Barnen som samhället svek - åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 Barnen som samhället svek 
 - åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården 
 Betänkande av Upprättelseutredningen 
 Stockholm 2011 
 SOU 2011:9 
  
 2011_SOU försätts  
 S-format_sv.indd 
  1 
  
 2011-01-25 
  14:15:53 
  
 SOU och Ds kan köpas från Ellis kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Ellis Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Tryckt av White AB 
 Stockholm 2011 
 ISBN  
 978-91-38-23528-7 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 2011_SOU register  
 S-format.indd 
  1 
  
 2011-01-25 
  14:23:43 
  
 Till statsrådet Arnold 
 Genom regeringsbeslut den 18 februari 2010 bemyndigade rege- ringen statsrådet Arnold att tillkalla en särskild utredare, med uppdrag att lämna förslag till hur en upprättelseprocess för enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barn- och ungdomsvården under perioden  
 1920–1980 
  kan utformas. 
 Som särskild utredare förordnades från samma dag f.d. general- direktören Joseph. 
 Som experter i utredningen förordnades från den 15 mars 2010 professor emeritus Graham, barnläkare och docent Mitchell, biskop Delgado, professor  
 Gross 
  Young samt f.d. generaldirektören Garcia. 
 Utredningen antog namnet Upprättelseutredningen. 
 Utredare Harrington förordnades som sekreterare i utred- ningen från den 15 mars samt hovrättsassessor Mcguire från den 1 juli 2010. Advokat Cruz förordnades som sekreterare från den 18 april till den 16 juli 2010. 
  
 FoU-ledaren 
  Martin vid Regionförbundet i Jön- köpings län har genomfört och sammanställt intervjudelen i den undersökning som riktats till landets kommuner. Tapia vid Socialdepartementets analysfunktion har svarat för beräkningarna som utgör underlag till bedömningen av kostnaderna för den eko- nomiska ersättningen. Professor Carlson har, på utredningens uppdrag, genomfört en nationell och internationell kunskapsöversikt om förekomst av övergrepp mot barn och unga i samhällsvård. 
 Fortlöpande samråd har skett med Utredningen om vanvård i den sociala barnavården (S 2006:05) 
 Upprättelseutredningen överlämnar härmed sitt betänkande  
 Barnen som samhället svek  
 –  
 åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården  
 (SOU 2011:9). Uppdraget är i och med detta slutfört. 
 Stockholm i februari 2011 
 Joseph 
 Brown 
 Mcguire 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 33 
  
 1 
  
 Utredningens uppdrag ................................................ 
  
 39 
  
 2 
  
 Skälen för en upprättelseprocess ................................. 
  
 41 
  
 2.1 
  
 Människor har gjort sina röster hörda.................................... 
  
 41 
  
 2.2 
  
 Vanvårdsutredningens slutsatser............................................. 
  
 42 
  
 2.3 
  
 Några berättelser...................................................................... 
  
 44 
  
 2.4 
  
 En nödvändig upprättelseprocess ........................................... 
  
 46 
  
 3 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande............... 
  
 49 
  
 3.1 
  
 Upprättelseprocessens olika delar .......................................... 
  
 49 
  
 3.2 
  
 En skyndsam process är nödvändig ........................................ 
  
 50 
  
 3.3 
  
 Ett gemensamt ansvar för det som hänt och för 
  
 upprättelseprocessen................................................................ 
  
 51 
  
 3.4 
  
 Uppdragets genomförande...................................................... 
  
 52 
  
 3.5 
  
 Hur betänkandet är upplagt .................................................... 
  
 53 
  
 3.6 
  
 Användningen av några begrepp ............................................. 
  
 54 
  
 4 
  
 Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen............ 
  
 57 
  
 4.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 57 
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2011:9 
  
 4.2 
  
 En ceremoni som bygger på vanvårdades önskemål .............. 
  
 57 
  
 4.3 
  
 Förberedelser............................................................................ 
  
 60 
  
 5 
  
 Barn och mänskliga rättigheter..................................... 
  
 61 
  
 5.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 61 
  
 5.2 
  
 Barnkonventionen.................................................................... 
  
 62 
  
 5.2.1 
  
 Historik ......................................................................... 
  
 62 
  
 5.2.2 Barnkonventionen i svensk rätt ................................... 
  
 63 
  
 5.2.3 
  
 Barnkonventionens bestämmelser ............................... 
  
 64 
  
 5.2.4 
  
 Barnrättskommittén...................................................... 
  
 67 
  
 5.3 
  
 Europakonventionen................................................................ 
  
 67 
  
 5.4 
  
 Övriga internationella dokument............................................ 
  
 68 
  
 6 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt 
  
 tidigare vanvårdade..................................................... 
  
 71 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 71 
  
 6.2 
  
 Allmänt om ersättning för skada............................................. 
  
 72 
  
 6.2.1 
  
 Skadeståndslagen (1972:207) ....................................... 
  
 72 
  
 6.2.2 
  
 Skadestånd enligt Europakonventionen ...................... 
  
 78 
  
 6.2.3 Skadeprövning inom några särskilda områden............ 
  
 80 
  
 6.2.4 
  
 Statens frivilliga skadeståndsprövning......................... 
  
 85 
  
 6.2.5 
  
 Ersättning ex gratia ....................................................... 
  
 85 
  
 6.2.6 
  
 Preskription................................................................... 
  
 86 
  
 6.3 
  
 Tidigare särskilda ersättningar i Sverige.................................. 
  
 89 
  
 6.3.1 
  
 Ersättning till steriliserade............................................ 
  
 89 
  
 6.3.2 
  
 Ersättning till  
 HIV-smittade........................................ 
  
 95 
  
 6.3.3 
  
 Ersättning till neurosedynskadade............................... 
  
 96 
  
 6.3.4 Delegationen för romska frågor................................... 
  
 98 
  
 6.4 
  
 Utredningens överväganden.................................................... 
  
 99 
  
 6.4.1 
  
 Inledning........................................................................ 
  
 99 
  
 6.4.2 
  
 Krav från vanvårdade .................................................. 
  
 100 
  
 6.4.3 Samhällets särskilda ansvar för barn och unga i 
  
 samhällsvård ................................................................ 
  
 101 
  
 6.4.4 En kränkning av barnets mänskliga rättigheter......... 
  
 103 
  
 6.4.5 
  
 Ersättningens funktion............................................... 
  
 105 
  
 6 
  
 SOU 2011:9 Innehåll 
  
 6.4.6 
  
 Möjlighet att söka skadestånd enligt gällande 
  
 regler............................................................................ 
  
 107 
  
 6.4.7 
  
 Jämförelse med tidigare ersättningar......................... 
  
 109 
  
 6.4.8 
  
 Internationell jämförelse............................................ 
  
 111 
  
 6.4.9 
  
 Risk för besvikelser..................................................... 
  
 111 
  
 6.4.10 
  
 Risk för missbruk ....................................................... 
  
 112 
  
 6.4.11 
  
 Risk för spridning till andra grupper......................... 
  
 113 
  
 6.4.12 Sammanfattande bedömning...................................... 
  
 114 
  
 7 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare 
  
 vanvårdade .............................................................. 
  
 119 
  
 7.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 119 
  
 7.2 
  
 Ersättning i andra länder........................................................ 
  
 119 
  
 7.2.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 119 
  
 7.2.2 
  
 Norge........................................................................... 
  
 120 
  
 7.2.3 
  
 Irland ........................................................................... 
  
 126 
  
 7.3 
  
 Principer för ersättningen ..................................................... 
  
 131 
  
 7.3.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 131 
  
 7.3.2 
  
 Modell 1: Ersättning för kränkning........................... 
  
 132 
  
 7.3.3 
  
 Modell 2: Ersättning för efterföljande skador .......... 
  
 133 
  
 7.3.4 
  
 Modell 3: Ersättning utifrån behov ........................... 
  
 133 
  
 7.3.5 
  
 Modell 4: Ersättning som bekräftelse........................ 
  
 134 
  
 7.3.6 
  
 Slutsatser och förslag.................................................. 
  
 134 
  
 7.4 
  
 Vilka förhållanden bör ge rätt till ersättning? ...................... 
  
 138 
  
 7.4.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 138 
  
 7.4.2 
  
 Vanvårdsutredningens definition av vanvård............ 
  
 139 
  
 7.4.3 
  
 Utredningens förslag.................................................. 
  
 140 
  
 7.5 
  
 Vem har möjlighet att få ersättning? .................................... 
  
 146 
  
 7.5.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 146 
  
 7.5.2 
  
 Bestämmelser om samhällsvård under  
 1900-talet..... 
  
 146 
  
 7.5.3 
  
 Händelser under perioden  
 1920–1980....................... 
  
 148 
  
 7.5.4 
  
 Vilka placeringar avses?.............................................. 
  
 149 
  
 7.5.5 
  
 Samband med vården.................................................. 
  
 151 
  
 7.5.6 
  
 Rätten till ersättning är personlig .............................. 
  
 152 
  
 7.6 
  
 Ersättningens storlek............................................................. 
  
 153 
  
 7.6.1 
  
 Inledning ..................................................................... 
  
 153 
  
 7.6.2 
  
 Ersättningsbelopp i praxis.......................................... 
  
 154 
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2011:9 
  
 7.6.3 
  
 Utredningens förslag .................................................. 
  
 160 
  
 7.7 
  
 Beviskrav................................................................................. 
  
 164 
  
 7.8 
  
 En särskild lag......................................................................... 
  
 167 
  
 7.9 
  
 Handläggning och beslut ....................................................... 
  
 168 
  
 7.9.1 
  
 Beslut om ersättning ................................................... 
  
 168 
  
 7.9.2 
  
 Frågor om handläggning............................................. 
  
 170 
  
 8 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i 
  
 upprättelseprocessen ................................................ 
  
 177 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 177 
  
 8.2 
  
 Ta del av aktmaterial och berätta sin historia för att 
  
 skydda barn i framtiden ......................................................... 
  
 178 
  
 8.2.1 Möjlighet att få hjälp att efterforska sitt 
  
 arkivmaterial................................................................ 
  
 178 
  
 8.2.2 Möjlighet att rekonstruera sin historia i en dialog.... 
  
 179 
  
 8.3 
  
 Vikten av att hålla kunskapen levande .................................. 
  
 180 
  
 8.3.1 En utställning som levandegör samhällsvården 
  
 bakåt i tiden ................................................................. 
  
 180 
  
 8.3.2 Intervjumaterialet kan vara underlag för 
  
 forskning...................................................................... 
  
 182 
  
 8.4 
  
 Frivilligorganisationers stöd till samhällsvårdade ................ 
  
 182 
  
 9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste 
  
 decennierna ............................................................. 
  
 185 
  
 9.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 185 
  
 9.2 
  
 Nya begrepp och huvudmän.................................................. 
  
 186 
  
 9.3 
  
 Centrala principer i lagstiftning och praxis .......................... 
  
 187 
  
 9.3.1 Lag och förarbeten...................................................... 
  
 187 
  
 9.3.2 Bibehållen kontakt med föräldrarna och 
  
 återförening som mål .................................................. 
  
 187 
  
 9.3.3 Placering ska ske så nära hemmet som möjligt ......... 
  
 189 
  
 9.3.4 Placering hos anhöriga ska eftersträvas ..................... 
  
 189 
  
 9.3.5 De samhällsvårdade barnen kommer mer till tals ..... 
  
 190 
  
 8 
 SOU 2011:9 Innehåll 
  
 9.4 
  
 Andra övergripande trender .................................................. 
  
 192 
  
 9.4.1 
  
 Fler ungdomar i samhällsvård trots satsning på 
  
 öppna insatser ............................................................. 
  
 192 
  
 9.4.2 
  
 Privatisering av vården ställer nya krav på 
  
 socialtjänsten............................................................... 
  
 193 
  
 9.4.3 
  
 Ökad professionalisering ........................................... 
  
 195 
  
 9.4.4 
  
 Inslagen av strukturerade arbetssätt och 
  
 evidensbaserade metoder har ökat............................. 
  
 197 
  
 9.4.5 
  
 Skärpta krav på planering och uppföljning av 
  
 vården .......................................................................... 
  
 199 
  
 9.5 
  
 Statens övergripande ansvar och tillsyn................................ 
  
 202 
  
 9.5.1 
  
 Återkommande kritik av familjehemsvården............ 
  
 202 
  
 9.5.2 
  
 En otydlig nationell bild av institutionsvården för 
  
 barn och unga.............................................................. 
  
 204 
  
 9.5.3 
  
 Ny tillsynsorganisation och förstärkt tillsyn............ 
  
 205 
  
 9.6 
  
 Utredningens slutsatser......................................................... 
  
 206 
  
 9.6.1 
  
 Samhällsvården är nödvändig..................................... 
  
 206 
  
 9.6.2 
  
 Omsorgen om de samhällsvårdade barnen – hela 
  
 samhällets ansvar......................................................... 
  
 206 
  
 9.6.3 
  
 Brist på stabilitet och därmed kompetens................. 
  
 207 
  
 9.6.4 
  
 Förbättra samhällsvården – inte bara undvika den ... 
  
 208 
  
 9.6.5 
  
 Likvärdighet och utveckling kräver regional 
  
 samverkan och ökat statligt engagemang.................. 
  
 209 
  
 9.6.6 
  
 Samhällets kontroll behöver förbättras ..................... 
  
 209 
  
 10 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i 
  
 dagens samhällsvård ................................................ 
  
 211 
  
 10.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 211 
  
 10.2 
  
 Forskning om missförhållanden i samhällsvården............... 
  
 212 
  
 10.2.1 Internationell kunskapsöversikt ................................ 
  
 213 
  
 10.2.2 Särskilt om risker för unga på institution ................. 
  
 215 
  
 10.2.3 Sammanfattning.......................................................... 
  
 216 
  
 10.3 
  
 Tidigare kännedom om missförhållanden i svensk 
  
 samhällsvård ........................................................................... 
  
 217 
  
 10.3.1 Kartläggning av sexuella övergrepp i familjehem...... 
  
 217 
  
 10.3.2 Sammanbrott till följd av missförhållanden .............. 
  
 218 
  
 10.3.3 Iakttagelser vid tillsyn av HVB.................................. 
  
 219 
  
 9 
  
 Innehåll SOU 2011:9 
  
 10.3.4 Placerade barns kontakter med BRIS ........................ 
  
 220 
  
 10.3.5 Sammanfattning .......................................................... 
  
 221 
  
 10.4 
  
 Kartläggning av övergrepp eller annan vanvård.................... 
  
 221 
  
 10.4.1 Enkät och uppföljande intervjuer .............................. 
  
 221 
  
 10.4.2 Misstanke om övergrepp ............................................ 
  
 223 
  
 10.4.3 Misstanke om annan vanvård ..................................... 
  
 225 
  
 10.4.4 Reflektioner från uppgiftslämnare............................. 
  
 228 
  
 10.4.5 Sammanfattande analys............................................... 
  
 229 
  
 10.5 
  
 Inventering av riskfaktorer .................................................... 
  
 232 
  
 10.5.1 Reflektioner utifrån Vanvårdsutredningens 
  
 intervjuer ..................................................................... 
  
 232 
  
 10.5.2 Andra reflektioner om riskfaktorer som 
  
 framförts till utredningen........................................... 
  
 232 
  
 10.5.3 De statliga ungdomshemmens särskilda 
  
 befogenheter kan missbrukas..................................... 
  
 233 
  
 10.5.4 Ordningsregler vid HVB kan vara 
  
 integritetskränkande ................................................... 
  
 234 
  
 10.5.5 Strukturerade metoder kan användas felaktigt.......... 
  
 235 
  
 10.6 
  
 Utredningens slutsatser ......................................................... 
  
 236 
  
 10.6.1 Övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 förekommer även i dag ............................................... 
  
 236 
  
 10.6.2 Outforskat område som väcker känslor .................... 
  
 236 
  
 10.6.3 Riskerna vid samhällsvård är komplexa ..................... 
  
 237 
  
 11 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården ......... 
  
 239 
  
 11.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 239 
  
 11.2 
  
 Insatser för säkerhet på nationell och lokal nivå .................. 
  
 240 
  
 11.2.1 Pågående och planerade insatser på nationell nivå.... 
  
 240 
  
 11.2.2 Utredningens slutsatser om nationella insatser 
  
 för säkerhet.................................................................. 
  
 246 
  
 11.2.3 Lokala rutiner för säkerhet inom samhällsvården..... 
  
 247 
  
 11.2.4 Utredningens slutsatser om lokala insatser för 
  
 säkerhet........................................................................ 
  
 252 
  
 11.2.5 Överväganden och förslag om hur säkerheten i 
  
 samhällsvården kan förbättras.................................... 
  
 253 
  
 11.3 
  
 Samhällsvårdade barns och ungas rättsskydd ....................... 
  
 257 
  
 11.3.1 Rättsskyddet är svagt under placeringen ................... 
  
 257 
  
 10 
  
 SOU 2011:9 
  
 Innehåll 
  
 11.3.2 Tvångsmedlen inom den statliga ungdomsvården 
  
 har ifrågasatts .............................................................. 
  
 258 
  
 11.3.3 Rättsosäkra och oetiska regler förekommer vid 
  
 HVB............................................................................. 
  
 259 
  
 11.3.4 Barns och ungas rätt till delaktighet behöver 
  
 uppmärksammas ......................................................... 
  
 260 
  
 11.3.5 Brister i delaktighet kring vad som dokumenteras... 
  
 261 
  
 11.3.6 Överväganden och förslag om hur placerade 
  
 barns och ungas rättigheter kan stärkas .................... 
  
 262 
  
 11.4 
  
 Uppföljning av placerade barns och ungas situation ........... 
  
 266 
  
 11.4.1 Stärka skyddet i vården och i uppföljningen av 
  
 barnets situation ......................................................... 
  
 266 
  
 11.4.2 Överväganden och förslag om hur uppföljningen 
  
 av barn och unga i samhällsvård kan förbättras ........ 
  
 270 
  
 11.5 
  
 Kvalitet och säkerhet inom familjehemsvården ................... 
  
 272 
  
 11.5.1 Familjehemsvården – ett försummat område ........... 
  
 272 
  
 11.5.2 Överväganden och förslag om stöd till utveckling 
  
 av familjehemsvården ................................................. 
  
 274 
  
 11.5.3 Överväganden och förslag om kvalitetskrav för 
  
 familjehem och jourhem............................................. 
  
 277 
  
 11.5.4 Överväganden och förslag om utökad kontroll av 
  
 privat konsulentstödd familjehemsverksamhet ........ 
  
 280 
  
 12 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp 
  
 och allvarliga försummelser ....................................... 
  
 285 
  
 12.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 285 
  
 12.2 
  
 Befintliga möjligheter till skadestånd ................................... 
  
 286 
  
 12.3 
  
 Ersättning inom andra områden ........................................... 
  
 287 
  
 12.4 
  
 Utredningens överväganden.................................................. 
  
 288 
  
 13 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag ........................ 
  
 291 
  
 13.1 
  
 Beräkning av kostnaderna för den ekonomiska 
  
 ersättningen till tidigare vanvårdade ..................................... 
  
