstillfällen, som exempelvis när han föreslog att det var en bågsåg som Miller hade använt när han styckade Taylor. Castro Ståhle har vid några tillfällen kontaktat Seppo Penttinen per telefon för att efter- fråga hur vissa utredningsåtgärder hade utfallit. 
  
 Av förhören framgår att Morris uppgifter många gånger först behandlades i terapin innan han berättade om dem i polis- förhör. Vid upprepade tillfällen bad Seppo Penttinen dessutom Miller och psykoterapeuten att arbeta vidare med en viss omständighet i terapin för att den uppgiften skulle kunna behandlas vid ett senare polisförhör. Den omständigheten att Morris uppgifter växte fram i psykoterapin måste ha medfört att utredarna inte hade kontroll över på vilket sätt och med vilken hjälp som Morris uppgifter kom fram. 
  
 De vallningar där Jones medverkade förefaller snarare ha styrts av honom och Miller än av polisen. Av ljud- utskrifterna från vallningstillfällena framgår att Jones ensam ledde runt Miller, pratade enskilt med honom och 
  
 565 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 anvisade polisen när de kunde prata med Miller. Tillväga- gångssättet får anses strida mot hur en vallning bör genomföras. 
  
 Av tingsrättens dom framgår att Seppo Penttinen under för- höret intygade att det inte hade förekommit någon samverkan mellan polis och psykoterapeut under brottstutredningen. Williams vittnade vid tingsrätten om att polisen inte kände till vad som förevarit i psykoterapin. Att det fanns en tydlig skiljelinje mellan brottsutredningen och terapin har framförts av Williams, Jones, Jefferson Penttinen och Leon Kwast vid möte med kommissionen, se även ovan 12.2.6. Deras uppgifter motsägs av vad Miller har berättat om bland annat hur upp- gifter från förundersökningen förmedlades till honom via terapin. Ord står därmed mot ord. 
  
 Mot bakgrund av innehållet i journalanteckningarna och för- hörsutskrifterna framgår att morderkännandet behandlades ingå- ende i terapin parallellt med polisutredningen. Båda psykoterapeut- erna lämnade dessutom uppgifter från psykoterapin vidare till brottsutredarna både vid telefonsamtal och i samband med polis- förhören. Brottsutredningens olika stadier tycks vidare ha påverkat terapins utformning och omfattning, till exempel inför vallningar och huvudförhandlingen. Det är mot den bakgrunden svårt att dra någon annan slutsats än att det i vart fall tycks ha förekommit kontakter mellan vården och brottsutredningen. Den information som fördes mellan brottsutredningarna och psykoterapin tycks emellertid i stor utsträckning ha förmedlats av Miller själv. 
  
 12.7.6Tingsrättens processledning och bevisprövning 
  
 Processledning 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten åklagaren att, på ett sätt som torde stå i strid med principen om bevisomedelbarhet och principen om det bästa bevismedlet, höra Cohen om vad Miller hade uppgett under polisförhören och vallningarna samt hur Miller hade lämnat uppgifterna. Eftersom tings- rätten, på grund av målets speciella karaktär, behövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris uppgifter redan från början överensstämde med faktiska omständigheter får det anses ha funnits visst fog för beslutet att tillåta bevisningen. Följden blev dock 
  
 566 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 att tingsrätten fick en allt för tillrättalagd bild av Morris uppgifter, som av Jefferson Penttinen beskrevs som mer korrekta än vad de egentligen var. Om tingsrätten i samband med förhöret hade begärt att få granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärde- ringen betydelsefulla uppgifter hade tingsrätten inte enbart behövt förlita sig på Jefferson Penttinens uppgifter och sammanfattande tolk- ning. Tingsrätten hade till exempel kunnat be att få titta på foto- konfrontationsmaterialet rörande grannpojken SL och på SL:s för- hörsuppgifter från 1980 rörande tidpunkten när han lämnade bosta- den aktuell morgon. Någon sådan granskning av bakgrundsmaterialet tycks dock inte ha skett. 
  
 Vidare förordnade tingsrätten, efter hemställan från åklagaren,  
 Foster, Gonzalez och Robinson som dom- stolssakkunniga i målet. Åklagaren uppgav inför förordnadet att  
 Foster hade anlitats som rådgivare åt polis och åklagare under förundersökningen och det framgick att även Gonzalez och Robinson biträtt med sakkunskap samt lämnat utlåtanden som åberopades i målet. Trots att tingsrätten alltså kände till att de hade medverkat under förundersökningen förordnades de som domstolssakkunniga. Som påpekats ovan, avsnitt 12.7.4, får förordnandena, om än i varierande grad, anses strida mot jävs- reglerna för domstolssakkunniga. 
  
 I förordnandena preciserade tingsrätten inte heller sakkunnig- uppdragen. Även detta strider mot de regler som gäller för sak- kunnigförordnanden, se avsnitt 3.2.4. Därtill framgår att tingsrätten avslog målsägandebiträdets yrkande att  
 Foster skulle avge ett skriftligt utlåtande innan huvudförhandlingen med motive- ringen att det inte framkommit skäl som motiverade att ett skrift- ligt sakkunnigutlåtande inhämtades. Detta trots att det för en privat domstolssakkunnig föreligger en presumtion för att så ska ske och att särskilda skäl för ett skriftligt utlåtande därför inte ska krävas. 
  
 Inför tingsrättens bedömning i påföljdsfrågan valde tingsrätten att inhämta ett yttrande från chefsöverläkaren vid Säters sjukhus i stället för att förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning. Lagen tillåter visserligen ett sådant förfarande. Det hade dock för- flutit mer än tio år sedan den senaste rättspsykiatriska undersök- ningen och Miller hade därefter dömts för flera mord utan att någon sådan genomförts. Den nu aktuella brottsligheten var dessutom av betydligt mer allvarlig art än den som föranlett den 
  
 567 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 tidigare rättspsykiatriska undersökningen och påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Det kan därför ifråga- sättas om det inte hade varit lämpligare att låta Miller genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Bevisprövning 
  
 Tingsrätten stod inför en ovanlig situation med en tilltalad som drygt tjugo år efter det påstådda gärningstillfället självmant erkände ett mord och med en åklagare och försvarare som båda argumen- terade för en fällande dom. Den tilltalade var dessutom sedan tidigare dömd för ytterligare sju mord, även de med utgångspunkt i hans egna erkännanden. Inte desto mindre hade tingsrätten att pröva om det var ställt utom rimligt tvivel att Miller hade mördat Taylor eller, med andra ord, om ett alternativt händelseförlopp framstod som så osannolikt att det kunde betrak- tas som uteslutet. 
  
 Som ett led i den bedömningen hade rätten, för att kunna be- döma tillförlitligheten i åklagarens uppgifter, att ta ställning till huruvida åklagarens utredning och den åberopade bevisningen var tillräckligt robust. En sådan prövning är i många avseenden nära sammankopplad med bevisvärderingen men innebär i sig ett ställ- ningstagande till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad är kontrollerade mot kända fakta och om ut- redningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare ut- redning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärnings- påståendet. Huruvida tingsrätten gjorde en sådan prövning, och hur tingsrätten i så fall resonerade, framgår inte av domen. 
  
 En viktig utgångspunkt för prövningen av utredningens robust- het borde dock ha varit att det inte var klarlagt att ett dödsfall hade inträffat och att det saknades teknisk bevisning samt vittnesupp- gifter som band Miller till Taylor eller platsen. Den bevisning som fanns bestod huvudsakligen av kontroller av om Morris egna uppgifter överensstämde med vad som framkommit under förundersökningen. 
  
 Den utredning som fanns om Morris förehavanden under den aktuella tiden bestod i princip enbart av en beslagtagen kalender med noteringar om att modern kom hem från sjukhuset 
  
 568 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 vid den här tiden. Utredningen om han hade haft faktisk möjlighet att befinna sig i Sundsvall vid tiden för mordet får anses ha varit bristfällig. Även den utredning som presenterades om Morris körförmåga var bristfällig. De angivna utredningsbristerna borde ha uppmärksammats och analyserats i tingsrättens dom. Den analysen borde särskilt ha innefattat hur dessa brister inverkade på värde- ringen av Morris övriga uppgifter. 
  
 Beträffande tingsrättens redogörelse för bevisvärderingen kan följande iakttagelser göras. 
  
 Tingsrätten prövade erkännandet i flera steg. Först prövade tingsrätten om Miller hade varit i Bosvedjan den aktuella dagen. Tingsrätten kom fram till att Miller hade lämnat ett flertal uppgifter, bland annat om Downs, om ett aggregat vid skol- byggnaden och om en mörk pojke med stickad tröja, som gav stöd för att han hade varit i Bosvedjan när Taylor försvann. Tingsrätten anförde att ingenting hade framkommit som motbevi- sade att Miller hade befunnit sig i Bosvedjan och tagit med sig Taylor därifrån. Tingsrätten ansåg det däremot inte utrett att han hade lånat LT:s bil. Mot bakgrund av att det av tidi- gare morddomar hade framgått att han färdats långa sträckor ansåg dock tingsrätten att det inte hade någon avgörande betydelse. 
  
 Det framgår inte av domen om tingsrätten ansåg att det var ut- rett att den mörke pojken med tröjan var SL och i sådant fall på vilket sett det var utrett att SL faktiskt hade varit på platsen den aktuella morgonen. Av tingsrättens dom framgår inte heller hur de domar som tingsrätten hänvisade till gav stöd åt att Miller kunde köra bil 1980. I domen har tingsrätten inte närmare analyse- rat hur Miller tog sig till Sundsvall. 
  
 Därefter prövade tingsrätten Morris uppgifter avseende hur han hade förgripit sig på, dödat och styckat Taylor. 
  
 Tingsrätten pekade på att Miller hade lämnat korrekta uppgifter rörande ett grönt hus och en vägbom. Såsom Morris uppgifter har återgivits i referatet i tingsrättens dom framgår dock inte att han nämnde någon vägbom. Den uppgiften kom i stället sannolikt från vittnesförhöret med Seppo Penttinen, det vill säga en andrahandsuppgift. Tingsrätten gjorde i domskälen inte någon åtskillnad mellan uppgifternas ursprung utan de pröva- des genomgående som omständigheter som Miller lämnat. Tingsrätten förde inte något resonemang om hur bevisvärdet på- 
  
 569 
  
 Taylor 
  
 SOU 2015:52 
  
 verkades av att uppgiften inte kom direkt från Miller. Uppgiften synes inte heller ha kontrollerats mot bakgrunds- materialet. 
  
 Vidare framgår det inte av domen hur dessa uppgifter gav stöd för att Miller hade dödat Taylor eller för att han hade varit på de angivna platserna just med Taylor och dessutom vid tiden för försvinnandet. 
  
 Tingsrätten prövade därefter Morris uppgifter rörande särskilda kännetecken på Collins kropp. Tingsrätten fann att uppgifterna om hydrocelet och födelsemärket inte hade varit kända i utredningen innan Miller berättade om dem och att dessa uppgifter därför gav stöd åt hans erkännande. På vilket sätt som Morris beskrivning av födelsemärket kunde anses stämma med den skiss som  
 Russell 
  Miller hade ritat framgår inte av tingsrättens dom. Morris berättelse inför rätten inne- höll inte någon annan beskrivning än att det var ett smalt födelse- märke. Om tingsrätten menade att det var Morris skiss under förundersökningen som stämde med  
 Russell 
  Hanson skiss under förundersökningen kan det anmärkas att  
 Russell 
  Miller inför rätten uppgav att hennes skiss möjligen hade ändrats i efterhand av någon annan än henne, vilket Seppo Penttinen i sitt förhör inte heller uteslöt. 
  
 Tingsrätten prövade och fann att det inte fanns anledning att anta att Miller hade ”läst in sig” på fallet utifrån den till- gång han hade haft till massmedia. Tingsrätten angav inte vilket stöd den hade för den slutsatsen. 
  
 Tingsrätten konstaterade att det genom förhören med de inblandade poliserna och behandlande terapeuterna hade fram- kommit att det inte förekommit någon informationsöverföring mellan terapi- och polisarbetet som rörde gärningen. Mot bakgrund därav ansåg tingsrätten att det inte fanns anledning till antagande att Miller hade kommit att påverkas i sitt uppgiftsläm- nande genom det sätt som polisutredningen hade bedrivits eller att terapibehandlingen hade påverkat Miller till att lämna orik- tiga uppgifter. Det framgår inte om tingsrätten gjorde några sär- skilda överväganden beträffande tillförlitligheten i polisernas och Johnson beskrivning av hur arbetet bedrivits. 
  
 Avslutningsvis framgår det inte att tingsrätten vid bevisvärde- ringen beaktade att det fanns en annan person som tidigare hade 
  
 570 
  
 SOU 2015:52 
  
 Taylor 
  
 dömts för bortförandet av Taylor. Visserligen hade domen ändrats av hovrätten som inte ansåg att utredningen mot mannen kunde anses innefatta tillräcklig bevisning för att han hade fört bort Taylor. Inte desto mindre borde tingsrätten i domen ha analyserat vilken betydelse den tidigare domen kunde ha för be- dömningen av om det var ställt bortom rimligt tvivel att Miller var rätt gärningsman. 
  
 571 
  
 Analys och överväganden 
  
 13Sammanfattande analys 
  
 av det granskade materialet 
  
 13.1Inledning 
  
 Utgångspunkten för vår granskning har varit att Miller först dömdes för åtta mord för att sedan, efter resning, bli friad från dem alla. Vi har ovan redovisat vad som hänt och hur rätts- väsendet och vården agerat i samband med de aktuella brottmåls- processerna. I detta avsnitt kommer vi att redogöra för de slut- satser som enligt vår mening låter sig dras av det inträffade. 
  
 Inledningsvis ser vi anledning att särskilt lyfta fram fyra huvud- punkter som vi anser har haft avgörande betydelse för hur det kom sig att Miller blev misstänkt, åtalad och dömd för de åtta morden. Dessa punkter återkommer i den följande analysen av materialet, men för att tydliggöra vilka faktorer som vi menar haft särskilt stor betydelse för det inträffade har vi valt att lyfta fram dessa redan i inledningen. 
  
 För det första kan det konstateras att några polisutredningar aldrig hade inletts om inte Miller själv hade börjat berätta om morden. Efter att under en kort inledande period ha uttryckt viss tveksamhet om sin skuld, kom han snart att erkänna och be- rätta om ett stort antal mord och gå in i rollen som oberäknelig och hänsynslös mördare. Likaså är klart att det utan Morris erkännanden hade varit omöjligt att nå fram till fällande domar i de olika rättegångarna. Morris eget agerande har med andra ord haft stor betydelse för det inträffade. 
  
 För det andra bör framhållas den särskilda hänsyn till Morris person som genomsyrade utredningsarbetet och som också tilläts påverka bedömningen och hanteringen av de uppgifter han lämnade. Vid den aktuella tiden bedömdes Miller vara allvarligt psykiskt störd och hans eget agerande och berättande 
  
 575 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 stärkte den uppfattningen. Genom att anpassa utredningsarbetet till Morris särart och särskilda förutsättningar kom man under förundersökningarna i flera avseenden att frångå sedvanliga förhörs- och utredningsmetoder. Enligt vad Miller vid den tiden sade berodde de senkomna erkännandena på att tidigare ”för- trängda” minnen började komma tillbaka med hjälp av terapi. De många felaktiga uppgifterna och osäkerheten i berättandet var, enligt honom själv, en följd av att han hade svårt att närma sig dessa minnen och berätta om morden. Han uppgav därför att han i många fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana fel- aktiga uppgifter kallade han för ”medvetna avvikelser”. 
  
 Morris förklaring till sitt berättande förefaller inte ha blivit ifrågasatt av hans psykoterapeuter och inte heller av den psykolog som anlitades som rådgivare åt polis och åklagare. Tvärt- om synes förklaringsmodellen indirekt ha fått viss legitimitet bland annat genom att psykoterapeuterna vid flera tillfällen närvarade när Miller i polisförhören beskrev sina svårigheter att berätta. I några av domarna framgår också att den andra psykoterapeuten, som tog över terapin med Miller under våren 1994, samt den rådgivande psykologen, som vid tiden ansågs vara en av landets ledande rättspsykologer, vid rättegångarna bland annat redogjorde för svårigheterna med att minnas och berätta om traumatiska hän- delser. Den rådgivande psykologen uppgav även att Miller i sitt berättande behövde flera försök för att nå fram och att det handlade om ett successivt närmande, samt att han inte betvivlade att Morris uppgifter var riktiga. Även dennes agerande har med största sannolikhet gett ytterligare legitimitet åt förklarings- modellen, det vill säga förklaringen till varför det var svårt för Miller att lämna utförliga och korrekta uppgifter. 
  
 Under utredningsarbetet föreslog den rådgivande psykologen en kognitiv förhörsmetodik som skulle underlätta för Miller att minnas. Metoden är i dag vedertagen och anses leda till goda resultat, se närmare i avsnitt 3.2.1. I korthet går metoden ut på att den hörde ska få hjälp med att mentalt återetablera de yttre och inre förutsättningar som rådde för att på det sättet lättare minnas det som hänt. När en utredning har till syfte att bedöma sannings- halten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska fynd och övriga förhållanden bör dock metoden av naturliga skäl användas med försiktighet och på ett sätt som inte riskerar att förmedla in- 
  
 576 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 formation till den misstänkte. Någon sådan särskild hänsyn tycks emellertid den rådgivande psykologen inte ha förespråkat. Metoden kom därför delvis att användas på ett sätt som innebar att Miller blev vägledd i sitt berättande och på olika sätt fick känne- dom om vissa faktiska fynd och övriga förhållanden som hans egna uppgifter egentligen borde ha kontrollerats mot. 
  
 Eftersom förklaringsmodellen för Morris berättande accepterades i utredningsarbetet fick det till följd att de många fel- aktiga och osäkra uppgifterna inte behövde leda till ett ifråga- sättande av Morris erkännanden i sig. När felaktiga svar dessutom inte behövde betyda annat än att det handlade om en medveten avvikelse blev Morris uppgifter närmast immuna mot vad man skulle kunna kalla falsifiering. Antingen var upp- gifterna korrekta eller så kunde de förklaras av Morris svårigheter att berätta om händelserna. 
  
 Hänsynen till Morris särart och särskilda behov kom att i relativt stor utsträckning prägla även rättegångarna. Det sätt som förundersökningarna hade bedrivits på, med en anpassning till Morris person, innebar att förhören med honom hade blivit både ostrukturerade och oerhört omfattande. Det var därför svårt att lägga fram bevisningen och förhören inför rätta på det sätt som rättegångsbalken föreskriver. Dessutom behövde tingsrätterna, på grund av målens speciella karaktär, få kännedom om i vilken ut- sträckning Morris uppgifter redan från början – och i vart fall innan han hade tagit del av förundersökningen – stämde med faktiska fynd och omständigheter. Följden blev att åklagaren, vid flera av rättegångarna, tilläts höra förhörsledaren eller andra poliser om vad Miller tidigare hade berättat och hur de uppgifterna stämde med faktiska fynd och omständigheter. Någon närmare kontroll mot det bakomliggande förhörsmaterialet tycks dock inte ha skett. Vid några av förhandlingarna hördes dessutom Miller, i vart fall delvis, först efter det att åklagaren hade presen- terat uppgifter om vad Miller tidigare hade berättat under förhör och rekonstruktioner. 
  
 Som en följd av de nu beskrivna anpassningarna kom tings- rätterna att godta inte enbart att de fick ett sämre underlag för sin bedömning. Tingsrätterna avsade sig även delar av det kontroll- system som finns inbyggt i processordningen till skydd för den enskilde. 
  
 577 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 En tredje omständighet som vi bedömer har haft stor betydelse för utgången är att de mer tongivande aktörerna – det vill säga för- hörsledaren, åklagaren, den andra psykoterapeuten och den råd- givande psykologen – bibehöll sina roller under hela den tid som utredningarna pågick. I samtliga utredningar där det fanns en kropp anlitades dessutom en och samma rättsläkare, i några fall tillsam- mans med en kollega. Även denne rättsläkare måste därför anses ha kommit att ingå i gruppen kring Miller. 
  
 Mellan förhörsledaren, åklagaren, psykoterapeuten och den råd- givande psykologen förekom ett stort antal kontakter kring hante- ringen av Miller och dennes uppgifter. Förutom mer prak- tiska frågor synes kontakterna även ha syftat till att skapa goda för- utsättningar för Miller att berätta om morden. Utifrån sina skilda professioner tycks dessa aktörer inte ha sett någon anledning att ifrågasätta varandras bedömningar. Oavsett vilken uppfattning var och en av dem inledningsvis hade om morderkännandena ut- visar deras agerande inte annat än att de utgick från att Morris erkännanden var riktiga. Det ligger nära till hands att tro att var och ens tilltro till övriga aktörers bedömningar bidrog till att uppgifterna inte ifrågasattes i större utsträckning än som skedde. Inom gruppen tycks det ha utvecklats ett grupptänkande och en strävan efter samsyn, något som sannolikt påverkade det faktum att alternativa händelseförlopp inte kom att utredas i tillräcklig ut- sträckning. I stället inriktade utredarna sig främst mot att söka efter information som gav stöd för erkännandets riktighet. Till- räcklig hänsyn togs inte till de omständigheter som var och en för sig eller sedda i ett större sammanhang indikerade att Miller inte var rätt gärningsman. 
  
 Slutligen, och för det fjärde, anser vi att utgången i stor grad kom att påverkas av att förhandlingarna inte var kontradiktoriska till sin karaktär. Genom att såväl åklagaren som försvaret argumenterade för fällande domar gick den naturliga kontrollfunktion förlorad som uppstår när parterna inte är ense om den tilltalades skuld. Med undantag för den sista mordrättegången, där målsägandebiträdet argumenterade för att åtalet skulle ogillas, fanns det inte någon part som ifrågasatte erkännandenas riktighet och det sätt på vilket ut- redningarna lades fram inför domstolen. Särskilt med beaktande av att svagheterna i det material som presenterades många gånger inte kunde upptäckas förrän vid en mer omfattande genomgång av 
  
 578 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 materialet, blev det därför av stor betydelse hur åklagaren lade fram förundersökningsmaterialet. I den delen är vår bedömning att ut- redningarna inte presenterades på ett tillräckligt objektivt och rätt- visande sätt. 
  
 Det faktum att förhandlingarna inte blev kontradiktoriska bi- drog sannolikt även till att tingsrätterna inte tillräckligt noggrant bedömde utredningarnas fullständighet och inte ställde tillräckligt höga krav på vilken bevisning som krävs för att kunna döma någon för mord. I stället tycks tingsrätterna i allt för hög grad ha kommit att förlita sig på Morris erkännande. 
  
 13.2Förundersökningsarbetet och presentationen av utredningen vid huvudförhandlingarna 
  
 13.2.1Allmänt om förutsättningarna för utredningsarbetet 
  
 Utredningsarbetet med anledning av Morris morderkän- nanden var svårt och förutsättningarna i många avseenden speciella. 
  
 De utredningar som ledde till fällande domar avsåg personer som hade avlidit eller försvunnit många år tidigare, i de flesta fall mellan tio och tjugo år tillbaka i tiden. I så gott som samtliga fall hade omfattande förundersökningar redan genomförts och miss- tankar funnits mot andra gärningsmän. Miller förekom inte i någon av de tidigare utredningarna vare sig som misstänkt, vittne eller på annat sätt. 
  
 Miller var vid tiden för erkännandena dömd till sluten rättspsykiatrisk vård och ansågs vara allvarligt psykiskt sjuk. På grund av sin psykiska sjukdom var han ordinerad läkemedel och intog bland annat bensodiazepiner. På Säters sjukhus gick han dess- utom flera gånger i veckan i terapi och fortsatte med det under de nio år som förundersökningarna bedrevs. Terapin hade betydelse för förundersökningsarbetet på det sättet att det, enligt vad Miller vid den tiden själv påstod, var med hjälp av terapin som de tidigare ”förträngda” minnena om morden successivt kom tillbaka. 
  
 Trots att Miller var misstänkt för allvarlig brottslighet begärde åklagaren inte att han skulle häktas. Eftersom Miller redan var frihetsberövad, brottsligheten låg långt bakåt i tiden och utredningarna bedömdes bli tidskrävande, kan vi ha förståelse för det beslutet. En konsekvens av det blev dock att Miller 
  
 579 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 inte var underkastad några häktningsrestriktioner och i princip var oförhindrad att ta del av information utifrån genom tidningar, böcker, TV, telefonsamtal och besök. 
  
 Enligt vår bedömning bidrog samtliga dessa omständigheter till hur utredningsarbetet kom att utformas. 
  
 13.2.2Förhören med Miller 
  
 I samtliga utredningar utom två hölls över tio förhör med Miller och i två av utredningarna så många som 25 förhör. Van- ligtvis behövs det betydligt färre förhör med en misstänkt, inte minst när den misstänkte själv erkänner brott. 
  
 En anledning till de många förhören var sannolikt att Miller under de första förhören genomgående lämnade mycket få kontrollerbara uppgifter och förmedlade en betydande osäker- het. De uppgifter som han lämnade stämde dessutom ofta dåligt med kända fakta. 
  
 I de flesta polisutredningar räcker det med ett eller ett par förhör för att få merparten av den information som behövs från en misstänkt som själv är villig att berätta. Förhören med Miller var som sagt av en helt annan karaktär, något som i sig möjligen borde ha föranlett tvivel hos utredarna. 
  
 En starkt bidragande faktor till att utredarna inte på ett tidigt stadium avfärdade Morris uppgifter var dock troligen hans förklaring till de osäkra uppgifterna, nämligen att han hade svårt att berätta och att tidigare ”förträngda” minnen successivt kom till- baka till honom med hjälp av intensiv terapi på Säters sjukhus. Morris första psykoterapeut närvarade vid de första för- hören och tycks, i vart fall indirekt, ha gett legitimitet åt Morris förklaring till hur uppgifterna växte fram. Inte heller den psykolog som i ett tidigt skede anlitades som rådgivare åt polis och åklagare förefaller ha ifrågasatt förklaringsmodellen. Tvärtom före- slog han att förhörsarbetet skulle bedrivas utifrån en kognitiv för- hörsmetodik för att ytterligare hjälpa Miller att minnas. Poliser som deltog i utredningsarbetet fick veta att Miller ”var en annorlunda människa som fungerade annorlunda”. Utifrån den förutsättningen tycks också utredningarna ha bedrivits. 
  
 580 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Under utredningarna var det en och samma förhörsledare som hade det huvudsakliga ansvaret och som även deltog under i princip samtliga förhör, vallningar och rekonstruktioner, även om han under några perioder av utredningsarbetet biträddes av olika kolle- gor. Detta innebar möjligen att Miller lärde sig att tolka förhörsledarens reaktioner på de uppgifter han lämnade, vilket eventuellt kan ha fått den effekten att redan förhörsledarens ton- fall, minspel och kroppsspråk till slut kunde ge Miller viss information om huruvida det han berättade var riktigt eller inte. 
  
 Förhörsledaren har vid möte med kommissionen uppgett att Miller förklarade många av de felaktiga uppgifterna med att han i vissa fall medvetet sade fel för att ”tygla sin ångest”. Sådana felaktiga uppgifter kallade Miller enligt förhörs- ledaren för ”medvetna avvikelser”. Termen medvetna avvikelser nämns också på flera ställen i förhören. Förklaringsmodellen med medvetna avvikelser är inte vedertagen utan tycks ha kommit från Miller själv som ett sätt att förklara sina felaktiga och ändrade uppgifter. 
  
 Förhörsledaren har även uppgett att han själv såg på Morris sätt att berätta som en ”persienneffekt” med den inne- börden att Miller successivt ändrade sin berättelse på samma sätt som man kan öppna några lameller i taget på en persienn. 
  
 Ett grundläggande problem med förklaringsmodellen är att de felaktiga och ändrade uppgifterna som Miller lämnade aldrig behövde leda till ett ifrågasättande av Morris erkän- nanden i sig. Eftersom felaktiga svar inte behövde betyda annat än att det handlade om en medveten avvikelse blev hans uppgifter närmast immuna mot falsifiering. Åklagaren har visserligen vid möte med kommissionen uppgett att han ansåg att förklarings- modellen saknade betydelse och att han bara brydde sig om vilka uppgifter som faktiskt kom fram. Inte desto mindre är det svårt att frigöra sig från att förklaringsmodellen ändå kom att prägla utred- ningarna eftersom de innebar att Morris trovärdighet inte i sig behövde ifrågasättas. 
  
 Vid vår granskning av förhören har vi kunnat se följande mönster som är mer eller mindre genomgående för alla de sju mordutredningar som ledde till fällande domar. 
  
 Miller lämnade mycket sällan några längre samman- hängande redogörelser för händelseförloppen i de inledande för- 
  
 581 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 hören. Särskilt uppgifterna om de mer centrala delarna var ofta trevande och osäkra, något som ledde till att förhörsledaren ställde många och detaljerade frågor. När det däremot kom till mer peri- fera skeenden före och efter morden, egna och andras känslor samt doft- och naturupplevelser var Miller inte sällan fri och mångordig i sitt berättande. 
  
 Miller förmedlade ofta att han var osäker på det han be- rättade och tycks, med stöd av hur förhörsledaren bemötte svaren, ha fångat upp huruvida det han nyss sagt stämde med utrednings- fynden eller inte. Vissa följdfrågor ställdes på ett sådant sätt att det för Miller torde ha stått klart att den uppgift han lämnade var riktig. När Miller å andra sidan lämnade uppgifter som inte stämde med de faktiska förhållandena förmådde förhörs- ledaren flera gånger Miller att överväga sitt svar genom att fråga om han var övertygad om det han just sagt eller om han kunde utesluta att det var på annat sätt, ibland med angivande av ett alternativt svar. Ofta ledde förhörsledarens påpekanden till att Miller justerade svaret i antydd riktning. 
  
 Vid flera tillfällen ställde förhörsledaren frågor om sådant som förekom i utredningen men som Miller inte tidigare nämnt (exempelvis såg, rep, glasögon, väska, pläd, födelsemärke och en- skilda personer). Följden blev i princip alltid att Miller lämnade uppgifter i enlighet med det efterfrågade och därigenom förde in detaljer som överensstämde med de faktiska förhållandena. 
  
 I flera av utredningarna lämnade Miller under de olika förhören högst varierande uppgifter om tillvägagångssätt, offrens utseende och klädsel, färdvägar, brottsplatser, gömslen för likdelar och medgärningsmän. Trots att det således funnits flera olika versio- ner för förhörsledaren att utgå från gjorde han, genom att ställa följdfrågor om just de svar som stämde väl, det möjligt för Miller att förstå vilka delar av berättelserna som var riktiga. Så snart Miller gav tillräckligt korrekta svar om ett visst för- hållande lämnades saken dessutom oftast därhän. Förfarandet inne- bar att ett stort antal felaktiga uppgifter inte behandlades igen i förhören. Betydelsen och värdet av korrekta uppgifter minskar givetvis om långt fler av de lämnade uppgifterna inte stämmer. Trots detta ifrågasattes inte Morris erkännanden i för- hören i tillräcklig mån och Miller konfronterades inte 
  
 582 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 heller med varför så många av hans uppgifter motsades av faktiska fynd. 
  
 Allt eftersom Miller fick mer och mer detaljerade frågor gav han mer och mer detaljerade svar. Trots att det i vissa fall hade gått så långt som tjugo år sedan morden lämnade Miller i vissa avseenden till slut påfallande utförliga uppgifter även om så- dant som inte hade med de centrala skeendena att göra. Mer eller mindre okontrollerbara uppgifter om detaljerade mark- och doft- minnen och andra mycket ingående beskrivningar, som till exempel att en passerande bil hade imma på rutan, tycks ha gjort åklagaren och utredarna än mer säkra på sin sak. Det kan ifrågasättas om inte sådana påstådda minnen snarare borde ha väckt en tveksamhet till sanningshalten i stort. 
  
 I två av utredningarna fick Miller se fotografier av fynd- platser och offer, med den angivna avsikten att fotografierna ytter- ligare skulle öka hans minnesförmåga inför kommande förhör. För- farandet var sannolikt ett resultat av den kognitiva förhörsmetodik som den rådgivande psykologen förespråkade. Metodiken användes här på ett olämpligt sätt. Genom att visa fotografierna för Miller gav man denne kännedom om hur offren såg ut, vad de hade på sig, hur de var placerade samt hur det såg ut i anslutning till offren. 
  
 Även vid vallningarna och rekonstruktionerna kom Miller att kunna tillgodogöra sig information om hur det hade sett ut på platserna och, i några fall, även hur gärningsmannen sannolikt agerat. För vår närmare analys i dessa delar hänvisas till avsnitt 13.2.3. 
  
 Genom det sätt på vilket förhören genomfördes kom Morris beskrivningar av händelseförlopp, offer och andra detaljer successivt att stämma allt bättre överens med kända fakta. 
  
 Att Miller på olika sätt kom att bli vägledd i sitt berät- tande var särskilt olyckligt eftersom det saknades teknisk bevisning och vittnen som gav stöd för att han hade utfört morden, att han hade varit på de aktuella platserna eller att han hade haft kontakt med offren. Morris erkännanden kunde därför enbart be- dömas genom en granskning mot faktiska fynd och i övrigt kända förhållanden. Möjligheten till en sådan granskning gick dock till stora delar förlorad eftersom det inte kan uteslutas att Morris uppgifter på olika sätt hade blivit påverkade. 
  
 583 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Miller har vid möte med kommissionen uppgett att det hände att förhörsledaren ibland förmedlade uppgifter till honom eller psykoterapeuterna om gjorda fynd eller andra faktiska om- ständigheter som framkommit under utredningen men som Miller inte hade berättat om. Enligt Miller skedde detta utifrån den rådgivande psykologens instruktioner i avsikt att hjälpa Miller att minnas och för att han skulle kunna bearbeta uppgifterna i terapin. Påståendet har tillbakavisats av såväl förhörs- ledaren som den rådgivande psykologen och psykoterapeuterna. Vid vår granskning har vi inte heller kunnat hitta något bevis för att uppgifter lämnades vidare till Miller på ett sådant, nästan utstuderat, sätt. 
  
 Såvitt gäller den vägledning som vi i vår granskning har kunnat se att Miller fick under förundersökningarna har vi ingen anledning att tro annat än att förhörsledaren och åklagaren var av uppfattningen att Miller var den faktiska förövaren och att de på olika sätt ville hjälpa honom framåt i berättandet. Inte desto mindre är det vår bedömning att det sätt som förhören genomför- des på kom att bli en bidragande faktor till att Miller döm- des för de åtta morden. 
  
 Slutligen kan nämnas att förhören med Miller genom- fördes med vetskap om att Miller intog olika sorters läke- medel, bland annat sådana som hade en lugnande effekt. Kunskapen om vilken inverkan bland annat bensodiazepiner kan ha på förhörs- resultat var vid denna tid mycket begränsad. Vi har emellertid vid vår granskning inte kunnat dra några säkra slutsatser om att Miller uppträdde märkbart drogad under förhören. Mycket talar för att han hade utvecklat en tolerans för de läkemedel han nyttjade. Morris mentala hälsa i sig borde dock ha utgjort en större osäkerhetsfaktor vid bedömningen av sanningshalten i hans erkän- nanden än vad som synes ha varit fallet. 
  
 I avsnitt 13.2.5 kommer vi närmare att beröra hur förhören under förundersökningarna presenterades vid huvudförhandlingarna. 
  
 584 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.2.3Vallningar och rekonstruktioner med Miller 
  
 De vallningar som gjordes i utredningarna synes huvudsakligen ha skett i två olika syften. Dels genomfördes vallningar i de två utred- ningar där offrets kropp fortfarande saknades. Sådana vallningar hölls på platser där Miller hade uppgett att han på olika sätt hade hanterat offren eller gjort sig av med offrens kroppsdelar och tillhörigheter. Syftet med de vallningarna var framför allt att återfinna kroppsdelarna eller tillhörigheterna, men även att kontrollera om Miller kunde visa vägen till angivna områden. Inte vid någon av dessa vallningar gjordes fynd av vare sig kroppsdelar eller tillhörigheter som med säkerhet kunde bindas till offren. Däremot hittades i Gordon  
 Johannessen-utredningen 
  något som bedömdes vara en benbit från ett barn. 
  
 Härutöver genomfördes vallningar i de utredningar där offrets kropp hade återfunnits, och då i syfte att kontrollera om Miller kunde visa vägen till fyndplatsen. Metoden hade betydelse för bedömningen av sanningshalten i hans erkännande. 
  
 Vid vår granskning har vi inte kunnat se att Miller med övertygande säkerhet kunde visa vägen till någon av de aktuella fyndplatserna. I de fall vi inte har haft tillgång till de oredigerade filmerna kan detta visserligen delvis ha sin förklaring i att de redi- gerade filmerna inte ger en fullständig bild av vallningarna. Vissa viktiga partier har ibland klippts bort och ersatts med en förklaring av en i efterhand pålagd speakerröst. Redan det förfarandet väcker i sig visst tvivel. Därtill kommer att vi med stöd av utskrifter från ljudupptagningarna har kunnat se att en del av speakerröstens för- klaringar på olika sätt var missvisande och gav sken av en träff- säkerhet som inte fanns. Förhörsledaren har dock vid möte med kommissionen sagt att Miller ibland gav honom signaler om vart de skulle genom att titta eller peka åt ett visst håll. Vi ser ingen anledning att ifrågasätta uppgiften och kan förstå att sådana signaler inte fångas upp i utskrifter från ljudupptagningarna. Mot bakgrund av vad som trots allt framgår av de dialoger som utspe- lade sig är det inte desto mindre vår bedömning att Miller inte vid någon av vallningarna på ett målmedvetet och säkert sätt ledde utredarna till rätt plats. Han gav härutöver genomgående ett trevande, osäkert och ibland även desorienterat intryck. I några fall blev han dessutom på olika sätt sannolikt vägledd i sitt sökande. 
  
 585 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Som exempel kan nämnas att Miller inför en vallning i förväg fick studera en karta över aktuellt område och att en av vall- ningarna avbröts flera gånger för att ge honom anvisningar om rätt riktning eller nya utgångspunkter. I en av utredningarna påbörjades vallningen först cirka 500 meter från fyndplatsen. Vid några till- fällen fångade Miller dessutom sannolikt upp mer omed- vetna antydningar om vad som var rätt väg, till exempel genom att bilföraren saktade in farten i närheten av rätt avfart. 
  
 Rekonstruktioner gjordes företrädesvis i de utredningar där off- rets kropp hade återfunnits och då med det huvudsakliga syftet att kontrollera Morris uppgifter om händelseförlopp mot fak- tiska fynd. Trots det beslutade åklagaren, vid rekonstruktionen i Appojaure, att figuranterna och offrens tillhörigheter skulle place- ras så som de påträffats vid brottsplatsundersökningen utan in- struktioner från Miller. Vidare införskaffades tält, bil och övriga tillhörigheter för att så långt som möjligt likna de faktiska, även det utan instruktioner från Miller och delvis i strid mot vad Miller hade berättat i förhören. På motsvarande sätt inhandlades kläder till den docka som skulle föreställa Adams och skor till den docka som skulle likna Lopez. 
  
 Förfarandet har förklarats med att man, genom att så långt som möjligt återskapa de faktiska miljöerna, ville förbättra möjlighet- erna för Miller att minnas vad som hade hänt. Metoden bygger dock på en grundläggande förutsättning som inte var given, nämligen att Miller faktiskt hade varit på platsen. Tillväga- gångssättet förefaller ha varit ett resultat av att den psykolog som anlitades som rådgivare åt åklagare och polis förespråkade en kog- nitiv förhörsmetodik. Metoden har beskrivits närmare i avsnitt 3.2.1 och går, såvitt gäller rekonstruktioner, bland annat går ut på att man lättare minns något när man återvänder till platsen för hän- delsen. När en utredning har till syfte att bedöma sanningshalten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska förhållanden bör metoden av naturliga skäl användas med försiktighet. Vid rekon- struktionen i Appojaure anser vi därför att metoden användes på ett felaktigt sätt och kom att motverka rekonstruktionens huvud- sakliga syfte. Förfarandet var olyckligt, inte minst eftersom det saknades teknisk bevisning och vittnesutsagor till stöd för att Miller hade varit på platsen vid tiden för morden. 
  
 586 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Såvitt gäller Lopez försvann han en novembernatt och utifrån Morris egna uppgifter hade mordet skett i direkt anslutning till försvinnandet. Vid tiden för mordet hade det alltså enligt Morris egna uppgifter varit mörkt ute. Vall- ningen genomfördes dock i augusti och påbörjades när det fort- farande var ljust. Rimligheten i Morris påståenden att han hade burit den döda kroppen  
 200–300 
  meter rakt in i skogen och att han hade detaljerade minnen av markförhållandena kunde därför inte bedömas på ett tillfredsställande sätt. 
  
 Härutöver har vi noterat följande mer eller mindre genomgå- ende mönster för de genomförda rekonstruktionerna. 
  
 På samma sätt som under förhören och vallningarna gav Miller även vid rekonstruktionerna ett osäkert och trevande in- tryck. Vid samtliga rekonstruktioner ändrade han dessutom sina uppgifter vid flera tillfällen. Många gånger skedde det som en följd av upprepade frågor, föranledda av att erhållna svar inte stämde med vad han tidigare hade berättat eller med gjorda fynd. 
  
 Vid rekonstruktionen i Appojaure avbröts den första rekon- struktionen varefter Miller, vid ett nytt försök, visade ett helt nytt händelseförlopp. Även i Yenon  
 Levi-utredningen 
  gjordes den första rekonstruktionen om med ett delvis förändrat resultat, dock först ett halvår senare. Enligt de rekommendationer som vid tiden fanns för rekonstruktioner borde dock ett skeende återspeg- las endast en gång. 
  
 På samma sätt som vid vallningarna har det i vissa avseenden varit svårt att få en fullständig bild av vad som hänt under rekon- struktionerna. En del partier har klippts bort och i vissa fall ersatts med förklaringar av en i efterhand pålagd speakerröst. I vissa fall har vi haft tillgång till oredigerade filmer eller utskrifter från ljud- upptagningarna. Dessa har gett vid handen att en del av speaker- röstens förklaringar i olika grad var missvisande. Dels gav de sken av en större träffsäkerhet hos Miller än vad som faktiskt fanns, dels beskrevs skeenden som inte fullt ut överensstämde med de faktiska. Andra informativa delar från rekonstruktionerna har klippts bort utan att ha ersatts med en muntlig förklaring. Vid några tillfällen har det bortklippta varit en uppgift om faktiska om- ständigheter som förmedlades till Miller och vid andra till- fällen har det varit uppenbart felaktiga uppgifter från Miller. 
  
 587 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Såväl vid vallningarna som vid rekonstruktionerna har vi kunnat se att Miller vid ett eller flera tillfällen blev vägledd i sitt berättande. Detta skedde framför allt genom agerande från förhörs- ledaren, men i något fall även från åklagaren, den chaufför som körde vallningsbilen eller den rådgivande psykologen. 
  
 Vår bedömning är att dessa ageranden i de flesta fall skedde omedvetet, eller i vart fall inte med någon annan avsikt än att få Miller att minnas bättre. Inte desto mindre var förfaran- dena olyckliga och kan i olika grad antas ha bidragit till att Miller blev dömd för de åtta morden. 
  
 I vissa avseenden kom troligtvis det faktum att Miller lärde sig tolka förhörsledarens reaktioner att spela viss roll för vilka uppgifter han lämnade, något som hade kunnat motverkas genom att inte samma åklagare deltog vid alla utredningar. Vallningarna och rekonstruktionerna hade dessutom i än större grad sannolikt gynnats av om de genomförts av en förhörsledare som enbart hade begränsad kännedom om de faktiska förhållandena. Det kan dock konstateras att ett sådant förfarande i det närmaste hade stått i strid med Rikspolisstyrelsens rekommendationer, se avsnitt 3.2.1. 
  
 Slutligen kan nämnas att även vallningarna och rekonstruk- tionerna genomfördes med vetskap om att Miller intog läkemedel med bland annat lugnande effekt. Vid vår granskning har vi dock inte med säkerhet kunnat bedöma i vad mån Morris stundtals märkliga ageranden vid vallningar och rekonstruktioner var konsekvenser av drogpåverkan eller om de i stället berodde på ångest, trötthet, osäkerhet eller andra faktorer, till exempel spelad förvirring. Vissa beteenden och minspel kan dessutom, tagna ur sitt sammanhang genom uppspelning av enstaka sekvenser, ge ett mer besynnerligt intryck än vad som blir fallet när man ser filmerna i sin helhet. 
  
 I avsnitt 13.2.5 kommer vi närmare beröra hur vallningarna och rekonstruktionerna presenterades vid huvudförhandlingarna. 
  
 588 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.2.4Mer generella synpunkter på utredningsarbetet 
  
 Hänsynen till Miller 
  
 Som tidigare påpekats var förutsättningarna för utredningsarbetet i många avseenden speciella. Vår uppfattning är dock att utredning- arna i allt för stor grad kom att anpassas till dessa särskilda förhål- landen och då inte minst genom olika hänsyn till Morris psykiska mående, särskilda önskemål och upplevda behov. Visser- ligen bör man under förundersökningsarbetet sträva efter att skapa så goda förutsättningar så möjligt för den misstänktes medverkan i utredningen. Att detta fick betydelse i mordutredningarna är dess- utom förståeligt eftersom utredningsarbetet helt byggde på Morris uppgifter. Samtidigt får sådan hänsyn till den misstänkte inte innebära att förundersökningsarbetet och resultatet av det blir försämrat. I viss mån kom dock så att bli fallet. 
  
 Ett skäl till att inte begära Miller häktad var enligt åkla- garen att det kunde få en negativ inverkan på Morris vilja att berätta om morden. Det har även framkommit att åklagaren av samma skäl hade invändningar mot chefsöverläkarens vid Säters sjukhus beslut att dra in Morris frigång. Enligt uppgifter från flera inblandade krävde dessutom Miller, för att fort- sätta berätta, att samma förhörsledare alltid skulle delta vid för- hören. Att så skedde medförde som sagt flera negativa konsekven- ser för utredningen. 
  
 Även den psykolog som anlitades som rådgivare åt åklagare och polis tycks ha förespråkat ett förhållningssätt gentemot Miller som innebar ett stort hänsynstagande till Morris egna behov. Som exempel kan nämnas det dokument som han upp- rättade tillsammans med Miller inför vallningen den 11 juni 1997 i Gordon  
 Johannessen-utredningen. 
  I dokumentet förespråkades bland annat hänsyn till Morris behov på ett sätt som hade kunnat skada utredningen och eventuella fynd. 
  
 När Miller fick svårare frågor hände det inte sällan att han uppvisade ångestsymtom. Ångestsymtomen innebar i sin tur ofta ett skiftat fokus och att frågan inte ställdes igen eller att den omformulerades på ett sätt som kunde ge viss vägledning. Det är svårt att frigöra sig från intrycket att vissa ångestattacker var simu- lerade för att undvika svåra frågor. Hänsynen till Morris mående kom även på detta sätt att påverka utredningsarbetet. 
  
 589 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Morris psykiska hälsa och det faktum att minnena om morden uppgavs komma fram med hjälp av terapin innebar bland annat att Morris psykoterapeuter var med under flera förhör med honom. Vid några av förhören lämnade psykoterapeut- erna själva uppgifter om sådant som Miller tidigare hade berättat om under terapin. När så skedde förklarades det någon gång med att Miller inte förmådde att återigen gå igenom den ångest som berättandet innebar. 
  
 Förfarandet var naturligtvis inte lämpligt, inte bara av den an- ledningen att det var Miller och inte psykoterapeuterna som skulle höras. Tillvägagångssättet visar dessutom att åklagaren och förhörsledaren inte fäste tillräcklig vikt vid skillnaden mellan terapiuppgifter och förhörsuppgifter. Medan förhör syftar till att utreda brott behöver terapin inte syfta till något annat än att pati- enten ska må bättre. Huruvida terapiuppgifterna har sin grund i fantasier eller verklighet saknar därför egentlig betydelse, något som för förhörsuppgifter är helt avgörande. 
  
 Vid vår granskning har vi även kunnat se andra omständigheter som indikerar att utredarna inte gjorde någon tydlig åtskillnad mellan terapin och förundersökningarna. Till exempel kunde för- hörsledaren be Miller att i terapin bearbeta en händelse som denne inte kunde lämna tillräckliga uppgifter om i förhöret. Vid ett annat förhör läste förhörsledaren och övriga närvarande ur Morris egna terapianteckningar. Vid några tillfällen kon- taktade dessutom psykoterapeuten, på Morris initiativ eller med dennes medgivande, förhörsledaren per telefon för att för- medla uppgifter från terapin. Sådana uppgifter sammanfattades ofta i en promemoria och kunde ligga till grund för nästkommande för- hör med Miller. 
  
 Utredningstiden 
  
 Ett förundersökningsarbete ska, ur rättssäkerhetssynpunkt och av hänsyn till den enskilde, bedrivas skyndsamt. Skyndsamhetskravet gör sig dock än mer gällande när den misstänkte är häktad, vilket Miller nu inte var. Vissa utredningar kom dock att pågå under påfallande lång tid. Särskilt utmärkande är Johnson 
  
 590 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 utredningen som pågick under åtta år och Garcia  
 Page 
  ningen som pågick under nästan fyra år. 
  
 Ett skäl till att utredningarna tog så lång tid var att samma för- hörsledare var med vid i princip samtliga förhör och höll i alla re- konstruktioner och vallningar, även om det i vissa av utredningarna ibland närvarade ytterligare förhörsledare. 
  
 Även åklagaren var, som tidigare nämnts, en och samma under samtliga utredningar. Eftersom utredningarna i viss mån pågick parallellt satte förhörsledarens och åklagarens arbetsbelastning sannolikt begränsningar för utredningsarbetets fortskridande. Detta hade kunnat motverkas genom att låta flera olika förhörsledare och åklagare arbeta med de olika utredningarna, även om givetvis även Morris medverkan hindrade ett allt för intensivt parallellt utredningsarbete. Om förhörsledarna hade varierat hade man dess- utom försvårat för Miller att läsa av förhörsledarens reak- tioner. Även av andra skäl hade sannolikt utredningarna gynnats av att flera personer involverats i utredningsarbetet, något vi kommer att återkomma till nedan. En anledning till att fler personer inte involverades kan ha varit Morris egna direktiv om vem som skulle hålla i förhören för att han skulle fortsätta att berätta. 
  
 Ett ytterligare skäl till att utredningarna tog lång tid var att det krävdes ovanligt många och långa förhör med Miller för att få fram de uppgifter som slutligen kom att presenteras vid huvud- förhandlingarna. Det kan givetvis te sig märkligt att åklagaren, trots de felaktiga och osäkra uppgifterna från Miller, fort- satte att fatta beslut om ännu fler förhör. Samtidigt måste man dock ha i åtanke de förklaringar som gavs till att Morris berättande såg ut som det gjorde och att åklagaren förefaller ha ut- gått från dem när han fattade sina beslut. 
  
 Konfirmeringsbias och grupptänkande 
  
 De utredningsåtgärder som vidtogs i tiden efter Morris erkännanden kom i stor utsträckning att inriktas mot att söka bevis till stöd för uppfattningen att Miller var rätt gärningsman. Att åklagaren och utredarna redan från början tycks ha utgått från denna hypotes fick till följd att alternativa händelseförlopp inte kom att utredas i tillräcklig utsträckning. Trots att det i utred- 
  
 591 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 ningen fanns ett flertal faktorer som var och en för sig borde ha föranlett tvivel om huruvida erkännandena var riktiga verkar dessa inte ha lett till ett vidgat perspektiv. Tvärtom ledde sådana omstän- digheter inte sällan till ytterligare utredningsinsatser i syfte att stärka uppfattningen att Miller hade begått gärningarna eller att påvisa skäl till varför de utredningsresultat som medgav andra slutsatser inte behövde tillmätas betydelse. Eftersom samma åklagare och förhörsledare arbetade med samtliga mordutredningar kom alla utredningar att bedrivas utifrån samma hypotes och med liknande metoder. 
  
 När Miller inte tillräckligt väl kunde minnas vad som hänt försökte man på olika sätt att hjälpa honom med det, ibland till och med genom att visa fotografier på fyndplatser och offer eller genom att iordningsställa en fyndplats så som den faktiskt sett ut. Härigenom försämrade man dock samtidigt möjligheten att kontrollera hans uppgifter mot faktiska fynd. 
  
 Uppenbart felaktiga uppgifter från Miller tycks inte i tillräcklig utsträckning ha föranlett utredarna att stanna upp och ifrågasätta erkännandena. I stället kom man genom fortsatta frågor, vilka inte bara i sig antydde att tidigare uppgifter var fel utan även ibland förmedlade viss information, att successivt vägleda Miller till mer korrekta svar. Felaktiga uppgifter som aldrig korri- gerades lämnades dock därhän. 
  
 Trots att Morris uppgifter om morden utvisade stora variationer i val av offer, geografisk plats och tillvägagångssätt har vi inte kunnat se att hans motiv för att begå gärningarna vare sig ifrågasattes eller utreddes särskilt, se även avsnitt 13.8. Morris egna uppgifter om att morden var en konsekvens av de skräckfyllda barndomsupplevelser han varit utsatt för synes ha accepterats som tillräckliga motiv. Påståendet att traumatiska upplevelser kunde utlösa mord understöddes visserligen av den rådgivande psykolo- gen och den professor i rättspsykiatri som inför den första huvud- förhandlingen avgav ett sakkunnigutlåtande till åklagaren. Huru- vida Miller faktiskt hade råkat ut för några traumatiska barndomsupplevelser ifrågasattes dock inte. Detta trots att det av de förhör som hölls med Morris syskon i början av 1995 framgår tydligt att syskonen ställde sig helt oförstående till påstå- endena om såväl sexuella övergrepp som missförhållanden i övrigt inom familjen. 
  
 592 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Miller var dessutom allvarligt psykiskt sjuk. Eftersom han inte var häktad, och därmed inte ålagd några häktningsrestrik- tioner, var det inte möjligt att veta om han hade tillgodogjort sig information om morden utifrån. Flera erkännanden uppkom inte spontant utan efter nyligen publicerade tidningsartiklar eller möten med journalister. Miller förekom inte sedan tidigare i ut- redningarna och vallningarna och rekonstruktionerna ledde aldrig till några nya fynd eller upptäckter som kunde bindas vare sig till offren eller till honom själv. Inte heller dessa omständigheter inne- bar dock att man på allvar tycks ha ifrågasatt hypotesen om Miller som seriemördare. 
  
 De uppdrag som åklagaren gav till rättsläkarna syftade till att dessa skulle bedöma hur Morris förhörsuppgifter överens- stämde med offrens skador och annat som hade iakttagits vid obduktionerna. Inför den bedömningen överlämnade åklagaren i några fall ett dokument med den version av Morris upp- gifter som bedömdes vara den slutliga och i andra fall några enstaka förhörs- eller rekonstruktionsprotokoll från förundersökningens slutskede. Genom det framlagda materialet fick rättsläkarna inte kännedom om hur Morris uppgifter hade förändrats. Det kan inte uteslutas att rättsläkarna, med ett förhörsmaterial som gav en mer rättvisande bild av Morris berättande, hade dragit mindre säkra slutsatser. 
  
 Vid ett tillfälle, i Yenon  
 Levi-utredningen, 
  fick dessutom rätts- läkarna först ett fullständigt förhörsmaterial som underlag för sitt utlåtande. Av utlåtandet som baserats på det underlaget framgick att vissa av Morris ”versioner” inte stämde vare sig medi- cinskt eller med skadorna på Yenon Levis kropp. Ett nytt utlåtande inhämtades då utifrån ett mer begränsat förhörsunderlag. Detta utlåtande kom att visa en bättre överensstämmelse mellan Morris uppgifter och gjorda fynd. Enbart det senare utlåtandet återfinns i förundersökningsprotokollet. 
  
 Mot bakgrund av det ovan redovisade är det vår uppfattning att utredningarna inte bedrevs tillräckligt brett och förutsättningslöst och att åklagaren och utredarna i flera avseenden måste anses ha frångått den lagstadgade objektivitetsprincipen. 
  
 Vårt intryck är dock inte att detta skedde medvetet. Däremot förefaller det som om utredningsarbetet kom att präglas av kon- firmeringsbias, det vill säga ett sökande efter sådan information 
  
 593 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 som stöder de uppfattningar man har sedan tidigare och en be- nägenhet att tolka även tvetydig information som stöd för den egna uppfattningen. Eftersom den innersta personkretsen i utrednings- arbetet hölls intakt kom detta mönster aldrig att brytas. Visserligen har det framkommit att utredningarna ibland ifrågasattes av en- skilda polismän. Dessa polismän kom dock av olika skäl snart att lämna utredningarna, varför deras skeptiska hållning inte avsatte några bestående spår i utredningsarbetet. 
  
 De aktörer som under lång tid var delaktiga i utredningsarbetet eller hanteringen av Miller synes ha delat uppfattningen om Morris skuld. Härmed avses framför allt åklagaren, förhörsledaren, Morris psykoterapeuter, en av rättsläkarna och den rådgivande psykologen. Mycket talar för att det inom denna grupp kring Miller kom att utvecklas ett så kallat grupptänkande och en strävan efter samsyn. Allt eftersom tiden gick blev den gemensamma uppfattningen dessutom sannolikt än mer befäst. Som en följd av det torde det också ha blivit allt svårare att inom gruppen ifrågasätta, förmedla tveksamhet eller helt byta ståndpunkt. Detta kan även ha varit en anledning till att åklagaren inte förhöll sig mer kritisk till de teorier som uppgavs förklara Morris senkomna erkännanden, de många felaktiga upp- gifterna och den angivna bakomliggande anledningen till att brotten begicks. 
  
 Teorierna om bortträngda minnen och att skräckfyllda barn- domsupplevelser kunde leda till att man begick mord var i viss mån kontroversiella. En legitimerad psykolog, docent i rättspsykologi och specialist i klinisk psykologi, såg sig därför föranledd att under den andra rättegången mot Miller varna domstolen och övriga aktörer för risken för att terapi ibland kunde framkalla falska minnen. Frågan debatterades även periodvis i massmedia. Trots det synes åklagaren ha valt att inte inhämta ytterligare sakkunskap på området. I stället fortsatte han att anlita samma rådgivande psyko- log under samtliga efterföljande utredningar. Det faktum att utred- ningarna redan tidigt fick stort utrymme i massmedia och att rappor- teringen var delvis kritisk kan möjligen ytterligare ha förstärkt behovet av samsyn i gruppen. 
  
 Inte inför någon av rättegångarna hemställde åklagaren att tings- rätten skulle förordna om en ny rättspsykiatrisk undersökning av Miller. Detta trots att det redan vid den första huvudför- 
  
 594 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 handlingen hade förflutit mer än tre år sedan den rättspsykiatriska undersökningen genomfördes, att den brottslighet som nu var ak- tuell var av betydligt mer allvarlig art och att morden påstods ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa. Att det fanns ett behov av en ny rättspsykiatrisk undersökning indikerade dessutom den externa rättspsykiatriska bedömning som gjordes av White inför den första huvudförhandlingen. 
  
 13.2.5Presentationen av förundersökningsmaterialet vid huvudförhandlingarna 
  
 Vid vår granskning av hur förundersökningsökningsmaterialet pre- senterades vid huvudförhandlingarna har vi delvis haft att utgå från ett bristfälligt underlag. Det som sker vid en huvudförhandling nedtecknas inte ordagrant och de ljudupptagningar som görs rade- ras när domen vunnit laga kraft. Efter att ha tagit del av tingsrätter- nas domar, huvudförhandlingsprotokoll, åberopad skriftlig bevis- ning, övrigt material från tingsrätternas akter och uppgifter från möten med de olika aktörerna anser vi oss dock ha fått en tillräck- ligt god bild av vad som presenterades för domstolarna. 
  
 Mot bakgrund av vad som redovisas i det följande är det vår be- dömning att ingen av utredningarna presenterades på ett sätt som fullt ut motsvarar de objektivitetskrav som ställs på en åklagare vid en huvudförhandling. 
  
 Vid huvudförhandlingen om morden på Adams och Gry Storvik framförde åklagaren önskemål om att förhören med Miller skulle hållas först sedan åklagaren, under respektive åtals- punkt, hade föredragit innehållet i de dokument som återgav ”Simpson slutliga ståndpunkt i sakfrågan”. I det ena fallet överensstämde dokumentets innehåll i princip med vad Miller hade berättat vid rekonstruktionen. I det andra fallet gav dokumentet mer eller mindre intryck av att vara en sammanhäng- ande berättelse lämnad av Miller, trots att så inte var fallet. Dokumentet bestod i stället av ett urval av uppgifter som Miller hade lämnat i olika förhör. Enbart sådana uppgifter som stämde med de faktiska förhållandena hade valts ut och systemati- serats i en logisk tidsföljd på ett sätt som Miller aldrig själv hade berättat. Dokumentet utgjorde därför en missvisande beskriv- ning av Morris förhörsuppgifter och torde ha påverkat 
  
 595 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 domstolens uppfattning om Morris berättelse som sam- manhållen och klar. Även det efterföljande förhöret med Miller påverkades sannolikt av att dokumenten först föredrogs. Förutom att ordningen stod i strid med rättegångsbalkens regler kan förfarandet inte heller anses ha varit förenligt med åklagarens objektivitetsplikt. 
  
 Den processrättsliga aspekten på förfarandet återkommer vi till i avsnitt 13.3.2. 
  
 Såvitt gäller Morris uppgifter under förundersökningen åberopade åklagaren i samtliga mål, men på delvis olika sätt, bevis- ning för att visa hur uppgifterna kom fram under förhören. I viss mån fick domstolarna därmed kännedom om att Miller inte redan från början lämnade fullständiga uppgifter om hur morden gått till. 
  
 I de flesta fall bestod bevisningen av vittnesförhör med förhörs- ledaren och i ett fall av förhör med flera olika polismän. Utifrån tingsrätternas redogörelser för utsagorna i domarna är det vår slut- sats att vittnesutsagorna i olika grad gav en bild av att Morris inledande uppgifter var mer korrekta än vad som egent- ligen var fallet. Av utsagorna framgår vidare inte omfattningen av felaktiga uppgifter, att Miller hade vägletts i berättandet och främst fått följdfrågor på just de svar som stämde väl eller att en fråga ofta lämnades därhän så snart ett tillräckligt korrekt svar hade erhållits. Det framgår inte heller att vissa uppgifter tillkommit efter förslag från förhörsledaren, efter förevisande av fotografier eller sedan tidningsartiklar publicerats. Härutöver förmedlades en bild av Miller som mer säker och korrekt än han egentligen var i sitt sätt att vägleda vid vallningar, hitta rätt vid fyndplatser och redogöra för händelseförlopp vid rekonstruktioner. 
  
 De processrättsliga aspekterna på detta förfarande behandlas nedan i avsnitt 13.3.2. 
  
 Även ett flertal andra uppgifter från förundersökningarna som i olika grad talade mot Miller som gärningsman tycks inte ha presenterats för domstolarna tillräckligt väl. Som exempel på sådana uppgifter kan nämnas vittnesuppgifter som talade mot att Miller kunde köra bil när vissa av morden begicks, upp- gifter som talade mot att en utpekad medgärningsman hade kunnat närvara vid brottet samt diverse teknisk eller annan utredning som motsade Morris uppgifter eller av andra skäl talade mot att 
  
 596 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Miller var rätt gärningsman. Att åklagaren på detta sätt inte gav domstolarna en fullständig och objektivt rättvisande bild av utredningsresultatet måste anses strida mot åklagarens redovis- ningsplikt under huvudförhandlingen. 
  
 Vallningarna och rekonstruktionerna presenterades i huvudsak genom uppspelning av redigerade filmer, förevisande av fotografier och genom förhörsuppgifter från förhörsledare och andra poliser. 
  
 Vid en uppspelning av vallnings- och rekonstruktionsfilmer under en huvudförhandling görs avsteg från viktiga processrättsliga prin- ciper som omedelbarhetsprincipen och principen om bevisomedel- barhet. Detta anses i och för sig kunna accepteras, men innebär å andra sidan att det är av stor vikt att filmerna återger händelse- förloppen på ett rättvisande sätt. 
  
 I åtminstone ett fall spelades enbart vissa kortare utvalda sekven- ser av rekonstruktionsfilmen upp, med den följden att ett inledande och uppenbart felaktigt rekonstruktionsförlopp inte visades för rätten. 
  
 I enlighet med vad som redovisats ovan, avsnitt 13.2.3, är det dessutom vår uppfattning att de redigerade filmerna gav dom- stolarna en delvis felaktig bild av Morris förmåga att väg- leda, peka ut platser och redogöra för händelseförlopp. Att de redigerade filmerna gav en bild som inte i alla avseenden överens- stämde med den korrekta har varit ett avsteg från åklagarens objektivitetsplikt och den däri inbyggda redovisningsskyldigheten. 
  
 Eftersom Morris tillgång till information från media under utredningarna inte var begränsad genom häktningsrestrik- tioner förde åklagaren bevisning om dels vilka uppgifter som hade förekommit i media, dels i vad mån Miller kunde antas ha tagit del av dessa. Det sistnämnda torde dock inte ha låtit sig göras med någon större säkerhet. 
  
 Inför flera huvudförhandlingar förordnade domstolarna, efter hemställan från åklagaren, den rådgivande psykologen och/eller den under förundersökningen anlitade rättsläkaren som domstols- sakkunnig. Detta gjordes trots att den rådgivande psykologen och rättsläkaren hade anlitats av åklagaren redan under förundersök- ningsstadiet. Den rådgivande psykologen och en av rättsläkarna anlitades dessutom mer eller mindre genomgående i samtliga ut- redningar. Eftersom det får förutsättas att åklagaren kände till kra- ven på en domstolssakkunnigs opartiskhet borde åklagaren inte ha 
  
 597 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 föreslagit dessa som domstolssakkunniga. I vart fall borde han, mot bakgrund av sin objektivitetsplikt, ha upplyst domstolarna om de föreslagna personernas tidigare medverkan i utredningarna. I flera av fallen tycks dock så inte ha skett. 
  
 13.3Domstolarna 
  
 13.3.1Inledning 
  
 Vid samtliga sex domstolsförhandlingar hade tingsrätterna att be- döma mordåtal som innefattade ett flertal ovanliga omständigheter. Åtalen avsåg mord som skett många år tidigare och misstanke mot Miller hade inte funnits förrän han själv erkände brotten. Den bevisning som fanns till stöd för åtalen bestod i princip enbart av jämförelser mellan å ena sidan Morris uppgifter under förhör, rekonstruktioner och vallningar och å andra sidan faktiska fynd eller i övrigt kända omständigheter. I samtliga fall saknades det såväl teknisk bevisning som vittnesbevisning till stöd för åtalen. I Gordon  
 Johannessen-utredningen 
  hade det dock, i ett område som Miller pekat ut, hittats något som bedömdes vara en benbit från ett barn. 
  
 Samtidigt argumenterade såväl åklagaren som försvaret för en fällande dom. Med undantag för den sista mordrättegången, där målsägandebiträdet argumenterade för en friande dom, fanns det därför inte någon part med det huvudsakliga intresset att föra fram omständigheter från utredningen eller i övrigt som talade mot att Miller var rätt gärningsman. 
  
 Tingsrätternas utgångsläge skilde sig således i många avseenden från den vanliga förhandlingssituationen. Inte desto mindre hade respektive tingsrätt att, utifrån de förutsättningar som fanns, be- döma åtalet och meddela en fällande dom enbart om det kunde anses vara ställt utom rimligt tvivel att Miller hade begått den åtalade gärningen. 
  
 598 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.3.2Processledningen 
  
 Inledning 
  
 Vid vår granskning har vi kunnat se att samtliga tingsrätter i viss mån kom att frångå processrättsliga regler och principer. Oftast synes detta ha skett som en följd av målens speciella karaktär. Delvis tycks det även ha skett på grund av Morris person- liga behov och förmåga att berätta. 
  
 Följden av de processrättsliga avstegen blev att tingsrätterna fick ett sämre underlag för sin bedömning. I vissa avseenden innebar det dessutom att tingsrätterna avsade sig det kontrollsystem som finns inbyggt i processordningen till skydd för den enskilde. 
  
 Det får förutsättas att tingsrätterna vid sin processledning fat- tade beslut utifrån vad de bedömde som mest ändamålsenligt för de aktuella förhandlingarna. Avstegen från de processrättsliga princi- perna kom dock ofta att ske antingen som en konsekvens av den bevisning åklagaren åberopade eller som en följd av uttryckliga handläggningsönskemål från åklagaren, önskemål som dessutom biträddes av försvaret. Vissa processrättsliga avsteg kom därför möjligen att ske som en följd av en allt för okritisk anpassning till parternas uttryckliga önskemål. Processreglerna är dock huvudsak- ligen indispositiva och ytterst till för att säkerställa den enskildes rättssäkerhet. 
  
 Bevisningen om Morris och vittnens uppgifter under förundersökningen 
  
 Två viktiga utgångspunkter vid en huvudförhandling är principen om det bästa bevismaterialet och principen om bevisomedelbarhet. Principen om det bästa bevismaterialet innebär att det bevismedel som medför den säkraste bevisningen ska användas. Principen om bevisomedelbarhet innebär att tilltalade, vittnen och målsäganden ska höras direkt inför rätten. Syftet med principerna är att tillför- säkra att domstolarna får bästa möjliga underlag för sin bedömning av åtalet. 
  
 Vid de aktuella huvudförhandlingarna skilde sig förhållandena från de som vanligtvis föreligger. Bedömningen av åtalet kunde därför inte ske enbart utifrån de uppgifter som Miller läm- nade under huvudförhandlingarna. Eftersom det saknades tekniska 
  
 599 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 bevis och vittnen som band Miller till gärningarna utgjor- des den huvudsakliga bevisningen av kontroller av Morris uppgifter mot faktiska fynd och andra kända omständigheter. Miller hade dock, i enlighet med gällande regler, fått tillgång till förundersökningen i samband med att åtal väcktes. För att kunna ta ställning till Morris uppgifter behövde tingsrätterna därför få kännedom om i vad mån det han berättade vid huvudförhand- lingen skilde sig åt från det han hade berättat redan i ett tidigt skede av utredningen och innan han hade kunde läsa sig till detaljer i förundersökningen. 
  
 Mot den bakgrunden åberopade åklagaren vid flera av huvudför- handlingarna vittnesförhör med förhörsledaren eller andra polis- män om vad Miller hade berättat under förhör, vallningar och rekonstruktioner. Att på det sättet föra bevisning om vad den tilltalade tidigare berättat torde strida mot principerna om bevis- omedelbarhet och det bästa bevismaterialet. Det kan därför anses tveksamt om sådan bevisning ska tillåtas. Ställt mot den särskilda situation som förelåg måste det emellertid anses ha funnits visst fog för förfaringssättet som sådant. Detta eftersom domstolarna be- hövde få kännedom om i vilken utsträckning Morris upp- gifter redan från början överensstämde med faktiska fynd och om- ständigheter. 
  
 Med facit i hand kom tingsrätternas tillåtande av bevisningen att leda till att de fick en delvis felaktig bild av Morris uppgifter under förundersökningarna, se närmare härom i avsnitt 13.2.5. 
  
 Det är svårt att lasta tingsrätterna för att de, i den föreliggande situationen, utgick från att de uppgifter som poliserna lämnade under ed var korrekta. Det sätt som materialet presenterades på kom dock att få betydelse för utgången i målen. När en förhandling av något skäl inte är fullt ut kontradiktorisk kan det finnas större anledning än annars för domstolarna att skaffa sig ett bättre under- lag för att kunna göra en egen bedömning. Detta gäller inte minst för mer betydelsefulla uppgifter, så som hur en berättelse uppges ha vuxit fram eller hur avgörande förhörsuppgifter lämnats. Natur- ligtvis är domstolarna beroende av att uppgifter som lämnas under ed är korrekta och de bör vanligtvis även kunna utgå från att så är fallet. När en vittnesberättelse består av vittnets sammanfattande tolkning av ett skeende, och skeendet har stor betydelse för bevis- värderingen, bör dock domstolen se till att få ett gott underlag för 
  
 600 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 sin bedömning. Om ett vittne exempelvis beskriver ett utpekande, redogör för upprättade skisser eller sammanfattar mer detaljerade förhörsuppgifter från någon annan bör domstolarna själva granska bakgrundsmaterialet till vissa för bevisvärderingen betydelsefulla uppgifter i stället för att enbart förlita sig på vittnets tolkningar. 
  
 Vid huvudförhandlingen om morden på Adams och Gry Storvik tillät tingsrätten åklagaren att lägga fram bevisning om Morris uppgifter under förundersökningarna genom skriftliga sammanställningar, två för varje mordåtal. Dessa sammanställ- ningar bestod dels av vad som uppgavs vara Morris slutliga ståndpunkt i sakfrågan, dels beskrivningar av Morris olika förhörsuppgifter och korta citat ur förhören. Att presentera Morris tidigare förhörsuppgifter genom särskilt upprättade doku- ment och att åberopa dessa som skriftlig bevisning måste, i än högre grad än vad gäller polismännens vittnesmål, stå i strid med framför allt omedelbarhetsprincipen. Sammanställningarna borde därför inte ha tillåtits som bevisning. Däremot hade de kunnat föredras sakframställningsvis. 
  
 Vid huvudförhandlingen tillät tingsrätten dessutom åklagaren att, i vart fall delvis, höra Miller först efter det att samman- ställningarna hade lästs upp. Miller fick därigenom själv höra utvalda delar av tidigare förhörsuppgifter, något som var olämpligt eftersom det kan ha kommit att påverka hans egna upp- gifter vid huvudförhandlingen. 
  
 Vid huvudförhandlingen om mordet på Jenkins tillät tingsrätten åklagaren att föra bevisning om vad vissa vittnen hade berättat genom att olika polismän vittnade om det. Detta trots att det inte kan utläsas att det förelåg hinder mot att höra vittnena direkt inför rätten. Förfarandet strider mot principerna om bevisomedelbarhet och det bästa bevismaterialet och borde därför inte – åtminstone inte om det inte förelåg hinder mot att höra vittnena – ha tillåtits. Genom att tillåta polismännens andra- handsuppgifter som bevisning accepterade tingsrätten också ett sämre underlag för sin bedömning. Åtgärden synes dessutom ha fått till följd att tingsrätten bland annat inte fick kännedom om en tidsdiskrepans mellan Morris uppgifter och uppgifterna från ett vittne. Detta var en uppgift som, om tingsrätten hade känt till den, torde ha fått viss betydelse för tingsrättens bedömning av samstämmigheten mellan vittnets och Morris uppgifter. 
  
 601 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Förordnanden av domstolssakkunniga 
  
 Inför huvudförhandlingarna förordnade samtliga tingsrätter, efter hemställan från åklagaren, en eller flera domstolssakkunniga. Samt- liga dessa hade i olika grad varit anlitade redan under förundersök- ningarna och i de flesta fall även avgett utlåtanden till åklagaren. I enlighet med vad som framgår av avsnitt 3.2.4 ska dock en dom- stolssakkunnig vara ojävig. Den som på en parts begäran redan under förundersökningen har avgett ett sakkunnigutlåtande bör därför endast undantagsvis kunna förordnas som domstolssak- kunnig. 
  
 Mot bakgrund härav borde samtliga domstolssakkunniga i målen i stället ha hörts som partssakkunniga. Jävsproblematiken var särskilt påtaglig för den rådgivande psykologen som förordna- des som domstolssakkunnig vid fyra tillfällen, men även för den återkommande anlitade rättsläkaren som förordnades som dom- stolssakkunnig vid ett tillfälle. 
  