 291 
  
 13.2 
  
 Utredningens bedömning av kostnaderna för den 
  
 ekonomiska ersättningen....................................................... 
  
 293 
  
 11 
  
 Innehåll SOU 2011:9 
  
 13.3 
  
 Andra kostnader..................................................................... 
  
 295 
  
 13.4 
  
 Utredningens överväganden kring finansieringen ............... 
  
 295 
  
 13.5 
  
 Uppföljning av processen ...................................................... 
  
 296 
  
 13.6 
  
 Övriga konsekvenser.............................................................. 
  
 297 
  
 14 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 299 
  
 14.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 299 
  
 14.2 
  
 Lag (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp 
  
 eller försummelse i samhällsvården av barn och unga......... 
  
 299 
  
 14.3 
  
 Lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen 
  
 (2009:400)............................................................................... 
  
 307 
  
 Referenser....................................................................... 
  
 309 
  
 Bilaga 
  
 Bilaga 1  
 Kommittédirektiv......................................................... 
  
 319 
  
 12 
 Sammanfattning 
 Utredningens uppdrag 
 Regeringen tillsatte i februari 2010 (dir 2010:15) en utredning med uppdrag att lämna förslag till hur en upprättelseprocess för enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barn- och ungdomsvården kan utformas (S 2010:02) 
 .  
 Utredningen antog namnet Upprättelseutredningen. Bakgrunden till utredningen var frågan om upprättelse för människor som berättat om att de som barn utsatts för vanvård i fosterhem och på institutioner. Upp- rättelseutredningen fick i uppdrag att besvara följande frågor: 
  
 - 
  
 Hur kan en upprättelseprocess och ett erkännande av det som hänt dem som utsatts för vanvård och övergrepp ges en lämplig ceremoniell inramning? 
  
 - 
  
 Behövs åtgärder, utöver redan vidtagna, för att det som hänt inte ska upprepas? 
  
 - 
  
 Behöver åtgärder för upprättelse vidtas utöver det som sker ge- nom Utredningen om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården (Vanvårdsutredningen, S 2006:05)? 
  
 - 
  
 Hur kan befintliga åtgärder för rehabilitering bättre komma dem till del som utsatts för vanvård och övergrepp? 
  
 - 
  
 Kan och bör ekonomisk ersättning lämnas till dem som utsatts och hur ska ett system för sådan kompensation i så fall utformas? 
  
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
 I början av  
 2000-talet 
  började människor, som när de var barn ut- sattes för vanvård i fosterhem och på institutioner, att göra sig hör- da. De berättade om sina upplevelser av övergrepp, utnyttjande och kränkningar för media, myndigheter och politiskt ansvariga. 
 Krav på ursäkter, kompensation och förändringar framfördes med stor kraft från många människor samtidigt. Känslor av skam hade ersatts av ilska. 
 Betydelsen av detta är mycket stor. Viktiga frågor om människo- syn och utsatta barns rättigheter väcktes liksom frågor om samhällets ansvar för barn som omhändertagits för samhällsvård. De som berättat har därmed gjort en viktig insats för samhället. 
 Som en följd av att människor fört fram sina berättelser tillsatte regeringen i juni 2006 Vanvårdsutredningen. Uppdraget var att granska och kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård vid insti- tutioner och familjehem inom den sociala barnavården, främst ge- nom att intervjua människor som utsatts för vanvård. 
 I januari 2010 lämnade Vanvårdsutredningen en rapport om vad som kommit fram i de över 400 intervjuer som då hade genom- förts. I rapporten berättas om svåra missförhållanden. Många vitt- nar om att de som barn varit hungriga och skräckslagna, tvingats till hårt arbete, fått utstå hot och straff, misshandlats och utnyttjats sexuellt samt särbehandlats på ett kränkande och ibland rent sadis- tiskt sätt. De vittnar om hur övergivna och hjälplösa de varit. 
  
 1 
  
 Vanvården har skett när barnet genom myndighetsbeslut skilts från sina föräldrar och placerats i samhällets vård. Syftet med vården har varit att skydda och hjälpa barnet till en tryggare upp- växt. Att vården sedan istället varit direkt farlig för barnets hälsa och utveckling innebär ett stort svek från samhällets sida. De barn som utsatts för vanvård har utsatts för en dubbel kränkning, dels genom övergreppen i sig, dels genom att de lämnats utan uppsikt och ofta utom räckhåll för hjälp. 
 Upprättelseutredningen menar att ett förbehållslöst erkännande av att barn utsatts för lidande i samhällets vård måste vara den moraliska utgångspunkten för upprättelseprocessen. 
 Samhällets oförmåga eller underlåtenhet att skydda de barn man omhändertagit strider mot mänskliga rättigheter och barns rätt till 
  
 1  
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  (SOU 2009:99). Den som vill få en fullständig bild av vanvården måste ta del av den rapporten. 
 14 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 skydd, som de kommer till uttryck i barnkonventionen och andra internationella dokument, som Sverige anslutit sig till. 
 Utredningen vill framhålla att det som kommit fram i Vanvårds- utredningens intervjuer inte ger en generellt giltig bild för sam- hällsvården som helhet, vilket inte heller varit den utredningens uppdrag. Många barn som vuxit upp i samhällets vård har mötts av kärlek och närhet från de människor som öppnat sina hem. Likaså har många barn fått uppleva stöd och omtanke från anställda inom barnavården och på institutioner. Detta faktum minskar dock inte på något sätt lidandet för de barn som istället utsatts för övergrepp, hårdhet och förnedring. 
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
 Upprättelseprocesser och motsvarande innehåller vanligtvis följande moment: 
  
 - 
  
 Sanningssökande och dokumentation. 
  
 - 
  
 Erkännande och ursäkt. 
  
 - 
  
 Kompensation till dem som drabbats, ekonomisk eller av annat slag. 
  
 - 
  
 Åtgärder för att förhindra upprepning. 
  
 Upprättelseprocessen i Sverige inleddes när Vanvårdsutredningen tillsattes. Berättelserna från människor som vanvårdats som barn utgör tillsammans med journaler och andra handlingar en doku- mentation av en verklighet som tidigare inte synliggjorts. Upp- rättelseutredningen går i detta betänkande vidare med de övriga tre delarna. 
 I flera andra länder, t.ex. Norge, Irland, Island, Australien och Kanada, har liknande processer inletts. Ytterligare andra länder har nyligen börjat uppmärksamma frågan. 
 Enskilda personer som utsatts för vanvård samt organisationer som bildats för att främja vanvårdades intressen har framfört många och värdefulla synpunkter och förslag till utredningen. Dessa har varit en självklar utgångspunkt för utredningens arbete. Förslagen har rört alla delar av upprättelseprocessen. På en del punkter har synpunkterna varit relativt samstämmiga, t.ex. när det gäller den ceremoniella inramningen för erkännandet och ursäkten. På andra punkter har skillnaderna varit större. De allra flesta anser t.ex. att ekonomisk kompensation bör utges, men det finns olika synpunkter 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 på utformningen. Alla synpunkter som kommit fram har varit värdefulla för utredningens slutliga överväganden och förslag, även när utredningen kommit fram till andra slutsatser än de föreslagna. 
 Utredningen menar att alla de samhällsorgan och enskilda per- soner som på något sätt varit delaktiga, dvs. samhället i vid mening, har ett gemensamt ansvar för det som hänt barnen. Upprättelse- processen måste bygga på ett reservationslöst engagemang hos alla ansvariga organ, om de människor som utsatts för vanvården ska kunna uppleva processen som ett äkta och allvarligt menat erkän- nande. Det yttersta ansvaret för upprättelseprocessen vilar på sta- ten och den högsta politiska makten i egenskap av lagstiftare och som symbol för hela samhällskollektivet. 
 Den första delen av upprättelseprocessen – sanningssökandet och dokumentationen – har pågått sedan 2006. Processen har inletts utan att det varit tydligt vart den ska leda. Människor har uppskattat möjligheten att berätta om det man varit med om, men många upplever samtidigt väntan på beslut om erkännande, ursäkt och andra åtgärder som osäker och plågsam. De intervjuade har bidragit med sina traumatiska och integritetskänsliga minnen från barndomen och har nu rätt att mötas av ansvarigas svar. Utred- ningen vill därför med kraft betona vikten av att så skyndsamt som möjligt fullfölja hela processen. 
 Den ceremoniella inramningen 
 Organisationer som företräder de som varit utsatta för vanvård och enskilda som utredningen talat med har i stort sett samstämmiga uppfattningar om den ceremoniella inramningen. Man önskar få ett erkännande och en ursäkt från högsta politiska nivå och man anser att det ska ske vid en ceremoni som regeringen inbjuder till. Andra förslag är att ceremonin ska ske i riksdagshuset och att det ska finnas en möjlighet att få en skriftlig ursäkt. Utredningen menar att detta är väl motiverade önskemål, av fundamental betydelse för hela processen. 
 Det främsta syftet med ceremonin är att samhället i bred bemär- kelse ska erkänna det som tidigare förtigits eller negligerats. Erkän- nandet bör omfatta stat, kommuner och landsting som alla har haft, och har, ett ansvar för de samhällsvårdade barnens välfärd och säker- het. Även professionella och allmänhet som förstått men inte in- gripit bör omfattas. 
 16 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 Ett annat syfte med ceremonin bör vara att visa att samhället har förmågan att lyssna till de barn och vuxna, som sällan framför krav eller kritik och som i stor utsträckning är beroende av myndig- heters välvilja och kompetens. 
 Ceremonin bör kompletteras med aktiviteter, som kan fördjupa ansvarigas kunskaper och förståelse för det som hänt och för vad som behövs för att det inte ska upprepas. En ambition bör vara att människor med egna erfarenheter av samhällsvården medverkar med sina kunskaper och insikter. 
 Utredningen menar att ceremonin bör genomföras så snart som möjligt efter att utredningen lagt fram sitt betänkande. Det är ange- läget att det inte uppstår en ny tid av osäkerhet om nästa steg i processen. 
 Barn och mänskliga rättigheter 
 Den enskildes mänskliga rättigheter har varit en given utgångs- punkt för utredningens arbete. De mänskliga rättigheterna kan definieras som de rättigheter staten enligt internationella överens- kommelser ska garantera den enskilda individen. De flesta konven- tioner som finns rörande mänskliga rättigheter, t.ex. Europa- konventionen, gäller såväl barn som vuxna. Staten ska ansvara för att de mänskliga rättigheterna upprätthålls i praktiken. Det sker främst genom ett fungerande rättsväsende, lagstiftning, under- visning och annat socialt stöd. Staten är skyldig att se till att dess företrädare agerar i enlighet med de mänskliga rättigheterna och måste på olika sätt hindra att företrädarna kränker rättigheterna. Varje rättighet för individen innebär en motsvarande skyldighet för staten. 
 Barnkonventionen handlar om barnets rätt att få sina grund- läggande rättigheter och behov tillgodosedda. Barnets bästa ska komma i främsta rummet vid åtgärder som rör barnet och barnet har rätt att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade. Vidare innehåller konventionen bland annat rätten till särskilt skydd mot övergrepp och utnyttjande, som t.ex. skydd mot fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling samt skydd mot sexuella övergrepp och sexuell exploatering. Barn som berövats sin familjemiljö eller som för sitt eget bästa inte kan tillåtas stanna kvar i familjemiljön, har rätt till särskilt skydd och bistånd från statens sida. 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ett antal andra internationella dokument har också betydelse för samhällsvårdade barns rättigheter. Så antog t.ex. Europarådets parlamentariska församling i oktober 2010 en rekommendation till medlemsstaterna att förbjuda alla former av våld mot barn på insti- tutioner samt att inleda processer i fråga om övergrepp som skett bakåt i tiden och erbjuda offren full rättvisa. 
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
 Utredningen har gått igenom gällande regelverk för ekonomisk ersättning av relevans för utredningens överväganden kring en eko- nomisk ersättning till tidigare vanvårdade. I betänkandet finns en redogörelse för skadeståndslagen, skadestånd enligt Europakon- ventionen, skadeprövning inom några särskilda områden, såsom patientskadeersättning, samt statens frivilliga skadeståndsprövning och ersättning ex gratia. Utredningen kan konstatera att den som blivit utsatt för vanvård så långt tillbaka i tiden, som det här är fråga om, har mycket små möjligheter att få skadestånd enligt gällande regler. 
 Utredningen har även gått igenom de specifika former av ersätt- ning som tidigare enligt särskild ordning lämnats i Sverige och som utgått till tvångssteriliserade, neurosedynskadade och  
 HIV-smittade. 
  
 Människor som under sin barndom utsattes för vanvård i fosterhem eller på institution har till utredningen framfört tydliga krav på att staten ska lämna ekonomisk ersättning på grund av van- vården. Grunden för detta anser man vara att ansvariga myndig- heter inte fullgjorde sina skyldigheter gentemot dem när de som barn var omhändertagna och placerade genom samhällets försorg. Man pekar också på att andra länder betalat ut ersättning i samband med liknande upprättelseprocesser. Flera av de vanvårdade har betonat att en utebliven ersättning skulle upplevas som ytterligare ett svek från samhällets sida. Någon har uttryckt det som att många vanvårdade upplevde sig sakna värde som barn och att en nekad ersättning nu skulle bekräfta att man som vuxen fortfarande betraktas som mindre värd. 
 Det främsta skälet för en ekonomisk ersättning är, enligt utred- ningens mening, att samhället har ett särskilt ansvar för barn som omhändertagits mot föräldrarnas vilja eller som föräldrarna anför- trott i samhällets vård för att barnet skulle få det bättre. 
 18 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 Enligt utredningens mening har staten också ett moraliskt ansvar att erbjuda någon form av gottgörelse till de medborgare som i samhällets vård blivit behandlade på ett sådant sätt att deras mänskliga rättigheter blivit kränkta. 
 Slutligen har en ersättning även betydelse för statens och ansvariga myndigheters legitimitet gentemot medborgarna och i synnerhet gentemot dem som i dag och i framtiden behöver den sociala barn- och ungdomsvårdens tjänster. 
 Mot bakgrund av ovanstående anser utredningen 
  
 - 
  
 att det bör införas en särskild möjlighet till ekonomisk ersätt- ning åt dem som utsatts för vanvård i samhällsvården av barn och unga. 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
 En grundläggande utgångspunkt för utredningens förslag till utfor- mning av ersättningen är att den ska stå i överensstämmelse med svensk rättspraxis samt vara rättssäker. Utredningen har gått igenom ersättningssystemen i Norge och Irland, främst vad gäller förut- sättningarna för att beviljas ersättning, ersättningsbelopp och bevis- krav. Utredningen har slutligen från enskilda och organisationer fått många olika förslag till utformning av ersättningen och till ersätt- ningsnivåer. 
 Principer för ersättningen 
 Utredningen har övervägt olika principiella modeller för ersättningen. Den första modellen innebär att den ekonomiska ersättningen betraktas som en kompensation för den kränkning som vanvården innebar när den inträffade. Ersättningens storlek skulle här bli be- roende av hur allvarlig kränkningen bedöms vara. Utredningen bedömer emellertid att det är i det närmaste omöjligt att långt i efterhand på ett rättvist sätt gradera olika människors upplevelser 
 av vanvården eller att jämföra olika sorters vanvård. 
 Den andra modellen är en ersättning för skador, som vanvården har orsakat. Även här skulle ersättningen komma att variera, bero- ende på hur stora skadorna bedöms vara. Även om vanvården själv- fallet har påverkat barns möjligheter till utveckling, bedömer utred- ningen att det i många fall skulle vara svårt att avgöra vilka skador 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 som kan hänföras till vanvården och vilka som kan ha andra orsaker. 
 Den tredje modellen är en ersättning som grundar sig på den enskildes aktuella behov av rehabilitering m.m., oavsett hur svår vanvården varit. Det skulle innebära att den som utsatts för svåra övergrepp, men som trots detta klarat sig bra i livet inte skulle få någon ersättning. 
 Den fjärde modellen är en ersättning som lämnas som ett erkännande av samhällets svek mot den enskilde och alltså inte som ett försök att kompensera för den skada som uppstått genom van- vården. Ersättningen utgår då med ett och samma belopp utan inbördes gradering. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att det inte är möjligt att på ett rättvist sätt kompensera de vanvårdade för den individuella kränkning och den specifika skada som var och en av de drabbade utsatts för. Alltför stor vikt skulle i sådant fall också läggas vid den enskildes förmåga att så här långt efteråt presentera sina upp- levelser och känslor. 
 Utredningen föreslår därför 
  
 - 
  
 att ekonomisk ersättning ska lämnas med ett enhetligt belopp till alla ersättningsberättigade och 
  
 - 
  
 att ersättningen ska betraktas som ett erkännande av samhällets svek mot dem som drabbats och som en bekräftelse av deras lidande. 
  
 Vilka förhållanden bör ge rätt till ersättning? 
 Den föreslagna ekonomiska ersättningen motiveras av samhällets särskilda ansvar för barn som omhändertagits och placerats i sam- hällets vård. Förslaget innebär betydande avsteg från gällande skade- rättsliga principer och en extraordinär möjlighet för berörda jämfört med andra skadedrabbade grupper. Det finns därför skäl att inte låta möjligheten till ersättning omfatta alltför många situationer. Den ekonomiska ersättningen bör utformas så att den endast om- fattar de allvarligaste fallen av vanvård. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att ersättning ska beviljas för övergrepp eller försummelse av  
  
 allvarlig art 
 , 
 20 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 - 
  
 att frågan om övergreppet eller försummelsen varit av allvarlig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter vid tidpunkten för händelsen och 
  
 - 
  
 att särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen medfört en påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
  
 Vem har möjlighet att få ersättning? 
 I regeringens direktiv anges att utredningens förslag ska gälla människor som under perioden  
 1920–1980 
  varit omhändertagna för samhällsvård enligt de lagar som då gällde. Detta utgör en första avgränsning av möjligheterna att få ersättning. Med hänsyn till skä- len för en ekonomisk ersättning måste det också krävas att över- greppen eller försummelsen kan kopplas till samhällsvården. Ersätt- ningen bör dessutom vara ett bidrag till en personlig upprättelse. 
 Utredningen föreslår mot bakgrund av detta 
  
 - 
  
 att rätten till ersättning ska avse övergrepp och försummelser som inträffat under perioden  
  
 1920–1980, 
  
 - 
  
 att det ska röra sig om händelser som inträffat under den tid som den drabbade varit omhändertagen för samhällsvård, 
  
 - 
  
 att övergreppet eller försummelsen ska ha skett i samband med vården och 
  
 - 
  
 att rätten inte ska kunna överlåtas till någon annan. 
  