 I ett par av målen informerade åklagaren tingsrätterna om per- sonernas tidigare medverkan vid förundersökningen. I dessa fall borde tingsrätterna, med hänvisning till jävsreglerna, ha avslagit åklagarens begäran. Så borde dessutom ha skett även i övriga fall. Domstolarna har en skyldighet att se till att reglerna om förfaran- det i rättegången följs och skulle därför, innan förordnandena be- slutades, närmare ha undersökt och tagit ställning till lämpligheten i förordnandena, bland annat med beaktande av jävsreglerna. 
  
 Härutöver har vi noterat andra brister i samband med förord- nandena av de domstolssakkunniga, även om dessa i sig inte torde ha fått någon direkt inverkan på domstolarnas bedömningsunder- lag: dels angav ingen av tingsrätterna tillräckligt noggrant vad den sakkunnige skulle uttala sig om i utlåtandet, dels avslog en av tings- rätterna målsägandebiträdets begäran om ett skriftligt utlåtande från den rådgivande psykologen efter att denne förordnats som domstolssakkunnig. Som skäl för beslutet angavs enbart att det inte framkommit skäl som motiverade att ett skriftligt utlåtande in- hämtades. Detta trots att det för en privat domstolssakkunnig föreligger en presumtion för att så ska ske och att särskilda skäl för ett skriftligt utlåtande därför inte ska krävas. 
  
 602 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Övrigt 
  
 Ingen av tingsrätterna förordnade om en ny rättspsykiatrisk under- sökning inför bedömningen i påföljdsfrågan. Här bortser vi från den externa rättspsykiatriska bedömningen av Miller som gjordes under förundersökningen i Pittman  
 Zelmanovits-ärendet. 
  I stället valde tingsrätterna att inhämta ett yttrande från chefsöver- läkaren vid Säters sjukhus. Ett sådant förfarande är möjligt när den misstänkte redan genomgår rättspsykiatrisk vård, vilket Miller gjorde. 
  
 Den senaste rättspsykiatriska undersökningen var dock från 1991 och hade genomförts efter att Miller hade bedömts skyldig för grovt rån, mordbrand, grovt bedrägeri och grov stöld. (Sedermera ogillade hovrätten åtalen för mordbrand och grovt bedrägeri.) 
  
 Den brottslighet som nu var aktuell avsåg brutala mord och var således av en annan, och betydligt mer allvarlig, art. Härutöver på- stods morden ha en nära koppling till Morris psykiska hälsa, vilket i sig hade kunnat utgöra skäl för att låta honom genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. 
  
 Ett rättspsykiatriskt utlåtande bör dessutom vara aktuellt i tid eftersom psykiska tillstånd kan förändras. Redan vid den första huvudförhandlingen hade det förflutit mer än tre år sedan den rätts- psykiatriska undersökningen genomfördes. Vid den sista huvud- förhandlingen låg den rättspsykiatriska undersökningen så långt som tio år tillbaka i tiden. 
  
 Mot bakgrund av nu angivna skäl anser vi sammantaget att det hade funnits god anledning för tingsrätterna att låta Miller genomgå en ny rättspsykiatrisk undersökning. Särskilt angeläget borde detta ha varit inför Pittman  
 Zelmanovits-rättegången 
  efter- som den av åklagaren åberopade externa rättspsykiatriska bedöm- ningen indikerade att det fanns ett sådant behov. Det kan inte heller uteslutas att en ny rättspsykiatrisk bedömning hade gett en mer nyanserad bild av de psykologiska förklaringsmodeller som gavs till Morris berättande och till hans motiv för att begå mord. 
  
 603 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 13.3.3Bevisprövningen 
  
 Som vi tidigare konstaterat var förutsättningarna i målen i många avseenden annorlunda än vad som normalt är fallet och tingsrätter- nas utgångsläge därför både ovanligt och svårt. Åklagarens sätt att presentera utredningarna på innebar dessutom att åtalen kunde upplevas som mer välunderbyggda än vad utredningarna, utifrån ett mer objektivt förhållningssätt, egentligen utvisade. Vår bedömning är dock att tingsrätterna i sin bevisprövning tycks ha tagit allt för stor hänsyn till målens speciella karaktär. Tingsrätterna verkar inte heller ha förhållit sig tillräckligt kritiska till vare sig utredningarnas fullständighet eller bevisningens styrka. 
  
 En domstol ska, som en del av bevisprövningen, ta ställning till om åklagarens påståenden om händelseförloppet i tillräckligt hög grad har kontrollerats mot kända fakta och om utredningen är så noggrant genomförd att eventuell ytterligare utredning inte kan riskera att väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. Häri- genom prövas utredningens fullständighet, det vill säga om utred- ningen är tillräckligt robust. Det får antas att tingsrätterna gjorde en sådan prövning, men hur de resonerade framgår inte av domarna. Ingen av tingsrätterna förde heller något resonemang om vilken betydelse det kunde anses ha att rättegångarna, med ett undantag, inte var kontradiktoriska. Huruvida utredningarnas fullständighet kunde ha påverkats av det faktum att det inte fanns någon part som hade som huvudsakligt intresse att utredningar vidtogs till utvisande av Morris oskuld tycks inte särskilt ha beaktats. 
  
 Vår uppfattning är att samtliga utredningar hade brister i olika grad. Bristerna var många gånger konsekvenser av att lång tid hade förflutit sedan gärningstillfället, vilket medförde svårigheter i ut- redningsarbetets bedrivande. Även sådana brister ska dock gå ut över åtalet och inte innebära att kraven på bevisningen sänks. 
  
 I samtliga fall torde en mer noggrann analys ha lett till slutsatsen att det fanns en risk för att eventuell ytterligare utredning eller nya fynd skulle kunna väcka tvivel om riktigheten i gärningspåståendet. 
  
 I utredningarna om Jenkins och Taylor hade kropparna inte återfunnits och det fanns inte heller några tekniska spår som indikerade att dessa offer ens bragts om livet. I Rivas  
 Asplund-utredningen 
  hade dessutom en annan person tidi- gare dömts för bortförandet, även om hovrätten sedan ogillat 
  
 604 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 åtalet. I Pittman  
 Zelmanovits-utredningen 
  hade offret återfunnits död, men utan att det kunnat klarläggas att han hade varit utsatt för brott eftersom dödsorsaken inte kunde fastställas. 
  
 I samtliga mål saknades det en detaljerad och säker kartläggning av Morris livsföring och förehavanden som utvisade att han inte hade varit förhindrad att vara på plats vid de aktuella tid- punkterna. I de fall han hade uppgett att han själv kört bil till platsen fanns det inte heller någon utredning som med säkerhet kunde visa att han haft tillgång till en sådan bil som han angett att han kört. 
  
 I fyra fall berättade Miller om medgärningsmän som på olika sätt hade varit delaktiga i brotten. En av dem var avliden, varför det saknades möjlighet att ta reda på dennes inställning till anklagelserna. Av naturliga skäl blev det därmed även svårare att i övrigt utreda dennes eventuella delaktighet, något som avspeglade sig i utredningsresultatet. De övriga två påstådda medgärnings- männen nekade i förhör till gärningspåståendena. Trots den bety- delse som deras versioner borde ha haft för bedömningen av åtalen hördes ingen av dem vid huvudförhandlingarna. 
  
 De vallnings- och rekonstruktionsfilmer som visades för rätten var redigerade och utvisade inte åtgärderna i sin helhet. Flera avgö- rande moment, som när Miller uppgavs ha pekat ut olika platser eller visat rätt väg, saknades på filmerna. Morris ageranden beskrevs i stället enbart av en speakerröst. Hur det egent- ligen hade gått till kunde tingsrätterna därför inte med säkerhet veta. 
  
 Att det fanns brister i utredningarna uppmärksammades vid Gordon  
 Johannessen-rättegången 
  på det sättet att tingsrätten, på eget initiativ, beslutade att höra ett vittne om dennes iakttagelser. Tingsrätten tog även upp frågan om behovet av att höra med- gärningsmannen, men valde att inte gå vidare med saken sedan såväl åklagaren som försvaret förklarade att de inte ansåg det behövligt. I övrigt valde ingen av tingsrätterna att utnyttja möjligheten att självmant inhämta bevisning eller förelägga åklagaren att komplet- tera utredningen. Sådana åtgärder hade dock i vissa avseenden kun- nat vara befogade och exempelvis inneburit att de påstådda med- gärningsmännen hördes eller att vallnings- och rekonstruktions- filmerna visades i ett mer oredigerat skick. Å andra sidan hade åtgärderna riskerat att bli till nackdel för Miller. 
  
 Domstolarnas ansvar för utredningens fullständighet ansågs redan på  
 1990-talet 
  uttunnat och den rådande uppfattningen var att 
  
 605 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 parterna som huvudregel själva skulle stå för utredningen. Att tingsrätterna inte vidtog några, eller endast få, åtgärder för att komplettera bevisningen ligger därför helt i linje med det. Denna uppfattning är än mer utbredd i dag, framför allt mot bakgrund av den risk som finns för att ett inhämtat bevis blir till nackdel för den tilltalade. När utredningsbrister inte kompletteras av domstolen ska bristerna i stället gå ut över åtalet. I de avgöranden vi har granskat är det tveksamt om så kom att bli fallet, och i vart fall redo- visade tingsrätterna i sina domskäl inte på vilket sätt bristerna hade beaktats och bedömts. 
  
 När det gäller värderingen av den framlagda bevisningen anser vi att tingsrätterna genomgående inte ställde tillräckligt höga krav på vilken bevisning som bör krävas för att kunna döma någon för mord. I samtliga fall saknades det teknisk bevisning och vittnen till stöd för erkännandena. I två av fallen saknades det till och med en kropp. De bevis som fanns utöver erkännandena bestod i huvudsak av kontroller av Morris uppgifter mot kända omständig- heter och faktiska fynd. Denna bevisning synes av tingsrätterna ha tillmäts väl stor betydelse och värderats allt för högt. Vår samman- tagna bedömning är att tingsrätterna i allt för hög grad kom att förlita sig på Morris erkännande. 
  
 I flera avseenden anlade tingsrätterna inte heller ett tillräckligt kritiskt och analyserande förhållningssätt till de bevis som presen- terades. När det gäller vallnings- och rekonstruktionsfilmerna finns det enbart få resonemang i domarna om i vad mån filmerna faktiskt utvisade det som påstods. Det förefaller inte heller som att de muntliga uppgifterna från speakerrösten tillmättes lägre bevisvärde än sådant som faktiskt syntes på filmerna. 
  
 Utlåtanden från parts- eller domstolssakkunniga synes i allt för hög grad ha godtagits utan att slutsatser, angivna grunder eller be- dömningsunderlag självständigt analyserades och värderades av tingsrätterna. Resonemang hade kunnat föras om vilken betydelse man kunde tillmäta sakkunnigutlåtandena om att Miller ansågs tala sanning eller hur man bedömde utförandet och slutsat- serna i de test av pressmaterial som den rådgivande psykologen lade fram, se avsnitt 10.6.5 och 11.6.5. Även det faktum att rättsläkarna utgick från ett begränsat förhörsunderlag när de upprättande ut- låtandena hade kunnat beaktas vid bedömningen av slutsatserna. 
  
 606 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Såvitt gäller tilltron till Morris erkännande och de upp- gifter han lämnade vid huvudförhandlingarna kan vi inte utläsa att tingsrätterna särskilt tog i beaktande vare sig att Miller var allvarligt psykiskt sjuk eller att han faktiskt hade kunnat läsa sig till detaljer i förundersökningen. Inte heller det faktum att Miller, beträffande två av mordåtalen, fick avge sin berättelse efter att åklagaren föredragit ett urval av hans tidigare förhörsupp- gifter tycks ha tillmätts betydelse i bedömningen. 
  
 13.4Advokaterna 
  
 Trots att vi inte, genom tillgängligt material, har full kännedom om allt som förevarit vid huvudförhandlingarna är det vår bedömning att Morris advokater förhöll sig relativt passiva under såväl förundersökningarna som huvudförhandlingarna. Såvitt vi har kunnat se framförde ingen av advokaterna invändningar mot förunder- sökningarnas genomförande. Inte heller påtalade de skäl till varför Morris erkännande kunde vara falskt eller gjorde rätten uppmärksam på omständigheter eller bevis som inte presenterades av åklagaren under huvudförhandlingen och som talade mot Morris skuld. 
  
 Att en advokat inte för fram omständigheter och argument som talar för att klienten kan vara oskyldig kan framstå som förvånande. Det är dock viktigt att komma ihåg att Miller själv erkände brotten och dessutom förmedlade en stark önskan att bli dömd. 
  
 En advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot sin klient och att tillvarata dennes intressen, dock utan att främja orätt. Advokaten har ingen skyldighet att verka för att få fram sanningen från klienten, och så länge advokaten inte med säkerhet vet att det som klienten säger är osant ligger det alltså i advokatens uppdrag att företräda och tillvarata den ståndpunkt klienten önskar föra fram inför rätten. 
  
 Morris advokater har, vid möten med kommissionen, uppgett att deras uppfattningar när de företrädde Miller var att han var skyldig till morden. Advokaterna hade därmed att utgå från Morris erkännande av morden och dennes öns- kan att bli dömd. 
  
 607 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Under den aktuella perioden stod Miller under rätts- psykiatrisk vård och bedömdes vara allvarligt psykiskt störd. Uti- från den diskussion som för närvarande förs inom advokatkåren kan det under sådana förhållanden finnas skäl för advokaten att anta ett något mer kritiskt förhållningssätt till de uppgifter klienten lämnar, inte minst när det handlar om att erkänna ett allvarligt brott. I promemorian Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter (2015) har advokatsamfundet gjort uttalanden med inne- börden att advokaten, när klienten är psykiskt sjuk, inte på samma sätt som annars kan utgå från att de sakuppgifter som klienten läm- nar är korrekta och att en mer långtgående undersökningsplikt av sakuppgifterna därför torde kunna vara påkallad. Om försvararen misstänker att klienten är oskyldig bör försvararen dessutom, enligt advokatsamfundet, ha en viss möjlighet att göra rätten upp- märksam på de omständigheter som talar för att klientens erkän- nande kan vara oriktigt. Detta gäller särskilt när klienten är psy- kiskt sjuk. Samtidigt påpekar advokatsamfundet att stor försiktig- het är påkallad så att försvararens handlingssätt inte kommer i kon- flikt med lojalitetsplikten mot klienten. 
  
 Uttalandena visar tydligt det dilemma som situationen innebär för en advokat. Genom advokatsamfundets avslutande påpekande, att agerandet inte får komma i konflikt med lojalitetsplikten, är det dessutom svårt att se hur rekommendationerna är tänkta att tilläm- pas i praktiken. Inte desto mindre får uttalandena uppfattas som rekommendationer om en något mer ifrågasättande hållning till klienten än vad som tidigare kan anses ha varit rådande. 
  
 I de fall vi har granskat har advokaterna enligt egen utsaga inte haft någon annan uppfattning än att Miller var skyldig till morden. Mot bakgrund härav, och med hänsyn till advokaternas lojalitetsplikt, är det svårt att göra någon annan bedömning än att det saknas skäl att kritisera advokaternas förhållningssätt till erkän- nandena under förundersökningarna och huvudförhandlingarna. 
  
 När en advokat är ombud i en rättegång är advokaten, utöver lojalitetsplikten, även skyldig att iaktta vad rättegångsbalken och andra författningar om processen föreskriver. Han bör dessutom, såväl under förundersökningen som under huvudförhandlingen, se till att gällande regler och föreskrifter följs så att klientens rättig- heter tillvaratas på bästa sätt. Mot den bakgrunden anser vi att det hade kunnat finnas utrymme för advokaterna att, trots lojalitets- 
  
 608 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 plikten, invända mot att tingsrätterna i olika grad kom att frångå processrättsliga regler och principer, se närmare härom i avsnitt 13.3.2. Avstegen från regelverket skedde ofta som en konsekvens av den bevisning åklagaren åberopade eller som en följd av uttryck- liga handläggningsönskemål från åklagaren. Trots att advokaterna hade kunnat invända däremot biträdde de i stället ofta åklagarens önskemål om handläggningen. 
  
 Även sådana förhållanden som att Miller under för- undersökningarna om morden på Adams och Gry Storvik fick se fotografier av offren och fyndplatserna, att rekonstruktionen av morden på Gill och Adams genomfördes på ett sätt som stred mot rådande instruktioner och att presenta- tionen av rekonstruktioner och vallningar vid huvudförhandling- arna vid flera tillfällen gav en delvis felaktig bild, hade kunnat för- anleda invändningar från försvaret. 
  
 Också denna typ av invändningar måste dock ställas mot advo- katens främsta plikt, lojalitetsplikten. Det faktum att samtliga nu nämnda invändningar sannolikt, i någon mån, hade stått i strid med Morris egen önskan att bli dömd gör det svårt att säga att advokaterna borde ha agerat annorlunda än de gjorde. 
  
 Avslutningsvis kan nämnas att analysen visar att det inte finns någon särskild aspekt avseende målsägandebiträdena som bör fram- hållas i detta sammanhang. 
  
 13.5De sakkunniga 
  
 Inför huvudförhandlingarna förordnade samtliga tingsrätter, efter hemställan av åklagaren, en eller flera domstolssakkunniga i målen. Den rådgivande psykologen förordnades som domstolssakkunnig vid fyra förhandlingar och den rättsläkare som återkommande an- litades i utredningarna vid en förhandling. Därutöver förordnades ytterligare sex personer vid en förhandling vardera. 
  
 Samtliga personer som förordnades som domstolssakkunniga hade i olika grad varit anlitade redan under förundersökningarna och i de flesta fall även avgett utlåtanden till åklagaren eller polisen. I enlighet med vad som framgår av avsnitt 3.2.4 ska dock den som förordnas som domstolssakkunnig vara ojävig. Den som på en parts begäran redan under förundersökningen har avgett ett sakkunnig- 
  
 609 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 utlåtande bör därför endast undantagsvis förordnas som domstols- sakkunnig. 
  
 Vi har tidigare riktat kritik mot domstolarna för att dessa sak- kunnigförordnanden kom till stånd, se avsnitt 13.3.2. Den som kommer i fråga för ett sakkunnigförordnande har dock ett eget ansvar för att ta reda på vilka jävsregler som gäller och att på rätt sätt förhålla sig till dem. Jävsproblematiken var påtaglig framför allt för den rådgivande psykologen, men även för den rättsläkare som återkommande anlitades i utredningarna. 
  
 Förutom att domstolssakkunniga förordnades, åberopade åkla- garen även utlåtanden och förhör med partssakkunniga. Den rätts- läkare som återkommande anlitades i utredningarna var parts- sakkunnig vid två förhandlingar, den rådgivande psykologen vid en förhandling och en professor i rättspsykiatri vid en förhandling. 
  
 Den rådgivande psykologen anlitades av åklagaren redan under den första mordutredningen som ledde till åtal, förundersökningen avseende mordet på Lopez. Därefter biträdde han utredningsarbetet löpande och kom även att delta vid vallningar eller rekonstruktioner under fem av de förundersökningar som ledde till åtal. 
  
 Enligt vad åklagaren har berättat vid möte med kommissionen bistod den rådgivande psykologen bland annat med information om hur man bäst genomförde vallningar och rekonstruktioner. Han hjälpte även till med att arrangera den polisiära utrednings- situationen så att förhören skulle bli väl utförda och ge kontroller- bara uppgifter från Miller. Den rådgivande psykologen har vid möte med kommissionen uppgett att han bland annat lärde ut en sanningssökande förhörsteknik som handlade om hur man bäst skulle få Miller att minnas. Metoden byggde på den kogni- tiva förhörsmetodiken, något som även har bekräftats av åklagaren. 
  
 Den kognitiva förhörsmetodiken beskrivs närmare i avsnitt 3.2.1 och går ut på att hjälpa den hörde att mentalt återetablera de yttre och inre förutsättningar som rådde, för att på det sättet lättare minnas det som hänt. Metoden som sådan var vid tidpunkten för- hållandevis ny, men är i dag vedertagen och anses leda till goda resultat. När en utredning har till syfte att bedöma sanningshalten i en berättelse genom jämförelser mot faktiska fynd och övriga för- hållanden bör dock metoden av naturliga skäl användas med för- siktighet och på ett sätt som inte riskerar att förmedla information 
  
 610 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 till den misstänkte. Någon sådan särskild hänsyn tycks emellertid den rådgivande psykologen inte ha förespråkat, och metoden kom delvis att användas på ett sätt som drabbade förundersöknings- resultatet negativt, se närmare härom i avsnitt 13.2. 
  
 Förutom att lära ut förhörsteknik bidrog den rådgivande psyko- logen med förklaringar till hur det kunde komma sig att Miller begick morden och till varför Morris berättande såg ut som det gjorde. Vid möte med kommissionen har den rådgi- vande psykologen betonat att han aldrig var av uppfattningen att Morris minnen från morden hade varit bortträngda. Där- emot bedömde han att det var svårt för Miller att berätta om morden eftersom de var relaterade till traumatiska barndoms- upplevelser. De svåra minnena höll Miller från sig genom ”bortträngningsmekanismer”. Detta är, enligt den rådgivande psyko- logen, något som sker medvetet, vilket inte är fallet med bort- trängda minnen. Vidare förmedlade han i sin rådgivande roll upp- fattningen att en mycket sannolik förklaring till varför denna typ av brott begås är att det handlar om återgestaltning i syfte att hands- kas med svåra barndomstrauman. 
  
 Vi saknar anledning att ifrågasätta att den rådgivande psykolo- gen inte ansåg att det handlade om bortträngda minnen. Genom det han förmedlade till utredarna kan han dock sägas ha gett viss vetenskaplig legitimitet till Morris egna förklaringar samt bidragit till en större förståelse för Morris till synes oklara mordmotiv och de knapphändiga och ofta felaktiga uppgifterna. Det är troligt att den rådgivande psykologens uppfattningar fick betydelse för åklagarens val att gå vidare med utredningarna, något som även åklagaren själv fler gånger framhåller i boken Bortom rimligt tvivel: Larson och rättvisan (2015). 
  
 Under den tid som utredningarna pågick hade den rådgivande psykologen även egna återkommande samtal i forskningssyfte med Miller. 
  
 Redan dessa förhållanden väcker betänkligheter kring risken för sammanblandning av de olika roller han hade åtagit sig. Trots det accepterade han uppdraget som domstolssakkunnig vid huvudför- handlingarna avseende Lopez, Adams och Gill, Adams och Gry Storvik samt Taylor. Han åtog sig även uppdrag som partssakkunnig vid huvud- förhandlingen avseende Jenkins. 
  
 611 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Som vi påtalat ovan stod hans uppdrag som domstolssakkunnig i strid med rådande jävsregler, vilka den sakkunnige själv har att be- akta. Allt eftersom tiden gick blev dessutom jävsproblematiken än mer uppenbar. 
  
 I rollen som domstolssakkunnig redogjorde den rådgivande psykologen, vid några av förhandlingarna, för att man kunde komma åt minnen av traumatiska händelser genom att återskapa det yttre och inre sammanhanget kring brottet. Han förklarade även att det karaktäristiska för denna typ av gärningar var att gär- ningsmannen oftast hade blivit utsatt för fysiska eller psykiska övergrepp under uppväxttiden och att morden kunde ses som be- rättelser om vad gärningsmannen hade varit med om. Han redo- gjorde även mer generellt för bland annat vad som var känt om frivilliga falska erkännanden, förklarade varför Morris uppgifter inte stämde in på det samt uppgav att han inte betvivlade att Morris uppgifter var riktiga. Vid en förhandling uppgav han att Miller i sitt berättande behövde flera försök för att nå fram och att det handlade om ett successivt närmande. 
  
 En domstolssakkunnig ska uttala sig om sådant som kräver sär- skild fackkunskap. En sakkunnig bör därmed förmedla kunskap som är grundad på vetenskap och beprövad erfarenhet. Enligt vår bedömning är det tveksamt om den rådgivande psykologens upp- fattning om betydelsen av traumatiska barndomsupplevelser för morden borde ha förmedlats inom sakkunniguppdragen (jämför avsnitt 3.3.2). Härutöver låg det i uttalandena underförstått att Miller hade varit utsatt för övergrepp som barn. Det enda stödet för den uppfattningen synes emellertid ha varit Morris egna uppgifter, vilket i sig borde ha tydliggjorts i utlåtandena. 
  
 Under huvudförhandlingen avseende morden på Adams och Gry Storvik presenterade den rådgivande psykologen två test, ett för varje åtal. I testen jämförde han Morris svar på frågor om de aktuella morden med testpersoners beskrivningar av dem efter att de hade fått läsa tidningsartiklar om morden. En närmare redogörelse för testen återfinns i avsnitt 10.3.2 respektive 11.3.2. I redogörelsen för testresultaten lyftes faktauppgifter fram som Miller, men inte testpersonerna, hade kunnat berätta om. Den rådgivande psykologen drog därefter samma slutsats i båda fallen, nämligen att Miller hade bättre kännedom om 
  
 612 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 mordet än testpersonerna. Vissa omständigheter gör dock att test- resultaten kan ifrågasättas. 
  
 Ett flertal av de uppgifter som testpersonerna inte hade kunnat berätta om, och som därför tillgodoräknades Miller, kunde rimligen inte kontrolleras mot gjorda fynd och därmed inte heller bedömas som säkra. I något fall hade dessutom felaktiga uppgifter tillgodoräknats Miller. Morris möjlighet att berätta om detaljer var naturligtvis avsevärt bättre redan av det skälet att han hade fått detaljerade frågor vid många förhör samt varit på plats under vallningar och rekonstruktioner. Någon hänsyn till det tycks den rådgivande psykologen inte ha tagit vid vare sig utvärde- ringen eller presentationen av testet. 
  
 I samband med resningsprocessen har testet kritiserats av en partssakkunnig. Kritiken som framfördes i sakkunnigutlåtandet bestod bland annat i att testet inte hade genomförts med en konse- kvent metod och att det fanns detaljer i materialet som talade för att Morris egna uppgifter hade använts som facit vid delar av rättningen. Den sammanfattande bedömningen var att testets resultat vare sig var användbart för att bekräfta eller förkasta hypo- tesen att Miller hade haft tillgång till avsevärt mer fakta- uppgifter än vad som hade publicerats i tidningarna och att studiens resultat måste betraktas som så pass osäkra att de inte heller medgav att några andra bestämda slutsatser kunde dras utifrån dem. 
  
 Vid tiden för testens genomförande hade den rådgivande psyko- logen varit delaktig i Barrett  
 Bergwall-utredningarna 
  under cirka åtta års tid. 
  
 En och samma rättsläkare anlitades i samtliga förundersökningar där man hade återfunnit offrets kropp, det vill säga alla förunder- sökningar utom Gordon  
 Johannessen-utredningen 
  och Rivas  
 Asplund-utredningen, 
  för att jämföra samstämmigheten mellan Morris uppgifter och fynden från den rättsmedicinska ut- redningen. Denne rättsläkare hade dessutom sedan tidigare anlitats i ytterligare en Barrett  
 Bergwall-utredning, 
  där brottet dock var pre- skriberat. 
  
 Under förundersökningarna närvarade rättsläkaren vid flera tillfällen vid de rekonstruktioner som genomfördes med Miller. 
  
 Som vi påtalat ovan stod rättsläkarens uppdrag som domstols- sakkunnig vid en av förhandlingarna i strid med de jävsregler som 
  
 613 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 finns för sådana uppdrag och som den sakkunnige själv har att beakta. 
  
 Även för en rättsläkare som inte är domstolssakkunnig finns det särskilda jävsregler, se avsnitt 3.2.4. En rättsläkare som utfärdar rättsintyg har att förhålla sig till förvaltningslagens bestämmelser om jäv. Dessa jävsregler innebär bland annat att det föreligger jäv om det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till opartiskhet i ärendet. Ett sådant jävsförhållande anses kunna föreligga till exempel om någon är engagerad i saken på ett sådant sätt att misstanke lätt kan uppkomma att det brister i förutsättningarna för en opartisk bedömning. Redan det faktum att rättsläkaren återkommande anlitades i mordutredningarna mot Miller innebar enligt vår uppfattning att det med tiden uppkom risk för ett sådant jävsförhållande. 
  
 Det måste alltid tydligt framgå vilket underlag som ligger till grund för ett sakkunnigutlåtande. Vi anser att flera av utlåtandena var allt för bristfälliga i det avseendet. Såvitt gäller utlåtandet i  
 Stegehuis-ärendet 
  framgick det varken att uppgifterna kom från en sammanställning från utredarna eller att uppgifterna hade begrän- sats till att enbart avse de ”slutgiltiga”. I Yenon  
 Levi-ärendet 
  hade rättsläkaren, tillsammans med en kollega, först upprättat ett ut- låtande som var baserat på samtliga förhörsuppgifter. Det under- laget ledde till konstaterandet att vissa förhörsuppgifter inte stämde med bland annat skadorna på kroppen. Utlåtandet reviderades senare utifrån ett väsentligt mer begränsat förhörsunderlag och samstämmigheten bedömdes då som mer övertygande. Av detta senare utlåtande framgår det inte att en mer fullständig förhörs- genomgång hade lett till ett delvis annat resultat. Mot bakgrund av den betydelse rättsutlåtandet kunde antas få vid bedömningen av Morris erkännande anser vi att den informationen hade varit relevant. 
  
 614 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.6Den rättspsykiatriska vården 
  
 13.6.1Inledning 
  
 Mot bakgrund av vår granskning av hur vården agerat i samband med brottsprocesserna kan vi konstatera att förutsättningarna för vården och psykoterapin i många avseenden var speciella. Parallellt med att brottsutredningarna pågick med täta förhör och vallningar gick Miller i intensiv psykoterapi och behandling med bland annat lugnande och ångestdämpande läkemedel. Det var också under psykoterapin som Miller började erkänna mord. Även efter de första erkännandena följde ytterligare morderkännanden i psykoterapin. Det är mot den bakgrunden angeläget att inlednings- vis analysera vilket slags psykoterapi Miller fick och om den hade en relevant och lämplig inriktning givet Morris förutsättningar. Samma frågeställning gäller sedan för läkemedels- behandlingen. Slutligen analyserar vi betydelsen av att psykoterapin fortsatte under pågående brottsutredningar. 
  
 Miller hade en komplex sjukdomsbild dominerad av personlighetsstörningar och ångest. I bakgrunden fanns också en pedofilidiagnos. Vid flera av de kliniska bedömningarna och utred- ningarna av Miller har han ansetts svårdiagnostiserad. Eftersom journalen endast innehåller en översiktlig beskrivning av Morris psykoterapi är det skriftliga underlaget för våra bedömningar av terapin delvis bristfälligt. Visst annat skriftligt underlag finns i form av det bokmanuskript, Simpson värld, som psykoterapeuternas handledare Valdez efterlämnade. Ytterligare underlag finns i Kelly intervjuer med Miller i boken Gåtan Larson samt i Morris egna redogörelser i boken Kvarblivelse. Därtill har psykoterapin varit ett viktigt tema i många av de samtal som kommissionen genomfört med olika personer. Även underlaget för bedömningen av Morris läkemedelsbehandling har brister. Läkemedelslistor finns bevarade endast för delar av vårdtiden, något som gjort det svårt att få en fullständig bild av Morris läkemedelsanvändning under alla de aktuella åren. 
  
 615 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 13.6.2Psykoterapins inriktning och förutsättningar 
  
 I samband med den rättspsykiatriska undersökningen 1991 konsta- terade undersökningsläkaren Hanson i utlåtandet över undersökningen att Miller hade ett behov av långvarig psykoterapi. När Miller kom till Säters sjukhus i april 1991 uttryckte han också en önskan om att få gå i psykoterapi. Inled- ningsvis hade Miller regelbundna läkarsamtal en gång per vecka som i april 1992 övergick till att i journalen kallas för psyko- terapi. 
  
 Morris psykoterapisessioner var långa och frekventa med upp till tre sessioner per vecka. Därtill förekom att psyko- terapeuterna gjorde akuta stödjande insatser när han hade olika former av attacker. Psykoterapeuterna fanns tillgängliga på telefon för Miller under nätter, helger och ibland semestrar. Engage- manget i Miller från deras sida var stort och det uppstod en stark bindning från Morris sida till psykoterapeuterna. Som utgångspunkt är engagemanget naturligtvis något positivt men det förefaller som om Miller därigenom utvecklade ett visst beroende av psykoterapin. Han har såvitt framkommit varit mycket angelägen om att psykoterapin skulle fortsätta. Denna önskan kan i sin tur antas ha bidragit till att han utvecklade sin berättelse och beskrev sin bakgrund på ett sätt som väckte intresse hos psykoterapeuterna och innebar att psykoterapin kunde fort- sätta. 
  
 Båda Morris psykoterapeuter gick under den aktuella perioden i handledning hos samma handledare. Den sista psyko- terapeuten gick även i egen terapi hos denne, vilket inneburit en hopblandning av de olika rollerna som inte borde ha förekommit. Som framgått av avsnitt 4.4.1 betonade handledaren betydelsen av barndomstrauman som orsak till psykiska problem i vuxenlivet. Hon ansåg bland annat att djupliggande, bortträngda minnen kunde tas fram i psykoterapi. Både Miller och psykoterapeuterna har vid möten med kommissionen uppgett att handledaren visade stort intresse för Morris uppgifter om barndomstrauman och hur dessa återgestaltades genom senare händelser. Såväl Morris egna terapianteckningar som psykoterapeutens anteck- ningar från psykoterapin överlämnades till handledaren som kom- menterade dessa. Det kan enligt vår uppfattning inte uteslutas att 
  
 616 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Miller i viss mån anpassade sina uppgifter i psykoterapin efter detta intresse. 
  
 På det sätt som psykoterapin bedrevs är det uppenbart att man på Säters sjukhus inte fullt ut följde principen att ramarna ska vara strikta med tydlig rollfördelning och att patienten ska vara inför- stådd med det. Att ramarna för psykoterapi ska vara strikta är nå- got som understryks i Sveriges Psykologförbunds yrkesetiska prin- ciper. Vårdmiljön på Säters sjukhus vid den här tiden har av flera personer som kommissionen samtalat med beskrivits som tids- präglad och nydanande. Vården byggde på att personalen hade en nära kontakt med patienterna. Som en direkt följd av att det sakna- des tydliga gränser för vad som ingick i det psykoterapeutiska upp- draget genomförde den första psykoterapeuten en resa med Miller till en av de platser där Miller i psykoterapin hade berättat att han begått ett mord. Även sedan förundersökningen om mordet inletts gjorde psykoterapeuten och den behandlande överläkaren en egen vallning med Miller. Detta skedde utan polisens vetskap och i syfte att hitta kvarlevor. Under samtliga brottsutredningar kom båda psykoterapeuterna dessutom att delta vid polisförhör, vallningar och rekonstruktioner. Enligt den konven- tionella psykoterapins principer anses sådant deltagande olämpligt, något vi kommer att återkomma till nedan. 
  
 Vid möte med kommissionen har den andra psykoterapeuten berättat att Morris psykoterapi på Säters sjukhus var psyko- dynamiskt inriktad och inte beteendeinriktad, se avsnitt 3.3.2. Den första psykoterapeuten berättade vid möte med kommissionen att det under hans behandling av Miller inte bedrevs psyko- terapi enligt någon särskild teori. 
  
 I Morris terapi användes ofta termerna regression och återgestaltning. Dessa termer är väletablerade inom psykologin. Vi har däremot inga hållpunkter för att man använde regressionsterapi eller recovered memory therapy i egentlig, manualbaserad mening. När Miller började erkänna mord i psykoterapin beskrev psykoterapeuten i journalen att minnen från morden successivt framträdde allt tydligare, från fantasi till tydliga bilder. Det anges även senare i journalen att minnena om de olika morden successivt ”kom upp” och ”togs fram” i psykoterapin. I samband med att Morris frigång drogs in i januari 1994 antecknade chefs- överläkaren i journalen att psykoterapin hade gjort det möjligt för 
  
 617 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Miller att börja minnas men att det fortfarande fanns minnen som var oklara. Mot bakgrund av hur psykoterapin be- skrevs i journalen kan det på goda grunder antas att psykotera- peuterna ansåg att psykoterapin hjälpte Miller att ta fram minnen som varit bortglömda. Efter ett tag tycks detta även ha blivit ett av syftena med psykoterapin. 
  
 Båda psykoterapeuterna har i journalen beskrivit att de tidiga barndomshändelserna återgestaltades och återberättades genom morden. De tycks ha menat att barndomsupplevelserna därigenom länkades samman med morden. I journalen återkommer begreppen regression och återgestaltning även när Morris symtom beskrevs, särskilt i samband med att han uppträdde med alternativa personligheter och ångest på vårdavdelningen. 
  
 Teorierna om bortträngda minnen, återgestaltning och regres- sion var även vid den här tidpunkten kontroversiella och omdisku- terade. Sveriges Psykologförbund antog 1999 en kvalitetsstandard för traumatiska minnen där debatten beskrevs. Det dokumentet har genom åren ansetts gett stöd åt att det förekommer bortträngda minnen som kan tas fram genom psykoterapi. En av de slutsatser som framfördes i dokumentet var nämligen att en traumatisk upp- levelse kan vara borta ur minnet under flera år och sedan åter- komma. En annan slutsats som fördes fram i dokumentet var dock att falska minnen kunde suggereras fram och sedan upplevas som verkliga. Risken för att man genom psykoterapin hjälpte Miller att skapa falska minnen eller uppmuntrade honom att fabulera verkar inte i tillräcklig utsträckning ha beaktats av psyko- terapeuterna. 
  
 I journalen rapporterades om progress och genombrott i psy- koterapin. Psykoterapeuterna beskrev att Morris berät- tande innebar en ökad verklighetsförankring och emotionell för- djupning hos honom. Av psykoterapeuternas journalanteckningar framgår att man ansåg att Miller gjorde ständiga framsteg i psykoterapin. Psykoterapeuterna tycks ha uppfattat det successiva berättandet och framtagandet av minnen som ett resultat av fram- gångsrik psykoterapi. 
  