 Ersättningens storlek 
 I utredningens direktiv anges att en eventuell ersättning ska stämma överens med svensk rättspraxis. Även om utredningen föreslår en ersättning som bygger på andra principer, är ersättningen vid kränk- ning med anledning av brott av betydelse för beloppets storlek. Gällande praxis innebär bland annat att riktigt grova våldsbrott, däribland mordförsök, och våldtäkt mot barn vanligtvis ger ett ersättningsbelopp om cirka 100 000 kronor. 
 Utredningens förslag innebär att det bara är övergrepp och för- summelse av allvarlig art som ska ersättas. Det är således enbart de förhållandevis svåra fallen av vanvård som kommer att ge möjlighet 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 till ersättning. Ersättningsbeloppet ska vara rimligt för alla som omfattas av rätten till ersättning. Dels för dem som utsatts för sådan behandling som precis når upp till gränsen för vad som kan utgöra grund för ersättning. Dels för dem som blivit synnerligen svårt drabbade och som kanske dagligen och under många år blivit utsatta för grovt våld i fosterhemmet eller utsatts för upprepade sexuella övergrepp. Mot denna bakgrund bör beloppet vara högt jämfört med den ersättning som normalt utgår vid kränkning på grund av brott. 
 Vid en bedömning av samtliga dessa omständigheter anser utredningen att ett belopp som uppgår till 250 000 kronor är väl avvägt. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att ersättningen för var och en av de ersättningsberättigade ska uppgå till 250 000 kronor, 
  
 - 
  
 att från detta belopp ska avräknas vad den ersättningsberättigade eventuellt tidigare kan ha erhållit för samma händelser och 
  
 - 
  
 att ersättningen ska undantas vid beräkningen av inkomstprövade socialförsäkringsförmåner eller kommunala bidrag och avgifter. 
  
 Beviskrav 
 De händelser som ska prövas inför beslut om ersättning har inträffat långt tillbaka i tiden, vilket kan göra det svårt att styrka det inträffade. Det bör dock i allmänhet gå att visa att den sökande har varit omhändertagen under den tid som vanvården ska ha ägt rum. Det finns därför ingen anledning att på den punkten tillämpa något annat beviskrav än det som normalt tillämpas i skade- ståndsmål. 
 När det däremot gäller själva vanvården anser utredningen att kraven på bevisning måste vara jämförelsevis låga. Uppgifter som uttryckligen styrker intervjupersoners berättelser om vanvård före- kommer, av naturliga skäl, mycket sällan i aktmaterialet. Indirekt stöd bör ibland kunna ges genom anteckningar i olika handlingar, t.ex. att sjukvården noterat förekomst av skador med oklart ursprung, att barnets föräldrar uttryck oro för missförhållanden eller att en fosterförälder haft kända alkoholproblem. Det kan också finnas viss annan stödbevisning, t.ex. vittnesmål från grannar, skolpersonal och andra som haft kontakt med barnet. I de fall det 
 22 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 helt saknas stödbevisning bör enbart en skriftlig berättelse från sökanden inte räcka för att uppfylla beviskraven. Den sökande kan dock begära muntlig förhandling och i ett sådant fall får det göras en sedvanlig prövning av tilltron till uppgifterna. 
 Utredningen föreslår mot denna bakgrund att en rätt till ersätt- ning förutsätter 
  
 - 
  
 att den som söker ersättning kan  
  
 visa  
 att han eller hon varit omhändertagen vid tidpunkten för den aktuella händelsen och 
  
 - 
  
 att den sökande presenterar så mycket bevisning att det  
  
 kan antas  
 att övergrepp eller försummelser av allvarlig art har inträffat. 
 En särskild lag, handläggning och beslut 
 Utredningen föreslår vidare 
  
 - 
  
 att rätten till ersättning ska regleras genom en särskild lag, 
  
 - 
  
 att en av regeringen utsedd nämnd ska pröva ansökan om ersätt- ning, 
  
 - 
  
 att en ny särskilt inrättad myndighet ska handlägga ärendena, 
  
 - 
  
 att denna myndighet ska ha långtgående service- och under- sökningsskyldighet i syfte att hjälpa den sökande och 
  
 - 
  
 att ansökan om ersättning bör göras inom två år efter det att lagen trätt i kraft. 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
 Enligt regeringens direktiv ska utredningen överväga om ytterligare åtgärder behövs som en del av upprättelseprocessen. Syftet med nedanstående förslag är att bidra till upprättelse för alla dem som utsattes för vanvård, men berör även andra som varit omhänder- tagna. Förslagen handlar dels om samhällsvårdade barns rätt att som vuxna rekonstruera och så långt möjligt kunna förstå sin barndomshistoria, dels om insatser för att lära av kunskapen om vanvården och hålla den levande. 
 Många av dem som intervjuats av Vanvårdsutredningen har framhållit det värdefulla i att få del av sitt aktmaterial. Även om det 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 har lett till smärtsamma insikter så har det samtidigt bidragit till att man bättre lärt känna sin egen barndomshistoria. Man kan även ha ett behov av att samtala kring det som varit, för att bättre kunna förstå skeenden och varför olika beslut fattades. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att kommunerna bör underlätta för människor som tillbringat viktiga delar av sin barndom i samhällsvård att hitta sitt akt- material och 
  
 - 
  
 att kommunerna bör erbjuda människor möjlighet att berätta och samtala om sina erfarenheter. 
  
 Utredningen anser att det är av stor vikt att frågan om vanvård i samhällsvården av barn inte faller i glömska. Den kunskap som kommit fram bör spridas, diskuteras och fördjupas bland allmänhet, politiker, människor med erfarenhet av samhällsvård, familjehems- föräldrar och professionellt verksamma. På många håll i landet finns det också en lokal historia, till exempel i form av en tradition med ett stort antal fosterhem eller en institution som varit en inte- grerad del av orten. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att regeringen tar initiativ till en utställning i syfte att sprida kunskap om samhällsvården i ett historiskt perspektiv och om den vanvård som förevarit. En lämplig utförare kan vara Stiftelsen Allmänna Barnhuset, eventuellt i samarbete med Nordiska Museet. 
  
 Frivilliga organisationer bör kunna ha en betydelsefull roll i att stödja barn och unga i samhällsvård och vuxna som har samhälls- vården bakom sig. Ungdomar och unga vuxna kan t.ex. behöva möta andra med samma bakgrund. Vuxna som utsatts för vanvård kan vara i stort behov av psykosocialt stöd. Utredningen bedömer att flera organisationer kan och vill göra en insats på området. 
 Utredningen föreslår därför 
  
 - 
  
 att Allmänna Arvsfonden bör överväga att, inom ramen för sina stadgar, ta initiativ till en särskild satsning på stöd till barn och vuxna som finns i eller har erfarenhet av samhällsvård. 
  
 24 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
 Utredningens uppdrag är även att, som en del av upprättelse- processen, föreslå åtgärder för att det som hänt inte ska upprepas. Säkerheten i samhällsvården kan inte ses isolerad från kvaliteten i familjehems- och institutionsvården. I betänkandet ges därför en kort beskrivning av samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna. Utredningens slutsats är att samhällsvården utan tve- kan har förbättrats om man t.ex. ser till kunskapsutvecklingen, den ökade förståelsen för barns och ungas situation, arbetssättet samt betydelsen av att underlätta kontakten med de biologiska föräldrarna. Samtidigt är skillnaderna i ambitionsnivå mellan kommunerna orim- ligt stora och det finns generella brister när det t.ex. gäller organi- sation, kompetens, planering och uppföljning av vården. Hälso- och sjukvårdens och skolans insatser för de samhällsvårdade barnen är inte heller tillräckliga. Bristerna har uppmärksammats gång efter annan, bland andra av Riksdagens revisorer, utan att det har lett till påtagliga förbättringar. 
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
 Förekomst 
 Frågan om övergrepp och andra allvarliga missförhållanden i familje- hem och på institutioner i Sverige har hittills inte undersökts syste- matiskt. Emellanåt har enskilda fall uppdagats, men har då betrak- tats och hanterats som isolerade händelser. Enstaka studier har också genomförts. Socialstyrelsen kartlade t.ex. i början av 1990- talet förekomsten av sexuella övergrepp i familjehem. Under åren  
 1988–1993 
  fick socialtjänsten kännedom om 86 fall. En nationell undersökning i början av  
 1990-talet 
  visade att avbrutna placeringar i vissa fall berodde på uppenbara missförhållanden. Även en natio- nell tillsyn under åren  
 2006–2008 
  av institutioner för barn och unga visade att det förekommer misshandel och sexuella övergrepp från andra ungdomars sida. 
  
 2 
  
 Utredningen har genomfört en egen kartläggning av social- tjänstens kännedom om misstänkta fall av övergrepp eller annan 
  
 2  
 De statliga ungdomshemmen omfattades inte av denna tillsyn. 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 vanvård riktad till landets kommuner. 
  
 3  
  
 Sammanlagt 246 barn och unga misstänks ha utsatts för övergrepp eller allvarliga försum- melser under åren 2008 och 2009, varav 85 procent var placerade i familjehem. Relaterat till totala antalet barn och unga, som varit placerade någon gång under samma period, motsvarar det nära en procent. Resultatet säger dock ingenting om det faktiska antalet som utsatts. Mörkertalet är sannolikt stort. När det gäller de miss- tänkta fallen bedömde socialtjänsten att misstankarna i huvudsak var välgrundade. 
 I flertalet fall är det fråga om mycket allvarliga övergrepp och missförhållanden. Psykisk misshandel i form av hårda och olämpliga bestraffningar, brist på omvårdnad, negativ särbehandling och kränkningar förekommer fortfarande i dag. En dryg tredjedel av samtliga fall rörde fysisk misshandel, varav nära en tredjedel var grovt våld såsom slag med tillhygge, sparkar och strypgrepp. En fjärdedel av samtliga fall rörde sexuella övergrepp, varav en tredje- del var våldtäkt eller annan form av grova sexuella övergrepp. Familjehemsföräldrarna hade i vissa fall allvarliga problem som t.ex. missbruk, kriminalitet eller sexualiserat beteende, vilket drabbade de placerade barnen. Missförhållandenas karaktär och allvarlighets- grad har anmärkningsvärda likheter med vad som har framkommit i Vanvårdsutredningens intervjuer. 
 Riskfaktorer 
 Internationell forskning tyder på att barn och unga i samhällsvård löper större risk att utsättas för övergrepp än andra barn och unga. Vissa av de samhällsvårdade barnen löper i sin tur större risk än andra samhällsvårdade, exempelvis barn och unga med funktions- nedsättningar eller beteende- och känslomässiga svårigheter samt barn som placeras långt från hemmet. Ungdomar i vissa insti- tutionsmiljöer riskerar inte bara att utsättas för övergrepp av perso- nal utan även av andra placerade ungdomar. 
 Andra riskfaktorer som har nämnts i samband med utredningens kartläggning är familjehem med rigida uppfostringsmetoder, familjehem som drar sig undan kontakt och familjehem som tillåts ta emot många barn med stora behov. Riskfaktorer i institutions- vård kan vara dysfunktionalitet i personalgruppen, integritetskrän- 
  
 3  
 Kartläggningen genomfördes genom enkäter och telefonintervjuer med en svarsfrekvens på 88 procent av landets kommuner. 
 26 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 kande ordningsregler och för låg personaltäthet. Riskerna i dag kan ha stora likheter med tidigare identifierade risker men ta sig andra uttryck. 
 Utredningen kan konstatera 
  
 - 
  
 att övergrepp och allvarliga försummelser förekommer i en oaccep- tabel omfattning även i dagens samhällsvård av barn och unga och 
  
 - 
  
 att kunskapen och medvetenheten om risk för allvarliga miss- förhållanden behöver öka. 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
 I betänkandet redogörs för pågående och planerat arbete på den nationella nivån i syfte att förbättra samhällsvården av barn och unga. Redogörelsen visar att värdefullt arbete pågår. Utredningen anser dock att arbetet för ökad säkerhet inom samhällsvården inte har den omfattning och långsiktighet som krävs för att man ska kunna säga att samhället på övergripande nivå har gjort det som behövs för att förhindra en upprepning av vanvården. Utredningen har, genom den ovan nämnda kartläggningen, även funnit att det är sällsynt med dokumenterade och väl kända rutiner inom kommuner- nas socialtjänst och på institutioner för att förebygga, upptäcka och åtgärda missförhållanden i samhällsvården av barn och unga. Utred- ningen har inte heller kunnat finna några exempel på systematiskt arbete med att samla in och analysera allvarliga händelser som inträffat eller fel som begåtts. 
 Utredningen föreslår därför 
  
 - 
  
 att regeringen initierar ett nationellt långsiktigt program för ökad säkerhet inom samhällsvården av barn och unga, 
  
 - 
  
 att Barnskyddsutredningens förslag om att det av lagen ska framgå att socialnämnden har ansvar för att det finns rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda risker och missförhållanden inom den sociala barn- och ungdomsvården genomförs samt 
  
 - 
  
 att regeringen uppdrar åt Socialstyrelsen att kontinuerligt följa omfattningen av övergrepp och allvarliga försummelser samt analysera och sprida de erfarenheter som görs. 
  
 Säkerheten för barn och unga i samhällsvård är nära kopplad till bar- nets rättigheter. Barnets rättskydd är i dagens lagstiftning reglerat 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 fram till beslut eller dom, men är svagt tillgodosett under själva samhällsvården. Att få ta del av dokumentationen av vården och få sina synpunkter antecknade är en viktig del av barnets möjlighet att påverka vården. 
 Utredningen anser 
  
 - 
  
 att huvudmän och arbetsledning måste ta ett aktivt ansvar för att de arbetssätt och metoder som tillämpas respekterar de placerade barnens rättigheter och är etiskt genomtänkta och försvarbara, 
  
 - 
  
 att Socialstyrelsen bör stödja huvudmännen i utvecklingen av etiskt och rättsligt grundade arbetssätt inom institutionerna samt redovisa både vilken vetenskaplig och etisk prövning en metod har genomgått innan den introduceras i praktiken samt 
  
 - 
  
 att barnet, i takt med ålder och mognad, måste få insyn i sin per- sonakt och få sina synpunkter dokumenterade. 
  
 Utredningen föreslår även 
  
 - 
  
 att en översyn av lagstiftningen i syfte att stärka placerade barns och ungas rättigheter under genomförandet av vården bör över- vägas. 
  
 Socialtjänstens uppföljning av det placerade barnets situation är den allra viktigaste åtgärden för att förhindra och upptäcka miss- förhållanden i ett tidigt skede. I dag finns stora och väl kända bris- ter i uppföljningen, både när det gäller personkontinuitet och hur ofta barnet besöks liksom hur barnet ges möjlighet att komma till tals. 
 Utredningen föreslår att Barnskyddsutredningens förslag genom- förs i fråga om 
  
 - 
  
 att det ska finnas en av nämnden särskilt utsedd socialsekreterare som ansvarar för kontakterna med barnet och 
  
 - 
  
 att den särskilt utsedda socialsekreteraren ska besöka barnet i den omfattning som är lämplig utifrån barnets behov, dock minst fyra gånger om året. 
  
 Familjehemsvården är av strategisk betydelse genom sin unika karaktär och potential. Samtidigt befinner sig de barn som placeras i familjehem i en särskilt utsatt situation. Många kommuner är alltför små för att på egen hand ha tillräcklig specialistkompetens 
 28 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 och för att kunna tillgodose behovet av kompletterande stöd till familjehemmen. Det regionala samarbetet kring rekrytering, utbild- ning, stöd, säkerhet och metodutveckling bör därför förstärkas. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att det regionala samarbetet kring familjehemsvården bör få ekonomiskt och kunskapsmässigt stöd och 
  
 - 
  
 att en långsiktig satsning för att utveckla familjehemsvården bör göras, baserad på regionalt samarbete och inom ramen för avtal mellan regeringen och Sveriges Kommuner och Landsting. 
  
 Socialnämnden måste försäkra sig om att de familjehem och jour- hem som man anlitar är lämpliga och väl förberedda för uppgiften. Vissa hem intar en särställning genom att de som huvudsaklig sysselsättning och inkomstkälla tar emot flera barn och ungdomar med stora behov från olika kommuner. Jourhemsverksamheten har samtidigt ökat kraftigt och till stor del ersatt kortare institutions- vård. Det är rimligt att det ställs större krav på dessa familjehem och jourhem, jämfört med vanliga familjehem, och att kontrollen förbättras. Utredningen bedömer även att dagens otydliga ansvars- fördelning mellan de privata konsulentstödda verksamheterna och socialtjänsten kan innebära att det placerade barnet får sämre sam- hälleligt skydd. Utredningen anser att det är rimligt att kraven på och kontrollen av dessa verksamheter skärps. 
 Utredningen föreslår 
  
 - 
  
 att det bör regleras vad en utredning av familjehem och jourhem ska omfatta, 
  
 - 
  
 att utbildning inför en placering bör vara ett krav, 
  
 - 
  
 att det bör krävas ett särskilt tillstånd för ett enskilt hem som tar emot fler än två barn, som inte är syskon, för stadigvarande eller tillfällig vård och fostran och 
  
 - 
  
 att den konsulentstödda verksamheten i sin helhet bör omfattas av det särskilda tillstånd som Barnskyddsutredningen föreslagit. 
  
 29 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av vanvård 
 Barn i samhällsvård är i dag generellt sett mer skyddade mot miss- förhållanden än tidigare. Men övergrepp och försummelser före- kommer fortfarande och insatser för att förhindra och åtgärda missförhållanden är ännu outvecklade. Det finns därför skäl att överväga ett system med ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarlig försummelse, där kommunen inte fullgjort sina skyldigheter. 
 Redan i dag finns möjligheter för barn som utsatts för brott att få viss ersättning enligt skadeståndslagen om barnet kan visa att förutsättningarna för skadestånd föreligger. Därutöver finns sär- skilda former för kompensation till den enskilde i verksamheter där höga krav måste kunna ställas på den som bedriver verksamheten. Om exempelvis en skola inte uppfyller sina lagliga skyldigheter gentemot en elev som utsätts för kränkningar kan skolan bli skade- ståndsskyldig gentemot eleven. För att underlätta för eleven att bevisa att han eller hon blivit utsatt för kränkande behandling gäller i dessa fall ett beviskrav som är lägre än det som normalt tillämpas för ersättning enligt skadeståndslagen. Dessutom har det så kallade Barn- och elevombudet rätt att föra elevens talan. Kommunerna har från 2011 också fått befogenhet att kompensera enskilda som drabbats av bristfällig hantering av socialtjänstens bistånd. 
 Det går inte att helt undvika att barn kommer att fara illa i samhällsvården även i framtiden. Utredningen föreslår därför 
  
 - 
  
 att förutsättningarna för att införa en framtida skyldighet för kommunen att betala skadestånd till barn och unga som utsätts för övergrepp eller allvarlig försummelse i samhällsvården utreds. 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
 Kostnaderna för den föreslagna ersättningen kommer att bero på hur många människor som söker och beviljas sådan ersättning. Det är inte möjligt att på förhand fastställa antalet. Utredningens upp- skattningar av antalet bygger på offentlig statistik, svensk och internationell forskning samt erfarenheter från liknande ersättnings- system i Sverige och andra länder. Uppskattningarna är osäkra. Utredningen bedömer sammantaget att det mest sannolika är att mellan 2 000 och 5 000 personer kommer att söka och beviljas ersättning. Med en ersättning på 250 000 kronor kommer de totala 
 30 
  
 SOU 2011:9 
  
 Sammanfattning 
  
 kostnaderna att ligga mellan 500 miljoner och 1,25 miljarder kronor, fördelade på två eller tre år. De totala kostnaderna för hanteringen beräknas uppgå till mellan 8 och 21 miljoner kronor, fördelade på två eller tre år. 
 Utredningen anser att staten i egenskap av lagstiftare och ansvarig på nationell nivå bör svara för finansieringen av den ekonomiska ersättningen. När det gäller kostnaderna för de framåtsyftande åtgärder som föreslås i kap 11 och 12, så anser utredningen att det är rimligt att kommuner och andra berörda huvudmän och vårdgivare ansvarar för finansieringen. Det vore orimligt om staten skulle behöva finansiera framtida insatser för att förhindra att barn och ungdomar utsätts för vanvård i samhällsvården. 
 Utredningen anser slutligen att de åtgärder som vidtas inom ramen för upprättelseprocessen bör följas upp. Det är viktigt att de insatser som nu vidtas är långsiktiga och inte har karaktären av engångsmanifestation. En uppföljning ger också möjlighet att rätta till en insats som inte genomförs på avsett vis och att dra viktiga erfarenheter av den nu pågående upprättelseprocessen inför han- teringen av svåra situationer i framtiden. 
 31 
 Författningsförslag 
  
 1. 
  