 Uppfattningen om att psykoterapin var framgångsrik kan vis- serligen i sig anses motivera en fortsatt behandling av samma slag. Ett grundläggande problem är dock att man inte någon gång under de tio år som psykoterapin pågick gjorde någon prövning av om 
  
 618 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 psykoterapin och dess inriktning var lämplig för en person med personlighetsstörning av den typ Miller hade. Att man inte gjorde någon sådan prövning har bekräftats av den andra psyko- terapeuten vid möte med kommissionen. Hon har även framhållit att det var olyckligt att så inte skedde. Numera görs, enligt henne, alltid sådana prövningar och troligen hade Miller inte fått psykoterapi i dag utifrån den sjukdomsbild han då uppvisade. Vi kan nu i efterhand och mot bakgrund av dagens kunskap konsta- tera att den psykoterapi som Miller fick var olämplig och till och med skadlig. Det saknas dessutom vetenskapligt underlag för att en person med personlighetsstörningar blir hjälpt av psyko- dynamiskt inriktad terapi. Vi har dock ingen anledning att tro annat än att psykoterapeuterna och vårdpersonalen uppfattade att de hjälpte honom att skapa insikt och förståelse i syfte att göra hans liv bättre. 
  
 Bland de psykologer, psykiatriker och psykoterapeuter som kommissionen samtalat med finns en samsyn om att recovered memory therapy i dag inte bedrivs inom den offentliga psykiatriska vården. Däremot är det sannolikt att enstaka privatpraktiserande psykoterapeuter skolade på 1970- och  
 1980-talen 
  fortfarande an- vänder dessa metoder. Det finns också i dag exempel på psyko- terapeutiska metoder som bygger på att minnen som tidigare inte varit tillgängliga kan återskapas utan att det nödvändigtvis behöver handla om bortträngda minnen i freudiansk mening. 
  
 Det ska samtidigt påpekas att Miller själv i hög grad förfaller ha bidragit till hur psykoterapin utvecklades. Trots att patienter i sluten rättspsykiatrisk vård normalt har ett mycket begränsat inflytande över vården var förhållandena delvis de mot- satta för Miller. Det var efter önskemål från Miller som psykoterapin inleddes och det var på hans initiativ som den bedrevs så intensivt med flera sessioner i veckan. Miller har vid möte med kommissionen bekräftat att han var pådrivande när det gällde psykoterapin. Av journalerna framgår att Miller var delaktig både i att han överfördes till den rättspsykiatriska kliniken i Växjö men också att han, när han inte trivdes där, åter- fördes till Säters sjukhus. Trots att Miller befann sig i sluten rättspsykiatrisk vård hade han således ett betydande infly- tande över vårdens innehåll. 
  
 619 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 13.6.3Läkemedelsbehandlingen 
  
 När Miller kom till Säters sjukhus 1991 hade han i perioder missbrukat alkohol, lösningsmedel, narkotika och läkemedel. Vid tiden för inskrivning hade han kontinuerligt under sjutton års tid använt bensodiazepinpreparat. Bensodiazepiner är beroendefram- kallande och kan medföra att den enskildes hämningar släpper, så kallad disinhibition. Redan under början av  
 1990-talet 
  var det väl- känt att bensodiazepiner hade beroendeframkallande effekter även om denna kunskap är större i dag. Däremot var det vetenskapliga underlaget för andra biverkningar, som disinhibition, begränsat och kunskaperna var inte spridda i svensk psykiatri. 
  
 Det fanns vidare begränsad kunskap om att bensodiazepiner kan ge paradoxala reaktioner. Detta innebär att dessa normalt rogivande och ångestdämpande läkemedel hos en mindre del av användarna kan utlösa aggression och ökad ångest. Frekvensen av paradoxala reaktioner har rapporterats vara särskilt hög när högpotenta benso- diazepiner i höga doser används. Bland de högpotenta bensodiaze- piner som användes i Morris behandling fanns bland annat alprazolam och triazolam. Personer med personlighetsstörningar som tidigare har visat benägenhet för aggression och våld hör till gruppen med ökad risk för paradoxala reaktioner. 
  
 Att Miller redan 1991 använde bensodiazepiner sedan många år talar för att han redan då hade ett beroende av sådana läkemedel. Det förelåg därmed vid den tiden en ökad risk för att han skulle utveckla ett missbruk. Den risken, som alltså får antas ha varit känd, borde ha påverkat bedömningen av om det var lämpligt att fortsätta behandla honom med sådana beroendeframkallande läkemedel på Säters sjukhus. 
  
 Medicineringen med bensodiazepiner fortsatte emellertid. Fram till de första morderkännandena i psykoterapin var han ordinerad ångestdämpande läkemedel, varav ett var av bensodiazepintyp. Ordinationen var i konventionella doser men innebar att hans beroende fortsatte. Det kan inte heller uteslutas att läkemedels- behandlingen även i dessa måttliga doser minskade Morris hämningar och därmed sänkte tröskeln för fabulerande. Någon säker slutsats är dock svår att dra. 
  
 620 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 Efter Morris första morderkännanden fick han en allt- mer dramatisk symtombild och i journalen noterades bland annat ökad ångest, självmordstankar och att han uppträdde med olika identiteter. Med utgångspunkt i de symtom som Miller uppvisade får det anses ha varit kortsiktigt motiverat att han fick högre doser av ångestdämpande läkemedel. 
  
 Av journalen framgår att Miller vid den här tidpunkten dessutom fick allt mer ”vid  
 behovs-medicin”, 
  även i form av benso- diazepiner. Vid  
 behovs-medicin 
  ges utöver den förskrivna ordina- tionen när patienten själv anser att han har särskilt svåra symtom. Morris vid  
 behovs-medicinering 
  innebar att han själv fick ett stort inflytande över sin medicinering. Detta brukar betraktas som eftersträvansvärt men fungerar illa när det gäller beroende- framkallande läkemedel. Det bidrog också till att Morris läkemedelsintag under perioder blev svårkontrollerbart. 
  
 Mot bakgrund av att det parallellt med högre doser av benso- diazepiner även pågick en intensiv psykoterapi där Miller arbetade fram vad som förutsattes vara dolda minnen av barndoms- upplevelser och mord kan vi utifrån dagens kunskapsläge om benso- diazepiner konstatera att läkemedelsbehandlingen sannolikt bidrog till hur Morris uppgifter utvecklades i psykoterapin och i brottsutredningarna. Som framgått ovan var dock det vetenskapliga underlaget för att bensodiazepinpreparat kunde minska hämningar och sänka tröskeln för fabulerande vid den tiden begränsade. 
  
 Vårdpersonal på Säters sjukhus, de båda psykoterapeuterna, åklagaren, förhörsledaren och Morris advokater har vid möten med kommissionen uppgett att de inte uppfattade Miller som läkemedelspåverkad. De uppfattade inte heller att han uppträdde drogat under psykoterapin eller vid polisförhör, vallningar och rekonstruktioner. Däremot har de uppgett att Miller vid dessa tillfällen kunde må dåligt och att han fick ångest. Detta tolkades som tecken på hans psykiska sjukdom och att han hade svårigheter med att närma sig och berätta om det han hade gjort och varit med om. Mycket talar för att Miller genom långvarigt bruk av bensodiazepiner i höga doser hade utvecklat en tolerans för de läkemedel han använde och att han därför inte uppfattades som drogad. 
  
 Av såväl journalen som förhörsutskrifterna framgår att polis- förhören vid några tillfällen fick avbrytas på grund av att Barrett 
  
 621 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Moore mådde dåligt och att de kunde återupptas först efter att han hade fått ytterligare medicin. Detsamma gäller vid vallningar och rekonstruktioner där han även hade med sig särskild personal som ombesörjde hans medicinering på plats. Vårt intryck är att läkemedelsbehandlingen i allt för stor utsträckning kom att utfor- mas med hänsyn till de svårigheter som det säkert innebar att be- driva en polisutredning med en svårt ångestfylld person. Ur ett vårdperspektiv får det dock anses felaktigt att läkemedelsbehand- lingen utformades med annan hänsyn än patientens behov. Det kan antas att hänsyn även togs till att Miller själv ville med- verka i brottsutredningarna. Mot bakgrund av att han utvecklade ett läkemedelsmissbruk dominerat av bensodiazepiner var ageran- det olämpligt och på många sätt direkt skadligt för Miller. Det kan även antas ha påverkat brottsutredningarna. Vilken inverkan läkemedlen kunde ha på sanningshalten i det som Miller berättade om i polisförhör och psykoterapi verkar inte ha beaktats. Inte heller tycks man ha övervägt om de övriga symtom som Miller uppvisade under de här åren kunde bero på biverkningar av de läkemedel som han ordinerats. Som framgått hade han bland annat svåra självmordstankar och uppträdde ibland med andra identiteter. 
  
 Att de symtom som Miller visade ledde till ytterligare läkemedelstillförsel är förståeligt i det akuta perspektivet. I ett mer långsiktigt perspektiv är det uppenbart att de ökade läkemedels- doserna var skadliga och snarare förvärrade hans ångestsymtom. De upprepade nedtrappningsförsök som gjordes tyder på att det fanns en medvetenhet om problematiken men en oförmåga att förändra situationen. Det var först 2001 som en framgångsrik uttrappning av psykofarmaka och smärtstillande läkemedel inleddes. Vi kan i ef- terhand konstatera att det finns ett tidsmässigt samband mellan utsättningen av psykofarmaka och – med viss fördröjning – för- bättrad psykisk hälsa hos Miller. 
  
 622 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.6.4Förhållandet mellan psykoterapin och brottsutredningarna 
  
 Inledning 
  
 Det som slutligen resulterade i sex fällande domar för åtta mord inleddes med att Miller till vårdpersonalen på Säters sjuk- hus antydde att han hade gjort något mycket grovt. Det framgår inte att Morris första antydningar om allvarliga brott hade något samband med den psykoterapi han inlett ett halvår tidigare. 
  
 När Miller en tid därefter till både psykoterapeuten och annan vårdpersonal erkände två pojkmord kom psykoterapin dock att få stor betydelse för hans uppgifter. Av journalen framgår att Miller först var tveksam till om hans erkännanden var rik- tiga men att han till följd av den pågående psykoterapin upplevde att han fick bekräftat att morden inte var fantasier. Psykoterapin hade under den tiden intensifierats till flera gånger i veckan. 
  
 I psykoterapi kan man prata om både verkliga händelser och så- dant som bygger på drömmar och fantasier. Båda psykoterapeut- erna har vid möte med kommissionen uppgett att det inte har legat i deras uppdrag att ifrågasätta Morris uppgifter eller kon- trollera om det han berättade var sant. Det har i stället varit polisens uppgift. Trots det initierade och genomförde den första psykotera- peuten en egen resa med Miller till den plats där denne i psykoterapin hade berättat att han begått ett mord. Utöver att resan riskerade att påverka en kommande brottsutredning genom att Miller kunde göra detaljerade iakttagelser av omgiv- ningen, verkar det också som att psykoterapeutens egna tvivel om riktigheten i erkännandet avtog i samband med resan. Vid möte med kommissionen har psykoterapeuten berättat att Miller under resan och på platsen uppträdde på ett sätt som gjorde att han uppfattade det som att Morris uppgifter var verklighets- baserade. Även om vi kan ha förståelse för att det ur behandlings- synpunkt kan vara intressant att veta om Morris berättelse var förankrad i verkligheten eller om det rörde sig om fantasier till exempel på grund av psykisk sjukdom borde det, mot bakgrund av hur psykoterapeuten själv uppfattade sitt uppdrag, ha saknats an- ledning att genomföra en sådan resa. I stället borde Morris uppgifter ha överlämnats till polisen. Att psykoterapeuten tidigt kom att tro på Morris uppgifter kom att få betydelse för 
  
 623 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet SOU 2015:52 
  
 den fortsatta brottsutredningen i vilken psykoterapeuten inled- ningsvis var aktiv. 
  
 Vid kommissionens möten med vårdpersonalen på Säters sjuk- hus har också framkommit att flera av dem var skeptiska till riktig- heten i Morris erkännanden men att man ändrade uppfatt- ning när polis och åklagare fortsatte att utreda Morris uppgifter och när han sedan dömdes för mord. Genom rättsväsen- dets hantering av Morris uppgifter accepterade således vårdpersonalen att han var en seriemördare. Rättsväsendet å sin sida litade på de psykologiska förklaringsmodellerna. Det får således anses ha funnits ett ömsesidigt bekräftande mellan vård och rätts- väsende. 
  
 Medverkan vid polisförhör, vallningar och rekonstruktioner 
  
 Efter att saken polisanmälts av överläkaren på Säters sjukhus med- verkade den första psykoterapeuten vid nästan alla förhör och vid alla vallningar som hölls i ärendet fram till dess att han slutade som Morris psykoterapeut. Den andra psykoterapeuten med- verkade vid de flesta vallningar och rekonstruktioner, men enbart vid ett mindre antal förhör om än i samtliga ärenden. 
  
 Att psykoterapeuterna medverkade i sådana polisiära samman- hang verkar ha skett som en direkt följd av att Miller be- gärde det och i några fall vid tillfällen då den offentlige försvararen inte kunde medverka. Vid möte med kommissionen har den första psykoterapeuten uppgett att han var med vid polisförhör för att stötta Miller. Den andra psykoterapeuten har för kommis- sionen berättat att hon deltog eftersom Miller ville det. Åklagaren har till kommissionen berättat att vårdpersonalens roll vid rekonstruktioner och vallningar enbart var att medicinskt sköta om och stötta Miller. Morris två psykoterapeuter och även andra psykoterapeuter, psykologer och psykiatriker har vid möte med kommissionen uppgett att det är mycket ovanligt att en psykoterapeut eller vårdande läkare medverkar under polisförhör. 
  
 De företrädare för psykiatri och rättspsykiatri som kommis- sionen samtalat med har samstämmigt uppgett att ett nära sam- arbete mellan psykoterapeuter och polis alltid är oetiskt. Vid möten med kommissionen har såväl psykoterapeuterna som förhörs- 
  
 624 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 ledaren och åklagaren angivit att det inte fanns något samröre mellan brottsutredningen och terapiarbetet samt att de var noga med att upprätthålla skiljelinjen mellan de båda. Det saknas enligt vår bedömning anledning att ifrågasätta att detta var deras ambi- tion. Vi kan dock konstatera att det i praktiken förekom omfat- tande sammanblandning mellan de båda processerna. Genom att de olika förundersökningarna avlöste varandra och pågick parallellt med psykoterapiarbetet under lång tid, utvecklades denna samver- kan troligen så naturligt att man inte insåg hur den kom att påverka såväl brottsutredningarna som psykoterapin. Härvid har även de omständigheter som analyserats under 13.2.4 betydelse, nämligen att det under alla år i princip var samma aktörer som arbetade med Miller i polisutredningarna och psykoterapin. Mycket talar för att det inom denna grupp kom att utvecklas ett så kallat grupp- tänkande som bidrog till att ett närmare utbyte uppstod än vad som var avsett. 
  
 I samband med att den första psykoterapeuten avslutade sin an- ställning på Säters sjukhus aktualiserades frågan om Miller skulle förflyttas till rättspsykiatriska kliniken i Växjö. Det anteck- nades i journalen att skälet till förflyttningen var att polisutred- ningen skulle kunna fortgå i nära samarbete med psykoterapeuten, som hade fått anställning i Skåne. Enligt journalen hade åklagaren tagit kontakt med chefsöverläkaren och påtalat vikten av ett fort- satt nära samarbete med psykoterapeuten för polisutredningens skull. Sedan Miller överflyttats till Växjö och chefsöver- läkaren där beslutat att Morris psykoterapi skulle fortsätta med psykologer på den kliniken kontaktade åklagaren chefsöver- läkaren i Växjö. Chefsöverläkaren i Växjö ändrade sig då och be- stämde att Miller skulle få fortsätta psykoterapin med sin psykoterapeut från Säters sjukhus. Mot bakgrund av att Miller inte stannade mer än två veckor i Växjö och vid åter- komsten till Säters sjukhus fick en ny psykoterapeut hade just den inblandningen inte någon betydelse för de fortsatta förundersök- ningarna. Däremot visar det enligt vår uppfattning att det för åkla- garen var betydelsefullt att psykoterapin bedrevs i nära samarbete med polisutredningarna och att psykoterapin ansågs ha betydelse för att förundersökningarna skulle kunna ledas framåt. 
  
 Parallellt med att polisutredningarna pågick noterades i jour- nalen att Miller och psykoterapeuten pratade om de aktu- 
  
 625 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 ella morden och polisutredningarna. Även ytterligare morderkän- nanden kom fram under psykoterapin och nya minnen av detaljer kring mord som redan utreddes klarnade. Det antecknades i jour- nalen och i förhörsutskrifter att psykoterapeuterna lämnade vidare sådana uppgifter till förhörsledaren. Ibland skedde det genom telefonsamtal mellan psykoterapeuten och förhörsledaren och antecknades då av förhörsledaren i en promemoria. Vid andra till- fällen skedde det i samband med att psykoterapeuterna deltog vid polisförhören med Miller. Vid sådana tillfällen beskrev både Miller och psykoterapeuten hur Morris minnen successivt framkommit och hur det hade gått till i psykoterapin. De beskrev också Morris svårigheter att berätta om morden och om gömslen med kroppsdelar. Dessa svårigheter beskrev även Miller i polisförhören. Uppgifterna som lämnades vidare rörde ofta detaljer om tillvägagångssätt, brottsverktyg och medgär- ningsmän som dessförinnan inte hade varit kända för polisen. Enligt såväl journalen som förhörsutskrifterna och promemoriorna läm- nade psykoterapeuterna uppgifterna i Morris ställe när han inte orkade eller ville berätta själv. 
  
 Att psykoterapeuterna lämnade uppgifter vidare till polisen är i sig inte anmärkningsvärt eftersom uppgifterna rörde brott som polisen hade att utreda. Däremot innebar det sannolikt att psyko- terapeuterna gav legitimitet åt uppgifterna och det sätt de uppgavs ha kommit fram på. De bekräftade därmed också indirekt Morris egna förklaringar till varför han lämnade knapphändiga och ofta felaktiga uppgifter som successivt kom att ändras. Det är enligt vår bedömning troligt att detta fick stor betydelse för hur förhörsledaren och åklagaren uppfattade Morris berättande och att det bidrog till att man gick vidare med brottsutredningarna. Genom att psykoterapeuterna inte verkade ifrågasätta uppkomst- betingelserna godtogs dessa också av förhörsledaren och åklagaren. 
  
 Som vi redovisat under 13.2.4 fick Miller ofta ångest- symtom under polisförhören som möjligen var simulerade för att undvika en svår frågeställning. Sådant beteende förekom även vid vallningar och rekonstruktioner. Vid några tillfällen förklarade psykoterapeuten Morris beteende med att han inte klarade av att närma sig minnet av händelsen eller den fysiska platsen. Framför allt förekom detta i samband med vallningarna i de två ärenden där kvarlevor av offren saknades. Att Morris oför- 
  
 626 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 måga att leda utredarna till tekniska fynd därigenom fick en förkla- ring får bland annat tillskrivas psykoterapeuterna. Förklaringen kan också antas ha bidragit till uppfattningen att det var möjligt att en person som erkände och ville bli dömd för mord ändå inte för- mådde leda polisen till ställen där tekniska fynd kunde göras. 
  
 Psykoterapins anpassning till brottsutredningarna 
  
 Att förhörsledaren trodde att det i psykoterapin gick att ta fram riktiga minnen om morden hos Miller framgår av hans återkommande uppmaningar till Miller och psykotera- peuten att i psykoterapin bearbeta en viss fråga inför kommande polisförhör. Det framgår av såväl journalen som förhörsutskrif- terna att psykoterapeuten tillmötesgick dessa uppmaningar. Mot bakgrund av att psykoterapi i första hand syftar till att hjälpa patienten att må bättre, att skapa insikt och förståelse samt under- lätta patientens liv kan det visserligen anses motiverat att i psyko- terapin samtala om brott som patienten säger sig ha begått. Att detta skedde parallellt med polisförhören och delvis i syfte att hjälpa polisen att utreda brotten innebar dock att psykoterapin fick ett delvis annat syfte än vad som från början kan ha varit avsett. Vi har dock ingen anledning att tro annat än att psykoterapeuterna gjorde detta i tron att de hjälpte Miller att minnas verkliga händelser. 
  
 Vi har kunnat se att psykoterapin även på andra sätt anpassades efter vad som skedde i de olika brottsutredningarna. Bland annat framgår att psykoterapins utformning och omfattning påverkades inför vallningar och rekonstruktioner i syfte att förbereda Miller inför den polisiära åtgärden. Inför flera huvudförhand- lingar gick den andra psykoterapeuten dessutom igenom förunder- sökningsprotokollet med Miller. Enligt vår bedömning är det riktigt att vården och psykoterapin anpassas efter vad som händer i patientens liv. I den här situationen, där brottsutredningar om allvarliga brott pågick parallellt med psykoterapin, innebar det dock att anpassningen kom att bidra till brottsutredningarna och därmed till att Miller dömdes för morden. 
  
 Vid möte med kommissionen har Miller berättat att det förekom att psykoterapeuterna vidarebefordrade uppgifter till honom 
  
 627 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 om brottsutredningarna som de hade fått från förhörsledaren. Vi har dock inte funnit något stöd för att förhörsledaren eller någon annan med insyn i förundersökningarna lämnade uppgifter från brottsutredningarna vidare till psykoterapeuterna. 
  
 13.7Resningsförfarandet 
  
 13.7.1Inledning 
  
 I vårt uppdrag har det inte uttryckligen angivits att vi ska granska resningsprocesserna. Vi har däremot inom ramen för vårt arbete gått igenom vad som framkommit under resningsförfarandet och gjort vissa iakttagelser av hur detta arbete bedrivits. Det finns an- ledning för oss att kort redogöra för våra synpunkter. 
  
 I debatten som följt efter att Miller beviljats resning, åtalen lagts ned och friande domar meddelats har viss kritik fram- förts mot hur resningsförfarandet genomfördes. Kritiken har fram- för allt handlat om hur åklagarna har agerat och hanterat resnings- processerna och den efterföljande handläggningen. Bland annat har gjorts gällande att åklagarna under resningsprocessen intog en allt för okritisk hållning till Morris resningsansökningar. I samtliga fall medgavs resningsansökningarna och i två fall valde åklagarna att till och med själva ansöka om resning till Morris förmån. Det har även framförts att åklagarna inte lyfte fram de bevis som fanns mot Miller eller vidtog tillräckligt med utredningsåtgärder under resningsprocessen. Bland annat har gjorts gällande att Miller borde ha hörts mer ingående om hur han hade kunnat skaffa sig kännedom om vissa omständigheter för det fall han inte var rätt gärningsman. Den sistnämnda kritiken har även riktats mot åklagarnas arbete efter att resning beviljats. Det har slutligen anförts som en brist att Miller frikändes för samtliga mord utan att saken materiellt prövades av domstol efter- som åklagarna valde att lägga ned åtalen mot honom. 
  
 Genomgången nedan begränsas till att avse hur åklagarna har hanterat resningsprocessen och den efterföljande handläggningen. 
  
 628 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 13.7.2Åklagarens hantering av ärendena under resningsprocesserna 
  
 Resningsärendena fördelades på flera åklagare vid Riksenheten för polismål (numera Särskilda åklagarkammaren). I fyra av ärendena ansökte Miller om resning, vilket medgavs av åklagarna, och i två fall var det åklagarna som ansökte om resning till Morris förmån. Av åklagarnas yttranden till hovrätterna (för- klaringar) respektive egna ansökningar framgår att åklagarna åter- upptog förundersökningarna och vidtog kompletterande utred- ningsåtgärder. Det hölls bland annat kompletterande förhör med Miller, den andra psykoterapeuten, den rådgivande psyko- logen, förhörsledaren, den återkommande anlitade rättsläkaren och ytterligare en rättsläkare som varit delaktig i Yenon  
 Levi-fallet, 
  flera av de polismän som deltagit i några av förundersökningarna och andra personer som bedömdes kunna belysa olika omständig- heter som varit relevanta i den ordinarie rättsprocessen. 
  
 Även andra utredningsåtgärder vidtogs. Bland annat lät åklaga- ren SKL undersöka de förmodade benbitarna som hade hittats under en av förundersökningarna, varvid de kom till slutsatsen att materialet inte var ben. 
  
 Det framgår vidare att åklagarna inte enbart hade tillgång till själva förundersökningsmaterialet som rörde utredningarna kring Miller utan även det ursprungliga materialet kring döds- fallen och i ett av fallen en slutförd förundersökning avseende en annan misstänkt. I flera fall inhämtade åklagarna därutöver ytter- ligare material. 
  
 I de förklaringar som lämnades in till hovrätterna bemötte och kommenterade åklagarna de omständigheter som Miller framfört i resningsansökningarna. I vissa avseenden anförde åkla- garna att sådant som hade framförts i resningsansökningarna inte utgjorde skäl för resning och påpekade för hovrätterna brister i Morris redovisningar. Åklagarna förde även fram omstän- digheter där de ansåg att det förelåg tveksamheter i de tidigare för- farandena och domarna. I några av ärendena bifogade åklagarna yttranden från den första förhörsledaren och åklagaren. I de ytt- randena bemöttes Morris påståenden i resningsansökning- arna utförligt. 
  
 629 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 Vi har inte funnit anledning att rikta kritik mot det sätt på vilket åklagarna hanterade Morris resningsansökningar. Det- samma gäller de ärenden där åklagarna själva ansökte om resning. Åklagarna har aktivt lyft fram sådant som talade för att de ur- sprungliga domarna var riktiga men kommit till slutsatsen att det förelåg skäl att bevilja Miller resning och få saken prövad på nytt. Vi anser inte att åklagarna har agerat passivt eller ensidigt i förhållande till vad Miller framfört utan att de till resnings- domstolarna lyft fram omständigheter som pekat i båda riktning- arna. 
  
 När åklagarna efter sin genomgång av ärendena och efter ytter- ligare utredningsåtgärder kommer till slutsatsen att resning bör beviljas och att det föreligger skäl att få saken prövad igen får det snarare anses följa av åklagarnas skyldighet att iaktta opartiskhet och saklighet att detta framförs. Mot bakgrund av de vida bedöm- ningsramar som får anses gälla i sådana här fall anser vi inte att åkla- garna kan klandras för sitt agerande i samband med att resning beviljades. Att resning medges innebär i sig inget annat än att målet ska tas upp på nytt. När detta sker till förmån för den enskilde är det svårt att se det på annat sätt än att den enskildes rättssäkerhet värnas. 
  
 13.7.3Besluten att lägga ned åtalen 
  
 I samband med att resning beviljades förordnade hovrätterna att målen skulle tas upp på nytt av de tingsrätter som dömt i de ordi- Lee rättsprocesserna. Domarna mot Miller var inte undan- röjda genom resningsbesluten och handläggningen var därmed inte avslutad, se avsnitt 3.2.5. Tingsrätterna förelade åklagarna att in- komma med yttranden inför domstolarnas ställningstaganden till den fortsatta handläggningen. I några fall förelade tingsrätterna åklagarna att de skulle yttra sig i fråga om åtalen vidhölls. Ärendena fördelades på sex åklagare. 
  
 Åklagarna lade allt eftersom ned åtalen och underrättade tings- rätterna om besluten. Av nedläggningsbesluten framgår att det inte hölls några kompletterande förhör och att det inte heller i övrigt vidtogs några formella utredningsåtgärder. Åklagaren i Gordon  
 Johannessen-ärendet 
  åkte dock till Norge och gick igenom för- 
  
 630 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 undersökningen kring Buchanan försvinnande med norsk polis och åklagare. Han besökte även platser i Norge med anknytning till försvinnandet. 
  
 Vid kommissionens samtal med de åklagare som handlade ären- Miller berättade flera av dem att deras utgångspunkt inledningsvis var att vidta ytterligare utredningsåtgärder och att eventuellt hålla kompletterande förhör med till exempel Miller. Efter genomgång av förundersökningsmaterialet, resultatet av de återupp- tagna förundersökningarna och materialet från resningsprocesserna gjorde de dock bedömningen att bevisläget inte skulle förändras på ett sådant sätt att ytterligare utredningsåtgärder var motiverade. Samtliga åklagare kom fram till att bevisläget gjorde att det inte längre gick att förutse en fällande dom mot Miller. I några beslut framhölls att åklagaren vid bedömningen av bevisläget även beaktat de kvarstående omständigheter som alltjämt talade för Morris skuld. Nedläggningsbesluten var mer eller mindre utförliga men slutsatsen var densamma, och åtalen lades ned. 
  
 Mot bakgrund av att Miller inte längre erkände brott och att ytterligare lång tid förflutit sedan dödsfallen respektive för- svinnandena saknas det, enligt vår bedömning, anledning att ifråga- sätta åklagarnas överväganden när åtalen lades ned. Vi anser inte heller att det bör riktas någon kritik mot hur åklagarna bedrev arbetet efter att resning hade beviljats. 
  
 Det kan visserligen sägas att det ur ett allmänt samhälleligt per- spektiv hade varit intressant att få saken ytterligare belyst genom ett nytt domstolsförfarande. Åklagarnas uppgift var dock att be- döma förutsättningarna för en ny fällande dom, och det hade inte varit rimligt att åklagarna enbart ur ett sådant allmänt intresse- perspektiv skulle driva nya brottmålsprocesser i domstol. 
  
 13.8Frågor som kom i skymundan 
  
 Bevisföringen och bevisprövningen i de behandlade rättegångarna kom i mycket stor utsträckning att kretsa kring överensstämmelsen mellan Morris minnen och vissa faktiska omständigheter kring brotten. Det handlade om plagg, kroppsliga egenheter, plat- ser, föremål i terrängen och i någon mån iakttagna personer. Som framgått av vår genomgång har värderingen av sådana indicier av 
  
 631 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 flera skäl varit vansklig. Dels har många av minnesbilderna vuxit fram successivt och med visst informationsläckage från utredarna och andra källor. Dels har lokalkännedomen i flera fall kunnat för- bättras, bland annat genom de vallningar och rekonstruktioner som ägt rum. Slutligen har berättelserna inte sällan kompletterats med suggestiva hågkomster av olika sinnesintryck som visserligen inte har kunnat kontrolleras men som ändå genom sin färgstyrka och detaljrikedom har förstärkt intrycket av att Miller verkli- gen har varit på plats och haft kontakt med offren. 
  
 Med den starka koncentrationen av bevisningen till detta slags ”kontaktdata” kom andra möjliga teman att hamna i utredningarnas periferi. Särskilt tre sådana aspekter kan nämnas: motiv och offer- val, styckningarna och rörelsemönstret vid brotten. 
  
 Motiv och offerval. Vid seriemord brukar man i utredningsarbetet söka efter en ”berättelse” som förklarar de upprepade brotten. Det kan handla om hämndbegär eller aversioner mot personer med vissa gemensamma egenskaper. Huvudingredienserna i detta fall var att Miller kände dragning till unga pojkar, att han i tidigare gärningar hade uppträtt våldsamt och gett prov på hänsynslöshet, att han led av en allvarlig psykisk störning samt att han plågades av hågkomster av våld och sexuella övergrepp under barndomen. För den sistnämnda komponenten fanns dock inga andra belägg är hans egna uppgifter. Personer som känt honom under barndomen, så- som hörda syskon, ställde sig oförstående till hans hågkomster. 
  
 Inom polisen arbetar man sedan  
 1990-talet 
  med så kallad gärnings- mannaprofilering (Åsgård 1996, Martin, Rogers och Hartwig 2008, Linkros 2009). Denna teknik syftar huvudsakligen till att genom gemensamma nämnare mellan olika brott spåra en sannolik gärningsman, men om man vänder på perspektivet kan emellertid metoden i någon utsträckning sägas belysa trovärdigheten i fler- faldiga erkännanden. I Morris fall varierade mycket, såsom mordmetoder och mordvapen. Även i motiv och offerval är det svårt att finna en konsekvent linje, i varje fall i de åtta fall som ledde till fällande domar. Enbart två av offren var unga pojkar i den ålder som Miller sade sig vara särskild intresserad av. Fyra var kvinnor. 
  
 Frågor kring motiv och bevekelsegrunder fick en sparsam be- lysning i utredningar och rättegångar. Ibland antyddes det att det handlade om spontant våld och bristande impulskontroll, men en- 
  
 632 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 ligt andra inslag i Morris erkännanden planerades morden till exempel genom inköp av verktyg och anförskaffande av falska bilskyltar. 
  
 Styckningarna. En annan fråga där motiven inte närmare pene- trerades gäller hanteringen av liken efter morden. Flera av mordoff- ren skulle enligt Miller ha styckats och likdelar därefter grävts ner på mordplatsen eller på andra platser, sänkts i en tjärn, sparats i hans bostad eller ätits upp av honom själv. Dessa beskriv- ningar var inte bara uppseendeväckande och makabra utan återgav också praktiskt komplicerade handlingar, och man kan fråga sig varför uppgifterna kom att godtas utan att Miller pressades på närmare besked om sina bevekelsegrunder. Mycket tyder på att man lät den psykiatriska tvångsvården och den allvarliga psykiska störningen som utgjorde dess grund tjäna som tillräcklig förklaring för dessa handlingar. Att stycka lik efter ett mord är mycket ovan- ligt. I Sverige registreras varje år omkring 95 fall av dödligt våld i form av mord, dråp och misshandel med dödlig utgång (Westfelt 2012). Vi har inte funnit någon statistik om hur många av liken som styckas, men det torde varje år handla om högst något enda eller ytterst få fall. Ett vanligt motiv vid likstyckning förefaller vara att mördaren vill sopa igen spåren och undgå upptäckt. 
  
 De frågor som i utredningarna ställdes kring Morris uppgifter om det praktiska förfarandet med sågning och transport av likdelar var återhållsamma och förefaller ha upphört med hans förklaringar att det inte var något större problem. Vi har inte funnit några mer djuplodande spörsmål om motivbilden bakom detta påstådda handlande. 
  
 Rörelsemönstret. Ett frågekomplex som heller inte förefaller ha rönt så stor uppmärksamhet i rättegångarna är Morris många uppgivna förflyttningar i mordsyfte. Flertalet av de mord som han fälldes för utfördes långt från hans hemort. Det gäller Lopez (Munksund utanför Piteå), Adams och Marinus Stegehuis (Appojaure), Taylor (Sundsvall) och de tre norska morden. Enbart mordet på Solis i Rörs- hyttan förövades inom Dalarna. Bland de mord som Miller erkänt men inte lagförts för finns också många exempel på avlägsna brottsplatser: Växjö, Urshult, Sundsvall, Söderhamn och Risör på den norska sydkusten. 
  
 633 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 SOU 2015:52 
  
 I kriminologisk och rättspsykologisk forskning har många stu- dier utförts kring seriebrottslingars rörelsemönster. Kunskaper härom efterfrågas mest när man försöker spåra okända gärnings- personer, men brottens geografiska spridning bör också kunna ge ledning vid bedömningar av erkännandens trovärdighet. I engelsk- språkig litteratur återfinns termer som ”spatial profiling” eller ”geographic profiling” (Rossmo 1995, Shah och Gonzalez 2005). En utgångshypotes i många studier är att brottslingen inte an- stränger sig i onödan utan håller sig inom eller nära sitt normala revir. Även risken för att bli ertappad med brottsredskap eller byte anses tala för korta förflyttningar. Ett motiv för att undvika det närmaste grannskapet kan förstås vara att brottslingen inte vill bli igenkänd. 
  
 Av litteraturen att döma begås flertalet brott relativt nära bosta- den eller arbetsplatsen. Seriebrott genomförs i allmänhet inom en någorlunda snävt tilltagen radie. Snook med flera (2005) under- sökte 53 tyska seriemördare och fann att 63 procent av mördarna bodde inom en mil från brottsplatsen. Hanson och Alvarez (2012) har presenterat en matematisk modell som söker fastställa hur långt brottslingar rör sig från sina ”ankarpunkter”, det vill säga bostäder och arbetsplatser. Godwin och Canter (1997) jämförde uppgifter om 54 seriemördare som var och en hade dödat minst tio personer. Genomsnittsavstånden från respektive bostad till platsen för deras första möten med sina offer var omkring två kilometer och till den plats där de gjorde sig av med offren omkring två mil. 
  
 Rörelsemönstren kan skilja sig mellan olika brottstyper. Goodwill och Hendricks (2005) undersökte spridningen av brottsplatser, avstån- den från bostäderna och konsistensen i de förflyttningssträckor som valdes av en och samma gärningsman vid olika brott. De fann att inbrottstjuvar uppvisar ett något mer sammanhållen gärnings- bild än våldtäktsmän, som i sin tur agerar något mera koncentrerat än mördare. Vad gäller konsekvensen i avstånd från bostaden till brottsplatsen vid olika gärningar av en och samma seriebrottsling var det däremot ingen större skillnad mellan de olika kategorierna. Man höll sig till ungefär samma distans från ”ankarpunkten” varje gång ett nytt brott planerades och genomfördes. 
  
 Vid rättegångarna redogjorde Miller ofta för sina för- flyttningar, men det ställdes så vitt vi har kunnat se mycket sällan frågor kring hans preferenser i sådana sammanhang. Vid flertalet 
  
 634 
  
 SOU 2015:52 
  
 Sammanfattande analys av det granskade materialet 
  
 mord sade han sig vägledas av ett diffust begär att våldföra sig eller döda någon. Om nu så var fallet, varför begav han sig då ut på så långa resor? I fallet Taylor uppgav han sig först ha sökt ett lämpligt offer i Gävle och efter att inte ha funnit ett sådant fortsatt till utkanten av Sundsvall. I andra fall anträdde han ännu längre resor, såsom Piteå och Appojaure. Även de norska morden förut- satte många timmars bilfärder, liksom mordet på Zavala i Växjö och flera andra erkända mord. Miller synes endast i begränsad omfattning ha pressats på förklaringar till varför han valde att göra så långväga resor. 
  