 Förslag till 
  
 lag (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Innehåll 
  
 1 §  
 I denna lag finns bestämmelser om 
  
 - 
  
 lagens tillämpningsområde i 2 §, 
  
 - 
  
 rätt till ersättning i  
  
 3–5 
  §§, 
  
 - 
  
 inkomstprövade förmåner i 6 §, 
  
 - 
  
 beslut om ersättning i 7 §, 
  
 - 
  
 ansökan om ersättning i 8 och 9 §§, 
  
 - 
  
 muntlig förhandling i  
  
 10–12 
  §§, och 
  
 - 
  
 överklagande i 13 §. 
  
 Lagens tillämpningsområde 
  
 2 §  
 Denna lag gäller ersättning av staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse under den tid de har varit omhändertagna för samhällsvård med stöd av 
  
 1. 
  
 lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt avseende försummade barn, 
  
 2. 
  
 lagen (1918:422) om fattigvården, 
  
 3. 
  
 lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd, 
  
 eller 
  
 4. 
  
 lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. 
  
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 Lagen är endast tillämplig på övergrepp eller försummelse som inträffat under perioden den 1 januari  
 1920–den 
  31 december 1980. 
 Rätt till ersättning 
  
 3 §  
 Den som har varit omhändertagen för samhällsvård i enlighet med 2 § har rätt till ersättning enligt denna lag om det kan antas att han eller hon i samband med vården har utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. 
 Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter vid tid- punkten för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
  
 4 §  
 Ersättningen uppgår för var och en till 250 000 kr. 
 Från detta belopp avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som avses i 3 §. 
  
 5 §  
 Rätten till ersättning är personlig och kan inte överlåtas. Rätten till ersättning förfaller om sökanden avlider innan beslut 
 om ersättning har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om ersättning har meddelats, tillfaller ersättningen dödsboet. 
 Inkomstprövade förmåner 
  
 6 §  
 För den som har fått ersättning enligt denna lag ska tillgångar uppgående till ett belopp om 250 000 kr anses som förmögenhet och inte beaktas vid tillämpning av 
  
 1. 
  
 97 kap.  
  
 6–10 
  §§ socialförsäkringsbalken, 
  
 2. 
  
 102 kap.  
  
 10–13 
  §§ samma balk, 
  
 3. 
  
 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 
  
 4. 
  
 19 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade, 
  
 5. 
  
 2 kap. 7 § och 4 kap. 14 § studiestödslagen (1999:1395), eller 
  
 6. 
  
 4 kap. 1 § och 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). 
  
 34 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningsförslag 
  
 Beslut om ersättning 
  
 7 §  
 Beslut om ersättning fattas av en särskild nämnd. Ordföranden i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Regeringen utser nämnden och förordnar om dess samman- 
 sättning och arbetsformer. 
 Ansökan om ersättning 
  
 8 §  
 En ansökan om ersättning ska göras skriftligen av den som ansökan avser. 
  
 9 §  
 En ansökan om ersättning ska ha kommit in till nämnden senast den 1 juli 2014. Ansökningar som kommer in därefter ska avvisas. 
 Muntlig förhandling 
  
 10 §  
 Nämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. 
  
 11 §  
 Muntlig förhandling ska vara offentlig. 
 Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken det hos nämnden gäller sekretess som avses i 26 kap. 14 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. 
  
 12 §  
 En sökande eller annan som har inställt sig till en muntlig förhandling får av nämnden beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om nämnden finner det skä- ligt att ersättning betalas ut. Nämnden får bevilja förskott på er- sättningen. 
 Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 Överklagande 
  
 13 §  
 Ett beslut enligt denna lag kan inte överklagas. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. 
 36 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningsförslag 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
 Härigenom föreskrivs i fråga om offentlighets- och sekretess- lagen 
  
 dels  
 att 26 kap. 15 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det i lagen ska införas en ny paragraf, 26 kap. 14 a §, och närmast före 26 kap. 14 a § en ny rubrik av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 26 kap. 
  
 Ersättning på grund av över- 
  
 grepp eller försummelse i sam- 
  
 hällsvården av barn och unga 
  
 14 a § 
  
 Sekretess gäller i verksamhet 
  
 enligt lagen (2012:000) om ersät- 
  
 tning på grund av övergrepp eller 
  
 försummelse i samhällsvården av 
  
 barn och unga för uppgift om en 
  
 enskilds hälsotillstånd eller andra 
  
 personliga förhållanden, om det 
  
 inte står klart att uppgiften kan 
  
 röjas utan att den enskilde eller 
  
 någon närstående till denne lider 
  
 men. 
  
 För uppgift i en allmän hand- 
  
 ling gäller sekretessen i högst sjut- 
  
 tio år. 
  
 15 § 
  
 Den tystnadsplikt som följer 
  
 Den tystnadsplikt som följer 
  
 av  
 5 och 13 §§  
 inskränker rätten 
  
 av  
 5, 13 och 14 a §§  
 inskränker 
  
 enligt 
  
 1 kap. 1 § tryckfrihets- 
  
 rätten enligt 1 kap. 1 § tryck- 
  
 förordningen och 1 kap. 1 och 
  
 frihetsförordningen och 1 kap. 1 
  
 2 §§ 
  
 yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 att meddela och offentliggöra att meddela och offentliggöra uppgifter. uppgifter. 
 Den tystnadsplikt som följer av 1, 3, 4 och 6 §§ inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifter, när det är fråga om uppgift om annat än verkställigheten av beslut om omhänder- tagande, beslut om vård utan samtycke eller beslut om sluten ungdomsvård. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. 
 38 
 1 Utredningens uppdrag 
 I regeringens direktiv (dir. 2010:15) anges att uppdraget syftar till att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt de människor som under perioden  
 1920–1980 
  utsattes för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården. 
 Utredningen ska lämna förslag till hur en upprättelseprocess och ett erkännande av det som hänt kan ges en lämplig ceremoniell inramning. Utredningen ska här samråda med företrädare för de som drabbats och i övrigt medverka till en bred förankring bland berörda aktörer. 
 I direktiven redovisas åtgärder som vidtagits eller planeras för att förbättra tillsynen av och kvaliteten i samhällsvården. Utred- ningen ska ta ställning till om ytterligare åtgärder, utöver redan vidtagna, behövs för att det som hänt inte ska upprepas. 
 Enligt direktiven är möjligheten att få berätta om sina upp- levelser av övergrepp och vanvård en väsentlig del av en upp- rättelseprocess. Utredningen ska överväga om ytterligare åtgärder behövs, utöver det som görs inom ramen för Utredningen (S 2006:05) om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården. 
  
 1  
  
 Det kan t.ex. gälla möjligheten för människor, som inte i tid anmält sig till Vanvårdsutredningen, att få berätta sin historia och få den doku- menterad. Det kan, enligt direktiven, också handla om hur frivillig- organisationer kan bidra och om hur kunskapen som inhämtats kan tas till vara. 
 Utredningen ska analysera och undersöka möjligheterna för människor som drabbats att få sina behov av rehabilitering tillgodosedda och som de enligt gällande lagstiftning har rätt till, men upplever att de inte har tillgång till. 
  
 1  
 Denna utredning tog namnet Utredningen om vanvård i den sociala barnavården och kallas i det följande för Vanvårdsutredningen. 
 39 
  
 Utredningens uppdrag 
  
 SOU 2011:9 
  
 I länder där utredningar om vanvård och övergrepp genomförts har de drabbade i flera fall beviljats ekonomisk kompensation från staten, delstater eller kommuner som en del av gottgörelse- processen. Utredningen ska överväga om det är lämpligt att ekonomisk eller annan kompensation lämnas till dem som i sin barndom utsatts för vanvård och övergrepp i samhällsvården och hur ett system för sådan kompensation i så fall ska utformas. Utgångspunkten ska vara att en sådan kompensation står i överensstämmelse med svensk praxis inom området. Utredningen ska bland annat besvara frågan om lämpliga kriterier, en eventuell enhetlig ersättning samt hur en rättssäker procedur ska utformas. 
 Slutligen ska utredaren, om så krävs, lämna förslag till föränd- ringar i lag eller förordning. Om förslagen medför kostnad- sökningar för stat, landsting eller kommuner ska utredaren föreslå en finansiering. 
 Direktiven återfinns i sin helhet i bilaga 1 till detta betänkande. 
 40 
 2 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 2.1 
  
 Människor har gjort sina röster hörda 
  
 I början av  
 2000-talet 
  började människor som utsattes för vanvård när de som barn var placerade i fosterhem och institutioner att göra sig hörda. De berättade om sina upplevelser i media och upp- vaktade myndigheter och politiskt ansvariga med krav på erkän- nande, uppmärksamhet och kompensation. Man tog även initiativ till rättsliga processer med krav på skadestånd. 
  
 1  
  
 Flera föreningar startades av människor som utsatts för vanvård, i syfte att stödja varandra och att få erkännande och förändringar till stånd. 
 Detta var något nytt för socialtjänsten. Klagomål och krav på förändringar och kompensation framfördes med kraft och envishet från många människor samtidigt. Känslor av skam ersattes av ilska. Liknande reaktioner kom i andra länder. 
 Betydelsen av detta är mycket stor. Viktiga frågor om människo- syn, mänskliga rättigheter och alla barns rätt till skydd har väckts lik- som frågor om statens legitimitet och samhällets ansvar för utsatta barn. Ett viktigt stycke svensk socialpolitisk historia kom upp till ytan. 
 Som en följd av människors mod och förmåga att föra fram sina berättelser vidtog regeringen ett antal åtgärder. I december 2005 fick Socialstyrelsen i uppdrag att kartlägga omfattningen av regel- bundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den sociala barnavården under åren  
 1950–1980. 
  Styrelsen beskrev i sin rapport att det hade förekommit kränk- ningar, övergrepp och vanvård på institutioner i Sverige, men att det inte gick att bedöma omfattningen. Socialstyrelsen föreslog att en oberoende kommitté eller myndighet skulle tillsättas för att granska övergrepp och vanvård på institutioner och i familjehem. 
  
 2 
  
 1 
  
 F.n. pågår såvitt utredningen känner till inga sådana processer. 
  
 2 
  
 Socialstyrelsen, 2006. 
  
 41 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 SOU 2011:9 
  
 I juni 2006 tillsatte regeringen Vanvårdsutredningen (S 2006:05) med uppgift att granska och kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och fosterhem inom den sociala barna- vården, i huvudsak genom att intervjua människor som drabbats och dokumentera vad som framkommer. Dokumentationen ska sammanställas så att den kan bidra till att liknande förhållanden kan undvikas i framtiden och så att den blir betydelsefull även för andra vanvårdade än de som intervjuats. Enligt direktiven är syftet att  
 dels ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden 
 . 
 Vanvårdsutredningen lämnade i december 2009 ett delbetänkande (S 2009:99), som bygger på erfarenheterna från 404 intervjuer. Utred- ningen redovisade där att intervjupersonerna under sina placeringar i fosterhem eller institution blivit utsatta för försummelse och över- grepp. Regeringen konstaterade sedermera i direktiven till Upp- rättelseutredningen att Vanvårdsutredningens delbetänkande  
 ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården i vårt land 
 . 
  
 2.2 
  
 Vanvårdsutredningens slutsatser 
  
 Vanvårdsutredningen redovisar i sitt betänkande att intervju- personerna under sina placeringar i fosterhem eller institution levt under svåra missförhållanden. Det har handlat om barn som ständigt varit hungriga och skräckslagna, som fått utstå tvång, hot och straff, blivit utsatta för fysisk misshandel och sexuella övergrepp, utnyttjats i hårt arbete och särbehandlats på ett kränkande och ibland sadistiskt sätt. Förövare har varit foster- föräldrar, personal eller andra barn på institutioner, personal från andra delar av den sociala barnavården eller andra i hemmets eller institutionens närhet. Av intervjupersonerna var de flesta födda under  
 1950-talet, 
  därefter kom personer födda under  
 1940-talet. 
  Åldern på de intervjuade vid intervjutillfället varierade från 21 till 
  
 86 
  
 år. 
  
 Vanvårdsutredningen har inte kunnat dra några generella 
 slutsatser av sitt material. Man framhåller att materialet inte är rep- resentativt för hur samhällsvårdade barn i allmänhet haft det under sin placering. Utredningen konstaterar dock att de som intervjuats har utsatts för försummelser och övergrepp enligt nedanstående. 
  
 3 
  
 3  
 SOU 2009:99. Med otillräcklig tillsyn avses fosterhemmets eller institutionens uppsikt över barnet under placeringen. 
 42 
 SOU 2011:9 Skälen för en upprättelseprocess 
 Andel av de intervjuade som utsatts för olika slag av vanvård 
  
 Integritetskränkning 
  
 86 % 
  
 Fysiskt våld 
  
 76 % 
  
 Otillräcklig omvårdnad 
  
 76 % 
  
 Tvång, regler och straff 
  
 74 % 
  
 Sexuella övergrepp, kvinnor 
  
 61 % 
  
 Utnyttjad i arbete 
  
 54 % 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 49 % 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 45 % 
  
 Sexuella övergrepp, män 
  
 42 % 
  
 Hot och hotfulla situationer 
  
 41 % 
  
 Otillräcklig tillsyn 
  
 26 % 
  
 Det går inte, enligt Vanvårdsutredningen, att dra några tydliga slutsatser om skillnader över tiden. Med tanke på samhällets utveckling i stort finns det dock anledning att anta att t.ex. utnyttjande i hårt arbete eller helt utebliven skolgång har minskat. Sexuella övergrepp har förekommit under alla decennier. 
 Vanvårdsutredningen bedömer att kommuner som placerat och ansvarat för uppföljningen av barnets situation under placeringen har brustit i sitt ansvar, genom passivitet och alltför ensidig tilltro till fosterhem eller institutionspersonal. Inte heller myndigheter med ansvar för tillsynen har levt upp till sitt ansvar. Intervju- personerna berättar om hur ensamma och övergivna de varit som barn och hur sällan någon frågat efter deras upplevelser eller velat lyssna på signaler om missförhållanden. 
 Vanvårdsutredningen föreslår i sitt delbetänkande att regeringen tar nödvändiga initiativ för att be de drabbade om ursäkt, tillstår ansvariga myndigheters bristande förmåga att skydda de samhälls- vårdade barnen, vidtar åtgärder för att förhindra en framtida upprepning samt vidtar åtgärder för upprättelse och rehabilitering av dem som drabbats. Utredningen anser även att förslag i Barnskyddsutredningen (SOU 2009:68) kring uppföljningen av placerade barn ska genomföras samt att sanktionsregler införs om man bryter mot de föreslagna reglerna. 
 Vanvårdsutredningen ska lämna sitt slutbetänkande senast den 30 september 2011. Ytterligare nära 600 personer beräknas då ha intervjuats, sammanlagt alltså nära 1 000 personer. 
 43 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 SOU 2011:9 
  
 2.3 
  
 Några berättelser 
  
 För att få en fullständig bild av den vanvård som barn utsatts för måste man ta del av Vanvårdsutredningens betänkande. Nedan följer några berättelser, som en ytterligare illustration av vad som hänt. För att ingen enskild ska kunna identifieras bygger var och en på flera olika berättelser. 
 A omhändertogs när han var sju år  
 (1940-talet) 
  Han kom till en familj med ett litet jordbruk. Där fanns redan två egna barn. A behandlades systematiskt sämre än fosterföräldrarnas egna barn. Han stängdes ute från familjegemenskapen och fick bo i ett uthus, även på vintern. A fick inte heller äta tillsammans med familjen eller vara med när gäster kom. Under perioder när det var mycket att göra i jordbruket hölls A hemma från skolan. A var den enda som fick stryk; örfilar, sparkar och knuffar var legio. Han bestraffades hårdhänt vid minsta felgrepp i arbetet eller om han sa något som uppfattades som otacksamt eller olydigt. A har inget minne av att barnavården kom på besök och förstod aldrig varför han var där eller var hans föräldrar fanns. Först när A var sexton år kom han därifrån. Fosterföräldrarna har aldrig hört av sig. 
 B omhändertogs när hon var nio år  
 (1950-talet) 
  och placerades i en fosterfamilj. Fosterpappan var alkoholist och misshandlade regel- bundet både B och fostermamman, med och utan tillhyggen. B tyckte om sin fostermamma, men denna kunde inte skydda henne. Foster- pappan tyckte om att hota och förnedra B på olika sätt, t.ex. genom att tvinga henne att visa upp sig på ett kränkande sätt för hans supar- kompisar och att genomgående kalla henne horunge och bastard. I berusat tillstånd brukade han jaga henne med skjutvapen och kniv. B har nu av journalerna förstått att fosterpappans alkoholism var känd av de sociala myndigheterna. B stannade i fosterhemmet i fem år. 
 C omhändertogs som tioåring  
 (1960-talet). 
  Hon kom först till ett fosterhem hon trivdes i. När hon blev 13 år flyttades hon till en annan familj. Fosterpappan började i stort sett direkt att utnyttja C sexuellt, vilket pågick i fyra år, innan hon lyckades ta sig ifrån fosterhemmet. Hon levde i daglig skräck för att bli ensam med fosterpappan. Hon var också rädd för sin fostermamma, som behandlade henne mycket strängt. När hon försökte berätta för fostermamman blev hon kallad hora och beskylld för att ha förfört pappan. Hon visste inte hur hon skulle nå sina föräldrar eller barnavårdsnämnden. Hon blev heller aldrig uppsökt av någon från nämnden. Hon har senare förstått att fostermamman har beskrivit henne som opålitlig och lögnaktig. 
 D flyttades redan från tidiga år runt mellan olika fosterhem, insti- tutioner och det biologiska hemmet. Han hade svårt att få kamrater. Som nioåring  
 (1970-talet) 
  tillbringade han nästan ett år på institution. Där blev han de andra pojkarnas strykpojke och förnedrades regel- 
 44 
  