 En näraliggande fråga gäller den rent fysiska påfrestningen i dessa omfattande förflyttningar. I en tidig redogörelse för morden på Adams och Gill uppgav Miller att han cyklat de tio milen från Jokkmokk till brottsplatsen, utfört morden och därefter cyklat tillbaka samma väg. I en senare version av berättelsen skedde förflyttningen i stället med bil. Flera av morden inbegriper enligt Morris uppgifter styckningar av offren och nedgrävningar av kroppsdelar som rimligen borde ha varit såväl psykiskt som fysiskt ansträngande, särskilt om de utför- des mitt i natten som i fallet med Lopez. Hur han orkade med såväl sådana övergrepp som långa transportsträckor förefaller inte ha penetrerats särskilt noggrant vid rättegångarna. 
  
 635 
  
 14Överväganden 
  
 om förändringsbehov 
  
 14.1Inledning 
  
 Det har nu gått drygt tjugo år sedan den första morddomen mot Miller meddelades och fjorton år sedan Miller valde att inte längre medverka i ytterligare utredningar. Den tid som förflutit innebär att tidsandan blivit en annan och att samhället delvis ser annorlunda ut. Flera av de områden vi granskat har ut- vecklats. Det gäller särskilt inom psykiatrin, där nya metoder och synsätt trängt fram och inom åklagarväsendet, där ett större för- ändringsarbete för närvarande pågår. Dessutom pågår lagstiftnings- arbeten som sannolikt kommer att påverka de områden som varit aktuella i vår utredning. Vissa förändringar har initierats som en direkt följd av Barrett  
 Bergwall-ärendena. 
  Andra sker inom ramen för det kontinuerliga utvecklingsarbete som ständigt fortgår. 
  
 Många beslut som fattades i de granskade ärendena berodde inte på brister i regelverket utan på att reglerna inte beaktades i tillräck- lig utsträckning eller på bedömningar gjorda av enskilda individer. När så varit fallet har vi övervägt om dagens kunskapsläge och ökade medvetenhet kan anses innebära att riskerna för sådana fel- steg i väsentlig utsträckning har minskat, eller om ytterligare åtgär- der är påkallade. 
  
 Det är inte riskfritt att betrakta det relevanta regelverket enbart genom det smala prisma som erbjuds av Barrett  
 Bergwall-ärendena, 
  inte minst eftersom dessa i många avseenden måste betraktas som näst intill unika. Möjligheterna att generalisera utifrån det enskilda fallet är därför begränsade. Även fungerande system kan fallera i särskilda undantagsfall utan att detta i sig motiverar grundläggande förändringar. Om sådana brister iakttas måste man överväga om ytterligare säkerhetsspärrar bör byggas in i systemen eller om det 
  
 637 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 handlar om avvikelser inom en acceptabel felmarginal. Garderingar kan göra systemen mer tungrodda och nyttan av dem måste därför vägas noga mot kostnader i tid och pengar. 
  
 Vi har även tagit hänsyn till att mer detaljerade riktlinjer främst bör fastställas på myndighetsnivå genom föreskrifter eller andra styrande dokument. 
  
 Nedan följer våra överväganden om huruvida de brister vi iakt- tagit kan anses vara förorsakade av strukturella brister och – om så är fallet – om de strukturella bristerna har åtgärdats, om föränd- ringsarbete pågår eller om förändringsbehov ännu finns. 
  
 14.2Starkare skydd för objektivitetsprincipen och regleringen av åklagarnas arbete 
  
 Bedömning: Polisers och åklagares objektivitetsplikt utgör en central grundprincip och vikten av den bör betonas starkare. Vi ansluter oss till Förundersökningsutredningens förslag om att objektivitetsprincipen bör regleras i lag även för åtgärder som vidtas innan en förundersökning har inletts samt efter att åtal har väckts. Förslaget utgör en del av betänkandet Förundersök- ning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45). 
  
 Det faktum att en och samma åklagare tilläts ansvara för flera omfattande och svårbedömda mordutredningar och åtalsbeslut avseende samma misstänkt samt frånvaron av granskning och kontroll av utredningsarbetet och åtalsbesluten utgör en struk- turell brist. Problemet har uppmärksammats av riksåklagaren som inlett ett omfattande förändringsarbete. Mot denna bak- grund bedömer vi att förändringsförslag från vår sida inte är erforderliga. 
  
 Principen om polisers och åklagares objektivitetsplikt utgör sedan lång tid tillbaka en viktig grundprincip för det brottsutredande arbetet. Objektivitetsprincipen under förundersökningen är lag- stadgad i rättegångsbalken och vi anser att den är utformad på ett ändamålsenligt sätt. Även åklagarens skyldighet att förhålla sig objektiv under huvudförhandlingen är vedertagen och anses följa av stadgandet om objektivitetsprincipen under förundersökningen. Denna skyldighet är dock inte uttryckligen lagfäst. 
  
 638 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 Det är lätt att förstå att en åklagare som väckt talan gärna vill se domstolen bekräfta de bedömningar som åtalet bygger på. Inte desto mindre är det viktigt att information om alternativa förkla- ringar, förlopp och gärningsmän kommer till domstolens känne- dom. Det faktum att objektivitetsprincipen under huvudförhand- lingen inte är uttryckligen lagfäst kan leda till att den inte beaktas i tillräcklig mån. Åklagarens sätt att presentera förundersökningen för rätten kan få stor betydelse för utgången i ett mål och det är därför viktigt att presentationen sker på ett objektivt och rätt- visande sätt. Detta gäller inte minst när processen av olika skäl inte är fullt ut kontradiktorisk, till exempel när den tilltalade själv inte vill verka för sitt försvar eller när den offentlige försvararen brister i utförandet av sitt uppdrag. 
  
 Vi anser därför att lagregleringen av objektivitetsprincipen bör förstärkas. Ett sådant förslag har redan lagts fram av Förundersök- ningsutredningen i betänkandet Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45). Förundersöknings- utredningens förslag innebär att det i rättegångsbalken ska föras in bestämmelser om objektivitetsprincipens giltighet även för åtgärder som vidtas innan en förundersökning har inletts samt efter att åtal har väckts. Vi ansluter oss till detta förslag. Förslaget bereds för närvarande i Justitiedepartementet. 
  
 Vad som är ett objektivt förhållningssätt i ett utredningsarbete är alltid beroende av människors bedömningar. Det är därför av central betydelse att sådana bedömningar inte, under allt för lång tid, görs av samma personer. Det faktum att en och samma åklagare tilläts ansvara för samtliga mordutredningar och åtalsbeslut i Barrett  
 Bergwall-ärendena 
  och att utredningarna inte någon gång under årens lopp blev föremål för kontroll eller granskning kom att in- verka negativt på förundersökningsarbetets bedrivande och resultat. Vi anser att detta utgör en strukturell brist som bör åtgärdas. 
  
 Riksåklagaren har, som en följd av Barrett  
 Bergwall-ärendena, 
  inlett en omfattande översyn av åklagarverksamheten. Riksåklaga- rens generella slutsatser, som utgör grunden för det arbete som nu pågår, är dels att flera åklagare normalt bör utses för att på så sätt verka för en allsidig belysning av utredningsmaterialet, dels att åklagaren, när den misstänkte själv inte verkar för sitt försvar, bör ta ett särskilt ansvar för att omständigheter som annars skulle ha lyfts fram av försvararen blir belysta under förundersökning och 
  
 639 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 rättegång. Den sistnämnda slutsatsen har även införts i de etiska riktlinjer som sedan 2014 gäller för anställda inom åklagarväsendet (RåR 2014:1). 
  
 Som en del i förändringsarbetet inleddes en översyn i avsikt att förstärka åklagarfunktionen. Översynen kom att utmynna i ett breddat anslag och ett mer genomgripande arbete sker nu med inriktning mot åklagarrollen och åklagarens sätt att arbeta. Enligt riksåklagaren bör, inom ramen för det arbetet, en förutsättningslös diskussion föras om bland annat åklagarens självständiga ställning, förundersökningsledarskapet och objektivitetspliktens närmare innebörd och omfattning. Arbetet bedrivs i projektform utan an- given tidsram. En fråga som under arbetets gång har lyfts fram är möjligheten att förstärka åklagarfunktionen vid allvarlig brottslighet när särskilda omständigheter medför att bevisfrågorna är väsentligen mer svårbedömda än annars. En sådan särskild omständighet har angetts kunna vara att en utredning huvudsakligen består av för- hörsuppgifter från en misstänkt som på grund av en psykisk stör- ning eller av annat skäl inte kan eller vill verka för sitt eget försvar. Vi delar uppfattningen att det finns skäl att förstärka åklagar- funktionen under nu nämnda och liknande förhållanden och stöder ett fortsatt arbete i denna riktning, även om vi inser att utform- ningen av en förstärkt åklagarfunktion behöver övervägas noga. 
  
 Vidare har riksåklagaren gett en arbetsgrupp i uppdrag att analysera en ordning där en annan åklagare än den som är för- undersökningsledare i vissa fall beslutar i åtalsfrågan. Uppdraget har tillkommit som en följd av de diskussioner som förts om dels lämpligheten i att en och samma åklagare fattar beslut i ett ärende som pågår under lång tid, dels risken för att åklagaren i större och mer komplicerade mål inte iakttar objektivitetsplikten i tillräcklig utsträckning. Som exempel ges att det emellanåt ifrågasätts om åklagaren i sin roll som förundersökningsledare har fullgjort upp- giften att kritiskt granska resultatet av förundersökningsåtgärder och i tillräcklig grad prövat alternativa hypoteser beträffande exem- pelvis händelseförlopp och gärningsmän. Även detta uppdrag har sedermera breddats och omfattar nu även andra tänkbara lösningar, som exempelvis att åtalsfrågan föredras för erfarna åklagare som inte tidigare varit involverade i förundersökningen eller att åtals- frågan i vissa fall prövas av högre åklagare. Uppdraget ska del- redovisas senast den 30 september 2015. 
  
 640 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 Slutligen har riksåklagaren tillsatt en arbetsgrupp för att, förut- sättningslöst och i ett framåtblickande perspektiv, identifiera even- tuella systematiska brister och felaktigheter i åklagarverksamheten. Arbetsgruppen ska i första hand vara verksam fram till utgången av 2016 och redovisa sina analyser halvårsvis i form av delrapporter. 
  
 Ramarna för åklagarnas arbete bör fastslås i författningar från riksdag och regering, vilket också är fallet i dag. För att komma till rätta med de brister vi iakttagit krävs dock mer detaljerade regle- ringar. Sådana fastställs lämpligast i föreskrifter eller andra styrande dokument. Vår uppfattning är därför att det arbete som pågår inom Åklagarmyndigheten är det mest ändamålsenliga för att möta det av oss identifierade förändringsbehovet. 
  
 14.3Utbildning och riktlinjer 
  
 för utredningsarbetet i brottmål 
  
 Bedömning: Rikspolisstyrelsens instruktioner för rekonstruk- tioner vid förundersökning om brott (RPS Rapport 1994:12) har i vissa delar åsidosatts och i andra delar gett otillräcklig ledning. De bör därför kompletteras och eventuellt omarbetas. Instruktionerna bör tydligare ange i vilka situationer som vall- ningar och rekonstruktioner är lämpliga utredningsåtgärder och vilka överväganden som erfordras vid deras utformning och genomförande. Ett sådant utvecklingsarbete hör naturligen hemma inom Polismyndigheten, som bör få ett särskilt rege- ringsuppdrag. 
  
 Poliser i brottsutredande tjänst bör kontinuerligt uppdateras om förhörs- och utredningsmetoder, rådande kunskapslägen och nya forskningsrön. Objektivitetsprincipen och efterlevna- den av den bör återkommande diskuteras i organiserad form. Att Polishögskolan ges en mer akademisk inriktning är ett steg i rätt riktning. Ett särskilt regeringsuppdrag bör härutöver ges till Polismyndigheten att överväga om stödet till metod- och kun- skapsutveckling är rätt avvägt. 
  
 641 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 De brister som funnits i såväl det mer övergripande utrednings- arbetet som i genomförandet av förhör, vallningar och rekonstruk- tioner har i huvudsak uppkommit som en följd av att objektivitets- plikten inte iakttagits i tillräcklig omfattning. Därtill skedde en allt för okritisk anpassning till de särskilda förhållanden som ansågs föreligga med hänsyn till Morris person. Följden blev att utredningsåtgärder delvis genomfördes i strid med vedertagna för- hörsmetoder och rådande instruktioner. 
  
 För att tillförsäkra att vallningar och rekonstruktioner genom- förs på ett ändamålsenligt sätt anser vi att de instruktioner som finns för rekonstruktioner vid förundersökning om brott (RPS Rapport 1994:12) bör kompletteras och eventuellt omarbetas. 
  
 Enligt rådande instruktioner ska plats, figuranter och rekvisita väljas ut för att så långt som möjligt likna de faktiska förhållandena. Detta får dock förutsättas inte gälla när syftet med rekonstruk- tionen är att kontrollera riktigheten i en lämnad berättelse mot faktiska fynd och omständigheter. I instruktionerna saknas det särskild information om genomförandet av rekonstruktioner med en misstänkt som själv har erkänt ett brott och som inte binds till brottsplatsen av annan bevisning än det egna erkännandet. Det bör därför utarbetas riktlinjer för sådana rekonstruktioner samt även i övrigt tydligare anvisningar om när i tiden en vallning eller rekon- struktion bör ske och i vilka situationer de är lämpliga. 
  
 Härutöver kan det finnas skäl att se över om instruktionerna bör förändras såvitt gäller anvisningen om att en vallning eller rekonstruktion ska genomföras av den förhörsledare som hållit i de tidigare förhören. Vi anser att mycket talar för att åtgärden i stället i vissa fall bör utföras av någon med begränsad kännedom om ut- redningsresultaten i övrigt. Detta för att undvika olika former av påverkan. 
  
 Arbetet med att komplettera och eventuellt omarbeta RPS Rapport 1994:12 hör naturligen hemma inom Polismyndigheten, som bör få ett särskilt regeringsuppdrag. 
  
 För att förebygga utredningsbrister är det av stor betydelse att poliser i brottsutredande tjänst kontinuerligt uppdateras om för- hörs- och utredningsmetoder, rådande kunskapslägen och nya forskningsrön. Det är även viktigt att fortlöpande medvetandegöra och diskutera de inbyggda risker som finns i utredningsarbetet och som kan leda till att arbetet inte bedrivs på ett objektivt och för- 
  
 642 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 utsättningslöst sätt. Vidare bör behovet av källkritik diskuteras, liksom hur man skiljer mellan dålig och god forskning. Den utred- ning som fått i uppdrag att föreslå hur den grundläggande utbild- ningen till polisman kan omformas till en högskoleutbildning är ett steg i rätt riktning. I direktiven (2015:29) understryks behovet av en polisutbildning med tydlig förankring i vetenskap och beprövad erfarenhet. Uppdraget ska redovisas senast den 15 april 2016. Här- utöver bör ett särskilt regeringsuppdrag ges till Polismyndigheten att överväga om stödet till metod- och kunskapsutveckling är rätt avvägt. 
  
 14.4Befäst den kontradiktoriska principen i brottmål 
  
 Bedömning: Tingsrätternas avsteg från processrättsliga regler och principer samt det förhållandet att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på utredningarnas fullständighet och bevis- ningens styrka har berott på att gällande regler inte följts till- räckligt noggrant. Trots att den kontradiktoriska principen inte fungerade särskilt väl i rättegångarna mot Miller ser vi inte skäl att ifrågasätta dess utformning. Vi ansluter oss till Straffprocessutredningens förslag om att begränsa domstolens materiella processledning. Förslaget utgör en del av betänkandet Brottmålsprocessen del 1 (SOU 2013:17). 
  
 Vi anser att rättegångsbalkens regler om domstolars processledning och de principer som följer av dem är väl avvägda och utformade på ett ändamålsenligt sätt. Vår uppfattning är därför att tingsrätternas avsteg från processrättsliga regler och principer inte har förorsakats av regelverket i sig och därmed inte heller varit orsakade av struktu- rella brister. 
  
 Bristerna har i stället bestått i att tingsrätterna inte fullt ut tillämpade regelverket, något som inte sällan tycks ha varit en följd av en anpassning av processerna till målens speciella karaktär. Även om vi i något avseende kan anse att tingsrätterna har haft visst fog för sitt förfaringssätt, är det vår uppfattning att processerna i allt för stor grad kom att anpassas till de särskilda förhållanden som förelåg. Avstegen från de processrättsliga principerna kom ofta att ske antingen som en konsekvens av den bevisning åklagaren åbe- 
  
 643 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 ropade eller som en följd av uttryckliga handläggningsönskemål från åklagaren, önskemål som dessutom biträddes av försvaret. 
  
 När parterna är överens om hur ett mål bör handläggas och vilken bevisning som bör tillåtas finns det en risk för att domstolen allt för okritiskt anpassar sig till en sådan samsyn. Vi vill därför framhålla vikten av att domstolar alltid behåller en självständig hållning till parterna. Domstolarna bör anlägga ett mer vaksamt förhållningssätt till hur utredningsresultat presenteras och utöva sin processledning med särskilt beaktande av den enskildes rätts- säkerhet och med en strävan efter bästa möjliga bedömningsunder- lag. Detta är viktigt inte minst när en förhandling av olika skäl inte är fullt ut kontradiktorisk. 
  
 När det gäller tingsrätternas bevisprövning är det vår uppfatt- ning att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på utred- ningarnas fullständighet och vilken bevisning som, utöver ett er- kännande, bör krävas för att kunna döma någon för mord. I för- arbetsuttalanden och praxis uppställs tydliga riktlinjer för vilka krav som bör ställas på utredningens fullständighet och bevisning- ens styrka. Det faktum att tingsrätterna inte ställde tillräckligt höga krav på vare sig utredningarnas fullständighet eller bevisningen kan därmed inte anses ha varit en följd av strukturella brister. I stället har det berott på enskilda aktörers överväganden och bedömningar. Tilläggas bör att inget av målen kom att prövas i överinstans. 
  
 Såvitt gäller frågan om domstolars ansvar för utredningens fullständighet har vi mött olika uppfattningar om hur saken bör hanteras. Å ena sidan har det hävdats att en mer aktiv process- ledning skulle kunna vara av värde, särskilt i rättegångar som inte är fullt ut kontradiktoriska. Å andra sidan – och det torde vara den dominerande ståndpunkten – har vi mött uppfattningen att dom- stolens opartiskhet under sådana omständigheter skulle kunna ifrågasättas och att brister i utredningen i stället ska leda till att åtalet ogillas. 
  
 En domstol som överväger att komplettera en utredning ställs inför svårigheten att det inte i förväg är möjligt att förutse om en åtgärd är till fördel eller nackdel för den tilltalade. Även om dom- stolarna i praktiken inte väljer att utnyttja möjligheten att kom- plettera utredningen finns det en risk för att redan möjligheten att göra detta minskar domstolarnas benägenhet att låta brister i utred- ningen leda till att åtalet ogillas. Vi ansluter oss följaktligen till upp- 
  
 644 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 fattningen att utredningsbrister ytterst bör hanteras genom att åtalet ogillas. 
  
 Detta synsätt ligger också till grund för de begränsningar som Straffprocessutredningen, som en del i sitt betänkande Brottmåls- processen del 1 (SOU 2013:17), har föreslagit i domstolens materi- ella processledning genom förändringar i 35 kap. 6 §, 45 kap. 11 § och 51 kap. 12 § rättegångsbalken. De föreslagna ändringarna inne- bär att rättens möjlighet att inhämta bevisning begränsas till att gälla enbart påföljdsfrågor och att det krävs yrkande från part för att rätten ska få förelägga åklagaren att komplettera utredningen. Straffprocessutredningens skäl för de föreslagna ändringarna redo- visas närmare under avsnitt 3.2.2. Vi ansluter oss till Straffprocess- utredningens förslag. 
  
 Förslaget bereds för närvarande i Justitiedepartementet. 
  
 14.5Advokaten måste vara lojal mot sin klient men får inte främja orätt 
  
 Bedömning: En advokats främsta plikt är att vara lojal mot sin klient. Advokaten får dock inte främja orätt. Relationerna till psykiskt störda klienter rymmer särskilda problem och det finns ett värde i att de även fortsättningsvis uppmärksammas av advokatsamfundet. 
  
 En advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot klien- ten. Så länge en advokat inte har vetskap om att en klient erkänner falskt eller på annat sätt lämnar felaktiga uppgifter ska advokaten därför företräda och tillvarata den ståndpunkt som klienten önskar föra fram inför rätten. 
  
 Det faktum att ingen aktör haft som huvudsaklig uppgift att föra fram omständigheter som talade mot Morris skuld har fått allvarliga konsekvenser. Denna problematik gör sig dessutom särskilt gällande när den tilltalade är psykiskt sjuk eller på annat sätt saknar förmåga att fullt ut bedöma eller tillgodose sitt eget bästa. Situationen har under den senaste tiden uppmärksammats och legat till grund för diskussioner inom advokatkåren och ut- talanden från advokatsamfundet. De uttalanden som advokatsam- fundet gjort landar trots allt i att advokatens ageranden inte får 
  
 645 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 komma i konflikt med lojalitetsplikten. Se närmare härom i avsnitt 3.2.3 och 13.4. 
  
 Advokatens obestridliga lojalitet mot klienten är central och vi anser därför inte att det främst bör åligga advokaten att säkerställa att nu föreliggande situation inte inträffar igen. Ansvaret bör i stället ligga på rättsväsendets övriga aktörer och då i synnerhet på åklagaren, som i sitt uppdrag att leda utredningsarbetet har att beakta objektivitetsprincipen. För närvarande pågår ett omfattande förändringsarbete inom Åklagarmyndigheten med bäring på nu ifrågavarande brister. En närmare redogörelse för detta arbete åter- finns i avsnitt 14.2. 
  
 14.6Sakkunnigbevisning 
  
 Bedömning: Trots att ett sakkunnigutlåtande vanligtvis får stort genomslag i domstolarnas bevisvärdering kvalitetssäkras inte sakkunnigutlåtanden som åberopas i domstol. Möjligheten att inrätta ett system för kvalitetssäkring av sakkunnigutlåtan- den som åberopas i domstol bör utredas. Frågans omfattning och art gör att den inte ryms inom vårt uppdrag utan behöver utredas särskilt. 
  
 De avsteg som i vissa avseenden skett från föreskrivna jävs- regler för såväl domstolssakkunniga som för rättsläkare som utfärdar rättsintyg har varit en följd av enskilda aktörers förhåll- ningssätt och bedömningar. Det är av stor vikt att de sakkun- niga själva uppmärksammar och beaktar de jävsregler som finns. 
  
 Utlåtanden från sakkunniga får stort genomslag i domstolarna. Trots det finns det i dag inget system för att kvalitetssäkra sak- kunnigutlåtanden. Detta kan jämföras med det särskilda organ som inrättats i Norge, ”Den rettsmedisinske kommisjon”, som kvali- tetssäkrar samtliga rättsmedicinska sakkunnigutlåtanden som ges in till, eller inhämtas av, en domstol i en brottmålsprocess. Vi anser att det kan finnas anledning att utreda olika alternativa modeller, däribland den norska, för att möjliggöra att kvaliteten på utlåtan- den som läggs fram inför domstol säkerställs. Särskilt angeläget är detta för utlåtanden från Rättsmedicinalverket eftersom verksam- heten där saknar ordinär tillsyn. 
  
 646 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 Åklagare och domstolar har visserligen en möjlighet att inhämta en förnyad bedömning i rättsmedicinska och rättpsykiatriska frågor från Socialstyrelsens råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet). Antalet ärenden hos Rättsliga rådet har dock minskat kraftigt och är numera litet. Den möjlighet som finns för förnyad prövning hos Rättsliga rådet kan därför inte anses er- sätta behovet av en kvalitetssäkring av sakkunnigutlåtanden. 
  
 Jävsreglerna för domstolssakkunniga och för de rättsläkare som utfärdar rättsintyg är väl avvägda och utformade på ett ändamåls- enligt sätt. Det faktum att reglerna i alla avseenden inte tillräckligt beaktats har berott på enskilda aktörers förhållningssätt och be- dömningar och har därmed inte varit en följd av strukturella bris- ter. Vi vill påtala vikten av att de sakkunniga själva uppmärksammar och beaktar de jävsregler som finns. 
  
 Under vårt arbete har vi även uppmärksammat att en misstänkt saknar tillräckliga möjligheter att på egen hand inhämta ett sak- kunnigutlåtande. Saken har inte uppkommit som en direkt följd av vår granskning och vi bedömer därför att den ligger utanför vårt uppdrag. Såvitt gäller utlåtanden från Rättsmedicinalverket har frågan tidigare uppmärksammats av advokatsamfundet, som gett in en skrivelse om saken till Justitiedepartementet. Mot bakgrund av den betydelse det måste anses ha för den misstänktes möjlighet att lägga fram bevisning till stöd för sin ståndpunkt anser vi att frågan bör utredas. 
  
 Ytterligare synpunkter och förslag som handlar om sakkunnig- bevisning återfinns i Reyes underlagspromemoria som fogats till betänkandet. 
  
 647 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 14.7Förstärkt kunskapsförsörjning inom rättspsykiatrin 
  
 Bedömning: Den rättspsykiatriska vården har ett svårt men viktigt uppdrag. Både staten och landstingen behöver ägna ökad uppmärksamhet åt rättspsykiatrin och den psykiatriska tvångs- vården. Kunskapsutvecklingen behöver förstärkas. 
  
 Regeringen bör ge Vetenskapsrådet i uppdrag att göra en översyn av den rättspsykiatriska forskningen i Sverige utifrån ett internationellt perspektiv samt föreslå de initiativ som kan er- fordras. 
  
 Regeringen bör ge Statens beredning för medicinsk utvärde- ring (SBU) i uppdrag att inventera på vilka områden inom rätts- psykiatrin det finns behov av systematiska kunskapsöversikter. 
  
 Samhällets syn på psykiskt störda lagöverträdare har förändrats. Som en följd härav föreslås en större reform av den rättspsykia- triska vården och den psykiatriska tvångsvården i Psykiatrilags- utredningens betänkande Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straff- ansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17). Enligt förslaget bör överlämnande till rättspsykiatrisk vård avskaffas som självständig påföljd. I stället ska normala bestämmelser om påföljdsbestämning gälla även för psykiskt störda lagöverträdare som fälls till ansvar. För att en person ska kunna fällas till ansvar krävs enligt förslaget att den enskilde har varit tillräknelig. En viktig del i förslaget är de särskilda skyddsåtgärder som föreslås bli aktuella för personer som inte varit ansvariga för sina gärningar (otillräkneliga) men riskerar att återfalla i brott samt för personer som varit tillräkneliga och som har avtjänat sitt straff men där det finns en risk för återfall. Enligt förslaget ska en statlig huvudman svara för de särskilda skyddsåtgärderna och vården ska utformas mer enhetligt över tid och över landet. 
  
 Under 2000- och  
 2010-talen 
  har vårdens struktur och innehåll förändrats på Säters sjukhus liksom vid andra rättspsykiatriska kliniker. Det innebär bland annat att det i dag är ökad regelstyr- ning, större fokus på säkerhet och större återhållsamhet med för- skrivning av bensodiazepiner. Numera förefaller det vara sällsynt att psykodynamisk terapi erbjuds inom den rättspsykiatriska vår- 
  
 648 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 den. I stället har kognitivt inriktad psykoterapi fått större plats i behandlingen, liksom strukturerad kvalitetsutveckling. 
  
 I dag ges ramarna för den rättspsykiatriska vården i lagen om rättspsykiatrisk vård, medan vårdens medicinska innehåll bestäms utifrån vad som anges i hälso- och sjukvårdslagen. Den sistnämnda lagen anger endast i allmänna termer sjukvårdshuvudmännens ansvar. Därför krävs andra former av styrning av vårdens innehåll. En viktig styrform är så kallad kunskapsstyrning, som enligt ett nyligen presenterat förslag (Ds 2014:9) bör samordnas av Social- styrelsen. Regeringen har ställt sig bakom förslaget i budgetpropo- sitionen för 2014/2015, som dock inte bifölls av riksdagen. 
  
 En huvudfråga som förtjänar ökad uppmärksamhet gäller rätts- psykiatrins kunskapsförsörjning. Rättspsykiatrisk forskning be- drivs vid några av landets rättspsykiatriska kliniker, men är i ett internationellt perspektiv relativt svag. Framför allt saknas inter- ventionsforskning, det vill säga studier av olika behandlingsmeto- ders effekter. Regeringen bör ge Vetenskapsrådet i uppdrag att göra en översyn av den rättspsykiatriska forskningen i Sverige uti- från ett internationellt perspektiv samt föreslå de initiativ som kan erfordras. 
  
 Det behövs även mer av systematiska kunskapsöversikter av viktiga delar av rättspsykiatrin. Särskilt påfallande är bristen på sammanställd kunskap när det gäller den grupp patienter inom rättspsykiatrin som har diagnosen personlighetsstörning, det vill säga den diagnos som Miller oftast haft. Regeringen bör ge Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) i uppdrag att inventera på vilka områden inom rättspsykiatrin det finns behov av sådana kunskapsöversikter. 
  
 Under vårt arbete har det förmedlats synpunkter och uppslag från enskilda med egen praktisk erfarenhet av rättspsykiatrisk vård och från företrädare för vårdprofessioner. Förslag har också fram- kommit vid det seminarium som kommissionen har arrangerat med företrädare för rättspsykiatriska vårdgivare, myndigheter och den rättspsykiatriska vårdens huvudmän. I den underlagspromemoria av Parker som har fogats till betänkandet utvecklas flera sådana förslag avseende rättspsykiatrin. Vi vill här särskilt peka på möjligheterna till (1) nationella riktlinjer och utvecklade vård- program, (2) ökad användning av det rättspsykiatriska kvalitets- 
  
 649 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 SOU 2015:52 
  
 registret, (3) utveckling av vetenskapligt baserade vårdprogram, 
  
 (4)vidgad kollegial samverkan samt (5) certifiering. 
  
 1.Socialstyrelsen publicerar nationella riktlinjer, i regel för de större folksjukdomarna. Dessa bygger på en genomgång av tillstån- dets svårighetsgrad, effekterna av behandlingen, biverkningarna, kostnadseffektiviteten och det vetenskapliga underlagets styrka. Olika metoder vägs mot varandra och prioritering sker enligt en tiogradig skala. Specialistföreningar publicerar dessutom vårdpro- gram för mindre patientgrupper. Vårdprogrammen har ett snävare fokus men brukar uppdateras oftare. För vissa patientgrupper som är i rättspsykiatrisk vård, till exempel patienter med schizofreni och missbruk, finns nationella riktlinjer som dock kan behöva anpassas ytterligare till att patienterna är i rättspsykiatrisk vård och inte annan psykiatrisk tvångsvård. För andra viktiga patientgrupper, till exempel de med personlighetsstörningar, saknas nationella rikt- linjer eller vårdprogram. För den gruppen finns stora praxisvaria- tioner över landet, inte minst när det gäller att använda diagnosti- Mendez som underlag för att välja behandling. 
  
 2.Ett steg i det strukturerade kvalitetsutvecklingsarbetet är utvecklandet av ett nationellt rättspsykiatriskt kvalitetsregister (RättspsyK). Kvalitetsregistret syftar till att ge underlag till för- bättringsarbete och klinisk forskning, och startade 2008. Arbetet har hittills bland annat resulterat i att man numera kan ta fram ett antal gemensamma kvalitetsindikatorer för rättspsykiatrisk vård. Detta kvalitetsregister kan bli ett kraftfullt verktyg för uppföljning av verksamhetsutveckling och för öppna jämförelser av vårdkvalite- ten mellan vårdenheterna. De senaste åren har registret utvecklats till att beskriva inte enbart patienterna och deras diagnoser utan också vårdens processer och utfall. Registret jämför vårdenheternas resultat med avseende på bland annat återfall i brottslighet. Det har stor potential som bas för verksamhetsutveckling och rättspsykia- trisk forskning. Det påvisar dock stora skillnader mellan vårdenhe- terna i hur olika behandlingsmetoder tillämpas. Det kan vid många kliniker finnas behov av förbättrat stöd för att genomföra nya evidensbaserade metoder. 
  
 Smith kan också finnas skäl att ge vårdprofessionerna inom rättspsykiatrin statligt ekonomiskt stöd för att gemensamt ta fram vetenskapligt baserade vårdprogram för de viktigaste patientgrupp- 
  
 650 
  
 SOU 2015:52 
  
 Överväganden om förändringsbehov 
  
 erna. En modell finns i det statliga stödet för att utveckla vård- program inom cancervården. 
  
 4.Vi har stött på goda exempel på kollegial granskning inom rättspsykiatrin, där verksamheter kvalitetsgranskar varandra och utbyter erfarenheter. Dessa initiativ förefaller ha varit av ad hoc- karaktär. De tycks sällan ha fått stöd av landstingsledningarna och har inte blivit uthålliga. Det vore positivt om huvudmännen kunde utforma genomarbetade utbildnings- och utvecklingsprogram som engagerar samtliga medarbetarkategorier inom rättspsykiatrin. För psykoterapihandledare behövs kvalitetskrav. Ett system med kollegial granskning skulle kunna samordnas av det professionella nätverk mellan vissa rättspsykiatriska kliniker som redan är etablerat. 
  
 5.En form av nationell samordning kan vara att de rättspsykia- triska verksamheterna frivilligt ackrediteras/certifieras på ett enhet- ligt sätt. Två av de rättspsykiatriska verksamheterna i landet är redan nu  
 ISO-certifierade. 
  De rapporterar goda erfarenheter av certifieringsarbetet som kan vara av värde för övriga huvudmän. 
  
 651 
  
 Underlagspromemoria 
  
 Vård och rättspsykologi – analys och förslag av experten Parker 
  
 Inledande kommentarer 
  
 Detaljerade bakgrundsbeskrivningar och fakta beträffande vården och rättspsykologin finns redovisade i kapitel 3 och 4 samt i fall- redogörelserna (kapitel  
 6–12). 
  Med utredningens fokus har det där- emot visat sig finnas föga utrymme att i utredningens rapport analysera den rättspsykiatriska vården och hur den bidragit till Bergwallsaken i stort. Inte heller har det funnits utrymme att presentera de många förbättringsförslag rörande vården som vi mött under utredningens arbete. 
  
 I denna underlagspromemoria redovisar jag därför i starkt kom- primerad form en del resonemang kring Miller vård med en analyserande ansats. Jag tar också upp vissa aspekter på rätts- psykologi och minnespsykologi. Därefter redovisas kortfattat kon- kreta förbättringsförslag tillsammans med de iakttagelser som lett fram till förslagen. 
  
 Enskilda iakttagelser som rör vården och rättspsykologin och som redovisas på skilda håll i rapporten framstår tydligare i sitt sammanhang när de samlas med andra iakttagelser under ett gemen- samt tema, vilket jag gjort i denna PM. Rent beskrivande uppgifter sammanfattas här bara i den mån de har direkt betydelse för analy- sen och förslagen. Enstaka nya fakta har tillförts för att stödja analysen. 
  
 De direkta interaktionerna mellan psykoterapeut och polis finns detaljredovisade i utredningen – de tas därför inte upp här. Men min bedömning är att vården hade ett indirekt inflytande över rättsprocesserna (och vice versa) som sträckte sig långt utöver den direkta kontakten mellan terapeuten och polisen. Därför diskuteras här vården och rätts- och minnespsykologin ur ett bredare perspektiv. 
  
 653 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Dessutom lyfts den aktiva roll Moore själv spelat för samspelet mellan vård och rättsväsende fram. 
  
 Jag har i denna underlagspromemoria haft tre särskilda utgångs- punkter. 
  
 1.Fokus ska ligga på strukturella brister. När så många individer fallerat i förhållande till regelverk och praxis måste man fråga sig: Har det funnits – och finns det fortfarande – svagheter i systemen som gör det möjligt att så många enskilda aktörer samtidigt agerar felaktigt? Måste man inte skapa system och kulturer som minskar riskerna för individuella misstag och, fram allt, minimerar risken att enskildas tillkortakommanden får all- varliga följder? 
  
 I vården, liksom i rättsväsendet, finns det uppenbara struktu- rella svagheter. Min tolkning är att underliggande systembrister i vården och rättssystemet har gjort individuella felsteg i flera led möjliga. En del av bristerna har rättats till sedan  
 1990-talet. 
  Andra kvarstår. 
  
 På en punkt har jag i denna underlagspromemoria frångått inriktningen på systemfrågor. Det gäller hur Morris särart och vissa av hans personlighetsdrag bidragit till hur vår- den och rättsprocesserna utvecklades. Här har syftet att lyfta fram betydelsen av att det finns robusta kunskapsbaserade system som skydd mot kraftfullt manipulerande och mot grupptänkande. 
  
 2.Det räcker inte att redovisa fakta – analysen måste också vara inriktad på att skapa insikt. Jag har tolkat utredningens uppdrag som att vi inte bara ska beskriva vad som hänt utan också i vår analys försöka förstå hur det kunde hända. För insikt räcker det inte med att begränsa sig till verifierbara fakta. Minst lika viktigt är att fånga in det subjektiva – de erfarenheter, vårdideologier och stämningar som bidragit till ett visst handlande. Vi har genom våra breda intervjuer fått en möjlighet till djupare för- ståelse om hur Bergwallsaken kunde utvecklas som den gjorde. I denna analys har jag försökt ta tillvara delar av den förståelse- kunskap om vården som intervjuerna gett. 
  
 654 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 3.Det räcker inte att det finns lagar, regler och andra styrdokument – man måste också säkra att de följs. I svensk hälso- och sjukvård växer det fram system för kvalitetssäkring, om än allt för lång- samt. Hur kan det arbetet ytterligare stärkas också inom rätts- psykiatrin? Finns det anledning att införa motsvarande system för kvalitetssäkring när det gäller medicinska och psykologiska experters insatser i rättsprocesserna? I övrigt berör jag inte i denna PM den brännande frågan: Kan det vara dags också för rättssystemet att kvalitetssäkra sina processer? 
  
 Utgångspunkter för bedömningarna och förslagen 
  
 Det skriftliga underlaget för mina bedömningar kommer i första hand från Morris medicinska journal, inlagor till tillsyns- myndigheter (inklusive bilagor), vetenskaplig litteratur, läroböcker i psykiatri och psykologi samt Bergwalls egna redogörelser i skrift, i första hand hans bok Kvarblivelse (1998). Mycket av detta mate- rial redovisas i kapitel 3 och 4. 
  
 Stora delar av Bergwalls medicinska journal har blivit offentliga genom ärenden i domstolar och hos tillsynsmyndigheter. Andra uppgifter ur journalen har gjorts publika genom reportage, artiklar och böcker. Jag redovisar i denna PM inte sekretessbelagda journal- uppgifter som inte tidigare är kända. I bedömningarna har jag ändå vägt in en del information som kommit fram i de sekretessbelagda delarna av journalen. 
  
 Det skriftliga underlaget har kompletterats med en rad inter- vjuer med Moore, sjukvårdspersonal som deltagit vården av Moore, en medpatient samt experter och organisationer av rele- vans för rättspsykiatriska utredningar och rättspsykiatrisk vård. Vid intervjuerna med sjukvårdspersonal har framkommit faktauppgifter som är sekretessbelagda. Inte heller dessa redovisas här. De har ändå varit underlag för en del av mina bedömningar. 
  
 655 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Analys av faktorer som bidragit till hur Morris vård och samspelet med rättsväsendet utvecklats 
  
 Några närhistoriska observationer 
  
 Vårdmiljön. Det är vanligt att man betraktar Jones som helt unikt och enbart av historiskt intresse, både ur vårdens och rättsväsendets perspektiv. Slutsatsen blir lätt att det inte går att dra generella slutsatser som i sin tur skulle kräva strukturella för- ändringar. Jag är av en annan uppfattning. 
  
 Vad som hände på Säters sjukhus på  
 1990-talet 
  var en del av en vårdkultur med förankringar i samhällsförändringar. I själva verket representerade vården på Säter viktiga strömningar inom psykiatrin och psykologin under  
 1990-talet. 
  Det är viktigt att påpeka att denna vårdkultur var till gagn för många av rättspsykiatrins patien- ter, säkert också för personalen – vårdmiljön blev öppnare, inslagen av medmänsklighet ökade och personalens engagemang tilltog. 
  
 När Säters nya rättspsykiatriska klinik byggdes upp i slutet av  
 1980-talet, 
  rekryterades många medarbetare från den psykiatriska vården i Uppsala. Därför kom vården på kliniken att präglas av Uppsalainfluenser. Där utvecklade man redan på  
 1970-talet 
  vård- former med teamarbete och nedbrutna hierarkier mellan olika personalkategorier. Det förekom ett omfattande informations- utbyte inom vårdteamet, dvs. mellan läkare, psykolog och vård- personal. 
  
 Man ville också bryta ner hierarkierna mellan personal och patienter. Attityderna i konventionell psykiatrisk vård ifrågasattes 
  
 – det blev viktigt att man respekterade patienterna, satte stor tilltro till dem och tog hänsyn till deras åsikter om vården. Också den nybyggda Säterklinikens lokaler präglades av det nya tänkandet – man sökte skapa en hemlik miljö, i stark kontrast till de gamla mentalsjukhusens vårdmiljöer. Det fanns en stark tilltro till att man genom human vård, psykoterapi och miljöterapi kunde hjälpa patienterna till ett bättre liv, kanske rentav bota dem. 
  
 Säterkliniken kan sägas ha gått i spetsen för ett paradigmskifte i svensk rättspsykiatri. Som med alla större nyordningar fanns inte bara gynnsamma effekter utan även en risk för negativa effekter. Eftersom tyngdpunkten kom att ligga på vårdens möjligheter, kunde säkerhetsfrågorna komma i skymundan. En inspektion från Socialstyrelsen efter det att Miller avvikit från kliniken 
  
 656 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 1994 visade säkerhetsbrister. Att kliniken (under en period) till- godosåg åklagarens önskemål om att Miller trots mord- erkännanden skulle ha fortsatt frigång kan ses som en annan nega- tiv sida av den tillmötesgående vårdkulturen på Säter. Avsikten förefaller ha varit att frigången skulle fungera som en slags belöning som underlättade fortsatta morderkännanden. 
  
 Psykoterapin. Av kapitel 3 och 4 framgår att Morris psyko- terapeuter följde en neofreudiansk terapitradition som i Sverige introducerades av Clark på  
 1960-talet. 
  Denna terapiinrikt- ning uppfattades av många yngre psykoterapeuter som nyskapande. De såg här en möjlighet att frigöra sig från den klassiska psyko- analysens snäva, närmast dogmatiska regelverk. För Harding var uppfattningen om bortträngda minnen central (även om han under senare år kom att betrakta dem med skepsis; en patientberättelse finns på  
 http://kiremaj70.blogspot.se/2011/12/gosta-harding-och- 
  ericastiftelsen.html). 
  
 Det finns en linje från Harding till Säters psykoterapeuter, både personsamband och när det gäller terapins innehåll. Valdez gick i terapi hos Clark och kom sedan att själv handleda flera av Säters psykoterapeuter. Några av dem gick samtidigt i terapi hos Davenport eller hennes adepter. Det fanns också en länk från Davenport till Bennett Å Martin, som anlitades som minnesexpert i förundersökningar och vid rättegångar – även han hade gått i terapi hos Davenport. 
  
 Den profil Valdez gav terapin innefattade bland annat att hon fäste mycket stor vikt vid terapeutens personliga engagemang i patienten, att terapin skulle vara mer intensiv, också mer långvarig, än i konventionell dynamisk psykoterapi. Hon kom med tiden att få ett allt tydligare fokus på barndomstrauman, särskilt incest. Från den tidige Harding bar hon dessutom med sig uppfattningen att bortträngda minnen av traumatiska barndomsupplevelser spelar en central roll för hur vi agerar som vuxna. 
  
 Mycket av det som karaktäriserade Morris terapi kan spåras tillbaka till Contreras och Davenport. Detta satte avtryck inte bara i vården. Det spelade också en roll för rättsprocesserna – mycket av tankesättet präglade polisutredningarna och återfinns i domstolar- nas resonemang. Det inflytande detta tänkande hade stärktes av att 
  
 657 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 den sakkunnige som polis och domstolar anlitade själv hade gått i psykoterapi hos Davenport. 
  
 Hur var då kunskapsläget när Miller började berätta om traumatiska barndomsupplevelser och om mord han begått? I 1980- talets svenska standardlärobok i psykiatri, skriven av professor  
 Garza 
  Wise, framhölls att barns skildringar av att de blivit sexuellt utnyttjade oftast har verklighetsunderlag och att minnen kan återkallas under psykoterapi. Men Wise påpekade också: ”Falska minnen av incest kan emellertid också planteras in under en oskickligt bedriven psykoterapi (”false memory syndrome”)”. Även professor Cox beskrev i sin mycket inflytelserika lärobok Dynamisk psykiatri hur traumatiska barndomsminnen kan återkallas under psykoterapi. Den uppfattning om möjligheten att återskapa barndomsminnen som fanns vid Säterkliniken kan alltså sägas haft stöd i vad ledande auktoriteter skrev vid denna tid. Det kan dock vara värt att påpeka att varken Wise eller Newman skrev något om återskapande av minnen av svårt traumatiska händelser som inträffat under vuxenlivet. 
  
 Med över två decenniers perspektiv är det lätt att se de skador som psykoterapin orsakade i Morris fall. Av särskild bety- delse blev de rambrott som förekom, i synnerhet då att terapeut- och handledarrollerna inte skiljdes åt. Castro Ståhle kan knappast ensam lastas hopblandningen av rollerna. Ett annat vanligt ram- brott inom Norellkretsen var att man förhöll sig fritt till sekretess- reglerna – information om patienterna spreds bland dem Davenport handledde. Vi har dock inga säkra hållpunkter för att Williams brutit mot sekretessreglerna. När hon förmedlat information till förundersökningsledaren förefaller det i huvudsak ha skett på Morris initiativ. 
  
 Till de skador som Morris terapi orsakade hör att den dynamiska psykoterapin kom i vanrykte som behandlingsform inom rättspsykiatrin. I dag erbjuds dynamiskt inriktad psykoterapi endast sparsamt – på gott eller ont? – till patienter inom rätts- psykiatrin. För att nyansera bilden vill jag påpeka att en patient som vårdades på samma avdelning och under samma tid som Moore i dag bedömer sig haft oerhört stor nytta av den psyko- terapi som Williams stod för. I den terapin togs aldrig upp frågor kring bortträngda minnen eller sexuella övergrepp i barn- 
  
 658 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 domen. Inte heller nämndes begreppen regressionsterapi, återgestalt- ningsterapi eller recovered memory therapy. 
  
 Tidsprägeln understryks av att det inte bara var Säterkliniken som ansåg att Miller skulle få tillgång till psykoterapi. Rättsmedicinalverket rekommenderade psykoterapi i sitt utlåtande 1991. Det gjorde även professor White i sitt utlåtande 1994. Socialstyrelsens tillsynsenhet som granskade Bergwalls vård 1994 hade inte heller några invändningar mot psykoterapi som behand- lingsmetod. Denna samsyn avspeglar vad som vid denna tid kan anses vara ”beprövad erfarenhet”. En lärdom utifrån dagens per- spektiv är att det kan vara klokt att införa ett system för återkom- mande externa granskningar av behandlingens innehåll och effekter vid långa vårdtider. En mer generell lärdom är att ”beprövad er- farenhet” ständigt behöver omprövas och att de metoder som används i rättspsykiatrin, deras effekter och möjliga skadeverk- ningar, behöver granskas vetenskapligt. 
  
 I dag förefaller det vara sällsynt att dynamisk psykoterapi erbjuds inom den slutna rättspsykiatriska vården. Troligen har erfarenheterna från Morris behandling – som de uppfattats utåt – bidragit till denna utveckling. Den skepsis mot dynamisk psykoterapi som Bergwallsaken bidragit till kan också den få nega- tiva effekter: (a) patienter som skulle kunna ha nytta av dynamisk psykoterapi får inte tillgång till denna behandling, (b) patienter som uppger att de utsatts för övergrepp i barndomen misstros i vården, (c) alla former av psykoterapi betraktas nedlåtande, något som riskerar att leda till sämre tillgång till t.ex. impulskontroll- och missbruksbehandling. Dessa risker gäller inte bara rättspsykiatrin utan även allmänpsykiatrin och primärvården. 
  
 Bilden av Miller. Som framgår av kapitel 3, fanns det på  
 1990-talet 
  ett stort intresse både vetenskapligt och i populärkultu- ren kring incest, multipla personligheter, seriemördare och bort- trängda minnen som kan återväckas. Miller förenade dessa uppseendeväckande särdrag i en och samma person och blev därigenom mångfalt intressantare för vården, för rättsinstanserna och för media. Det har debatten kring Moore påpekats att sensa- tionella berättelser om sadistisk aggression och grova sexuella brott har en djupt omedveten klangbotten hos många av oss. Det gör berättelser som Salinas särskilt attraktiva i media. 
  
 659 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Det fanns redan på  
 1990-talet 
  en del röster inom psykologin och i media som ifrågasatte Morris berättelser och vårdens och rättsväsendets insatser. Den offentliga debatten kunde vara livlig, men då bara under kortare perioder. Det fanns en sådan attraktion och tyngd i Bergwalls expanderande och till synes alltmer samman- hållna historier att de till slut föreföll robusta. Skeptikerna i vård- personalen på Säter såg att Salinas berättelser faktiskt höll för rättslig granskning. De kom därför att acceptera honom som serie- mördare. Inom rättsväsendet litade man till de psykologiska förkla- ringsmodellerna – så tänker och agerar en seriemördare, det kan finnas sanningar i detta omfattande berättande. Här fanns ett ömsesidigt bekräftande mellan vård och rättsväsende. 
  
 Läkemedlen. Bergwalls vård ger även ett närhistoriskt perspektiv på hur läkemedel kan introduceras, användas och avvecklas i vården. När läkemedelsgruppen bensodiazepiner först introducerades som behandling av bland annat ångest och sömnsvårigheter kom de att ersätta barbituratpreparat och läkemedel mot psykoser (neurolep- tika). Barbiturater var förenade med en mycket hög risk för läke- medelsberoende och för allvarliga förgiftningar. Neuroleptika var kända som tungt biverkningsbelastade. Bensodiazepiner sågs därför som ett stort framsteg i vården av psykiska sjukdomar, inte minst för att risken för beroende tycktes vara betydligt mindre än för barbiturater. Översiktsartiklar i högt ansedda medicinska tidskrif- ter gav i början av  
 1990-talet 
  en överlag positiv bild av långtids- behandling med bensodiazepiner. 
  
 Bensodiazepinernas biverkningar, framför allt risken för bero- ende och paradoxala reaktioner, var vid denna tid ofullständigt kända (och ofta omstridda). Inte heller ägnades tillräcklig upp- märksamhet åt risken för läkemedelsberoende vid användning av vissa av de smärtstillande preparat Moore använde, t.ex. de som innehöll kodein. Under  
 1990-talet 
  var Miller tveklöst läke- medelsberoende och det kan inte uteslutas att en del av hans ut- agerande berodde på s.k. paradoxala reaktioner på bensodiazepiner, dvs. att de i stället för att vara rogivande och ångestdämpande ökade ångesten och aggressionen. 
  
 Morris höga läkemedelsförskrivning och stora tillgång till vid  
 behovs-medicinering 
  kan ses som ett skadligt resultat av  
 1990-talets 
  inställning till bensodiazepiner och smärtstillande läke- 
  
 660 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 medel. Utifrån dagens perspektiv kan den inställningen sägas ha varit lättsinnig. Även läkare som ansvarade för Morris medicinering på  
 1990-talet 
  tar i dag anstånd från den. 
  
 Kunskapen om risk för läkemedelsberoende och andra allvarliga biverkningar fanns i den vetenskapliga litteraturen redan vid 1990- talets början, men det dröjde innan den sammanställdes systema- tiskt och fick tillräcklig spridning ut i sjukvården. Under  
 1990-talet 
  var också kunskapen om risken för toleransutveckling vid höga doser bensodiazepiner mycket bräcklig. Sammantaget fick detta konsekvenser inte enbart för Bergwalls vård i sig utan sannolikt även för brottsutredningarna. En generell lärdom är att spridningen i vården av ny vetenskapligt baserad kunskap måste vara snabb och effektiv och man måste säkra att den når ut till alla relevanta med- arbetare. 
  
 Inom rättspsykiatrin har fokus på bensodiazepiner i dag skiftat från effekter till biverkningar, något som gjort att de används i mycket begränsad omfattning, enligt vissa patienter och medarbetare i vården på bekostnad av att patienter lämnas utan hjälp vid svår ångest. 
  
 Minnespsykologin. Ett närhistoriskt perspektiv skulle kunna an- läggas också på rätts- och minnespsykologins inverkan på polisens förhörstekniker. Vargas var tidigt ute och fångade upp den internationella vetenskapliga litteraturen om den kognitiva intervjutekniken. Han blev en viktig och uppskattad rådgivare när denna teknik på  
 1990-talet 
  introducerades inom det svenska polis- väsendet. Miller blev ett fall där tekniken mycket tidigt kom att tillämpas. 
  
 Det är i dag också lätt att tränga bort att Seppo Penttinen anlitades som lärare i Polishögskolans vidareutbildning. Erfarna poliser uttryckte sig i sina uppsatsarbeten, där hans förhör granska- des, genomgående uppskattande om Phillips skicklighet som förhörsledare. 
  
 I dag är den kognitiva förhörstekniken fullt ut accepterad inom rättsväsendet. Vi har i vår utredning pekat på hur denna teknik kom att tillämpas felaktigt i Bergwallsaken. Det är inte ovanligt att entusiasmen för nya tekniker, inom alla samhällsområden, leder till att de tillämpas utanför de ramar som det finns vetenskapligt stöd för. Erfarenheterna visar att man måste ställa höga krav på veten- 
  
 661 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 skaplig dokumentation om en ny teknik ska appliceras på annat än vad den ursprungligen är avsedd för. 
  
 Bergwalls trovärdighet och hans minnen 
  
 Av det material vi tagit del av framgår att Salinas personlighet utmärks av god intellektuell och verbal förmåga, samtidigt som han haft en stor benägenhet för manipulation och fabulerande. 
  
 För påfallande många – men inte alla – blev det sammantagna intrycket av Morris berättelser på  
 1990-talet 
  att de var trovärdiga. Efter en första fas av stor skepsis uppfattade även vård- personalen på Säter att han nog begått de mord han erkänt (även om han ofta for med osanning i andra avseenden). Det är uppen- bart att de flesta han mötte i rättsväsendet och som intervjuade honom för media under denna tid också uppfattade honom som trovärdig, åtminstone när det gällde morderkännandena. Som på- pekats i senaste årens debatt kring Moore kan ytterligare en på- drivande mekanism ha trätt in: När han väl hade börjat bli trodd, tappade han kontrollen över sitt ljugande, det fanns inte längre några spärrar. Denna tolkning stärks av att han i den första erkän- nandefasen själv uttryckte att han var osäker på om hans minnen var sanna eller inte. 
  
 Sedan Miller tagit tillbaka sina morderkännanden, har han också framstått som högst trovärdig med sin nya, väl samman- hållna berättelse. 
  
 Det som varit slående under arbetet med materialet i Graham saken är hur han både under ”erkännandeåren” och i samband med resningsprocesserna påfallande ofta, och på ett mycket övertygande sätt, har använt ord som sann, ärlig, uppriktig och oförfalskad. Även brodern  
 Sten-Owe 
  Moore har i sin bok Min bror Larson påpekat hur Miller genom åren ofta betonat just sin ärlig- het utan att det alltid stämt. 
  
 Som framgår av kapitel 4, har Morris fabulerande och manipulerande personlighetsdrag funnits sedan tonåren. Hans manipulativa beteende har fått uttryck i förhållandet till vården, medpatienterna, rättsväsendet och massmedia. Fabulerandet har gällt såväl hans uppväxtförhållanden som de mord han uppgivit sig ha begått. Att många av de uppgifter som framkommit i vården och i polisutredningarna snart visat sig vara felaktiga eller svårverifie- 
  
 662 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 rade har gjort det synnerligen svårt att skilja sanna uppgifter från falska. Detta har genomgående präglat polisförhören och det som media rapporterat. Av den information vi tagit del av är det uppen- bart att Miller uppträdde manipulerande också på vård- avdelningen och att hans beteende har haft ”smitteffekter” – en av hans medpatienter började också bekänna mord, förmodligen inspi- rerad av Moore. 
  
 I den allmänna debatten kring Bergwalls psykoterapi har bort- trängda minnen ofta varit i fokus. Dynamisk psykoterapi söker ofta förklaringar i tidigare upplevelser till hur man reagerar och agerar i nuet. Här finns inget konstigt, detta gör många av oss också spon- tant. I litteratur, filmer och konst är det ett vanligt tema. Kontinu- erliga minnen av tidigare upplevelser, bearbetade spontant eller i terapi, ska dock skiljas från bortträngda minnen som avtäcks under terapi. 
  
 När Moore nu återtagit sina morderkännanden och sina berättelser om traumatiska barndomsupplevelser så är, enligt min mening, frågan om bortträngda minnen avförd. Frågan blir i stället: Byggde hans berättande på falska minnen, framkallade i terapin och under brottsutredningarna, eller rörde det sig om rent fabulerande? Kan det bland all osanning ha dolt sig uppgifter som faktiskt varit sanna? 
  
 Vårdpersonalen, psykoterapeuterna, de poliser vi mött och åkla- garen säger samstämmigt att många av de uppgifter Miller lämnade trodde de aldrig på. I de fallen rörde det sig med all sanno- likhet om rent fabulerande. Andra uppgifter har växt fram under terapisamtal och förhör, i samspel mellan Moore och terapeut respektive förhörsledare och andra poliser. Här kan Bergwalls mycket väldokumenterade livslånga manipulande förmågor ha spelat en roll. Det går dock inte att säkert avgöra hur mycket av samspelet som utspelat sig på ett medvetet respektive omedvetet plan. I psykoterapin avhandlades bl.a. hur Miller förhöll sig till sanningen och hur han själv tolkade osanningar han kom med. Med stor sannolikhet har läkemedlen, i första hand bensodiazepi- nerna, bidragit till att sänka tröskeln för ymnigt berättande. Det är dessutom fullt tänkbart att en del av hans berättelser bygger på falska minnen i en snävt definierad mening (se kapitel 3), fram- kallade under terapi och/eller förhör. 
  
 663 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 På vårdavdelningen berättade Miller hur Vargas gav honom insikter i hur minnet fungerar och hur han fick lära sig tekniker att minnas. Detta kan ha bidragit till att Salinas morderkännanden och barndomshistorier utvecklades i trovärdig riktning. Samtidigt ska det noteras att Vargas i sina utsagor som sakkunnig i tingsrätterna pekade på möjligheten till falska minnen, men att denna möjlighet inte tycks ha beaktats tillräckligt av polis, åklagare och domstolar. 
  
 Miller lanserade själv en alternativ tolkning av uppen- bart felaktiga uppgifter. Det skulle då röra sig om ”medvetna avvik- elser”, en psykologisk term som inte kan återfinnas i den minnes- psykologiska litteraturen, men som förfaller ha accepterats som förklaring i olika led i rättsprocesserna. Sådana förklaringar fick visst stöd från den minnessakkunnige som anlitades och finns refe- rerade i  
 Zelmanovits-, 
  Stegehuis- och Johannesendomarna. Vid vårt möte med  
 Kemp 
  Granhag, professor med forskningsinrikt- ning mot rätts- och vittnespsykologi, menade han att en hypotes under utredningsarbetet måste vara falsifierbar. Om ett svar tolkas som rätt hur man än svarar, så blir hypotesprövningen meningslös. 
  
 Det är svårt att inte uppfatta acceptansen för ”medvetna avvikel- ser” som ytterligare ett uttryck för Morris manipulerande förmåga och en allt för okritisk hållning bland dem som hörde hans berättelser och förklaringar. På så sätt lämnade Moore själv bidrag till grupptänkandet. 
  
 Bergwalls berättande utvecklades för att det fanns villiga lyss- nare. Det gällde inte bara terapeuter, annan vårdpersonal, med- patienter och rättsväsendets aktörer utan också massmedia. Enligt journalanteckningar bedömde man på kliniken att det fanns en risk för att han utvecklade en ”pseudopersonlighet” till följd av sam- spelet med massmedia. Denna bedömning förefaller rimlig. 
  
 Morris väl belagda fabulerande och manipulerande för- mågor gör att man måste förhålla sig kritiskt även till vad han berättat under senare år. Jag utesluter inte att hans nya berättelser kan vara tillrättalagda – han kan inte utan förbehåll betraktas som fullt ut trovärdig i de intervjuer och förhör han gett i samband med att han tog tillbaka sina erkännanden och senare. Denna reservation innefattar det Miller uppgav om psykoterapin under resnings- processerna och när han under Rättsmedicinalverkets utredning 2013 modifierade sin levnadsberättelse när det gällde pedofili och 
  
 664 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 sadism. Den medpatient vi intervjuat har reagerat på att Salinas berättelser refererats så okritiskt som sanningar i senare års skrive- rier – åtskilliga uppgifter stämmer inte alls med hur medpatienten uppfattat Moore och hans vård. 
  
 Det kan också vara klokt inta en försiktig hållning till Morris uppgifter i kommissionens samtal med honom. Han kan mycket väl ha avlyssnat oss som intervjuare och anpassat sitt be- rättande på motsvarande sätt som han gjort tidigare. 
  
 Belöningar och förstärkningar 
  
 Det finns i Morris sjukhistoria, under vården på Säters sjukhus och tidigare, omständigheter som talar för att förstärk- ningar och belöningar spelat en betydande roll för hans beteende och sjukdomssymtom. När vårdens påverkan på rättsprocesserna bedöms, kan det vara av värde att ge en samlad bild för att lyfta fram hur ett helt system av belöningar, direkt eller indirekt, spelade en roll för hur vården och rättsprocesserna kom att utvecklas. 
  
 a)När han kom till Säter hade Miller en lång historia av missbruk av alkohol, lösningsmedel och droger (men också en lång missbruksfri period). För personer med missbruk kan olika former av belöningssystem spela en särskilt stor roll. 
  
 b)När Miller återskapade ”bortträngda” minnen av mord uppstod en positiv återkoppling i form av terapeuternas, läkar- nas, minnespsykologens, polisens och åklagarens uppmärksam- het, ofta också uppskattning. För polis och åklagare blev det viktigt att denna återkoppling, gynnsam för att fler minnen skulle avtäckas, kunde bestå – därav de påtryckningar åklagaren gjorde för att Miller skulle få fortsätta med samma tera- peut som tidigare när frågan om byte av terapeut kom upp 1994. Även de påtryckningar åklagaren gjorde att Morris frigång skulle få fortsätta trots morderkännandena kan ses som uttryck för denna typ av belöning. Här hade åklagaren en annan syn än chefsöverläkaren, vilken med hänvisning till morderkän- nandena hade beslutat att dra in alla former av frigång. 
  
 c)Morris ångestattacker, ”regressioner” och byten av personlighet gav honom vårdpersonalens och terapeutens sär- skilda uppmärksamhet. Hans uppträdande och berättande blev 
  
 665 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 en form av patientkarriär inom de ramar som en mycket lång, eventuellt livslång, slutenvård kunde ge. 
  
 d)Samma uppträdande gav extra tilldelning av beroendeframkall- ande läkemedel. Moore ställde ofta krav på extra läkemedels- tilldelning för att orka fortsätta förhören, krav som i regel till- godosågs. Doserna blev mycket höga. Här ska det dock påpekas att vi inte kunnat säkerställa att han skulle ha haft ”fri” tillgång till läkemedel (utöver den vid  
 behovs-medicinering 
  som ordine- rats). Vi har heller inte kunnat säkerställa att han tilldelats läke- medel utan att det noterats i journalhandlingarna. 
  
 e)Miller blev ett allt intressantare psykologiskt och medi- cinskt fall när incest i barndomen, ritualmord, seriemördande, kannibalism, multipla personligheter m.m. kom in i bilden; detta innebar för honom en form av belöning. Från flera håll har det i våra intervjuer framförts att det i uppmärksamheten kring Bergwalls dramatiska berättelser skulle finnas en attraktion hos hans terapeuter, deras handledare och hos externa sakkunniga (minnespsykolog, rättsmedicinare). I de långa samtalen med psykologiprofessorn Vargas kunde Moore ”känna sig som en i gänget” och han använde flitigt psykologiska fack- termer när han återgav samtalen för sina medpatienter. 
  
 f)Vid våra intervjuer med vårdpersonal och med Chambers, överläkare vid Säterkliniken i början av  
 90-talet, 
  påpekades att det bland patienter på rättspsykiatriska kliniker kan uppstå en form av tävlan om vem som är farligast. Miller kom efter sina många morderkännanden att framstå som central- gestalt på avdelningen – och uppträdde även som en sådan. 
  
 g)Förhören, särskilt brottsrekonstruktionerna, innebar avbrott i det rutinmässiga livet på vårdavdelningen. Enligt den informa- tion vi haft tillgänglig planerade Moore sin medverkan med viss entusiasm, han uppskattade de stora arrangemangen med många personer involverade – ju betydelsefullare desto bättre (en medpatient talade om ”kortege”). Efter utflykterna berät- tade han utförligt om sina upplevelser. 
  
 h)Det stora offentliga intresset (”Sveriges värsta seriemördare”) kan i sig ha inneburit en form av belöning av för en uppmärk- samhetssökande person. Miller var aktiv i kontakterna 
  
 666 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 med massmedia. Hans psykoterapeut Williams framhöll vid vårt samtal med henne att han hade ett ”stort behov av bekräftelse och vara i centrum”. Miller mottog en lång rad besök från personer intresserade av hans fall ur vetenskaplig, professionell eller massmedial synpunkt, något som kan ha bidragit till att bryta den dagliga tristessen. Här ska samtidigt påpekas att Miller ofta talade om hur plågsamt det var att vara så uppmärksammad och framställas så negativt i media. Detta hindrade inte att han tog kontakt med författare och bad dem skriva om hans fall. På Bergwalls initiativ ägnade t.ex. Bailey von Gedda ett avsnitt i boken Bortom allt rim- ligt tvivel. Fyra svenska rättsfall åt Moore. Han erhöll också gåvor från media. 
  
 I debatten kring Morris vård har det dessutom framförts att hans ursprungliga bevekelsegrund för att erkänna mord skulle vara att man hösten 1992 planerade utskrivning från slutenvården – han skulle ha föredragit att stanna i klinikens trygga miljö i stället för att skrivas ut till en osäker framtid utanför sjukhuset. Belö- ningen för erkännandena skulle vara att han skulle få stanna på sjukhuset. Det finns uppgifter som motsäger denna uppfattning (se kapitel 4). 
  
 Offerrollen 
  
 Miller har ofta framträtt i en offerroll. Den nu förhärsk- ande publika bilden är att han varit ett offer för vården (psykotera- pin och läkemedelsbehandlingen) och för rättsväsendet (polisut- redningarna, åklagaren, i viss mån också domstolarna), en bild som varit väl ägnad att stödja resningsprocesserna. Enligt min bedöm- ning är det delvis korrekt att vården och rättsväsendet bidragit till att Bergwallsaken utvecklats så illa som den gjort. Men jag vill sam- tidigt påpeka att offerrollen inte är ny för Miller. Den har varit ett genomgående tema i Morris liv, något som blivit uppenbart under vårt utredningsarbete. Eftersom detta tema inte avhandlats tidigare och haft implikationer för både vården och rättsprocesserna, ägnar jag det visst utrymme här. 
  
 667 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Enligt Morris  
 1990-talsberättelser 
  var han offer för för- äldrarnas och ena broderns sexuella övergrepp och moderns försök att döda honom. Han upplevde sig också som utstött av familjen, något som ska ha bidragit till hans senare psykiska problem, miss- bruk och våldsbenägenhet. När Miller under  
 1970-talet 
  återföll i drogmissbruk berodde det enligt Rättsmedicinalverkets utredning 1991 på att han ”kommit i lag med homosexuella som missbrukade narkotika och sprit”. Liknande tolkningar av Moore som offer för dåligt sällskap gjordes under vården på psykiatriska kliniken i Sundsvall under första halvan av  
 1970-talet. 
  
 Efter rånet 1990 uppgav Miller att det skett på initiativ av hans unga medbrottsling och att han själv fallit offer för dennes övertalningsförmåga. ”MA styrde honom helt” enligt Rättsmedici- nalverkets utredning 1991. MA skulle dessutom ha utsatt Moore för sadomasochistiska handlingar. I verkets utlåtande lyfts den komplicerade relationen till MA som en huvudorsak till Bergwalls psykiatriska problem. Det förtjänar att påpekas att det finns helt andra uppfattningar av relationen dem emellan – enligt dessa tolk- ningar skulle Miller ha varit den manipulerande kraften i förhållandet och helt dragit in den mycket yngre MA i sin egen värld. 
  
 Vid åtminstone fem av de mord Miller erkände uppgav han att han hade en medbrottsling. I den utredning om samverk- ande mördare som psykiatrikern Sharp gjorde 1996 (Åsgård deltog vid denna tid i arbetet i Gärningsmannaprofilgruppen vid Rikskriminalpolisen) fann han Morris uppgifter om med- brottslingar osannolika. Som möjlig alternativ förklaring angav han att Moore ville fördela skulden för de fruktansvärda handlingarna på andra. 
  
 Vid rättegångarna, i intervjuer och i sin bok Kvarblivelse talade Moore om den stora skuld han bar på, om hur ångesten och sorgen ständigt plågade honom och hur denna plåga utgjorde det ultimata straffet för hans illgärningar. I boken och under terapin talade han mer om sig själv som offer än som gärningsman. Också i det material Valdez bevarade uttryckte Moore ofta att han var ett offer. I Kvarblivelse skrev Miller om anhöriga till mordoffren och hur han genom erkännandena lindrat deras skuld (förmodligen skulden att inte ha skyddat sina barn från att bli mördade): ”… rättegången blir till ett slags reningsbad för dem att 
  
 668 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 tvätta bort den egna skulden.” Ett genomgående tema i de anföran- den Moore presenterade vid rättegångarna var likaså att han påtog sig en offerroll när han berättade om morden för anhörigas skull, för att de skulle få visshet. 
  
 När Miller 2001 skrev den artikel på DN Debatt där han förkunnande att han skulle ta  
 time-out 
  från polisutredning- arna, återvände han till detta tema – han hade tagit sitt beslut för mordoffrens anhörigas skull, eftersom han inte ville att de skulle hoppas förgäves. Huvudtemat i artikeln var dock att han blivit sviken av dem som ifrågasatt hans berättelser, främst Ortiz och Chapman. Han hade blivit ett offer för deras misstrogen- het. 
  
 Psykiatriska diagnoser 
  
 God klinisk diagnostik är en förutsättning för adekvat behandling och underlättar riskbedömningar. Den psykiatriska diagnostiken har varit osedvanlig svår och spretig i Morris fall. Till en del beror det på att han haft en komplex och svårtolkad symtom- bild. Vid flera av de utredningar och kliniska bedömningar som Moore genomgått har man påpekat att han varit ovanligt svår- bedömd. Han har fått en mängd olika diagnoser och vid åtminstone ett tillfälle (1991) har Rättsmedicinalverket avstått från att ange en specifik psykiatrisk diagnos. 
  
 De tre diagnoser som varit mest återkommande genom åren har varit personlighetsstörning, pedofili och sadism. Olika uttryck för schizofreniliknande och dissociativa tillstånd har också varit van- liga. Bedömningarna av hur allvarliga hans sjukdomstillstånd varit har varierat över tid. 
  
 När Morris psykiatriska diagnoser diskuteras, måste man först skilja på hans psykiska tillstånd i dag från det tillstånd han befann sig i tidigare. Flera av de psykiatriska experter vi inter- vjuat har påpekat att personlighetsstörningar och pedofila böjelser tenderar att blir mindre framträdande med stigande ålder. Det är således felaktigt att bedöma Morris tidigare diagnoser och farlighet enbart utifrån hans symtom och agerande i dag. 
  
 Tidspräglade strömningar i den psykiatriska diagnostiken har bidragit till att Moore fått så skiftande diagnoser, detta med viss 
  
 669 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 återverkan på rättsprocesserna. Praxis i diagnossättning varierar inte bara över tid utan också i rum. Det finns lokala diagnostradi- tioner som ger variationer i diagnossättandet, något som påpekats i våra intervjuer. 
  
 I den aktuella debatten kring det nya psykiatriska klassifika- tionssystemet  
 DSM-5 
  har det framhållits att det finns mycket låg samstämmighet även mellan erfarna kliniker när det gäller vissa vanliga psykiatriska diagnoser. Det finns ett uppenbart behov av att skärpa det vetenskapliga underlaget för diagnostiken. Det behövs bland annat systematiska kunskapssammanställningar av den täm- ligen omfattande men snåriga vetenskapliga litteraturen på områ- det. Vilka diagnoser är robusta och vilka är det inte? Behovet av nationell vägledning och samordning av diagnostiken är uppenbart. Av Bergwallsaken att döma förefaller behovet vara allra störst när det gäller personlighetsstörningar och sadism. 
  
 En ytterligare observation är att Moore sällan fått en bero- ende- eller missbruksdiagnos trots att tidigare missbruk förelegat och att han hade ett uppenbart läkemedelsberoende. Problemet med underdiagnostik och underbehandling av missbruk bland rättspsykiatriska patienter har uppmärksammats av bl.a. det nation- ella rättspsykiatriska kvalitetsregistret RättspsyK. 
  
 Miller som seriemördare 
  
 När Vargas i allmänna termer beskrev seriemördares psykologiska profil, något som han gjorde i rättsprocesserna i Bergwallsaken och senare i sin bok I huvudet på en seriemördare (2010), kom mycket att stämma in på just Moore. Det gällde seriemördares förmåga att manipulera, att de inte ger sig på bara en enda kategori av mordoffer (t.ex. unga pojkar), att brottsplatserna kan ligga långt ifrån varandra och att de utnyttjar media för att få uppmärksamhet. På så vis fann många till synes motsägelsefulla uppgifter kring Moore sin beteendemässiga förklaring. Långt driven förmåga att föra polisen bakom ljuset (manipulera) sades också karaktärisera seriemördare. Också detta skulle kunna stärka uppfattningen om Moore som potentiell seriemördare, till synes en paradox. 
  
 670 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 Det tycks alltså som om bilden av Moore som seriemördare formades utifrån en färdig matris baserad på det vetenskapliga och populärkulturella litteraturen om seriemördare. Som jag diskuterar på andra ställen i denna PM fanns många pådrivande omständig- heter och potentiella aktörer, inklusive Moore själv. Det är oklart hur mycket Miller lärde sig om seriemördare och hur de tänker av Vargas som genomförde en omfattande serie samtal med honom under  
 1990-talet 
  inför ett bokprojekt. Under alla förhållanden presenterade Miller en rad av de mer uppseendeväckande drag som förknippats med seriemördare och som haft stor massmedial attraktionskraft. Dit hörde svåra sexuella övergrepp i barndomen, sadistiska inslag i dödandet, styck- ande av liken, kannibalism och gömslen där likdelar förvarades. 
  
 Uppträdande vid brottsrekonstruktioner och i domstolar 
  
 De filmer från vallningarna på ”brottsplatserna” som visats i TV och på nätet har blivit mycket uppmärksammade och de har an- vänts av domstolarna. Vår analys i kapitel 13 när det gäller vallning- arna kan behöva kompletteras med ett medicinskt perspektiv. 
  