 SOU 2011:9 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 bundet sexuellt. Efter ett tag började även en av de anställda att tvinga honom till sexuella handlingar. Detta upprepades vid en senare vistelse på samma institution. Vid fjorton års ålder togs D in på sjukhus för en svår depression. Av journalerna har han senare förstått att institutions- ledningen och sjukhuset kände till att han förnedrades sexuellt, men skulden för detta lades på honom själv. 
 Berättelserna skildrar olika utslag av vanvård under tiden i samhällsvård. De handlar om misshandel, missbruk, sexuella över- grepp, psykiskt sjuka fosterföräldrar, bisarra grymma straff och tungt arbete för små barn. 
 Vanvårdsutredningen pekar på att det sannolikt finns en underrapportering, både i antalet människor som hört av sig och i de enskilda berättelserna. Att minnas det man varit med om och att öppna sig för okända personer är svårt och att berätta det värsta kräver ytterligare självövervinnelse. 
 Även om varje människas minnen från samhällsvården och upplevelse av vanvården är unik så stärker berättelserna i mångt och mycket varandra. Alla har inte utsatts för fysisk misshandel, sexuella övergrepp eller hårt arbete. Gemensamma drag är dock särbehandlingen, kränkningarna, hoten, rädslan och ensamheten. 
 Många av dem som intervjuats kan berätta om perioder där de behandlats väl i andra fosterhem eller av vuxna i närheten, medan andra vittnar om att de levt i ett konstant tillstånd av utsatthet. 
 45 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 SOU 2011:9 
  
 2.4 
  
 En nödvändig upprättelseprocess 
  
 Regeringen har redan i utredningens direktiv slagit fast att Vanvårdsutredningens rapport ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp i samhällsvården av barn och unga i vårt land. 
 Ett erkännande av de utsatta barnens lidande måste vara den moraliska utgångspunkten för upprättelseprocessen. 
 Den andra utgångspunkten är att samhällets oförmåga eller underlåtenhet att skydda det omhändertagna barnet strider mot mänskliga rättigheter och barns rätt till skydd, som de kommer till uttryck i FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna, Europa- konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och konventionen om barnets rättigheter (Barnkonventionen). Sverige har på olika sätt anslutit sig till att följa dessa internationella dokument 
  
 4 
  
 . Det innebär en skyldighet för staten att ta ansvar för det som har hänt och att vidta nödvändiga åtgärder för att det inte ska upprepas. Det är också en fråga om statens legitimitet i förhållande till medborgarna i allmänhet och till direkt berörda i synnerhet. 
 Upprättelseutredningen menar att en särskilt uppfordrande omständighet är att övergreppen och vanvården skett när barnet skilts från sina föräldrar och placerats i samhällets vård. Antingen mot föräldrarnas, och ibland även barnets, vilja eller när föräldrarna anförtrott vården till samhället under förespegling av att detta sker för barnets bästa. Att vården sedan varit direkt farlig för barnets hälsa och utveckling innebär ett stort svek från samhällets sida. De människor som utsatts för vanvård säger sig ofta ha upplevt en dubbel kränkning. Dels genom övergreppen i sig, dels genom att man lämnats ensam med sina plågoandar utom räckhåll för hjälp. 
 Det faktum att ett antal andra länder vidtagit olika åtgärder för att kartlägga missförhållanden och kompensera dem som drabbats är ytterligare ett skäl för vårt land att fullfölja den upprättelse som inletts genom Vanvårdsutredningens intervjuer. 
 En upprättelseprocess blir också en bekräftelse på att samhället vill möta människor i utsatta situationer på ett värdigt och respektfullt sätt. Det gäller både människor som tidigare har utsatts för vanvård och de barn och deras föräldrar som i dag är beroende av samhällsvården. Hur samhället hanterar frågan om upprättelse 
  
 4  
 En närmare redogörelse för dokumenten återfinns i kapitel 5 och 6. 
 46 
  
 SOU 2011:9 
  
 Skälen för en upprättelseprocess 
  
 för begångna fel är en utomordentligt viktig signal också till de senare. 
 Avslutningsvis vill utredningen framhålla två saker. För det första ger det som kommit fram i Vanvårdsutredningens intervjuer inte en generellt giltig bild för samhällsvården. Många barn som vuxit upp i samhällets vård har mötts av kärlek och närhet från de människor som öppnat sina hem. Likaså har många barn fått uppleva stöd och omtanke från anställda inom barnavården och på institutioner. Detta faktum minskar dock inte på något sätt lidandet för de barn, som i stället mött våld, hårdhet och förnedring. 
 För det andra har många av de barn som utsatts för vanvård i fosterhem och institutioner också i övrigt vuxit upp under svåra förhållanden, för vilka den sociala barnavården inte kan lastas. Allt sammantaget under uppväxten, inte bara samhällets vanvård, har sannolikt försvårat barnets möjligheter att leva ett gott liv som vuxen. Men inte heller detta minskar samhällets ansvar för att man 
 – i stället för att kompensera barnet för risker och vanvård i ursprungsmiljön – har förvärrat barnets möjligheter till en trygg barndom, hälsa och utveckling. Snarare gör dåliga bakgrunds- förhållanden att samhället har ett ännu större ansvar för att inte ytterligare belasta barnet. 
 47 
  
 3 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 3.1 
  
 Upprättelseprocessens olika delar 
  
 Utredningens huvuduppdrag är att lämna förslag till hur en upp- rättelseprocess för enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i samhällets vård av barn och unga under perioden  
 1920–1980 
  kan utformas. 
 Utredningen har under arbetets gång haft många kontakter med enskilda genom brev, telefonsamtal och möten. Utredningen har även haft regelbundna kontakter med organisationer som före- träder vanvårdade. Syftet har varit att inhämta synpunkter på vad en upprättelseprocess bör innehålla för att underlätta för utsatta för vanvård att göra ett personligt bokslut. 
 Självklart skiftar uppfattningarna. Frågan om upprättelse är i grunden subjektiv. Det finns emellertid några gemensamma inslag, som allmänt av vanvårdade ansetts utgöra nödvändiga delar av processen. Utredningen betraktar dessa som en viktig utgångs- punkt för sina förslag. 
 Omständigheterna skiljer sig åt, men alla upprättelseprocesser 
  
 1  
  
 innehåller vanligtvis följande delar: 
  
 - 
  
 Sanningssökande och dokumentation. 
  
 - 
  
 Erkännande och ursäkt. 
  
 - 
  
 Kompensation, ekonomisk eller av annat slag. 
  
 - 
  
 Åtgärder för att förhindra upprepning. 
  
 Ett ytterligare inslag kan vara rättsliga processer gentemot förövarna. Man kan säga att upprättelseprocessen i Sverige egentligen inleddes redan 2006 när Vanvårdsutredningen tillsattes. Intervju- 
  
 1  
 Benämningarna skiftar också, t.ex. processer eller kommissioner för att uppnå försoning, gottgörelse eller sanning. Utredningen har valt att använda direktivens benämning – upprättelseprocess. 
 49 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 SOU 2011:9 
  
 personernas berättelser, journaler och andra handlingar är stommen i sanningssökandet. Upprättelseutredningen går nu i detta betänkande vidare med de andra tre delarna. 
 I flera länder, Norge, Irland, Island, Wales, Australien och Kanada, har kartläggningar eller motsvarande av förekomsten av vanvård inom den sociala barnavården genomförts och upprättelse- processer har inletts eller planeras. I några fall, Australien och Kanada, kan man säga att omhändertagandet av barn i ursprungs- befolkningen i sig har varit ett övergrepp, som dessutom kan ha inneburit vanvård. Andra länder har nyligen börjat uppmärksamma frågan. Europarådets parlamentariska församling har antagit en rekommendation, där ministerkommittén uppmanas be medlems- staterna att anta lagstiftning för att förbjuda alla former av våld mot barn, identifiera strukturella brister inom institutioner samt implementera och utveckla strategier för att förhindra övergrepp i framtiden. 
  
 2 
  
 I Vanvårdsutredningens delbetänkande (SOU 2009:99) finns beskrivningar av några andra länders åtgärder och processer. I Sverige har tyngdpunkten legat på fosterhem, medan institutions- vården varit nästan helt dominerande i andra länder. I övrigt finns stora likheter mellan länderna, såsom barnens maktlöshet och övergivenhet, det bristande intresset från omvärlden, grymheterna i övergreppen och att de vanvårdades röster inte hörts förrän media har uppmärksammat dem. 
  
 3.2 
  
 En skyndsam process är nödvändig 
  
 Vanvårdsutredningen har haft i uppdrag att ta fram och doku- mentera grava missförhållanden som hittills inte varit synliga. De andra momenten i upprättelsen återstår ännu. Till skillnad från en del andra länder har den svenska processen inletts utan att det varit tydligt vart den ska leda. 
 I skrivande stund har Vanvårdsutredningen pågått i över fyra år. Upprättelseutredningen har tagit emot många samtal från människor, som har uppskattat intervjuerna men som samtidigt väntar på erkännande, ursäkter och åtgärder av olika slag. Man upplever denna osäkra väntan som plågsam, som att ha rivit upp ett sår utan att få hjälp att läka det och menar att man nu kanske återigen riskerar att inte bli lyssnad på. 
  
 2  
 Rekommendationen antogs i oktober 2010 (1934). 
 50 
  
 SOU 2011:9 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 Människor har lämnat ut traumatiska och integritetskänsliga minnen från sin barndom och har rätt att mötas av ansvarigas svar. Utredningen vill därför betona vikten av att så skyndsamt som möjligt fullfölja hela processen. 
 Utredningen vill samtidigt peka på hanteringen av steriliserings- frågan i Sverige. Där angav regeringen redan i direktiven till 1997 års steriliseringsutredning att utredningen både skulle belysa frågan historiskt, göra en kartläggning av hur många personer som steriliserats samt lägga fram förslag om ersättning för dem som drabbats av sterilisering mot sin vilja. Den sistnämnda frågan skulle redovisas med förtur. Steriliseringsutredningen betonade sedermera att det var angeläget att de som steriliserats mot sin vilja fick ersättning så fort som möjligt. 
  
 3 
  
 3.3 
  
 Ett gemensamt ansvar för det som hänt och för upprättelseprocessen 
  
 Utredningen menar att de samhällsorgan och enskilda personer som på något sätt varit delaktiga, dvs. samhället i vid mening, har ett gemensamt ansvar för det som hänt barn i fosterhem och på institutioner. 
 Varje förövare är självklart ansvarig för sina handlingar. De som sett och hört men inte agerat, t.ex. grannar och lärare, bär på ett ansvar för att man inte velat se eller förhållit sig för alltför passiv. Ansvarsutkrävande eller rättsprocesser gentemot enskilda ligger dock utanför ramen för både Vanvårdsutredningen och Upprättelse- utredningen. 
 Ansvaret för att ha underlåtit eller misslyckats med att skydda barn från vanvård faller på stat, kommuner, landsting och de som har haft ett politiskt eller professionellt ansvar för verksamheter där vanvård förekommit. Även om huvudmannaskap och lagstift- ning förändrats under perioden ligger det tyngsta ansvaret, enligt utredningens mening, dels på staten i egenskap av ansvarig för lagstiftning och tillsyn, dels på kommunerna som ansvariga för upp- följning och stöd till det enskilda barnet. 
 Utredningen anser att det yttersta ansvaret för upprättelse- processen vilar på staten och den högsta politiska makten som företrädare och symbol för helheten och samhällskollektivet. Men 
  
 3  
 Dir. 1997:100. 
 51 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 SOU 2011:9 
  
 det krävs samtidigt att alla berörda visar ett aktivt intresse. Utred- ningen har, i möten med företrädare för i första hand kommuner och statliga myndigheter men även vårdgivares organisationer, yrkesorganisationer samt andra berörda, efterhört vilka slutsatser dessa för egen del dragit av det som framkommit och hur man tänker arbeta för att det inte ska hända igen. 
 En upprättelseprocess måste bygga på ett förbehållslöst engage- mang hos ansvariga parter om den av drabbade ska kunna upplevas som ett äkta erkännande. Utredningens syn på ansvarsfrågan om- fattar därför också finansieringen av åtgärder som ingår i upprättelseprocessen. Utredningen kan inte finna någon anledning till att åtgärder, som t.ex. rehabilitering eller insatser för att förhin- dra övergrepp och vanvård i framtiden, ska finansieras av någon annan än ansvarig huvudman eller vårdgivare. 
  
 3.4 
  
 Uppdragets genomförande 
  
 En viktig utgångspunkt för utredningen har varit att diskutera upprättelseprocessen med människor som vanvårdats, både med enskilda och med företrädare för de organisationer som bildats för att främja vanvårdades intressen. Utredningen har tagit initiativ till möten och tagit emot samtal, mejl och skrivelser med synpunkter på vad upprättelseprocessen bör innehålla. Önskemål och krav har på en del punkter varit relativt samstämmiga, t.ex. när det gäller den ceremoniella inramningen och möjligheten till ekonomisk kompen- sation, och på andra punkter skilt sig åt, t.ex. när det gäller utformning av en ekonomisk kompensation. Alla de synpunkter som kommit fram har varit värdefulla för utredningens över- väganden och förslag, även när utredningen kommit fram till andra slutsatser. 
 Utredningen har därutöver genomfört fem hearings med olika grupper av aktörer inom området såsom kommuner, vårdföretag, organisationer för familjehemsvård och institutionsvård, organisa- tioner för berörda professioner samt brukarorganisationer. Syftet har varit dels att inhämta synpunkter på upprättelseprocessen, dels efterhöra vad ansvariga på olika nivåer är beredda att framgent göra för att öka säkerheten i vården och förhindra upprepning av det som hänt. 
 Utredningen har även haft särskilda möten med statliga myn- digheter, forskare på området m.fl. Även här har ett uttalat syfte 
 52 
  
 SOU 2011:9 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 varit att ta reda på vad man är beredd att göra inom det egna ansvarsområdet. Socialstyrelsen och Statens Institutionsstyrelse har inkommit med skriftliga avsiktsförklaringar, där man redovisar de initiativ man tagit för att öka säkerheten inom samhällsvården av barn och unga. 
  
 4  
  
 Även Sveriges Kommuner och Landsting (SKL) har redovisat sina pågående eller planerade insatser. 
 Utredningen har haft regelbundna kontakter med Vanvårds- utredningen som bidragit med viktigt underlagsmaterial. På grund av sekretess har Upprättelseutredningen emellertid inte haft direkt tillgång till de intervjuer som gjorts, vilket till viss del försvårat utredningens arbete. 
  
 3.5 
  
 Hur betänkandet är upplagt 
  
 Disposition 
 För beskrivning och analys av den vanvård som tidigare drabbat barn och unga hänvisas till Vanvårdsutredningens delbetänkande från januari 2010 (SOU 2009:99). 
 Betänkandet inleds med en redogörelse i kapitel  
 2–3 
  för Upprättelseutredningens syn på skälen för en upprättelseprocess och på utgångspunkterna för en sådan process. 
 Därefter behandlas i kapitel 4 frågan om den ceremoniella in- ramningen för upprättelseprocessen, där erkännande och ursäkt är huvudtema. 
 Frågan om barn och mänskliga rättigheter är en viktig grund för utredningens förslag och behandlas i kapitel 5. 
 I kapitel 6 och 7 finns utredningens överväganden och förslag om ekonomisk ersättning till dem som utsatts för vanvård. 
 Kapitel 8 innehåller utredningens överväganden och förslag om andra åtgärder inom ramen för upprättelseprocessen. 
 I kapitel 9 beskrivs hur samhällsvården utvecklats efter social- tjänsteformen, dvs. efter den tid som Vanvårdsutredningen om- fattar. Utredningen gör i kapitel 10 en genomgång av det som är känt om förekomsten av övergrepp och allvarlig försummelse i nutid. Där redovisas även den undersökning kring förekomsten under åren  
 2008–2009, 
  som utredningen genomfört. 
 I kapitel 11 redogörs för de olika åtgärder som pågår eller plane- ras för att förbättra vården, med fokus på samhällsvårdade barns 
  
 4  
 Socialstyrelsen 2010d; Statens Institutionsstyrelse 2010. 
 53 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 SOU 2011:9 
  
 säkerhet. Där presenteras även utredningens förslag på ytterligare åtgärder för att förhindra en upprepning av vanvården. 
 I kapitel 12 diskuterar utredningen frågan om ekonomisk ersätt- ning till den som utsätts för övergrepp och allvarliga försummelser i framtiden. 
 I kapitel 13 diskuteras de ekonomiska konsekvenserna av utred- ningens förslag. 
 Tidsperiod 
 I utredningens direktiv sägs att upprättelse ska ges åt de människor som under perioden  
 1920–1980 
  utsatts för vanvård och övergrepp när de var i samhällets vård. Detta har egentligen endast betydelse för frågan om ekonomisk ersättning till tidigare drabbade. Utred- ningen behandlar den frågan i kapitel 7. 
 När det gäller upprättelsen i sin helhet anser utredningen att det inte är relevant eller ens praktiskt möjligt att exkludera människor som utsatts för vanvård under senare år. 
  
 3.6 
  
 Användningen av några begrepp 
  
 I kapitel  
 2–7 
  används genomgående ordet  
 fosterhem 
 . År 1982 ersattes  
 fosterhem  
 av  
 familjehem  
 i lagstiftningen och är följaktligen det begrepp som huvudsakligen används från kapitel 8. 
 Benämningen  
 barnavård  
 har i historiska sammanhang använts för att beskriva vården av omhändertagna barn och unga. Numera används begreppet  
 social barnavård 
 , eller oftare  
 barn- och ungdomsvård 
 , i en utvidgad betydelse och omfattar socialtjänstens samlade insatser för barn och unga som far illa eller riskerar att fara illa. Det innebär förebyggande insatser, verksamhet för utredning och uppföljning, öppenvårdsinsatser, kontaktpersoner, - familjer, familjehems- och institutionsvård m.m. 
 Upprättelseutredningens uppdrag omfattar barn och ungdomar som omhändertagits för samhällsvård, inte den sociala barn- och ungdomsvården som helhet. Därför används begreppet  
 samhällsvård  
 nästan genomgående i betänkandet.  
 Barnavård  
 används ibland för vården av omhändertagna barn under tidigare decennier. 
 Med  
 barn  
 avses en människa under 18 år och med  
 barn och unga  
 avses människor  
 0–20 
  år, som är den åldersgrupp som berörs av den 
 54 
  
 SOU 2011:9 
  
 Utgångspunkter för uppdragets genomförande 
  
 svenska samhällsvården.  
 Unga  
 används i betänkandet liktydigt med  
 ungdomar  
 och avser åldersgruppen  
 13–20 
  år. En konsekvent användning av begreppet  
 barn och unga  
 för att inkludera  
 18–20- 
  åringar, som många gånger marginellt berörs av innehållet i ett visst avsnitt, skulle påverka läsbarheten negativt. Därför används  
 barn  
 genom- gående i vissa delar av betänkandet, omväxlande med  
 barn och unga 
 . 
 När utredningen behandlar det som framkommit i Vanvårds- utredningens intervjuer används ordet  
 vanvård 
 . Ordet vanvård används dock inte för de oacceptabla förhållanden och gärningar som inträffar i samhällsvården i dag. I stället används orden  
 över- grepp och allvarliga försummelser 
 . 
 När det gäller frågan om ekonomisk kompensation till tidigare drabbade föreslås detta kunna utgå vid  
 övergrepp och försummelse av allvarlig art 
 . 
 55 
  
 4 
  
 Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Enligt regeringens direktiv ska Upprättelseutredningen ta fram för- slag till en lämplig ceremoniell inramning för upprättelseprocessen. I det arbetet ska utredningen samråda med företrädare för de som har drabbats och medverka till en bred förankring bland berörda aktörer. 
  
 4.2 
  
 En ceremoni som bygger på vanvårdades önskemål 
  
 Utredningens bedömning:  
 Det förslag till utformning och inne- håll, som följer nedan, utgår i allt väsentligt från önskemål som framförts till utredningen, vilket är en förutsättning för att cere- monins budskap ska uppfattas som trovärdiga. Utredningen bedömer förslagen också som både rimliga och möjliga att genomföra. 
 Stor samstämmighet bland vanvårdade 
 Enskilda vanvårdade och företrädare för olika organisationer har i stort sett helt samstämmiga uppfattningar om den ceremoniella inramningen. Man önskar få ett erkännande och en ursäkt från högsta politiska nivå och man anser att det ska ske vid en ceremoni som regeringen inbjuder till. 
 Utredningens anser att detta är väl motiverade önskemål. Ett erkännande och en ursäkt är en fundamental del av en upprättelse- 
 57 
  
 Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen 
  
 SOU 2011:9 
  
 process. Regeringen har ett övergripande ansvar och är en symbol för hela samhällskollektivet. 
 Syfte och budskap 
 Syftet med ceremonin är att samhället i bred bemärkelse ska erkänna det som tidigare förtigits eller negligerats. Syftet är också att de som utsatts för vanvård ska få en ursäkt på alla ansvarigas vägnar. Erkännande och ursäkt måste vara reservationslösa och så utformade att de kan bidra till att människor som utsatts för vanvård ska kunna gå vidare. 
 Ursäkten bör som utgångspunkt ha statens ansvar för mänskliga rättigheter, skydd av barn, lagstiftning och tillsyn. Ursäkten bör också omfatta kommuner och landsting, som haft ett direkt ansvar för de samhällsvårdade barnens välbefinnande. Även professionellt ansvariga och allmänhet som förstått, men inte ingripit, ska om- fattas. Ett erkännande av allas ansvar och skuld måste framföras utan att det egna ansvaret förminskas. 
 Syftet med ceremonin bör även vara att visa att samhället förmår att lyssna till människor, som sällan framför krav och kritik och som är beroende av myndigheters välvilja och kompetens. 
 Ursäkten bör följas av utfästelser om vad som kommer att göras för att kompensera dem som drabbats och för att förhindra upp- repning. Så många och tydliga besked som möjligt är viktigt för trovärdigheten. 
 Tidpunkt 
 Som tidigare nämnts har människor som utredningen talat med nästan unisont framhållit hur svårt det är att vänta på ett erkännande och en ursäkt från regeringen. Regeringen uppmanade, genom tillsättandet av Vanvårdsutredningen 2006, människor att berätta det som myndigheter inte tidigare frågat efter eller trott på, vilket uppfattats som positivt. Nu väntar man dock sedan länge på svar och reaktion från den som frågat. 
 Utredningen anser mot den bakgrunden att ceremonin bör genomföras så snart som möjligt efter det att utredningen lagt fram sitt betänkande. Det är angeläget att det inte uppstår en lång tid av osäkerhet om nästa steg i processen. Det finns en risk att det i så 
 58 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen 
  
 fall kan uppfattas som att regeringen tvivlar på att en ursäkt alls är motiverad. 
 Utformning 
 Ceremonin är till för dem som vanvårdats, vilket måste genomsyra utformningen i sin helhet. Vanvårdade bör inbjudas genom brev till dem som varit i kontakt med Vanvårds- eller Upprättelseutredningen och genom allmän information. Ambitionen bör vara att ingen som anser sig vara drabbad av vanvård och vill närvara ska avvisas på grund av platsbrist. Man bör även överväga att bidra till rese- kostnader för den som bor på ett visst avstånd från platsen för ceremonin.  
 TV-utsändning 
  bör vara ett alternativ till närvaro på plats. 
 Erkännandet och ursäkten bör, enligt så gott som alla drabbade som hört av sig till utredningen, framföras av statsministern på hela samhällets vägnar. Företrädare för riksdagspartier, kommuner, lands- ting, berörda myndigheter, och andra som representerar ett ansvar, t.ex. privata vårdgivare och organisationer av professionella, bör närvara. Utredningen har mött ett stort positivt intresse för del- tagande från dem utredningen har haft kontakt med. 
 Ceremonin bör ske i riksdagshuset för att visa på allvar och vikt. 
 Kringarrangemang 
 Ceremonin kan eventuellt avslutas med en gemensam samling, för att möjliggöra samtal och gemensamma reflektioner mellan drab- bade och företrädare för myndigheter och politik. Den kan även kompletteras med andra aktiviteter, i syfte att fördjupa lagstiftarens och andras kunskap om det som under tidigare decennier drabbat många barn i samhällets vård, t.ex. genom seminarier, hearings eller motsvarande för riksdagsledamöter och andra speciellt inbjudna. En ambition bör vara att människor med egen erfarenhet av samhällsvården medverkar med sina kunskaper. Även praktiskt verk- samma bör inbjudas att medverka, däribland socialchefer, familje- hemsföräldrar och socialsekreterare med ansvar för myndighets- utövningen. 
 Flera vanvårdade har framfört önskemål om att också få en skriftlig ursäkt från regeringen. I en känslosam situation kan det 
 59 
  
 Ceremoniell inramning för upprättelseprocessen 
  
 SOU 2011:9 
  
 vara svårt att uppfatta budskapet i sin helhet och en skriftlig ursäkt kan, utöver att vara en ytterligare bekräftelse, bli en hjälp att komma ihåg. 
  
 4.3 
  
 Förberedelser 
  
 Utredningen vill betona att förslagen ovan bara utgör en del av det som har diskuterats med vanvårdade och andra berörda. En definitiv förankring kan inte göras utan att datum och ställnings- taganden till övergripande inriktning, utformning och finansiering har gjorts. 
 Kostnaderna för ceremonin beräknas till  
 2,5–3 
  miljoner kronor, beroende på deltagarantal och eventuellt bidrag till resor. Många människor kan tänkas höra av sig efter ceremonin för frågor och synpunkter, för vilket det bör finnas beredskap. Frivilliga organi- sationer, kyrkor och kommuner bör här kunna engageras. 
 60 
 5 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 Den enskildes mänskliga rättigheter har varit en given utgångs- punkt för utredningens arbete. Det finns därför anledning att här kort redogöra för begreppet mänskliga rättigheter samt för vilken betydelse dessa rättigheter kan ha för samhällsvårdade barn och unga. 
 De mänskliga rättigheterna kan definieras som de rättigheter staterna genom internationella överenskommelser ska garantera den enskilda individen. Staten ska skydda individen från ingrepp i de grundläggande friheterna och från olika typer av övergrepp samt tillgodose hans eller hennes grundläggande behov. Rättigheterna är alltså knutna till individen som ska kunna åtnjuta rättigheterna ensam eller tillsammans med andra. Rättigheterna fungerar som en begränsning av statens makt över individen. Det är staten, inklusive hela den offentliga sektorn, som har ansvar för att rättigheterna främjas och skyddas. Varje rättighet för individen innebär därför en motsvarande skyldighet för staten. 
  
 1 
  
 Staten ska ansvara för att de mänskliga rättigheterna upprätthålls i praktiken. Det sker främst genom ett fungerande rättsväsende, lagstiftning, undervisning och socialt stöd. Staten är skyldig att se till att dess företrädare agerar i enlighet med de mänskliga rättig- heterna och måste på olika sätt hindra att företrädarna kränker dessa rättigheter. Staten har också viss skyldighet att se till att privata aktörer handlar i enlighet med rättigheterna. Privata aktörer som begår brott döms normalt sett dock inte för brott mot de mänskliga rättigheterna utan enligt nationell lagstiftning. 
  
 2 
  
 Det internationella samarbetet kring de mänskliga rättigheterna utvecklades framför allt efter andra världskriget. Erfarenheterna 
  
 1 
  
 Se vidare Utrikesdepartementets och Integrations- och jämställdhetsdepartementets skrift Mänskliga rättigheter – en introduktion, 2007. 
  
 2 
  
 Samma källa. 
  
 61 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2011:9 
  
 från kriget gjorde att det växte fram en uppfattning bland länderna i FN att världssamfundet måste ta ett gemensamt ansvar för den enskildes mänskliga rättigheter. 
  
 3 
  
 I det följande presenterar utredningen några konventioner och andra internationella dokument som kan ha betydelse för samhälls- vårdade barns rättsliga ställning. Framställningen syftar till att ge en översiktlig bild av barnets rättigheter utifrån ett människorätts- perspektiv och ska inte ses som någon uttömmande redogörelse för rättsområdet mänskliga rättigheter. 
  
 5.2 
  
 Barnkonventionen 
  
 5.2.1 
  
 Historik 
  
 Genèvedeklarationen 
 En deklaration om barns rättigheter, kallad Genèvedeklarationen, antogs av Nationernas Förbund 1924. Detta var det första inter- nationella dokument som uttryckligen behandlade barns rättig- heter. Deklarationen riktade sig inte till staterna och var inte heller juridiskt bindande. Den riktade sig i stället mera allmänt till män och kvinnor i alla länder. De rättigheter som tas upp i deklara- tionen är grundläggande och inkluderar bland annat barns rätt till en normal utveckling samt till mat, sjukvård och skydd mot utnyttjande. 
  
 4 
  
 Deklarationen om barns rättigheter 
 År 1959 antog FN:s generalförsamling en ny icke juridiskt bin- dande deklaration om barnets rättigheter. Ett flertal av dagens grundläggande principer för skydd av barn finns med i detta doku- ment. 
 Deklarationen innehåller tio principer om barnets rättigheter. Dessa principer innebär i huvudsak följande. Barnet är särskilt 
  
 3 
  
 År 1948 antog FN:s generalförsamling den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. Förklaringen är ett internationellt dokument som fastställer att alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. I förklaringen slås bland annat fast att rättigheterna gäller för var och en, oavsett t.ex. ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk uppfattning eller social ställning. 
  
 4 
  
 Legislative History of the Convention of the Rights of the Child, Volume 1, United Nations 2007, s. 3. 
  
 62 
  
 SOU 2011:9 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 skyddsvärt och ska ges de möjligheter som krävs för att utvecklas i en miljö av frihet och värdighet. Stor hänsyn ska tas till barnets bästa. Ett barn behöver kärlek och förståelse för att kunna utveckla sin personlighet. Det ska, om möjligt, växa upp hos sina föräldrar och, under alla omständigheter, i en omgivning av ömhet och moralisk och materiell trygghet. Barn utan familj ska ha rätt till särskild omvårdnad. Detsamma gäller för dem som saknar till- räcklig försörjning. Barnet ska vidare ha rätt till utbildning samt att delta i lek. Barnets bästa ska vara utgångspunkten för såväl utbild- ning som vägledning av barnet. Barnet ska skyddas mot alla former av försummelse, grymhet och utnyttjande och ska inte vara föremål för något slags handel. Det ska inte tas emot i anställning före en lämplig minimiålder och ska under inga omständigheter utföra arbete som kan skada dess hälsa eller utbildning eller störa den fysiska, psykiska eller moraliska utvecklingen. Slutligen anges att barnet ska skyddas från diskriminerande sedvänjor och ska upp- fostras i en anda av förståelse, tolerans, vänskap mellan människor, fred och universellt brödraskap. 
  
 5.2.2 
  
 Barnkonventionen i svensk rätt 
  
 De deklarationer som antogs 1924 respektive 1959 fick begränsad genomslagskraft, eftersom de, till skillnad från konventioner, inte är juridiskt bindande och inte uppdrar åt något enskilt organ att tillse att de efterlevs. FN:s nu gällande konvention om barnets rättigheter (barnkonventionen) antogs 1989 och trädde i kraft den 2 september 1990. 
 Sverige har ratificerat barnkonventionen. Konventionen är emellertid inte svensk lag, eftersom den inte är inkorporerad i svensk lagstiftning. I stället för inkorporering har man i Sverige valt metoden att transformera bestämmelserna. Detta innebär att de delar av konventionen som har ansetts behöva införlivas med svensk rätt har omarbetats (transformerats) till svensk författnings- text. 
 Eftersom barnkonventionen inte har inkorporerats i svensk lagstiftning är den alltså inte direkt tillämplig som svensk lag. Svenska domstolar och andra myndigheter är därmed inte formellt bundna av konventionen. Däremot är konventionen en bindande överenskommelse mellan de stater som har ratificerat den. Artikel 4 förpliktigar staterna att vidta alla lämpliga åtgärder för att 
 63 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2011:9 
  
 genomföra konventionen. Det är alltså svenska staten som är ansvarig för att konventionen – genom lagstiftning eller andra åtgärder – efterlevs i Sverige. 
  
 5.2.3 
  
 Barnkonventionens bestämmelser 
  
 5 
  
 Enligt artikel 1 i barnkonventionen är man barn till dess man fyller 18 år. Konventionen är inriktad på individen, det enskilda barnet, och de materiella artiklarna handlar om barnets rätt att få sina grundläggande rättigheter och behov tillgodosedda. Den inkluderar alla typer av mänskliga rättigheter. Således innehåller den såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kultu- rella rättigheter. Barnkonventionen innehåller också en särskild dimension av de mänskliga rättigheterna som inte återfinns i de andra stora konventionerna på området: rätten till särskilt skydd mot övergrepp och utnyttjande. 
 Barnkonventionens inledning, preambeln, speglar de principer om mänskliga rättigheter som har formulerats i FN:s konventioner och deklarationer. Där slås fast att barn, på grund av sin sårbarhet, behöver vård och skydd. Det betonas också att det är familjen som har det primära ansvaret för den vård och det skydd barnet behöver, samtidigt som barnet är i behov av samhälleligt skydd. Vidare framhålls vikten av respekt för de kulturella värden som finns i barnets miljö och vikten av internationellt samarbete för att säkra barnets rättigheter. 
 I preambeln betonas också att familjen är den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess med- lemmar och särskilt viktig för barnens utveckling och välfärd. Barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar och föräldrarnas ansvar för barnet går också som en röd tråd genom barn- konventionens bestämmelser. Konventionen sätter barnets behov framför föräldrarnas. Staterna ska säkerställa att ett barn inte mot sin vilja skiljs från sina föräldrar, om ett åtskiljande inte är nöd- vändigt för barnets bästa. Ett beslut om att skilja ett barn från dess föräldrar kan emellertid, enligt konventionen, vara nödvändigt t.ex. "vid övergrepp mot eller vanvård av barnet från föräldrarnas sida eller då föräldrarna lever åtskilda och ett beslut måste fattas angående barnets vistelseort" (artikel 9). 
  
 5  
 Jfr SOU 1997:116, avsnitt 2.2 och 2.3. 
 64 
  
 SOU 2011:9 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 Barnets rättigheter är i barnkonventionen formulerade i de olika sakartiklarna. De rättigheter i konventionen som kan hänföras till kategorin  
 medborgerliga och politiska rättigheter  
 är t.ex. rätten till registrering vid födseln, namn och nationalitet (artikel 7 och 8), åsiktsfrihet (artikel 12), yttrande- och informationsfrihet (artikel 13), religionsfrihet (artikel 14), förenings- och församlingsfrihet (artikel 15) samt skydd för privat- och familjelivet (artikel 16). Till medborgerliga rättigheter räknas också förbudet mot att utsätta barnet för tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och reglerna som avser frihetsberövande (artikel 37) samt reglerna rörande barnet i straffprocessen och kriminalvården (artikel 40). Hit hör också rätten till asyl (artikel 22). 
  
 Till de  
 ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna  
 hör rätten till goda utvecklingsbetingelser i vid mening, bland annat rätten till hälso- och sjukvård (artikel 24), social trygghet och socialförsäkring (artikel 26), skälig levnadsstandard (artikel 27), barnomsorg (artikel 18) samt utbildning (artikel 28). Likaså hör barnets rätt till kultur, till vila och fritid, lek och rekreation samt rätt att fritt delta i det kulturella och konstnärliga livet (artikel 31) till dessa rättig- heter. Barn som tillhör etniska, religiösa eller språkliga minoriteter eller en urbefolkning ska ha rätt att tillsammans med andra utöva sin egen kultur och religion samt sitt eget språk (artikel 30). Staterna åläggs i artikel 4 en skyldighet att vidta åtgärder "med utnyttjande till det yttersta av sina tillgängliga resurser" för att tillgodose dessa grundläggande behov hos ett barn. 
  
 Barnkonventionen innehåller också, som nämns ovan, en sär- skild sorts rättigheter, som kan sägas vara en utveckling av de traditionella mänskliga rättigheterna. Det är de rättigheter som ger barnet  
 särskilt skydd mot övergrepp och utnyttjande,  
 som t.ex. skydd mot alla former av fysiskt och psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, sexuella övergrepp (artikel 19), skydd mot ekonomiskt utnyttjande (artikel 32), skydd mot narkotika (artikel 33), skydd mot sexuell exploatering (artikel 34) och skydd i väpnade konflikter (artikel 38). I artikel 19 finns även en bestämmelse som ålägger staten att vidta alla lämpliga  
 lagstiftnings-, 
  administrativa och sociala åtgärder samt åtgärder i utbildningssyfte för att skydda barnet mot övergrepp i någon form. Här bör vidare särskilt uppmärksammas artikel 20 och artikel 39. Enligt artikel 20 ska ett barn som berövats sin familjemiljö, eller som för sitt eget bästa inte kan tillåtas stanna kvar i denna miljö, ha rätt till särskilt skydd och bistånd från statens sida. Artikel 39 ålägger staten en 
 65 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2011:9 
  
 skyldighet att vidta alla lämpliga åtgärder för att främja fysisk och psykisk rehabilitering samt social återanpassning av ett barn som utsatts för någon form av vanvård, utnyttjande eller övergrepp, tortyr eller någon annan form av grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. 
 Sakartiklarna i barnkonventionen ska ses som en del av en helhet där samtliga artiklar är lika viktiga. I konventionen finns dock i artiklarna 2, 3, 6 och 12 fyra grundläggande, allmänna principer. Principerna i dessa speglas och konkretiseras i konventionens övriga sakartiklar. De fyra principerna är: 
  
 - 
  
 Förbud mot diskriminering  
 (artikel 2). Grundtanken är att barn är jämställda och har lika värde. Rättigheterna i konventionen ska gälla alla enskilda barn som befinner sig inom ett lands jurisdiktion utan åtskillnad "av något slag". Barnet ska vidare skyddas mot alla former av diskriminering eller bestraffning på grund av barnets eller dess föräldrars ras, hudfärg, kön, språk, nationella, etniska eller sociala ursprung, egendom, handikapp, börd eller ställning i övrigt. 
  