 Bland dem vi intervjuat finns kraftigt divergerande uppfatt- ningar om hur Morris uppträdande vid vallningarna ska tolkas. Åtskilliga av dem som hade kontakt med Moore under ”erkännandeåren” har ifrågasatt om det rörde sig om reella ångest- attacker och äkta byte av personlighet. Potter sade sig vid vårt möte aldrig i något annat sammanhang ha sett Moore uppträda som han gjorde under vallningarna. Borgström har också påpekat att han inte skulle ha tillåtit att Moore vallades drogad på en brottsplats. Bennett Å Martin uppfattade att Moore under vallningarna troligen spelade teater, något som han vid vårt möte benämnde ”Cirkus Quick”. En medpatient som under många av de aktuella åren hade möjlighet att observera Moore på vårdavdel- ningen såg honom aldrig uppträda där som han gjorde på vallnings- filmerna. Medpatienten är övertygad om att Moore spelade teater. Denna uppfattning delas av flera ur den vårdpersonal som var när- varande vid vallningarna. Det finns även rent medicinska observa- tioner från filmerna som kan tala för att det inte rörde sig om ”äkta” ångestattacker. 
  
 671 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Andra har tolkat Bergwalls agerande under brottsrekonstruk- tionerna som äkta svåra ångestattacker när han närmade sig brotts- platsen och/eller allvarlig läkemedelsberusning. Advokat Holmes beskrev i vårt samtal med honom Moore som ”påtänd och drogpåverkad”. Miller har också själv uppgett att han inget mindes från ”erkännandeåren” eftersom han då var så påver- kad av läkemedel. 
  
 Man kan konstatera att här finns vitt skilda uppfattningar och det går inte att med full säkerhet uttala sig om vad som orsakade Bergwalls ofta bisarra uppträdande under brottsrekonstruktion- erna. Jag menar ändå att man i bedömningarna måste väga in hans manipulativa förmåga och de belöningsmekanismer som diskuteras tidigare i denna PM. 
  
 Motsvarande motsägelsefulla tolkningar finns beträffande Bergwalls uppträdande vid rättegångarna. Hans förste försvarare Parsons talade vid vårt möte om ett spel från Bergwalls sida där hans agerande, sammanbrott, hans förmåga att uttrycka sig och hans intelligens ledde till att rätten köpte hans uppgifter. Advokat Chapman framförde i stället att hon aldrig sett någon åtalad vara så påverkad som Moore var under rättegången i Rivas  
 Asplund-fallet. 
  Hon beskrev också i vårt samtal med henne att rättegången mer var en terapisession än en konventionell rätte- gång. 
  
 Farlighetsbedömningar 
  
 Vid den rättspsykiatriska undersökningen efter det rån Moore begick 1990 bedömdes han som farlig. Denna bedömning grunda- des inte bara på vad som hände i anslutning till rånet utan även på hans tidigare pedofili och våldshandlingar med sadistiska inslag. 
  
 Alltsedan intagningen på rättspsykiatriska kliniken 1991 gjordes återkommande farlighetsbedömningar som underlag för förvalt- ningsrättens beslut om eventuell utskrivning och frigång/permissio- ner. Farlighetsbedömningar bygger på sjukdomens allvarlighetsgrad och på risken för återfall i brott. 
  
 Redan i samband med intagningen på rättspsykiatriska kliniken 1991 betonade överläkaren Porter farlighet, detta utifrån hur han betedde sig vid rånet 1990 och de brott han 
  
 672 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 tidigare begått. Genomgående har Bergwalls farlighet sedan be- dömts vara hög och fortsatt rättspsykiatrisk slutenvård motiverad, något som också var sjätte månad blivit förvaltningsrättens beslut. 
  
 Under de första åren, nära inpå rånet med sadistiska inslag, torde dessa bedömningar ha varit helt okontroversiella. När Moore började erkänna och fällas för mord stärktes underlaget. Svårighet- erna i farlighetsbedömningarna började uppstå när Miller 2008 tog tillbaka sina erkännanden och – än mer uttalat – när hov- rätterna började bevilja resning och åtalen lades ner. När det blev alltmer uppenbart att alla åtal skulle läggas ner, skulle Miller då bedömas som mindre farlig? 
  
 Säterkliniken valde den formella ansatsen att Moore var dömd för mord ända fram till det sista åtalet lagts ner. Därför kvarstod klinikens farlighetsbedömning fram till 2013. Samma bedömning gjorde Socialstyrelsens Rättliga råd sommaren 2013. Efter det att samtliga åtal lagts ner och Rättsmedicinalverket gjort en ny rätts- psykiatrisk utredning omprövades farlighetsbedömningen. Bergwalls farlighet ansågs då inte allvarligare än att han kunde behandlas i rättspsykiatrisk öppenvård. Det förefaller alltså som om Säterklini- ken, Rättsliga rådet och förvaltningsdomstolen alla har valt den for- mella vägen när man gjort sina farlighetsbedömningar och tagit sina beslut. 
  
 Farlighetsbedömningar ligger alltså till grund för förvaltnings- rättens omprövning av den rättspsykiatriska tvångsvården var sjätte månad. Utifrån de intervjuer med olika aktörer som vi genomfört förefaller bedömningarna och domstolsbesluten oftast vara slentrian- mässiga. Denna bedömning baseras inte bara på Bergwallsaken utan också på information om hur det i allmänhet går till vid förhand- lingarna i förvaltningsrätterna. Patientens faktiska möjligheter att göra sin röst hörd är små. Det juridiska ombudet och rättens medi- cinsk sakkunniga förefaller i regel vara passiva. Min bedömning är att den passivitetskultur som utvecklats i många, dock inte alla, av förvaltningsdomstolarna behöver brytas. 
  
 Medinflytande och eget ansvar 
  
 Under rättspsykiatrisk tvångsvård har de flesta patienter ett mycket begränsat medinflytande över sin vård. Bergwall förefaller dock ha haft mer inflytande än de flesta rättspsykiatriska patienter. Att 
  
 673 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 psykoterapin bedrevs så intensivt var i mycket på Bergwalls initiativ och han styrde i stor utsträckning själv terapins inriktning och innehåll. Han hade relativt stor tillgång till vid behovsmedicinering och kunde på så vis själv styra delar av läkemedelsbehandlingen. När det visade sig att han inte trivdes i Växjö efter överflyttningen dit 1994 tillgodosågs snabbt hans önskemål att flytta tillbaka till Säter. 
  
 Morris önskemål om att terapeuten skulle vara närvar- ande vid polisförhör, brottsrekonstruktioner och rättegångar till- godosågs i mycket stor utsträckning. Det var också han själv som stod för merparten av informationsutbytet mellan psykoterapin och mordutredningarna. Vid flera tillfällen när han ansåg sig inte orka berätta själv, bad han psykoterapeuten vara förmedlare. 
  
 Patientinflytandet betonas alltmer i svensk hälso- och sjukvård. Den nya patientlagen (2014:821) som gäller från den 1 januari 2015 är ett uttryck för detta. I lagen finns bestämmelser om bland annat samtycke, delaktighet, val av behandlingsalternativ, möjligheter att välja vård utanför det egna landstinget och rätten till nya medicin- ska bedömningar. En fråga som aktualiseras är: I vad mån kommer patientlagen att få praktiskt inflytande på den rättspsykiatriska vården? Miller ansökte exempelvis 2009 om att få byta vårdgivare. Ska ett sådant önskemål möjligen kunna tillgodoses med stöd av den nya lagen? Ska man som patient i rättspsykiatrisk vård kunna kräva en förnyad medicinsk bedömning (second opinion)? 
  
 I en departementsskrivelse från Socialdepartementet 2014 före- slås en lagändring för att säkra att den rättspsykiatriska patientens synpunkter på vården inhämtas. Varken patientlagen eller departe- mentsskrivelsen har dock föranlett förändringar i lagen om rätts- psykiatrisk vård (1991:1129). 
  
 Har personer som dömts till rättspsykiatrisk vård ett ansvar för sitt beteende och för brottsliga handlingar? Miller fick vid ett par tillfällen åtalseftergift för handlingar begångna under av- vikelser från psykiatrisk tvångsvård, detta med hänvisning till hans psykiska sjukdom. Det har ändå spekulerats kring hur stort hans eget ansvar varit i de processer som lett fram till morderkännan- dena. Själv framhöll Moore vid vårt möte med honom att han som tvångsintagen och missbrukare hade ett särskilt skyddsbehov. Samtidigt sade han sig ha ett eget ansvar, bland annat för att han så 
  
 674 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 enträget strävade efter att få gå i psykoterapi. Han sade sig dess- utom ha ett ansvar i förhållande till brottsoffrens anhöriga, till sin familj och samhället i stort, däremot inte i förhållande till Säter- kliniken eller rättsväsendet – ”de har ett ansvar för mig”. 
  
 Debatten om tvångsvårdade patienters eget ansvar har förts länge, inte minst under  
 1990-talet. 
  Gonzalez, professor i psykiatri, och fler med honom, hävdade då att man måste tillgodose inte bara vårdbehov utan även ansvarsaspekter när man bedömer tvångsvårdade personers handlingar, åtminstone när det gäller per- soner utan svår psykotisk sjukdom. Jacobsson och andra ansåg att samhället därigenom visar respekt för personen som ansvarig människa. 
  
 Även om personer med samma extraordinära fallenhet för fabulerande och manipulerande som Miller är sällsynta, är det uppenbart att vården (och rättsväsendet) behöver skyddsmeka- nismer mot manipulation. Frågan är hur detta kan åstadkommas utan att vården förlorar sig i cynism och misstänkliggörande. De insatser som brukar nämnas är allmänt ökad medvetenhet och ökat kunnande om fabulerande och manipulation, kunskap hur man identifierar riskgrupper, identifierar risksituationer som gynnar fabulerande och falska minnen samt genomför återkommande oberoende bedömningar. 
  
 Förslag 
  
 Allmänt om förslagen 
  
 Att arbeta inom rättspsykiatrin är ett svårt, utmanande och utsatt jobb. I Bergwallsaken har detta blivit särskilt uppenbart. Vården har kritiserats mycket hårt inte bara av Miller och hans advokat utan också av många externa aktörer. I våra samtal med företrädare för den rättspsykiatriska vården har det varit uppenbart att man sällan upplever att arbetet uppskattas av utomstående. Få av huvudmännens politiker eller ledande tjänstemän visar engage- mang i den rättspsykiatriska vården. 
  
 Mot denna bakgrund kommer de allra flesta av de förslag som redovisas här från personer med egen praktisk erfarenhet av rätts- psykiatrisk vård eller från företrädare för vårdprofessioner eller patienter. Förslagen har framkommit dels vid de samtal vi haft med 
  
 675 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 enskilda aktörer och organisationer, dels vid de seminarier kommissionen arrangerade med företrädare för de rättspsykiatriska klinikerna respektive myndigheter och vårdens huvudmän. 
  
 Jag har i detta avsnitt samlat förslagen tematiskt samt försökt redovisa en tydlig linje från iakttagelser till förslag. 
  
 Tema 1: Kunskapsutvecklingen inom den rättspsykiatriska vården behöver stärkas 
  
 Iakttagelser som leder till förslagen 
  
 Lagen om rättspsykiatrisk vård ger ramarna för den rättspsykia- triska vården, men vårdens medicinska innehåll bestäms utifrån vad som anges i hälso- och sjukvårdslagen. Denna anger endast i all- männa termer sjukvårdshuvudmännens ansvar. Därför krävs andra former av styrning av vårdens innehåll. En viktig styrform är så kallad kunskapsstyrning, sammanfattad i figuren. Kunskapsstyr- ningen brukar betraktas som en mjuk styrform. 
  
 Figur 
  
 Kunskapsstyrning av svensk sjukvård. Siffrorna inom parentes 
  
 hänför sig till de förslag rörande kunskapsstyrning inom 
  
 rättspsykiatrin som presenteras senare i texten 
  
 Klinisk 
  
 forskning (8) 
  
 Systematiska kunskaps- sammanställningar (1) 
  
 Uppföljningar, 
  
 t ex kvalitetsregister (3), kollegial granskning (5), certifiering (6), tillsyn (7) 
  
 Nationella riktlinjer, vårdprogram (2) Föreskrifter, allmänna råd Beslutsstöd 
  
 Implementering (3, 4) 
  
 Klinisk praxis 
  
 676 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 Mitt intryck från intervjuer och seminarier är att det på många håll inom svensk rättspsykiatri förekommer ett mycket ambitiöst utvecklingsarbete. Inom den rättspsykiatriska vården är det ofta svårt att omedelbart avläsa resultaten av ett utvecklingsarbete. Uti- från den kunskapsstyrningscykel som beskrivs i figuren finner jag ändå att det i flera avseenden finns tydliga möjligheter att stärka kunskapsstyrningen inom svensk rättspsykiatri. Förutom att mer generellt förbättra vårdens kvalitet, kan en ökad kunskapsstyrning bidra till att reducera risken för (a) åsiktsbaserade modesväng- ningar i diagnostiken och behandlingsutbudet, (b) grupptänkande och (c) manipulation. 
  
 •Rättspsykiatrisk forskning förekommer på några av landets rättspsykiatriska kliniker. Men det saknas i stort sett inter- nationellt gångbar interventionsforskning, det vill säga studier av olika behandlingsmetoders effekter. Möjligheterna till nationell samordning har inte utnyttjats. 
  
 •En systematisk kunskapsöversikt innebär en strukturerad genom- gång av all vetenskaplig litteratur på ett område och en kvalitets- bedömning av litteraturen. Det saknas svenska systematiska kunskapsöversikter över viktiga delar av rättspsykiatrin. Särskilt påfallande är bristen på sammanställd kunskap när det gäller den grupp patienter inom rättspsykiatrin som har diagnosen person- lighetsstörning, dvs. den diagnos oftast Miller haft. 
  
 •Socialstyrelsen publicerar nationella riktlinjer, i regel för de större folksjukdomarna. För vissa av patientgrupper som finns i rättspsykiatrisk vård (patienter med schizofreni och missbruk) finns nationella riktlinjer. För dessa grupper kan riktlinjerna behöva anpassas till patienter under rättspsykiatrisk tvångsvård. Specialistföreningar publicerar dessutom vårdprogram för mindre patientgrupper; vårdprogrammen har ett något snävare fokus än de nationella riktlinjerna. För den breda diagnosgruppen person- lighetsstörningar publicerade Svenska Psykiatriska Föreningen 2006 kliniska riktlinjer. Dessa kan behöva uppdateras med ny- tillkommen kunskap under det senaste decenniet. 
  
 •Det nationella kvalitetsregistret RättspsyK visar stora skillnader mellan vårdenheterna i hur olika behandlingsmetoder tillämpas. Det förefaller också finnas stora praxisvariationer över landet 
  
 677 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 när det gäller diagnostiken som underlag för att välja behand- ling. Det kan vid många kliniker finnas behov av förbättrat stöd att implementera nya evidensbaserade metoder. 
  
 •Kvalitetsregistret RättspsyK kan vara ett kraftfullt verktyg för uppföljning av verksamhetsutveckling och för öppna jämförelser av vårdkvaliteten mellan vårdenheterna. De senaste åren har registret utvecklats mycket positivt till att inte bara beskriva patienterna och deras diagnoser utan också vårdens processer och resultat. Registret jämför vårdenheternas resultat med avse- ende på bland annat återfall i brottslighet. Det har stor potential som bas för verksamhetsutveckling och rättspsykiatrisk forsk- ning. 
  
 •Vi har stött på goda exempel på kollegial granskning inom rätts- psykiatrin, där verksamheter kvalitetsgranskar varandra och ut- byter erfarenheter. Dessa initiativ förefaller ha varit av ad hoc- karaktär. De har sällan stötts av landstingsledningarna och har sällan blivit uthålliga. 
  
 •Av våra intervjuer har jag fått intrycket att kraven på rätts- psykiatrins medarbetare att förkovra sig och hämta kunskap uti- från varierar påtagligt mellan individer och mellan verksamheter. Det saknas dessutom formella kompetenskrav för psykoterapi- handledare och dessa utses inte alltid utifrån verksamhetens behov. 
  
 •Psykologförbundets policyprogram om evidensbaserad psykolo- gisk praktik från 2013, liksom aktuella rekommendationer från Svensk Psykiatrisk Förening, ger god grund för kunskapsstyr- ning enligt den modell som presenteras här. 
  
 Förslag 
  
 1.SBU (Statens beredning för medicinsk utvärdering) bör av rege- ringen få i uppdrag att inventera på vilka områden inom rätts- psykiatrin det finns behov av systematiska kunskapsöversikter. Där behoven är störst bör SBU få i uppdrag att genomföra kunskapsöversikter. 
  
 678 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 2.Vårdprofessionerna inom rättspsykiatrin bör få statligt ekono- miskt stöd för att gemensamt ta fram respektive modernisera vetenskapligt baserade vårdprogram för de viktigaste patient- grupperna. En modell finns i det statliga stödet för att utveckla vårdprogram inom cancervården. 
  
 3.Sjukvårdens huvudmän och de rättspsykiatriska verksamheterna bör systematiskt arbeta med uppgifter från kvalitetsregistret RättspsyK i sin verksamhetsutveckling inom den rättspsykia- triska vården. SKL kan här ha en central roll. 
  
 4.Landstingen/regionerna bör utforma genomarbetade utbild- nings- och utvecklingsprogram som engagerar samtliga med- arbetarkategorier inom rättspsykiatrin, detta med det uttalade syftet att främja vårdens kvalitet och förhindra grupptänkande. För psykoterapihandledare bör landstingen utforma kvalitets- krav och de bör utses utifrån verksamhetens krav. 
  
 5.Ett system med kollegial granskning bör införas. Systemet skulle kunna samordnas av det professionella nätverk mellan rätts- psykiatriska kliniker som redan finns (med reservation för att det omfattar bara de största verksamheterna) eller av SKL. 
  
 6.En form av nationell samordning kan vara att de rättspsykia- triska verksamheterna frivilligt ackrediteras/certifieras på ett enhetligt sätt. Två av de rättspsykiatriska verksamheterna i landet är redan nu  
 ISO-certifierade. 
  De rapporterar goda er- farenheter av certifieringsarbetet. Andra rättspsykiatriska verk- samheter bör överväga att på motsvarande sätt certifiera sin verksamhet. 
  
 7.Tillsynen av rättspsykiatrin bör ses över (se nedan). 
  
 8.Vetenskapsrådet bör av regeringen få i uppdrag att göra en över- syn av den rättspsykiatriska forskningen i Sverige utifrån ett internationellt perspektiv. Baserat på översynens resultat bör Vetenskapsrådet föreslå de förändringar som kan krävas. 
  
 679 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Tema 2: Tillgången till externa bedömningar behöver förbättras 
  
 Iakttagelser som leder till förslagen 
  
 •Efter den rättspsykiatriska undersökningen vid Rättsmedicinal- verket 1991 gjordes med ett undantag ingen mer ingående extern bedömning (second opinion) av Salinas diagnos, vårdens innehåll och effekter förrän 22 år senare. Undantaget gällde professor Blake bedömning 1994 i Zelmanovits- fallet där Mccall var partssakkunnig. Denna undersökning var inte en rättspsykiatrisk undersökning i lagens mening 
  
 •Vid många förvaltningsdomstolar förfaller de särskilda utskriv- ningsprövningarna var sjätte månad hanteras slentrianmässigt. Domstolens sakkunniga läkare är ofta passiva. Patienterna kan uppfatta att deras sak inte prövas tillräckligt. 
  
 •Rättliga rådet vid Socialstyrelsen har som en av sina uppgifter att avge utlåtanden över rättspsykiatriska undersökningar. Rådet kan alltså vara en instans för förnyade bedömningar. Under de senaste åren har antalet rättspsykiatriska ärenden där Rättsliga rådet anlitats gått ner kraftigt; orsaken är oklar. 
  
 •Det har framförts kritik mot att en och samma expert kan ha flera samtidiga funktioner (till exempel anlitas av Rättsliga rådet, vara vetenskapligt råd i rättspsykiatri vid Socialstyrelsen och/eller vara anställd vid Rättsmedicinalverket). Det blir i dessa fall inte fråga om en oberoende förnyad bedömning, även om ärendet formellt prövas i olika instanser. 
  
 Förslag 
  
 1.Lagen om rättspsykiatrisk vård (1991:1129) bör kompletteras med en bestämmelse om att en förnyad bedömning av diagnos och vård ska genomföras minst vart tredje år för patienter i långvarig rättspsykiatrisk vård. 
  
 2.En översyn bör göras av förvaltningsdomstolarnas sakkunnig- läkare: uppdrag, kompetens, hur insatta de är i de fall de ska uttala sig om samt deras roll vid förhandlingarna. Denna över- syn kan göras inom ramen för en bredare granskning av hur förvaltningsdomstolarnas faktiska verksamhet förhåller sig till 
  
 680 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 intentionerna i lagen om rättspsykiatrisk vård. Min uppfattning är att lagens bestämmelser ser bra ut på papperet, men att det är dags att införa ett kvalitetssäkringssystem för förvaltnings- domstolarnas bedömningar i rättspsykiatriska ärenden. 
  
 3.Socialstyrelsen bör ges i uppdrag att genomföra en översyn av Rättsliga rådet och särskilt analysera orsakerna till att rådet anlitas mer sällan i rättspsykiatriska ärenden samt utreda om rådet kan vara en mer anlitad resurs för förnyade externa bedömningar. Jävsproblematiken bör belysas. I uppdraget bör ingå att ta ställning till om också den åtalade bör ha möjlighet att anlita rådet för ett oberoende utlåtande. 
  
 Tema 3: Tillsynen av den rättspsykiatriska vården behöver ses över 
  
 Iakttagelser som leder till förslagen 
  
 Vid våra intervjuer har kritik framförts mot tillsynsmyndigheten. I korthet kan kritiken sammanfattas i följande punkter: 
  
 •I Morris fall har tillsynsmyndighetens granskningar sällan eller aldrig rört vårdens innehåll, t.ex. hans psykoterapi eller läkemedelsbehandling. Det är också vårdverksamheternas uppfattning att tillsynen i allmänhet mycket sällan gäller vårdens innehåll. IVO:s (tidigare Socialstyrelsens) tillsyn av rättspsykia- trin är i huvudsak varit inriktad på formalia och på säkerhets- aspekter, eftersom det här finns lagstöd om man vill rikta kritik mot verksamheterna. 
  
 •Verksamheterna efterfrågar en mindre repressiv och mer stöd- jande tillsyn. Om tillsynen vore mer stödjande skulle den kunna utgöra en resurs för extern bedömning och på så vis motverka grupptänkande i vården. 
  
 •Handläggningstiderna vid IVO (och tidigare Socialstyrelsen) kan i tillsynsärenden vara synnerligen långa. Miller har i perioder varit en flitig anmälare. I hans fall har tillsynsprocess- erna inneburit extensiva skriftväxlingar och långa rader av in- lagor och yttranden. I den mån fel begåtts, riskerar den lång- samma tillsynsprocessen att fördröja behövliga förändringar i vården. 
  
 681 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 •Från verksamheterna har det ofta framförts att bedömningarna varierar påtagligt mellan de sex regionala tillsynsenheterna. Man har också påpekat att kompetensen bland tillsynens personal kan variera. 
  
 •Det saknas tillsyn av Rättsmedicinalverkets utlåtanden. Det har debatterats i fackpress om detta är försvarligt ur principiell synpunkt. 
  
 Förslag 
  
 1.IVO bör se över tillsynen av de rättspsykiatriska verksamhet- erna. Har den rätt inriktning och är den organiserad på optimalt sätt? Kan tillsynen i större utsträckning avse vårdens innehåll och bli mer stödjande för verksamheterna? Handläggnings- tiderna bör kortas. En målsättning bör vara att utredningarna görs mindre resurskrävande för såväl myndigheten som för de rättspsykiatriska verksamheterna. 
  
 2.IVO bör överväga att samla den rättspsykiatriska tillsynen till en nationell enhet vid myndigheten. 
  
 3.Rättsmedicinalverkets verksamhet bör göras föremål för tillsyn på motsvarande sätt som annan medicinsk verksamhet. Detta kräver lagändring. 
  
 Tema 4: Medicinska och psykologiska experters bidrag till rättsprocessen behöver kvalitetssäkras 
  
 Iakttagelser som leder till förslagen 
  
 •I Morris fall har en och samma psykologiska expert anlitats som polisens rådgivare och domstolens sakkunnig vid de flesta av mordutredningarna och rättegångarna. Han har dess- utom forskat med Miller som objekt. Jävsfrågorna och risken för grupptänkande har inte beaktats tillräckligt av åklag- are och domstolar. I kapitel 14 betonar utredningen den sakkun- niges eget ansvar att bedöma eventuellt jäv. Men kunskapen om när jäv föreligger eller inte varierar kraftigt mellan sakkunniga. Det förefaller därför rimligt att domstolarna själva tar ett större 
  
 682 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 ansvar för att jävsreglerna är kända och att de tillämpas. Goda förebilder finns utanför rättsväsendet. 
  
 •Samma rättsläkare har anlitats i flera av mordutredningarna. Denne har också uppträtt som sakkunnig i domstolar. Inte heller här har jävsfrågor och risk för grupptänkande beaktats tillräckligt. 
  
 •Det finns i svenska domstolar en praxis att rättsmedicinare men inte rättspsykiatriker hörs muntligt i domstol. I Bergwallsaken hördes utredande rättspsykiatriker varken under rättegångarna eller under resningsprocesserna. 
  
 •I Norge kvalitetsgranskas expertutlåtanden innan de presenteras för rätten (se NOU 2001:12 och 2014:10). I Sverige saknas motsvarande kvalitetsgranskning; i Bergwalls fall hade en sådan granskning varit av värde både under rättegångarna och under resningsprocesserna. 
  
 •Att sakkunnigas råd och utsagor inte utsätts för kritisk gransk- ning är långt ifrån unikt för rättsprocesserna i Bergwallsaken. Aktuella exempel där man i resningsprocesser tvingats ompröva tidigare expertutlåtanden gäller mål om skakvåld mot barn och incest. I vårdnadstvister förekommer utlåtanden av varierande kvalitet från läkare, psykologer och socialtjänstens personal. De som kommer med olika former av utsagor gör det ofta utan att själva tillräckligt beakta om de håller tillräcklig kvalitet eller inte. Problemet med att polis, åklagare och domstolar har en allt för okritisk inställning till experter förefaller vara utbrett. Inter- nationell forskning har visat att psykologer, psykiatriker och domare klart överskattar sina kunskaper i vittnes- och minnes- psykologi. I själva verket skiljer sig deras kunskaper föga från allmänhetens. Det ska dock påpekas att det i dag i Sverige görs vissa utbildningsinsatser för att minska problemet med kun- skapsbrist i olika led i rättsprocessen. 
  
 •En följd av de bristande kunskaperna i rätts- och minnes- psykologi är att polis, åklagare, försvarsadvokater och domstolar ofta har otillräcklig beställarkompetens, dvs. de anlitar inte alltid bästa tillgängliga expertis eller inser inte när mer än en expert kan behöva anlitas för att få en komplett bild av kunskapsläget. 
  
 683 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Förslag 
  
 1.Rättsväsendets myndigheter bör gemensamt utarbeta styrdoku- ment som minimerar risken för att en och samma expert anlitas i flera roller och i flera rättsprocesser mot en och samma åtalad. Jävsfrågorna måste tas på större allvar av domstolarna. Här finns goda förebilder, t.ex. den skriftliga jävsdeklaration som nio myndigheterna inom hälso- och sjukvårdsområdet tillämpar gemensamt (http://www.sbu.se/upload/Bindningar_j%C3%A4v/Javsdeklar ation%202014%20MW_K3.pdf9). 
  
 2.Praxis bör ändras så att även de som utfört rättspsykiatriska utredningar hörs muntligt i rätten oftare än i dag. 
  
 3.Det finns behov av en översyn där man tar ett större grepp på frågan om experters/sakkunnigas roll i rättsprocesserna. I ett sådant utredningsarbete bör man överväga att utifrån norsk modell i Sverige införa ett system för kvalitetsgranskning av de expertutlåtanden som är avsedda att företes inför rätten. En översyn bör även hantera frågan om bristande kunskap om rätts- och minnespsykologi och därmed bristande beställar- kompetens i flera led i rättsprocessen. 
  
 Tema 5: Åtgärder mot grupptänkande krävs 
  
 Iakttagelser som leder till förslagen 
  
 •I denna utredning ges åtskilliga exempel på grupptänkande i Bergwallsaken. 
  
 •Ett genomgående tema i Bergwalls vård var att det fanns brist på kritiskt tänkande, inte bara på Säters sjukhus utan också bland andra aktörer. Denna brist gällde Morris vård i snäv mening men också de metoder som tillämpades i rättspsykiatrin. Det fanns grupptänkande i relationerna mellan vård och rätts- väsende. 
  
 •Grupptänkande är på inget sätt unikt för enstaka vårdenheter eller enstaka medicinska discipliner. Det förekommer i svensk hälso- och sjukvård, inom rättsväsendet och i andra samhälls- 
  
 684 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 sektorer. Det är t.ex. paradoxalt att det inom universitets- världen, där kritiskt tänkande brukar framhållas som en särskild dygd, finns rader av exempel på utpräglat grupptänkande. 
  
 •En slutsats blir att det behövs både generella och mer specifika ansatser för att minska risken för grupptänkande inom den rättspsykiatriska vården och i dess samspel med rättsväsendet. 
  
 Förslag 
  
 1.En röd tråd i de förslag som presenteras i denna underlags- promemoria är att de syftar till att minska risken för grupp- tänkande och främja öppenhet och kritiskt tänkande i vården. Insatser mot grupptänkande och för ökat kritiskt tänkande är av särskilt stor betydelse för att minska risken att kraftfullt mani- pulerande personer driver vården i en destruktiv riktning. Här finns för personalen en svår balansgång mellan kritiskt tänkande till nytta för patienten å ena sidan och risken för cynism och obefogad misstro å den andra. 
  
 2.I den vetenskapliga litteraturen har generella förebyggande in- satser mot grupptänkande föreslagits (tidigast Janis 1982). Några centrala komponenter är (a) någon i gruppen får som särskild uppgift att kritiskt granska gruppens arbete och slutsatser, 
  
 (b) utomstående samtalspartners och granskare inbjuds, (c) in- gående granskning av alternativa slutsatser/åtgärder. 
  
 3.Bland förslagen i denna PM finns många som mer specifikt rör insatser mot grupptänkande inom rättspsykiatrin. Ökade möjlig- heter till extern bedömning, aktivare roll för sakkunniga läkare i förvaltningsdomstolarna, bättre utnyttjande av Rättsliga rådet, mer stödjande tillsyn som granskar också den rättspsykiatriska vårdens innehåll samt kvalitetsbedömning av expertutlåtanden som företes i rätten är alla förslag som har detta syfte. 
  
 4.De viktigaste förslagen rör ändå förstärkt kunskapsstyrning inom rättspsykiatrin. Förslagen syftar till att främja den kvali- tetsutveckling som redan pågår inom rättspsykiatrin genom att ta fram bättre kunskapsunderlag, stärka utbildningsinsatser för samtliga kategorier vårdpersonal, mer systematiskt utnyttja möjligheterna till kollegial granskning samt att genom forskning stärka det vetenskapliga underlaget för de metoder som används. 
  
 685 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 Huvudmannaskapet för rättspsykiatrisk vård 
  
 I våra diskussioner med oli23 
  
 ka intressenter i Bergwallsaken har frågan om ökad nationell samordning eller styrning återkommande förts fram. Diskussionerna har oftast gällt att överföra huvudmannaskapet för den rättspsykiatriska vården från landstingen till staten. Utredningen Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd (SOU 2012:17) diskuterade huvudmannafrågan för rättspsykiatrin, men då främst utifrån att utförarna skulle kunna vara privata. Utredningens slutsats blev att huvudmannafrågan borde utredas separat. 
  
 Frågan om den rättspsykiatriska vårdens huvudmannaskap är relativt perifer i förhållande till Bergwallärendet. Eftersom den ändå återkommit så ofta i våra diskussioner med olika aktörer och har viss relevans för möjligheterna till nationell kunskapsstyrning, har jag valt att här referera de vanligaste argumenten för respektive mot statligt huvudmannaskap. 
  
 En rad argument för nationell samordning vilka diskuterats inom vårdens professioner har sammanställts av överläkare Wilson vid den rättspsykiatriska verksamheten i Vadstena. En del av syn- punkterna skulle möjligen kunna tillgodoses genom bättre samord- ning mellan dagens huvudmän, men på flera punkter skulle ett stat- ligt huvudmannaskap vara en säkrare väg att bemästra problemen. Här presenteras argumenten i förkortad och redigerad form. 
  
 •Likvärdig vård. De tjugo landstingen/regionerna bedriver rätts- psykiatrisk vård på olika villkor och med skiftande resurser. Rättspsykiatrin organiseras olika inom respektive landsting/region. Vissa landsting ”säljer bort” hela uppdraget eller delar av upp- draget till andra landsting. I andra landsting är rättspsykiatrisk vård helt integrerad i allmänpsykiatrin eller ligger organisato- riskt under somatisk verksamhet. Personalens kompetens och erfarenhet inom området varierar. Synen på vård och behandling skiftar. En nationell organisation skulle öka möjligheterna till likvärdig vård inom rättspsykiatrin. En sådan organisation skulle också kunna ge större transparens mellan olika rättspsykiatriska enheter kring olika behandlingsmodeller, säkerhetsfrågor samt styrnings- och ledningsfrågor. 
  
 686 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 •Resursutnyttjande. Investeringar i rättspsykiatrisk vård är i dag inte samordnade. Inom säkerhetsområdet tas beslut om utveck- ling och investeringar på lokal nivå. Enskilda landsting/regioner försöker uppskatta framtida behov på allt för lösa grunder och med stor risk för feldimensionering. Det finns också tydliga samordningsmöjligheter vad gäller tillgängliga vårdplatser inom rättspsykiatrisk vård. I dag finns ekonomiska incitament där landstingen inte sällan är konkurrenter (en enda vårdplats i hög säkerhet inbringar runt två miljoner per år). I en samordnad organisation skulle dessa problem kring planering och resurs- utnyttjande reduceras. 
  
 •Samverkan. Rättspsykiatrin samverkar med organisationer och huvudmän som oftast har en nationell plattform, t.ex. kriminal- vården, polisen och domstolarna. Det är i dag svårt att få till en nationell samverkan som berör all rättspsykiatri. (I detta sam- manhang ska också påpekas att andra vi i kommissionen disku- terat med har framhållit det principiella: Om staten dömer till vård, är det också staten som ansvara för vården). 
  
 •Kompetens. Det behövs en nationell samsyn kring kompetens- utveckling inom den rättspsykiatriska vården – utbildningarnas organisation och innehåll, kompetenskrav och kvalitetsmått be- höver bli mer enhetliga. En gemensam arbetsgivare skulle dess- utom tydligare kunna arbeta med personalpolicys, karriärvägar och kompetensöverföring inom hela organisationen. 
  
 •Öppenvård. I en sammanhållen organisation kan möjligheterna öka att utveckla den rättspsykiatriska  
 öppen-/eftervården, 
  kanske som en sammanhållen underorganisation med paralleller till Kriminalvårdens frivårdsorganisation. 
  
 •Subspecialisering. En nationell samordning av rättspsykiatrin skulle ge möjligheter att subspecialisera vissa enheter. Utvalda enheter skulle kunna specialisera sig på särskilda problemgrupper, t.ex. lagöverträdare med pedofili eller framträdande antisocial personlighetsstörning eller åldrade patienter inom rättspsykia- trin. 
  
 687 
  
 Underlagspromemoria 
  
 SOU 2015:52 
  
 •Förnyade bedömningar. En samordnad organisation skulle inne- bära att det blir enklare att få tillgång till förnyad bedömning (second opinion). Även utbyte av konsultuppdrag kring exem- pelvis riskbedömningar skulle underlättas. 
  
 •Farlighetsbedömningar. I dag finns stora variationer över landet i hur frågan om  
 risk-/farlighetsbedömning 
  hanteras och hur man hanterar bedömda risker. En nationell samordning, baserad på strukturerade evidensbaserade metoder, behövs. 
  
 •Förvaltningsdomstolarna. Rättssäkerheten i förvaltningsdom- stolarnas arbete med rättspsykiatriska patienter behöver förbätt- ras. En viktig komponent i kvalitetssäkring av verksamheten skulle vara att rättspsykiatrisk expertis blir mer enhetlig i sina bedömningar. 
  
 •Brukar- och närståendefrågor. Bättre nationell samordning av brukarperspektiv och närståendefrågor behövs. Barn som anhö- rig är en annan viktig fråga som hanteras olika i dag. 
  
 •Vårdval. På sikt skulle en samordnad organisation kunna under- lätta för patienten att välja vårdenhet utifrån tankegångarna bakom den nya patientlagen 2015. 
  
 •Rättsmedicinsk forskning. Forskningen inom rättspsykiatrin skulle stärkas om det fanns nationell samordning. 
  
 Vi har i våra diskussioner med olika aktörer också mött en rad mot- argument, om än inte lika omsorgsfullt inventerade, mot en nation- ell/statlig organisation, till exempel: 
  
 •Staten är inte alltid en framgångsrik huvudman för tvångsvård; betydande skillnader i vårdkvalitet finns också inom statlig tvångsvård (Statens institutionsstyrelse). 
  
 •Många patienter vårdas ömsom i rättspsykiatrisk vård och allmänpsykiatrisk vård. Övergångar mellan dessa vårdformer kan försvåras. 
  
 •Samarbetet mellan rättspsykiatri och allmänpsykiatri försvåras när det gäller personalförsörjning, personalens vidareutbildning och kvalitetsutveckling. 
  
 688 
  
 SOU 2015:52 
  
 Underlagspromemoria 
  
 •Möjligheterna till samarbete med primärvården, möjligen också kommunerna, försämras. 
  
 •En överföring av huvudmannaskapet innebär centralisering av vården. Det finns risk att patienten vårdas långt från sitt vanliga sociala nätverk. 
  