 - 
  
 Principen om barnets bästa  
 är en annan av konventionens grundpelare (artikel 3). Vid alla åtgärder som rör barn "ska barnets bästa komma i främsta rummet". Principen om barnets bästa kan härledas ur två fundamentala tankar som båda har satt spår i konventionen. Den ena utgår från att barn är sårbara och behöver stöd och skydd och den andra betonar barnperspektivet i beslutsfattandet. Artikel 3 kompletteras bland annat av den ovan nämnda artikel 39 som ålägger staten en skyldighet att vidta alla lämpliga åtgärder för att främja fysisk och psykisk rehabilitering samt social återanpassning av ett barn som utsatts för någon form av vanvård, utnyttjande eller övergrepp. 
  
 - 
  
 Rätten till liv  
 (artikel 6) är en grundläggande rättighet. Artikeln ger barn ett skydd mot att bli dödade och den ska läsas till- sammans med artikel 37 som stadgar ett direkt förbud mot dödsstraff. Artikel 6 går emellertid längre än rätten till liv, genom att i andra punkten betona barns rätt till överlevnad och rätten till utveckling i vid mening. 
  
 - 
  
 Rätten att uttrycka sina åsikter  
 (artikel 12) i alla frågor som rör barnet självt är ett budskap om att barns åsikter ska respekteras. Det finns i artikeln också en utvecklingsaspekt, "barnets åsikter 
 66 
  
 SOU 2011:9 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mog- nad", således en betoning av barns deltagande i frågor som rör dem själva. 
  
 5.2.4 
  
 Barnrättskommittén 
  
 Barnkonventionen innehåller också bestämmelser om hur kon- ventionens tillämpning ska övervakas. I enlighet med artikel 43 i barn- konventionen har en internationell barnrättskommitté upprättats i FN. Kommittén, som är ett oberoende expertorgan, har till uppgift att följa upp och kontrollera staternas tillämpning av konventionens regler. 
 Medlemsstaterna ska vart femte år lämna en rapport om de framsteg som har gjorts för att förverkliga de rättigheter som anges i konventionen. Rapporteringen följs av ett förhör med företrädare för regeringen. Som underlag för förhöret samlar kommittén även in uppgifter från andra håll. Barnombudsmannen, enskilda organi- sationer, FN:s egna organ och enskilda personer kan också skicka in information till kommittén. Efter förhöret sammanställer kom- mittén sina kommentarer, där rekommendationer ges om hur staten bör agera för att förbättra genomförandet av barnkonventionen. 
  
 5.3 
  
 Europakonventionen 
  
 Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) undertecknades av bland annat Sverige i Rom år 1950 och trädde i kraft den 3 september 1953. Den gäller sedan den 1 januari 1995 som svensk lag. 
 Europakonventionen omfattar alla persongrupper, således även barn och unga. I konventionen och senare antagna tilläggsprotokoll slås ett antal grundläggande mänskliga rättigheter fast. Där finns bestämmelser om bland annat rätten till skydd mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling, rätten till personlig frihet, rätten till domstolsprövning samt rätten till skydd för privat- och familjeliv. 
 Europakonventionens efterlevnad kontrolleras av Europadomstolen, som avgör mål enligt konventionen. Hos Europadomstolen kan såväl mellanstatliga mål som enskilda klagomål prövas. Frågan om den 
 67 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 SOU 2011:9 
  
 enskildes rätt till skadestånd enligt Europakonventionen behandlas i kapitel 6 i detta betänkande. 
  
 5.4 
  
 Övriga internationella dokument 
  
 Utöver barnkonventionen och Europakonventionen finns ett flertal internationella dokument som har betydelse för barns rättigheter. De konventioner som finns rörande mänskliga rättigheter gäller såväl barn som vuxna. De olika kommittéer och procedurer som har upprättats för att granska staternas respekt för de mänskliga rättig- heterna har därför till uppgift att studera också hur de respekteras gentemot barn. 
  
 6 
  
 Som nämnts inledningsvis antog FN:s generalförsamlig år 1948 en  
 allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna 
 . En särskild hänvisning till barn finns i artikel 25, där det sägs att mödrar och barn är berättigade till särskild omvårdnad och hjälp samt att alla barn, oavsett om de är födda inom eller utanför äktenskapet, har rätt till samma sociala skydd. 
 Några av de rättigheter som har slagits fast i  
 FN-konventioner 
  tar också särskilt sikte på barn. Artikel 24 i  
 konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter,  
 som antogs av FN 1966, ger barnet rätt till namn och nationalitet och till sådant skydd som dess ställning som minderårig kräver. I  
 konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter,  
 även denna antagen av FN 1966, kan särskilt nämnas bestämmelserna om skydd mot utnyttjande av barn samt förbud mot att använda barn i arbete som sätter deras liv i fara eller hindrar deras normala utveckling (artikel 10.3), om främjande av barns utveckling (artikel 12.2) samt om rätten till utbildning (artikel 13). 
  
 7 
  
 I övrigt kan beträffande barn i samhällsvård nämnas  
 deklarationen om sociala och rättsliga principer rörande skydd av och omsorg om barn, särskilt med hänsyn till nationell och internationell placering i fosterhem och adoption  
 som kompletterar barnkonventionen med artiklar om familjehemsplacerade barns rättsliga skydd. Ett annat sådant dokument är  
 europeiska konventionen om utövandet av barns rättigheter 
 , som kom till år 1996 och som syftar till att stärka barns rättsliga ställning i familjerättsliga processer. 
  
 6 
  
 SOU 1997:116, avsnitt 2.2. 
  
 7 
  
 SOU 1997:116, avsnitt 2.2. 
  
 68 
  
 SOU 2011:9 
  
 Barn och mänskliga rättigheter 
  
 Ytterligare dokument som på olika sätt behandlar vård utanför det egna hemmet är  
 Resolution (77)33 on the Placement of Children, Europarådets rekommendationer Rec (2005)5 om barns rättigheter vid institutionsvård  
 och  
 Recommendation No R(87)6 on Foster Families.  
 Avslutningsvis bör här också nämnas  
 Lissabonfördraget  
 och  
 EU:s rättighetsstadga 
 , enligt vilken barn ska ha rätt till det skydd och den omvårdnad som behövs för deras välfärd. Stadgan betonar även vikten av barns rätt att få uttrycka sina åsikter och att få åsikterna beaktade. 
 Slutligen kan nämnas att Europarådets parlamentariska för- samling (PACE) nyligen har diskuterat frågan om övergrepp mot barn på institutioner. Församlingen antog i oktober 2010 en rekommendation 
  
 8  
  
 där ministerkommittén uppmanas att be medlems- staterna att bland annat anta lagstiftning för att förbjuda alla former av våld mot barn, men också att inleda processer i fråga om över- grepp som skett bakåt i tiden. I rekommendationen skriver man att medlemsstaterna bör hantera tidigare övergrepp och erbjuda full rättvisa till offren, vilket bland annat innefattar kompensation och terapeutisk hjälp. 
  
 8  
 Rec. 1934(2010). 
 69 
  
 6 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningen har i uppdrag att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt dem som under perioden  
 1920–1980 
  utsattes för vanvård i samhällsvården av barn och unga. Utredningen ska bland annat överväga om det är lämpligt att ekonomisk kompen- sation lämnas till de drabbade. Om utredningen anser att sådan ersättning bör lämnas, ska utredningen enligt direktiven även lämna förslag på hur ett system för kompensation bör utformas. 
 I detta kapitel behandlar utredningen frågan om ekonomisk kompensation bör lämnas till dem som utsatts för vanvården. Som angetts ovan är utredningens uppdrag uttryckligen begränsat till vanvård som ägt rum under tidsperioden  
 1920–1980. 
  Resone- manget i detta kapitel avser därför främst händelser som inträffat under den angivna perioden. Utredningen vill framhålla att det är direktivens utformning som slår fast denna begränsning och att det inte ligger några andra överväganden bakom utredningens tids- mässiga avgränsning av frågan. Händelser som inträffat före eller efter den aktuella perioden berörs kortfattat i avsnitt 7.5.3. Frågan om eventuell ersättning åt dem som i framtiden kan komma att drabbas av vanvård behandlas i kapitel 12. 
 Utredningen beskriver här nedan de allmänna förutsättningarna för ekonomisk kompensation enligt gällande regelverk. I det sammanhanget beskrivs bland annat skadeståndslagen, brottsskade- lagen och statens frivilliga skadeståndsprövning. Även reglerna om preskription behandlas. Därefter följer en redogörelse för några specifika former av ersättningar som tidigare lämnats i Sverige. Utredningens överväganden presenteras sist i kapitlet. 
 71 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 6.2 
  
 Allmänt om ersättning för skada 
  
 6.2.1 
  
 Skadeståndslagen (1972:207) 
  
 Allmänt 
 Skadeståndslagens tillämpningsområde anges i lagens 1 kap. 1 §, där det sägs att lagens bestämmelser tillämpas om inte annat är före- skrivet eller särskilt avtalat. Bestämmelserna i lagen kompletteras vidare av allmänna skadeståndsrättsliga grundsatser. En sådan grundläggande princip är att det ska finnas ett orsakssamband mellan en handling och en skada. Det krävs också att orsaks- sambandet är adekvat, vilket i stora drag innebär att orsaks- sambandet mellan handlandet och skadan inte får vara alltför svår- förutsebart, säreget eller avlägset. I sådana fall är den handlande inte skyldig att ersätta skadan. 
  
 1 
  
 Huvudprincipen för  
 beviskrav  
 i skadeståndsmål är att det är den skadelidande som ska  
 visa  
 att förutsättningar för skadestånds- skyldighet föreligger. Den skadelidande ska alltså styrka före- komsten av en skada, att det finns ett orsakssamband mellan hand- lande och skada och även att motsidan varit vållande. Beviskravet kan dock variera. Vad gäller exempelvis orsakssamband har bevis- kravet i praxis i ett antal fall lindrats i situationer där det ansetts vara särskilt svårt att uppfylla. 
  
 2 
  
 Culparegeln samt skadetyper 
 Enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen ska den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskada ersätta skadan. Denna grund- läggande princip inom skadeståndsrätten benämns ofta  
 culparegeln 
 . Som gemensamt uttryck för handlande eller underlåtenhet som kan medföra skadeståndsansvar används i skadeståndslagen begreppet  
 vållande 
 . 
 Bestämmelsen i 2 kap. 1 § skadeståndslagen omfattar, som fram- går ovan, endast  
 person- eller sakskada 
 . För att någon ska vara skyl- dig att ersätta så kallad  
 ren förmögenhetsskada 
 , dvs. ekonomisk skada som uppkommit utan samband med att någon lider person- eller sakskada, är utgångspunkten enligt 2 kap. 2 § skadestånds- lagen att skadan ska ha vållats genom brott. Inte heller så kallad 
  
 1 
  
 Hansen, B. & 2) vid tid- punkten för ansökan om sterilisering eller då sterilisering utfördes var omyndig eller underårig; 3) vid tidpunkten för ansökan om sterilisering eller då sterilisering utfördes var intagen på anstalt, vårdhem eller liknande institution; 4) steriliserats på grund av att han eller hon var diagnostiserad som sinnessjuk, sinnesslö eller epileptiker; 5) enligt uttryckligt myndighetskrav steriliserats för att få dispens att ingå äktenskap, för att få genomgå abort eller för att få mödrahjälp eller annat statligt eller kommunalt bidrag; eller 6) får antas ha samtyckt till steriliseringen på grund av att en myndighet har utövat otillbörlig påverkan eller varit försumlig. 
 Regeringen konstaterade i propositionen till steriliserings- ersättningslagen att det passerat lång tid sedan ingreppen skedde och att det därför kunde bli svårt att finna klara belägg för omoti- verade påtryckningar mot den enskilde i myndigheternas material. I dessa situationer skulle den steriliserades egna upplevelser därför ges ett betydande tolkningsföreträde, vilket innebar att en ansökan om ersättning i tveksamma fall hellre skulle beviljas än avslås. 
  
 39 
  
 Ersättningens storlek 
 Enligt 3 § första stycket steriliseringsersättningslagen utgår ersättning till steriliserade med ett schablonbelopp om 175 000 kronor. Sterili- seringsutredningen framhöll bland annat att ersättningen avsåg händelser som inträffat långt tillbaka i tiden. En bedömning av ersättningsfrågan skulle därför till stor del bli beroende av den enskildes förmåga att vid tidpunkten för prövningen uttrycka sina känslor och upplevelser samt av vad som antecknats i ansöknings- handlingar och journaler. Det fanns, menade man, risk för att de som steriliserats skulle komma att känna sig orättvist behandlade om en myndighet skulle göra en individuell bedömning av deras lidande. Steriliseringsutredningen menade vidare att ett förslag om schablonersättning betydligt skulle underlätta handläggningen av ersättningsfrågorna så att ersättning kunde betalas ut snabbare. 
  
 40 
  
 För att komma fram till det ersättningsbelopp som föreslogs, 175 000 kronor, jämförde utredningen med svensk praxis beträffande 
  
 39 
  
 Prop. 1998/99:71, s. 9. 
  
 40 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 4. 
  
 90 
  
 SOU 2011:9 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 skadeståndsrättslig ersättning vid personskada. En av utredningens slutsatser var att den ersättning som de tvångssteriliserade borde erhålla i vart fall skulle motsvara vad en person som drabbades av sterilitet genom brott eller olyckshändelse erhöll i invaliditets- ersättning inom ramen för den skadeståndsrättsliga ersättningen för lyte och men. Vid tidpunkten för utredningens arbete uppgick denna ersättning till 110 000 kronor. Utredningen framhöll vidare att staten utöver en invaliditetsersättning borde utge ett belopp som motsvarade en ersättning för det lidande eller den kränkning som den enskilde utsatts för. Mot bakgrund av dessa slutsatser kom utredningen fram till beloppet 175 000 kronor. 
  
 41 
  
 Frågan om ersättningens storlek behandlades även i propositionen till steriliseringsersättningslagen. Där framhöll man att redan det förhållandet att regeringen genom att tillsätta Steriliserings- utredningen erkände att utformningen av 1934 och 1941 års steriliseringslagar och deras tillämpning i praktiken präglades av ett synsätt som samhället senare tagit avstånd från innebar en upp- rättelse för dem som drabbats. Regeringen framhöll vidare att det var naturligt att de som steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ också skulle få en ekonomisk gottgörelse, även om man var medveten om att en sådan ersättning aldrig skulle kunna ersätta den enskilde för det lidande som denne fått utstå. Mot denna bakgrund ansågs ersättningen främst ha en symbolisk funk- tion. 
 I propositionen konstaterades att ersättningen till steriliserade innebar ett betydande avsteg från rådande skadeståndsrättsliga principer när det gäller det allmännas ansvar. Den ersättning som beslutades utgå till steriliserade skulle därför, framhöll man, inte kunna åberopas av andra grupper som stöd för skadeståndsanspråk mot staten. 
  
 42 
  
 Särskilt om ersättningen 
 Rätten till ersättning enligt steriliseringsersättningslagen betraktas som en personlig upprättelse. 
  
 43  
  
 Rättigheten kan därför inte över- låtas. Enligt lagen förfaller rätten till ersättning om sökanden avlider innan beslut om ersättning meddelas. Om sökanden avlider 
  
 41 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 4. 
  
 42 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 6. 
  
 43 
  
 Prop. 1998/99:71 s. 22. 
  
 91 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 efter att beslut om ersättning meddelats så tillfaller ersättningen dödsboet. 
 Ersättning enligt steriliseringsersättningslagen är skattefri. För den som fått ersättning med stöd av lagen ska ersättningsbeloppet dessutom undantas vid beräkningar av inkomstprövade social- försäkringsförmåner och inkomstprövade kommunala bidrag och avgifter. Detta gäller för resten av livet, oavsett om pengarna rent faktiskt finns kvar eller inte. 
  
 44 
  
 Steriliseringsutredningen konstaterade att regeringen, när utred- ningen genomfördes, i 17 fall hade betalat ut ersättning till per- soner som blivit steriliserade med stöd av de tidigare gällande steriliseringslagarna (så kallad ex  
 gratia-ersättning). 
  Regeringen hade betalat ut ersättning i fall där formella fel kunnat konstateras i handläggningen enligt då gällande lagstiftning. Ersättningsbeloppen hade uppgått till mellan 40 000 och 60 000 kronor. 
  
 45  
  
 Enligt sterili- seringserättningslagen ska sådan ex  
 gratia-ersättning 
  avräknas från den ersättning som utbetalas enligt bestämmelserna i lagen. 
 Organisation för handläggning av ersättningen 
 Beträffande handläggningen av ersättningsärendena framhöll Steriliseringsutredningen att denna måste vara såväl snabb och effektiv som rättssäker och att det krävdes en organisation med erfarenhet av och kunskap om såväl juridiska som medicinska frå- gor. Enligt utredningens uppfattning skulle det inte vara menings- fullt att bygga upp en ny, särskild organisation med eget kansli för den begränsade tid ersättningsfrågan skulle hanteras. Med hänsyn till antalet ärenden och krav på någon form av domstolsprövning kunde inte de organ som vanligen handlägger ersättningskrav mot staten utnyttjas, exempelvis Justitiekanslern och Regeringskansliet. Att låta en organisation nära knuten till Socialstyrelsen handlägga ärendena ansågs inte heller vara lämpligt. En viktig och avgörande invändning mot detta var enligt utredningen att Socialstyrelsen i princip var den myndighet som en gång beslutade om de sterili- seringar som nu var föremål för utredning och ersättning. På de skäl som Steriliseringsutredningen anförde beslutades att den prak- tiska handläggningen av ansökningarna om ersättning skulle anför- tros åt Personskadereglering AB (PSR), som då handlade den 
  
 44 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 7. 
  
 45 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 4 f. 
  
 92 
  
 SOU 2011:9 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 offentliga sjukvårdens och stora delar av den privata sjukvårdens patientskadeärenden. 
  
 46 
  
 Steriliseringsutredningen framhöll vidare att ersättningen till steriliserade genom lagregleringen skulle bli en civil rättighet enligt bestämmelserna i Europakonventionen. Detta medförde enligt utredningen att den enskilde hade en rätt att få sin sak prövad av domstol. Av den anledningen föreslogs att alla beslut om ersättning skulle fattas av en särskild nämnd, uppbyggd på sådant sätt att kraven på domstolsprövning enligt Europakonventionen uppfylldes. 
  
 47 
  
 En ny myndighet, som fick namnet Steriliseringsersättnings- nämnden, inrättades för att bedöma ansökningar och besluta om ersättning. En särskild utredare fick i uppdrag av regeringen att förbereda inrättandet av nämnden. I enlighet med utredningens förslag bestod nämnden av en ordförande, som hade varit ordinarie domare, en parlamentariker, en ledamot med medicinsk erfarenhet (gynekolog) och en ledamot med  
 social-psykiatrisk 
  kompetens (psykiater). Samtliga hade personliga ersättare. 
  