 Min bedömning är att frågan om rättspsykiatrins huvudmannaskap ligger allt för långt Bergwallkommissionens uppdrag för att vi ska komma med förslag på detta område. Det är dock från utrednings- arbetet uppenbart att detta är en fråga som i hög grad engagerar de olika intressenterna i den rättspsykiatriska vården. En översyn före- faller angelägen. 
  
 689 
  
 Referenser 
  
 Böcker om Miller eller de behandlade fallen 
  
 Moore (1995) Min bror Larson: en berättelse om det ofatt- bara. 
  
 Moore  Bergwall (2009) Larson är död. Martin (2010) I huvudet på en seriemördare. Orr (1986) Fallet Rivas. 
  
 Ibarra (2009) Profilering av multimördare. Likheter och skillnader mellan tre svenska multimördare: en psykologisk undersökning. 
  
 Mullins (2005) Bortom allt rimligt tvivel. Gardner (2013) Gordon: mammas historie. 
  
 Ellison (2013) Mannen som slutade ljuga. Berättelsen om Miller och kvinnan som skapade Larson. 
  
 Gonzales (2015) Bortom rimligt tvivel: Larson och rätt- visan. 
  
 Williams (2015) Quickologi. 
  
 Shelton (1998) Mytomanen Larson: en dokumentation. Shelton (2012) Mytomanen Larson: från början till slutet. Mattsson (2002) Gåtan Larson. 
  
 Rodriguez (2013) Fallet Quick/Bergwall: analys av en vård- och rätts- skandal. 
  
 Quick (1998) Kvarblivelse. 
  
 Smith (2012 ) Fallet Larson. Att skapa en seriemördare. Mayer (2009) Quick: den stora rättsskandalen. 
  
 691 
  
 Referenser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Offentliga utredningar och propositioner 
  
 Proposition 1986/87:89 Ett reformerat tingsrättsförfarande. Proposition 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande. Proposition 2004/05:64 Ny ordning för utfärdande av rättsintyg. SOU 1938:44 Processlagberedningens förslag till rättegångsbalk. SOU 1982:26 Översyn av rättegångsbalken. 
  
 SOU 1987:72 Juristkommissionens rapport om händelserna efter mordet på statsminister Garner. 
  
 SOU 1999:88 Granskningskommissionens betänkande. Brottsutred- ningen efter mordet på statsminister Garner. 
  
 SOU 2002:37 Webb – utredning om en utredning. 
  
 SOU 2006:103 Översyn av den rättsmedicinska verksamheten – till- syn, Rättsliga rådet och rättsläkarens roll. 
  
 SOU 2009:98 Resningsförfarandet i brottmål – återupptagande av förundersökning och rätt till biträde. 
  
 SOU 2011:45 Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. 
  
 SOU 2012:17 Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd. 
  
 SOU 2013:17 Brottmålsprocessen. 
  
 Riktlinjer och rekommendationer 
  
 FASS för förskrivare. 
  
 Regler för advokatverksamhet med kommentar. 2:a uppl. 
  
 Riksåklagarens riktlinjer 2014:1 Etiska riktlinjer för anställda i åklagar- väsendet. 
  
 Sveriges advokatsamfund (2015) Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter. 
  
 Sveriges psykologförbund (1999) Kvalitetsstandard – Traumatiska minnen. 
  
 Sveriges psykologförbund (u.å.) Yrkesetiska principer för psykologer i Norden. 
  
 692 
  
 SOU 2015:52 
  
 Referenser 
  
 Böcker 
  
 American Psychiatric Association. Diagnostic and statistical manual of mental disorders  
 (DSM-5). 
  
 Dillon, Green  Avila (2014) Mad, sad or bad. Nedslag i svensk rättspsykiatrisk forskning – en festskrift till Beck  
 70-årsdag. 
  
 Bass  Warner (1988) The courage to heal: A guide for women sur- vivors of child sexual abuse. 
  
 Bass  Warner (1996) Incest och andra sexuella övergrepp. Handbok för överlevare. 
  
 Jones 
  (2007) Evaluating Scientific Evidence. An inter- disciplinary framework for intellectual due process. 
  
 Hayden, red. (2012) True and false recovered memories. Toward a re- conciliation of the debate. 
  
 Benedek (1994) The myth of repressed memory. 
  
 Villarreal  Washington red. (1998) God advokatsed. Mason (2011) Memory distrust in the legal context. 
  
 Björkman, Garcia, Rose  Reid (1997) Bevis. Värdering av erkännande, konfrontationer, DNA och andra enstaka bevis. 
  
 Blomkvist(1987) Försvararen. 
  
 Borgström (2011) Advokaten i brottmålsprocessen. Bring  Diesen (2009) Förundersökning. 4:e uppl. Bring, Diesen  Wahren (2004) Förhör. 2:a uppl. 
  
 Collier (1959) Om resning i rättegångsmål. 
  
 Martin  Neal (1995) Traumatiska minnen. 
  
 Martin, Garza  Lucas (1998) Avancerad förhörs- och intervjumetodik. 
  
 Anderson, red. (2008) Handbok i rättspsykologi. Martin, Granhag  Hartwig (2008) Gärningsmannaprofilering. 
  
 Conways, red. (1997) Recovered memories and false memories. Crews (1995) The memory wars: Garcia legacy in dispute. Newman (2003) Dynamisk psykiatri. 7:e uppl. 
  
 Newman (2007) Mitt psykiatriska liv. 
  
 693 
  
 Referenser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Dahlstedt (2013) Falska erkännanden – ett beteendevetenskapligt perspektiv. Stockholms universitet. 
  
 Dereborg (1990) Från legal bevisteori till fri bevisprövning i svensk straffprocess. 
  
 Diesen (1993) Utevarohandläggning och bevisprövning i brottmål. Diesen (1994) Bevisprövning i brottmål. 
  
 Diesen, red. (1997) Bevis. 
  
 Diesen (2015) Bevisprövning i brottmål. 2:a uppl. Ebervall (2002) Försvararens roll. 
  
 Edelstam (1991) Sakkunnighetsbeviset: en studie rörande använd- ningen av experter inom rättsväsendet. 
  
 Velasquez (1999) Taylor eller Mayer: om en teori för psykos och ut- veckling av en behandlingsmetod. 
  
 Watkins (1996) Rättegång II. 8:e uppl. Watkins m.fl. (2002) Rättegång I. 8:e uppl. 
  
 Watkins, Cook  Edelstam (2006) Rättegång III. 7:e uppl. Watkins  Edelstam (2008) Rättsmedlen. 12:e uppl. 
  
 Watkins, Edelstam  Heuman (2009) Rättegång IV. 7:e uppl. 
  
 Gomez  Friedman (2013) Barnläkarfallet. En förnekad rättsskandal. 
  
 Fitger m.fl. (oktober 2014 Zeteo) Rättegångsbalken. Granhag  Martin (2008) Handbok i rättspsykologi. 
  
 Granhag  Strömwall, red. (2004) The detection of deception in forensic contexts. 
  
 Fuller (2003) The psychology of interrogations and confessions: A handbook. 
  
 Gärde m.fl. (1949) Nya rättegångsbalken jämte lagen om dess inför- ande: med kommentar. 
  
 Health Services Commissioner (2005) Inquiry into the practice of recovered memory therapy. Department of Human Services, Adams, Australien. 
  
 Heilig  Håkansson (2014) Narkotikaberoende. 
  
 Hellblom-Sjögren 
  (1997) Hemligheter och minnen: att utreda till- förlitlighet i sexualbrottsmål. 
  
 694 
  
 SOU 2015:52 
  
 Referenser 
  
 Janis (1972) Victims of groupthink: A psychological study of foreign- policy decisions and fiascoes. 
  
 Janis (1982) Groupthink: psychological studies of policy decisions and fiascoes. 2:a uppl. 
  
 Jersild (2015) Den stökiga psykiatrin. 
  
 Bishop (1998) Spectral evidence. The Ramona case: incest, memory, and truth on trial In Napa Valley. 
  
 Kocsis (2008) Serial murder and the psychology of violent crimes. Dawson m.fl. (2005) Straffprocessen. 
  
 Loftus, Doyle  Dysert (2008) Eyewitness testimony: Civil  criminal. 4th edition. 
  
 Loftus  Ketcham (1994) The myth of repressed memory. 
  
 Lundgren (1994) La de små barn komme til meg: barns erfaringer med seksuelle og rituelle overgrep. 
  
 Lunds Domarakademi (2007) Rättssäkerheten i brottmål – ifrågasatt av Justitiekanslern. 
  
 Nordh (2013) Praktisk process VIII. Bevisrätt C. Bevisvärdering. 
  
 Clark (2010) Polisförhör – sökande efter fakta eller erkännande – en studie av polisförhör i två mordutredningar. Linnéuniversitetet. 
  
 Olsson (2013) En mördare blir till. 
  
 Wise (2004) Psykiatri. 6:e uppl. 
  
 Peyron (2010) Advokatetik, en praxisgenomgång. Avila  Anckarsäter, red. (2009) Tillräknelighet. 
  
 Rossmo (1995) Geographic profiling: target patterns of serial murderers. Lutz (2007) Bevisvärdering av utsagor i brottmål. 
  
 Mayer (1996) Sanningens eld lögnens lågor. 
  
 Cole (1994) Rättegång VI. 3:e uppl. Johnson (1973) God advokatsed. 
  
 Wiklund  Walker, red. (2004) Svensk vittnespsykologi. Utsage- psykologi i teori och praktik. 
  
 Evans (1996) Sex, lögner och terapi: verkligheten bakom vår tids häxprocesser. 
  
 695 
  
 Referenser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Uppsatser och artiklar 
  
 Agné (2010) Mediebilden av Miller och Larson. 
  
 Stockholms universitet. 
  
 Alcalá (2013) Seriemorderen fra terapiromme – Fra Miller til Larson – og tilbake igjen. Samtiden. 
  
 Ask  Granhag (2008) Psykologiska påverkansfaktorer vid utred- ningsarbete. Handbok i rättspsykologi. 
  
 Sullivan, Lopez  Rossmo (2005) Spatial patterns of sex offend- ers: Robertson, Klein. Aggression and Violent Behavior. 
  
 Smith (2008) Intervju med Cox. Socionomen. 
  
 Boysen  Mason (2013) A review of published research on adult dissociative identity disorder  
 2000–2010. 
  Journal of Nervous Mental Disorders. 
  
 Breger (2010) Making waves or keeping the claim: Analyzing the institutional culture of family courts through the lens of social psychology groupthink theory. Law  Psychology Review. 
  
 Busto  Sellers (1991) Anxiolytics and sedative/hypnotics dependence. 
  
 British Journal of Addiction. 
  
 Martin (1992) Psykologisk expertis i rättssalarna – får vi bättre domstolsbeslut? Svensk Juristtidning. 
  
 Newman  Lester (1991) Recovered versus nonrecovered schizo- phrenic patients among those who have had intensive psycho- therapy. Acta Psychiatrica Scandinavica. 
  
 Degnin (2009) Difficult patients, overmedication and groupthink. 
  
 Journal of Clinical Ethics. 
  
 Eaton (2001) Management communication: The threat of groupthink. 
  
 Corporate Communication. 
  
 Edelstam (1990) ”Fakta i målet”? – Några reflektioner med anled- ning av en avhandling i vittnespsykologi. Svensk Juristtidning. 
  
 Edelstam (1997) Om rättsintyg – några reflexioner med anledning av Socialstyrelsens allmänna råd om rättsintyg vid utredning av vålds- och sexualbrott. Juridisk Tidskrift. 
  
 Edvardsson (2014) Mer om tankefel vid utredningsarbete i fallet Larson. Örebro universitet. 
  
 696 
  
 SOU 2015:52 
  
 Referenser 
  
 Esser (1998) Alive and well after 25 years: A review of groupthink research. Organizational Behavior and Human Decision Processes. 
  
 Forsgren (2014) Opartiska domare och effektiv resursanvändning. 
  
 Svensk Juristtidning. 
  
 Fotopoulou (2010) The affective neuropsychology of confabulation and delusion. Cognitive Neuropsychiatry. 
  
 Butler (2010) The substance of false confessions. Stanford Law Review. 
  
 Wang. (2009) Cognitive mechanisms underlying recovered- memory experiences of childhood sexual abuse. Psychological Science. 
  
 Hull (2013) ”Den som sa det han var det” – om prövning av erkännanden ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Lunds universitet. 
  
 Gilboa (2010) Strategic retrieval, confabulations, and delusions: Theory and data. Cognitive Neuropsychiatry. 
  
 Gregory, Wallace (2008) Confabulation: a spontaneous and fantastic review. Australian  New Zealand Journal of Psychiatry. 
  
 Godwin  Canter (1997) Encounter and death: The spatial behavior of US serial killers. Policing: An International Journal of Police Strategies  Management. 
  
 Goodwill  Hendricks (2005) Sequential angulation, spatial dispersion and consistency of distance attack patterns from home in serial murder, rape and burglary. Psychology, Crime  Law. 
  
 Robinson (1996) Några synpunkter på frågan om bevisprövning och bevisvärdering i mål om sexuella övergrepp mot barn. Svensk Juristtidning. 
  
 Hempel (1994) Irrationellt grupptänkande: en analys av forskning rörande Janis begrepp groupthink. Linköpings universitet. 
  
 Shah  Grehn (2005) Geografisk profilering: Ett framtida utredningshjälpmedel? Umeå universitet. 
  
 Højsted  Sjogren (2007) Addiction to opioids in chronic pain patients: A literature review. European Journal of Pain. 
  
 Kerr (1995) Ramen som realitetens representation: Förödande kon- sekvenser när terapeuten bryter ramar. Psykologtidningen. 
  
 Kassmyr (2013) Det allmännas skadeståndsansvar. Uppsala universitet. 
  
 697 
  
 Referenser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Lee (2011) Sannhet, tro og fordommer. Lunds universitet. 
  
 Kringlen (2002) Seksuelle overgrep, gjenvunnet hukommelse og mul- tippel personlighetsforstørrelse. Tidsskrift for Den norske lege- forening. 
  
 Tran (2011) Erkännandets roll vid bevisprövningen: Betydelsen av erkännandet för uppnåendet av beviskravet i brottmål. Örebro universitet. 
  
 Linkros (2009) Svensk gärningsmannaprofilering – vetenskaplig legi- timitet, samarbete och metoder. Göteborgs universitet. 
  
 Lundrigan  Canter (2001) Spatial patterns of serial murder: An analysis of disposal site location choice. Behavioral Sciences  the Law. 
  
 Lundrigan  Canter (2002) A multivariate analysis of serial murder- ers' disposal site location choice. Journal of Environmental Psychology. 
  
 Byrd. (2007) Thompson in generalized anxiety disorder: heterogeneity of outcomes based on a systematic review and meta- analysis of clinical trials. Journal of Psychopharmacology. 
  
 Menecier et al. (2012) Can one talk of benzodiazepine “drunken- ness”? About acute benzodiazepine intoxication, without suicidal or mortiferous tendencies. Encephale. 
  
 Sherman (2012) Geographic profiling from kinetic models of criminal behavior. SIAM Journal of Applied Mathematics. 
  
 Nijenhuis  Patrick (2011) Defining dissociation in trauma. Journal of Trauma  Dissociation. 
  
 Rivera (2002) Benzodiazepines and disinhibition: a review. Psychiatric Bulletin. 
  
 Travis (2014) Mediebevakning – ett hot mot domarens objektivitet? 
  
 Juridisk Tidskrift. 
  
 Ayala (2014) Några funderingar om hovrättsprocessen som garant för en modern och rättvis rättegång. Svea hovrätt 400 år. 
  
 Raymaekers et al. (2012) The classification of recovered memories: a cautionary note. Consciousness and Cognition. 
  
 Ball (2010)  
 Self-reported 
  false confessions and guilty pleas among offenders with mental illness. Law and Human Behavior. 
  
 698 
  
 SOU 2015:52 
  
 Referenser 
  
 Doyle (1994) Groupthink in a different perspective: a study of authentic work groups. Linköpings universitet. 
  
 Doyle, Thomas (1998) Bipolar groupthink: Assess- ing groupthink tendencies in authentic work groups. Scandinavian Journal of Psychology. 
  
 Rossmo (1995) Place, space, and police investigations: Hunting serial violent criminals. Jacobs, eds, Crime and place. 
  
 Sampallo (2014) Erkännandets betydelse i brottmålsprocessen. Lunds universitet. 
  
 Shader  Mccullough (1993) Use of benzodiazepines in anxiety dis- orders. New England Journal of Medicine. 
  
 Sivertsson (1996) Det går att möta människan bakom våldet. 
  
 Psykolognytt. 
  
 Dawson (2011) Kritiska synpunkter på vissa minnespsykologiska teoriers användning inom svenskt rättsväsende. Svensk Jurist- tidning. 
  
 Dawson  Lindholm (2005) Satanistiska ritualmord och övergrepp mot barn – evidensbasering contra ideologi. Läkartidningen. 
  
 Dawson  Lindholm (2009) Återuppväckande av minnen saknar vetenskapligt stöd som behandling. Läkartidningen. 
  
 Snook (2005) Serial murderers’ spatial decisions: factors that influ- ence crime location. Journal of investigative psychology. 
  
 Sohlmér (2014) ”Långt ifrån alla pedofiler är förövare” – och varför det är viktigt att veta. Malmö högskola. 
  
 vult Avila (2014) Erkännandet och jakten på sanningen. En rätts- vetenskaplig utredning rörande erkännandets utveckling i process- rättshistorien. Lunds universitet. 
  
 Stoffers et al. (2012) Psychological therapies for people with border- line personality disorder. Cochrane Database of Systematic Reviews. 
  
 Sullivan-Bissett 
  (2014) Implicit Carter, confabulation and epistemic innocence. Consciousness Cognition. 
  
 Trotta (2014) Modelling serial offenders’ spatial behaviors: Turner. Université de Liège. 
  
 699 
  
 Referenser 
  
 SOU 2015:52 
  
 Verheul  Nicholson (2007) The efficacy of various modalities of psychotherapy for personality disorders: a systematic review of the evidence and clinical recommendations. International Review of Psychiatry. 
  
 Rogers (2014) Psykologförbundets styrelse: Kvalitetsstandard för behandling av traumatiska minnen upphör att gälla. Psykolog- tidningen. 
  
 Johnson (1992) Domstolarna granskar vittnespsykologer. Svensk Jurist- tidning. 
  
 Johnson (1992) Sakkunniggranskning av identifieringsbevisning och vittnesutsagor. Svensk Juristtidning. 
  
 Brown (1994) Att vårda dömda våldsbrottslingar på regionvårdsenheten på Säters sjukhus – psykoterapeutisk behandling enligt brittisk objekt- relationsterapi. Stockholms universitet. 
  
 Åsgård (1996) Om samverkande mördare, svenska och internation- ella erfarenheter. Rikskriminalpolisen. 
  
 Rapporter 
  
 Polisens metodstöd för utredning av grova våldsbrott (version 3, maj 2014). 
  
 Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt (2006). Felaktigt dömda. 
  
 Rapport från JK:s andra rättssäkerhetsprojekt (2009). Rättssäker- heten i brottmål. 
  
 Rikspolisstyrelsens rapport 1994:12 Rekonstruktioner vid förunder- sökning om brott. 
  
 Rikspolisstyrelsens rapport 2013:7 Polisens förhör med misstänkta. 
  
 RättspsyK. Nationellt rättspsykiatriskt kvalitetsregister. Årsrapporter 2012 och 2013. 
  
 700 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 2013:107 
  
 Granskning av rättsväsendet och vården med anledning av rättsprocesser som rör Miller 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 28 november 2013 
  
 Sammanfattning 
  
 En särskild utredare ska utreda och redovisa rättsväsendets och vårdens agerande i samband med de brottmålsprocesser som ledde till att Miller, tidigare Larson, blev dömd för åtta mord. Uppdraget omfattar även advokaters och sakkunnigas age- rande i samband med de aktuella processerna. 
  
 Mot bakgrund av sin utredning ska utredaren analysera om det har förekommit strukturella brister i rättsväsendets och vårdens agerande i samband med de aktuella brottmålsprocesserna. Om så bedöms vara fallet ska utredaren ta ställning till om det är nöd- vändigt att genomföra förändringar i något hänseende. För det fall behov av förändringar identifieras ska fullständiga ändringsförslag lämnas. 
  
 Uppdraget syftar inte till att bedöma eller uttala sig om enskil- das ansvar för eventuella brott eller annat som kunnat eller kan komma att prövas av domstol. Utredningen ska inte heller över- pröva domstolars, myndigheters eller andra offentliga organs beslut. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 29 januari 2015. 
  
 701 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bakgrund 
  
 Domarna 
  
 Miller dömdes 1991 för stöld, grov stöld och grovt rån till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Under vårdtiden berättade han om ett flertal mord som han påstod sig ha utfört. I vissa fall inleddes och fullföljdes förundersökningar med efterföljande åtal. I samtliga fall erkände han morden och en stor del av bevisningen utgjordes av hans egna uppgifter. Detta resulte- rade i att han under perioden  
 1994–2001 
  blev dömd för åtta mord till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. 
  
 Miller återtog senare alla erkännanden av morden. I vissa fall ansökte han själv om resning och i andra fall ansökte åklagaren om resning till förmån för honom. Resning beviljades i samtliga fall. Åklagarna lade därefter ned åtalen varefter tingsrätten meddelade friande domar. Den sista friande domen vann laga kraft den 26 november 2013. 
  
 Miller genomgår fortfarande rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning enligt domen från 1991. Den domen har inte varit föremål för resning. 
  
 Kritiken 
  
 Kritik har framför allt riktats mot hur polis och åklagare har organiserat och utfört förundersökningarna, men även andra delar av rättsväsendet och vården samt advokater och sakkunniga har kritiserats. Kritiken har framförts inte bara i domstolar och inför andra myndigheter utan även i medierna. 
  
 I besluten att bevilja resning har hovrätterna uttalat att Miller under brottsutredningarna lämnade olika och motstridiga uppgifter i fråga om morden – även om centrala händelseförlopp. Av de förhör som hölls med honom under förundersökningarna framgick, enligt vissa av resningsbesluten, att han anpassade sina uppgifter till de uppgifter som han fortlöpande delgavs under för- undersökningarna. Detta ansågs kunna reducera bevisvärdet av ut- sagan. Vid resningsförfarandena konstaterades det vidare att det varken av tingsrätternas domar eller domstolsprotokoll framgår att Morris varierande uppgifter i olika skeden av förundersök- 
  
 702 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bilaga 1 
  
 ningarna redovisades för tingsrätterna i tillräcklig utsträckning. Tingsrätterna hade därför, enligt hovrätterna, inte någon reell möjlighet att beakta hur dessa uppgifter hade utvecklats och för- ändrats under brottsutredningens gång. 
  
 Ett annat exempel som åberopats till stöd för resningsbesluten är risken för falska erkännanden av en person som medicineras med narkotikaklassade preparat samtidigt som han eller hon genomgår suggestiv psykoterapi. 
  
 Uppdraget att utreda och redovisa rättsväsendets och vårdens agerande 
  
 Höga krav måste ställas på kvaliteten i brottmålsprocessen. En brottsutredning ska alltid bedrivas på ett sådant sätt att kraven på rättssäkerhet och effektivitet säkerställs. I rättegångsbalken och i förundersökningskungörelsen finns en detaljerad reglering om för- undersökning och brottmålsprocessen i övrigt. 
  
 I det nu aktuella fallet har alltså en person först fällts för åtta mord för att sedan efter resning frias från dem alla. Detta för- hållande i sig väcker frågor om huruvida det kan finnas brister i den reglering och ordning som gäller för brottmålsprocessen. Till detta kommer att den kritik som i detta sammanhang har framförts är mycket allvarlig. Med hänsyn till detta måste det nu undersökas om det kan finnas generella brister i regleringen eller ordningen för brottmålsprocessen. Detta behövs för att säkerställa att det inte finns några svagheter i systemet som riskerar den enskildes rätts- säkerhet i förfarandet. 
  
 Regeringen ser fortlöpande över den lagstiftning som styr brottmålsprocessen. Några viktiga exempel på det från senare tid är betänkandena Partsinsyn enligt rättegångsbalken (SOU 2010:14), Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45) och Brottmålsprocessen (SOU 2013:17). Dessa betänkanden bereds i Justitiedepartementet. Betänkandet SOU 2011:45 har lett till lagstiftning som innebär förstärkt rättssäkerhet vid ansökan om resning i brottmål. 
  
 Även om brottmålsprocesserna mot Miller ägde rum före de förbättringar som har skett inom rättsväsendet och systemet således inte ser likadant ut nu som då, finns det starka skäl att granska processerna och övriga omständigheter kring dessa. 
  
 703 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2015:52 
  
 Som framgått av det föregående har det inte bara funnits fråge- tecken kring rättsväsende, advokater och sakkunniga, utan även kring vården. En granskning bör därför omfatta även den. 
  
 Uppdraget syftar inte till att bedöma eller uttala sig om enskil- das ansvar för eventuella brott eller annat som kunnat eller kan komma att prövas av domstol. Det ligger inte heller inom upp- draget att överpröva domstolars, myndigheters eller andra offent- liga organs beslut. 
  
 Utredaren ska 
  
 •utreda och redovisa rättsväsendets och vårdens agerande i sam- band med de brottmålsprocesser som ledde fram till att Miller blev dömd för åtta mord. Uppdraget omfattar även advokaters och sakkunnigas agerande i samband med de aktuella processerna. 
  
 Uppdraget att ta ställning till om det finns behov av förändringar 
  
 Mot bakgrund av sin utredning ska utredaren analysera om det har förekommit brister i rättsväsendets och vårdens agerande i sam- band med de aktuella brottmålsprocesserna. Analysen ska även om- fatta advokaters och sakkunnigas agerande. Om sådana brister konstateras ska utredaren bedöma om dessa är av sådant slag att de kan ses som strukturella brister. Huvudsyftet med granskningen ska vara att dra slutsatser om behovet av förändringar för att för- hindra en upprepning av eventuella felaktigheter. 
  
 Utredarens arbete ska kunna tjäna som underlag för regeringens fortsatta överväganden i frågan om några förändringar behöver vidtas. 
  
 Utredaren ska 
  
 •mot bakgrund av sin utredning ta ställning till om det i något eller några avseenden är nödvändigt att genomföra förändringar i t.ex. författningar, organisation, regelverk, rutiner, samverkan eller rollfördelning mellan berörda myndigheter, och 
  
 •för det fall behov av förändringar identifieras, lämna fullständiga ändringsförslag. 
  
 704 
  
 SOU 2015:52 
  
 Bilaga 1 
  
 Konsekvensbeskrivningar 
  
 Utredaren ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och konsekvenserna i övrigt av förslagen. Om för- slagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. 
  
 Redovisning av uppdraget 
  
 Utredaren får ta upp närliggande frågor som har samband med de frågeställningar som ska utredas, under förutsättning att utredaren bedömer att uppdraget ändå kan redovisas i tid. 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 29 januari 2015. 
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 705 
  
 Bilaga 2 
  
 Kommittédirektiv 2014:138 
  
 Tilläggsdirektiv till 
  
 Bergwallkommissionen (Ju 2013:18) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 30 oktober 2014 
  
 Förlängd tid för uppdraget 
  
 Regeringen beslutade den 28 november 2013 kommittédirektiv om granskning av rättsväsendet och vården med anledning av rätts- processer som rör Miller (dir. 2013:107). Enligt utredning- ens direktiv skulle uppdraget redovisas senast den 29 januari 2015. 
  
 Utredningstiden förlängs. Uppdraget ska i stället redovisas senast den 5 juni 2015. 
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 Petty 
  
 Bilaga 3 
  
 Mötesförteckning 
  
 Hanna 
  
 Allen 
  
 Webb 
  
 Richardson 
  
 Harvey (telefon) 
  
 Beck 
  Gomez 
  
 Walker 
  
 Howard (telefon) 
  
 Russell 
  Miller 
  
 Smith 
  
 Parker 
  
 Smith 
  
 Pena 
  
 Chambers 
  
 Russo 
  
 Zimmerman 
  
 Miller 
  
 Roberts 
  
 Powers 
  
 Obrien 
  
 Chavez 
  
 Lowe 
  
 Potter 
  
 Davis 
  
 Hurley 
  
 Evans 
  
 Smith 
  
 Richardson 
  
 Tapia 
  
 Campbell 
  
 Church 
  
 Gonzalez 
  
 Stafford 
  
 Oliver 
  
 Davies 
  
 Wilson 
  
 Foster 
  
 Bauer 
  
 Gomez 
  
 Thornton 
  
 Cox 
  
 Farrell Karvanen 
  
 Vance 
  
 Chapman 
  
 Romero Dessarud 
  
 Mcdonald 
  
 Martinez Dåderman 
  
 Hanson 
  
 Contreras 
  
 Duffy 
  
 Brown 
  
 Freeman der Kwast 
  
 Jenkins 
  
 Morrison 
  
 Rodriguez 
  
 Webster 
  
 Underwood (telefon) 
  
 Ponce 
  
 Huang 
  
 Ortega 
  
 709 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2015:52 
  
 Harris 
  
 Zimmerman 
  
 Allen 
  
 Smith 
  
 Smith (telefon) 
  
 Buchanan 
  
 Barber 
  
 Mcneil Ruchkin 
  
 Reid 
  
 Jimenez 
  
 Jarvis 
  
 Dunn 
  
 Johnson 
  
 Thompson (telefon) 
  
 Parsons 
  
 Walter 
  
 Jones 
  
 Marquez 
  
 Melton 
  Bell 
  
 Gubb-Jan 
  Perry 
  
 Gates 
  
 Mathews 
  
 Doyle 
  
 Castro Ståhle 
  
 Bishop 
  
 Reyes 
  
 Durham 
  
 Doyle 
  
 Ramos Nyberg 
  
 Stevenson 
  
 Elliott Nyberg 
  
 Carney 
  
 French (telefon) 
  
 Orr 
  
 Clarence Näslund 
  
 Alexander 
  
 Nelson 
  
 Price 
  
 Holmes 
  
 Smith 
  
 Anderson 
  
 Weber 
  
 Parsons 
  
 Rogers 
  
 Jefferson Penttinen 
  
 Johnson 
  
 Figueroa 
  
 Rodriguez 
  
 Dudley 
  
 Pierce 
  
 Ortiz 
  
 Jensen 
  
 Blake 
  
 Miller 
  
 Nash 
  
 Sharp 
  
 710 
  
 Bilaga 4 
  
 Seminariedeltagarförteckning 
  
 Seminariet om rättspsykiatrin den 7 oktober 2014 
  
 Parsons (IVO) 
  
 Smith (Svenska Psykiatriska Föreningen) Fischer (Rättsliga rådet) 
  
 Jones 
  Nichols (Föreningen för Forensiska Psykologer) 
  
 Elliott (Socialdepartementet) Hanson (Rättsmedicinalverket) Phillips Agback (Socialstyrelsen)  
 Campbell (IVO) 
  
 Moore (Socialstyrelsen) 
  
 Orr (Svenska Rättspsykiatriska Föreningen)  
 Morgan 
  Hardy (SKL) 
  
 Jensen (Svenska Psykiatriska Föreningen) 
  
 Seminariet med åklagare och advokater den 15 oktober 2014 
  
 Porter (kammaråklagare) Ortiz (advokat) 
  
 Patel (vice chefsåklagare) Reynolds (överåklagare) 
  
 Johnson (advokat) 
  
 Murray (chefsåklagare) Mendez (advokat) Griffin (advokat) Webb (advokat) 
  
 Perez (kammaråklagare) Strickland (chefsåklagare) 
  
 Smith (advokat) 
  
 711 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1.Deltagande med väpnad styrka 
  
 iutbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. Fö. 
  
 2.Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor. Fi. 
  
 3.Med fokus på kärnuppgifterna. En angelägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. Ju. 
  
 4.Ett svenskt tonnageskattesystem. Fi. 
  
 5.En ny svensk tullagstiftning. Fi. 
  
 6.Mer gemensamma tobaksregler. 
  
 Ett genomförande av tobaksprodukt- direktivet. S. 
  
 7.Krav på privata aktörer i välfärden. Fi. 
  
 8.En översyn av årsredovisningslagarna. Ju. 
  
 9.En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. Ju. 
  
 10.Gränser i havet. UD. 
  
 11.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansiering för ökad säkerhet. M. 
  
 12.Överprövning av upphandlingsmål 
  
 m.m.Fi. 
  
 13.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. A. 
  
 14.Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem 
  
 ihälso- och sjukvården. S. 
  
 15.Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. N L. 
  
 16.Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. N. 
  
 17.För kvalitet – Med gemensamt ansvar. S. 
  
 18.Lösöreköp och registerpant. Ju. 
  
 19.En ny ordning för redovisningstillsyn. Fi. 
  
 20.Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. S. 
  
 21.Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. S. 
  
 22. Rektorn och styrkedjan. U. 
  
 23.Informations- och cybersäkerhet 
  
 iSverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. Ju Fö. 
  
 24.En kommunallag för framtiden. Del A + B . Fi. 
  
 25.En ny säkerhetsskyddslag. Ju. 
  
 26.Begravningsclearing. Ku. 
  
 27.Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? Fi. 
  
 28.Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. N. 
  
 29.En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. U. 
  
 30.Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. Fi. 
  
 31.Datalagring och integritet. Ju. 
  
 32.Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  S. 
  
 33.Uppgiftslämnarservice för företagen. N. 
  
 34.Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. Fi. 
  
 35.Service i glesbygd. N. 
  
 36.Systematiska jämförelser. För lärande 
  
 istaten. S. 
  
 37.Översyn av lagen om skiljeförfarande. Ju. 
  
 38.Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. A. 
  
 39.Myndighetsdatalag. Ju. 
  
 40.Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. Ju. 
  
 41.Ny patentlag. Ju. 
  
 42.Koll på anläggningen. N. 
  
 43.Vägar till ett effektivare miljöarbete. M. 
  
 44.Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. S 
  
 45.SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. U. 
  
 46. Skapa tilltro. Generell tillsyn, enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. S. 
  
 47.Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. Ju. 
  
 48.Bostadsmarknaden och den ekono- miska utvecklingen. Fi. 
  
 49.Nya regler för revisorer och revision. Ju. 
  
 50.Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. A. 
  
 51.Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. N. 
  
 52.Rapport från Bergwallkommissionen. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2015 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del I. [13] 
  
 Tillämpningsdirektivet till utstationeringsdirektivet – Del II. [38] 
  
 Hela lönen, hela tiden. Utmaningar för ett jämställt arbetsliv. [50] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Värdepappersmarknaden 
  
 MiFID II och MiFIR. + Bilagor [2] Ett svenskt tonnageskattesystem. [4] En ny svensk tullagstiftning. [5] 
  
 Krav på privata aktörer i välfärden. [7] 
  
 Överprövning av upphandlingsmål m.m. [12] 
  
 En ny ordning för redovisningstillsyn. [19] 
  
 En kommunallag för framtiden. Del A + B. [24] 
  
 Skatt på dubbdäcksanvändning i tätort? [27] 
  
 Kemikalieskatt. Skatt på vissa konsu- mentvaror som innehåller kemikalier. [30] 
  
 Ett effektivare främjandeförbud i lotterilagen. [34] 
  
 Bostadsmarknaden och den ekonomiska utvecklingen. [48] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Deltagande med väpnad styrka 
  
 i utbildning utomlands. En utökad beslutsbefogenhet för regeringen. [1] 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Med fokus på kärnuppgifterna. En ange- lägen anpassning av Polismyndig- hetens uppgifter på djurområdet. [3] 
  
 En översyn av årsredovisningslagarna. [8] 
  
 En modern reglering 
  
 av järnvägstransporter. [9] Knapp och registerpant. [18] 
  
 Informations- och cybersäkerhet 
  
 i Sverige. Strategi och åtgärder för säker information i staten. [23] 
  
 En ny säkerhetsskyddslag. [25] Datalagring och integritet. [31] 
  
 Översyn av lagen om skiljeförfarande. [37] Myndighetsdatalag. [39] 
  
 Stärkt konsumentskydd på bolånemarknaden. [40] 
  
 Ny patentlag. [41] 
  
 Kollektiv rättighetsförvaltning på upphovsrättsområdet. [47] 
  
 Nya regler för revisorer och revision. [49] Rapport från Bergwallkommissionen. [52] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Begravningsclearing. [26] 
  
 Miljö- och energidepartementet 
  
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2015. Kontroll, dokumentation och finansie- ring för ökad säkerhet. [11] 
  
 Vägar till ett effektivare miljöarbete. [43] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Attraktiv, innovativ och hållbar – strategi för en konkurrenskraftig jordbruks- och trädgårdsnäring. [15] 
  
 Ökat värdeskapande ur immateriella tillgångar. [16] 
  
 Gör Sverige i framtiden – digital kompetens. [28] 
  
 Uppgiftslämnarservice för företagen. [33] Service i glesbygd. [35] 
  
 Koll på anläggningen. [42] 
  
 Klimatförändringar och dricksvatten- försörjning. [51] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Mer gemensamma tobaksregler. Ett genomförande av tobaks- produktdirektivet. [6] 
  
 Sedd, hörd och respekterad. Ett ändamålsenligt klagomålssystem i hälso- och sjukvården. [14] 
  
 För kvalitet – Med gemensamt ansvar. [17] 
  
 Trygg och effektiv utskrivning från sluten vård. [20] 
  
 Mer trygghet och bättre försäkring. Del 1 + 2. [21] 
  
 Nästa fas i  
 e-hälsoarbetet. 
  [32] 
  
 Systematiska jämförelser. För lärande i staten. [36] 
  
 Arbetslöhet och ekonomiskt bistånd. [44] 
  
 Skapa tilltro. Generell tillsyn, 
  
 enskildas klagomål och det allmänna ombudet inom socialförsäkringen. [46] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Rektorn och styrkedjan. [22] 
  
 En yrkesinriktning inom teknik­ programmet. [29] 
  
 SÖK – statsbidrag för ökad kvalitet. [45] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Gränser i havet. [10]