 48 
  
 Steriliseringsersättningsnämndens beslut kunde inte överklagas. Detta motiverades bland annat med nämndens utformning. Mot en rätt att överklaga talade också enligt förarbetena effektivitets- och kostnadsskäl. Ett avslag från nämndens sida innebar emellertid inte ett hinder för den enskilde att återigen ansöka om ersättning och i samband därmed ange nya omständigheter till stöd för sina krav. En sådan framställning skulle prövas av nämnden på nytt. Nämn- den kunde också själv ompröva ett ärende om man konstaterade att man tidigare felaktigt avslagit ett ersättningskrav eller om man upptäckte andra uppenbara felaktigheter. Ett avslag från nämndens sida hindrade i sig inte den enskilde från att väcka talan vid domstol och kräva ersättning på allmän skadeståndsrättslig grund. 
  
 49 
  
 Nämnden skulle hålla muntlig förhandling om den ersättnings- sökande begärde det och det inte var uppenbart obehövligt. Verk- samheten utgjorde sådan myndighetsutövning som medförde att den stod under tillsyn av Justitiekanslern och Riksdagens ombuds- män. 
  
 50 
  
 För att informera om den nya lagstiftningen samt inrättandet av Steriliseringsersättningsnämnden företog regeringen ett antal informationsinsatser. Under våren 1999 distribuerades en informations- 
  
 46 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 5. 
  
 47 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 5. 
  
 48 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 6. 
  
 49 
  
 Prop. 1998/99:71, s. 26. 
  
 50 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 7 f. 
  
 93 
  
 Allmänna överväganden kring ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 folder om den nya lagen till samtliga apotek, försäkringskassekontor, patientnämnder och vårdcentraler i landet. I foldern fanns en sär- skild talong genom vilken ansökningsblanketter kunde beställas. Foldern gjordes i två versioner, varav den ena på lättförståelig svenska. Från den 27 maj 1999 och ett par veckor framåt, sände Sveriges televisions "Anslagstavlan information om steriliserings- ersättningslagen, adress och telefonnummer till Steriliserings- ersättningsnämnden samt var information kunde hämtas. 
  
 51 
  
 I samband med att steriliseringsersättningslagen trädde i kraft infördes bestämmelser i dåvarande sekretesslagen, som i stora drag överensstämde med de som gällde för sekretess inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Samma sekretesskrav ansågs lämpliga vid handläggningen av anspråk på ersättning på grund av sterili- sering. Sekretessbestämmelsen omfattade även nämndens samman- träden och de uppgifter som framkom där samt nämndens beslut. 
  
 52 
  
 Steriliseringsersättningsnämndens verksamhet 
 Steriliseringsersättningsnämnden påbörjade sin verksamhet den 1 juli 1999, samma dag som steriliseringsersättningslagen trädde i kraft. Lagen i sig är inte tidsbegränsad. Ansökningar om ersättning ska dock enligt en bestämmelse i lagen ha inkommit till nämnden senast före utgången av december månad 2002. Ansökningar som inkommit därefter ska enligt samma bestämmelse avvisas. Nämn- den avgjorde 2 100 ärenden innan dess verksamhet upphörde helt den 30 november 2003. Akter och diarium har överlämnats till Riksarkivet. 
  
 53 
  
 Under den tid nämnden var aktiv tillhandahöll PSR personal för beredning och föredragning av nämndens ärenden. PSR tillhanda- höll också lokaler och kontorsmaterial för nämndens räkning. Ersättning till PSR utgick efter antal avgjorda ärenden, enligt ett avtal mellan nämnden och PSR. Nämndens sammanträden ägde rum i Riksdagens lokaler. Ekonomihanteringen sköttes av Kammar- kollegiet. 
  
 54 
  
 51 
  
 Regeringens skrivelse 2000/01:73, s. 8. 
  
 52 
  
 Prop. 1998/99:71, s. 25. 
  
 53 
  
 Valenzuela, May, L. & 
  
 2. 
  
 en persons utnyttjande av ett barn för den personens, eller annan persons, sexuella upphetsning eller tillfredsställelse; 
  
 3. 
  
 underlåtenhet att ta hand om ett barn som resulterar i allvarlig försämring av barnets fysiska eller psykiska hälsa eller utveckling eller har allvarliga, skadliga effekter på hans eller hennes bete- ende eller välgång; 
  
 4. 
  
 någon annan handling, eller underlåtenhet att handla, gentemot barnet som resulterar i allvarlig försämring av barnets fysiska 
  
 27 
  
 Residential Institutions Redress Act 2002 7(1). 
  
 28 
  
 A guide to the redress scheme under the Residential Institutions Redress Act, 2002 
  
 , 2005. 
  
 29 
  
 Information från Ryan, Residential Institutions Redress Board, den 1 juli 2010. 
  
 128 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 eller psykiska hälsa eller utveckling eller har allvarliga, skadliga effekter på hans eller hennes beteende eller välgång. 
 30 
  
 Även skada ( 
 injury 
 ) definieras i lagen och anges omfatta fysisk och psykisk skada. Både skador som fortfarande existerar och som den sökande tidigare lidit av omfattas av begreppet. 
  
 31 
  
 Det är inte nödvändigt att själva vanvården skett på institutionen, utan även vanvård som orsakats av eller möjliggjorts av en person med anknytning till institutionen men som skett på annan plats kan under vissa förutsättningar berättiga till ersättning. 
  
 32 
  
 Särskilt om ersättningen 
 Utgångspunkten för den ersättning RB beviljar är att den ska vara skälig med hänsyn till de unika omständigheterna som gäller i varje enskilt fall. Det finns fyra principer enligt vilka ersättning kan utgå. 
  
 33 
  
 1. 
  
 Enligt den första principen lämnas ersättning utifrån hur allvar- lig vanvården och skadorna som den sökande drabbats av varit. Sådan ersättning bestäms i en tvåstegsprocess. I det första steget viktar RB de olika elementen som utgör den drabbades upp- levelser utifrån en särskild tabell. De olika delar som viktas av RB är hur allvarlig vanvården varit, hur allvarliga medicinskt kon- staterade fysiska eller psykiska men den drabbade fått till följd av vanvården, hur allvarliga psykosociala sjukdomar som följt av vanvården samt, slutligen, vilka möjligheter som gått den drab- bade förlorade i livet till följd av vanvården ( 
  
 loss of opportunity 
 ). Sedan samtliga dessa omständigheter viktats gör RB en helhets- bedömning för att avgöra om den viktning bedömningen lett fram till är skälig. 
 Baserat på vad RB kommer fram till efter denna bedömning bestäms det belopp som den drabbade ska få i ersättning. RB har fem olika nivåer för ersättning, som är baserade på den viktning man kommer fram till i bedömningen ovan. Skada enligt den lägsta nivån ger ersättningsbelopp på upp till 50 000 Euro. Där- efter följer nivåerna 50  
 000–100 
  000 Euro, 100  
 000–150 
  000 Euro, 150  
 000–200 
  000 Euro och slutligen 200  
 000–300 
  000 Euro. 
  
 30 
  
 Residential Institutions Redress Act 2002 1(1). 
  
 31 
  
 Residential Institutions Redress Act 2002 1(1). 
  
 32 
  
 A guide to the redress scheme under the Residential Institutions Redress Act, 2002,  
  
 2005. 
  
 33 
  
 A guide to the redress scheme under the Residential Institutions Redress Act, 2002 
  
 , 2005. 
  
 129 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 2. 
  
 I fall där vanvården inte varit begränsad till specifika handlingar, utan där istället den allmänna stämningen på en institution präg- lats av rädsla och förtryck kan RB bevilja ytterligare ersättning. Sådan ersättning kan dock inte överstiga 20 procent av den er- sättning som beviljats enligt de principer som beskrivs i punkten 1 ovan. 
  
 3. 
  
 Den ersättning som RB beviljar kan även innefatta ersättning för utgifter för behandling av den skada som den sökande drabbats av. 
  
 4. 
  
 Slutligen kan RB bevilja ersättning för kostnader för ansökning- en till nämnden. I detta ingår bland annat ersättning för ombuds- kostnader. 
  
 Ersättning som RB beslutar om betalas normalt ut som en klump- summa. Det finns dock möjlighet för RB, på begäran av den sökande eller efter nämndens eget beslut, att dela upp ersättningen på flera delbetalningar. RB erbjuder vidare en tjänst bestående i finansiell rådgivning till personer som beviljas ersättning. 
  
 34 
  
 Om en sökande avlider efter att en ansökning lämnats in till RB har de efterlevande rätt att driva ansökningsprocessen vidare. 
  
 35 
  
 Beslut och ersättningsbelopp 
 Sista dag för ansökan om upprättelse till RB var den 15 december 2005 och ansökningarna kan avse tiden fram till denna dag. De flesta av de institutioner som omfattas av Redress Act upphörde under slutet av  
 1970-talet 
  eller början av  
 1980-talet 
  och endast ett fåtal av dem bedrev fortfarande verksamhet när ansökningstiden till RB gick ut. 
  
 36 
  
 RB har också möjlighet att under vissa förutsättningar acceptera ansökningar som inkommit efter den 15 december 2005. Någon slut- dag för mottagande av ersättningar finns inte. Per den 24 december 2009 hade RB mottagit 14 667 ansökningar, varav 13 743 hade behandlats. 10 188 förlikningserbjudanden hade då lämnats och i 2 741 fall hade ersättning beviljats efter förhandling. 814 ansökningar hade dragits tillbaka, avvisats eller resulterat i ett beslut om att inte bevilja ersättning. Av de ansökningar som avvisats låg majoriteten 
  
 34 
  
 May of the Residential Redress Board 2008. 
  
 35 
  
 A guide to the redress scheme under the Residential Institutions Redress Act, 2002,  
  
 2005. 
  
 36 
  
 Information från Ryan, Residential Institutions Redress Board,  
  
 2010-07-01. 
  
 130 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 utanför RB:s ansvarsområde, innebärande att de rörde händelser på institutioner som inte omfattas av Redress Act. 
  
 37 
  
 Det genomsnittliga ersättningsbelopp som beviljats per den 30 november 2009 var 63 240 Euro och det högsta ersättningsbelop- pet 300 500 Euro. Cirka 50 procent av de beviljade ersättningarna låg inom nivån 50  
 000–100 
  000 Euro. 
  
 38 
  
 7.3 
  
 Principer för ersättningen 
  
 Utredningens förslag 
 : Ersättning ska lämnas med ett enhetligt belopp till alla ersättningsberättigade. Ersättningen ska betraktas som ett erkännande av samhällets svek mot de vanvårdade och som en bekräftelse av deras lidande. 
  
 7.3.1 
  
 Inledning 
  
 När det gäller ersättningens utformning har det från både enskilda och från de organisationer som företräder de vanvårdade framförts ett flertal olika förslag på hur ett system för ekonomisk ersättning bör se ut. Bland dessa förslag finns sådana som innebär att ersätt- ning bör lämnas utifrån vilken skada vanvården inneburit för den en- skilde. Här finns resonemang som tar sikte på den skada som van- vården innebar vid tidpunkten för händelsen, men även sådan skada som visat sig senare i livet. Denna syn på ersättningen, som en kom- pensation för uppkommen skada, innefattar vanligtvis också ett system med olika ersättningsnivåer, där den som drabbats av störst skada ska tillerkännas högst ersättningsbelopp. 
 Andra förslag innebär att ersättningsbeloppen bör bestämmas utifrån vilken kränkning barnet blev utsatt för genom vanvården. Dessa går i stor utsträckning ut på att ersättningsbeloppets storlek görs beroende av kränkningens art och svårighetsgrad. Några av resonemangen innebär att ersättningsbeloppet även bör bestämmas mot bakgrund av hur länge barnet varit omhändertaget för samhälls- vård. Enstaka förslag har dessutom framförts om att ersättningen bör utgöras av ett engångsbelopp, oavsett hur allvarlig vanvården varit. 
  
 37 
  
 Residential Institutions Redress Board, Newsletter 24th December 2009  
  
 samt information från Ryan, Residential Institutions Redress Board,  
  
 2010-07-01. 
  
 38 
  
 May of the Residential Institutions Redress Board, 2008. 
  
 131 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Men även helt andra typer av idéer om ersättning har lagts fram. Exempelvis har några förespråkat en sorts livränta i stället för ett engångsbelopp. Ytterligare några har ansett att det vore bäst med en fond, ur vilken vanvårdade skulle kunna söka ersättning för rehabi- litering eller andra särskilda behov på grund av vanvården. 
 Det har således framkommit ett stort antal olika förslag på hur ett system med ekonomisk ersättning bör utformas. Det finns mot den bakgrunden skäl att reflektera över vilket syfte ersättningen ska ha i upprättelseprocessen. Först när syftet med ersättningen är fast- lagd, är det rimligt att ta ställning till ersättningens närmare utform- ning. Utredningen väljer därför att i det följande presentera fyra olika modeller av ersättningssystem. De olika modellerna skiljer sig åt i principiellt hänseende. Därefter ger utredningen sin egen syn på vilken ersättningsform som är mest ändamålsenlig. 
  
 7.3.2 
  
 Modell 1: Ersättning för kränkning 
  
 Den första modellen innebär att den ekonomiska ersättningen be- traktas som en kompensation för den kränkning som vanvården innebar när den inträffade, dvs. vid tidpunkten för vanvården. Detta liknar i stora drag kränkningsersättning enligt skadeståndslagen. Sådan ersättning avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom rädsla, för- nedring, skam eller liknande. 
 Om syftet med ersättning är att kompensera för den kränkning som vanvården inneburit blir ersättningsbeloppet oundvikligen bero- ende av hur allvarlig kränkningen varit. Det blir här fråga om att göra en individuell bedömning av vilken kränkning som förelegat i varje enskilt fall. Vid denna bedömning bör såväl den tid som kränk- ningen pågått som arten av den kränkande handlingen beaktas. Enkelt uttryckt innebär detta att ju större lidande som totalt sett drabbat barnet under vanvården, desto högre bör ersättningen vara. Även här finns således likheter med kränkningsersättning enligt skadestånds- lagen. Sådan ersättning ska nämligen beräknas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. 
 Modellen påminner också i många avseenden om den som an- vänts enligt den så kallade Stavangermodellen, vilken tillämpats i en del norska kommuner. Enligt den modellen bestäms ersättningen utifrån vanvårdens art och omfång. 
 132 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 7.3.3 
  
 Modell 2: Ersättning för efterföljande skador 
  
 Den andra modellen innebär att den ekonomiska ersättningen be- traktas som en direkt kompensation för de skador som uppkommit till följd av vanvården. Till detta system kan hänföras rena person- skador hos den drabbade, men även följdskador såsom ökade kost- nader för sjukvård eller uteblivna möjligheter till egen inkomst (loss of opportunity). Även här blir det således fråga om ersättnings- belopp som kan variera kraftigt mellan olika vanvårdade, allt beroende av vilken skada som vanvården kan sägas ha inneburit för den en- skilde individen. 
 Modell 2 liknar i vissa avseenden den ordning som gäller i Irland. Där baseras nämligen ersättningen i stor utsträckning på de skador som vanvården orsakat. Som beskrivits i avsnitt 7.2 utgår ersättning enligt det irländska systemet efter en sammanvägning av hur allvar- lig vanvården varit, hur allvarliga medicinskt konstaterade fysiska eller psykiska men den drabbade fått till följd av vanvården, hur allvarliga psykosociala följdsjukdomar som följt av vanvården samt, slutligen, vilka möjligheter som gått den drabbade förlorade i livet till följd av vanvården. Den ersättning som betalas ut kan dessutom innefatta ersättning för utgifter för behandling av den skada som den sökande drabbats av. 
  
 7.3.4 
  
 Modell 3: Ersättning utifrån behov 
  
 En annan tänkbar modell går ut på att man fokuserar på den enskil- des verkliga behov av ekonomiskt stöd som det ser ut i dag. Enligt den här modellen kan den som drabbats av vanvård ansöka om er- sättning för att täcka särskilda kostnader som han eller hon har på grund av vanvården. Det kan röra sig om kostnader för sjukvård och tandvård, men också om kostnader för att täcka olika rehabilite- ringsbehov. 
 Ersättningen blir på det här sättet högst individuell. Beloppet kan följaktligen också variera kraftigt beroende på det behov som finns vid tidpunkten för beslutet. Hur allvarlig vanvård som faktiskt drab- bat den enskilde har däremot ingen betydelse för beloppets storlek. 
 Ett system för att bevilja ersättning utifrån den drabbades behov kan konstrueras på olika sätt. Ett sätt kan vara att det på ansökan av den enskilde en gång för alla – utifrån en behovsbedömning – med- delas ett slutligt beslut av något beslutande organ. Ett annat sätt 
 133 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 kan vara att det inrättas en fond ur vilken vanvårdade har möjlighet att löpande ansöka om kostnader som kan uppkomma till följd av vad de blivit utsatta för som barn. 
  
 7.3.5 
  
 Modell 4: Ersättning som bekräftelse 
  
 Den fjärde modellen utgår från att det inte går att mäta den enskil- des kränkning eller lidande i pengar. Ersättning enligt denna modell lämnas i stället som ett erkännande av samhällets svek mot den drab- bade. Den utgör ett bevis på att man uppmärksammat den enskildes lidande och att man tror på hans eller hennes berättelse. Ersättning- en kan inte betecknas som ett skadestånd i traditionell mening, eftersom det inte har till syfte att ersätta någon specifik kränkning, skada eller kostnad för den enskilde. 
 Ersättningens storlek blir enligt den här modellen oberoende av vanvårdens art eller varaktighet. För att rätt till ersättning över huvud taget ska komma i fråga måste visserligen krävas att vanvården varit av viss svårighetsgrad. När väl den gränsen passerats, blir det emel- lertid fråga om ett och samma belopp för alla berörda, utan inbördes gradering. 
  
 7.3.6 
  
 Slutsatser och förslag 
  
 De fyra modellerna ovan kan kort sammanfattas på följande sätt. Modell 1 syftar till att kompensera för den kränkning som den drab- bade upplevt. Modell 2 avser att ersätta den skada som vanvården orsakat. Modell 3 erbjuder ersättning till den enskilde utifrån vilket faktiskt behov han eller hon bedöms ha i dag. I modell 4, slutligen, utgör ersättningen ett erkännande av samhällets svek och en be- kräftelse på det lidande som vanvården inneburit för den drabbade. Ersättningen enligt modellerna  
 1–3 
  är individuell och kan variera i storlek utifrån den enskildes skada respektive behov. Ersättnings- beloppet enligt modell 4 är däremot ett och samma för alla som be- viljas ersättning. 
 När det gäller ersättning för kränkning enligt  
 modell 1  
 kan det tyckas tilltalande att den enskilde kompenseras för det lidande som vanvården innebar. Det faktum att kränkningen kan ha upplevts olika av olika personer talar också för att det vore rimligt med individuella ersättningsbelopp. Det är emellertid svårt att sätta sig in i och be- 
 134 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 döma enskilda människors lidande. Särskilt när det gäller händelser som skett långt tillbaka i tiden. Men oavsett när händelserna inträffat är det i det närmaste omöjligt att på ett rättvist sätt gradera olika människors upplevelser av vanvården och att ställa dessa i relation till ett visst ersättningsbelopp. 
 Beslut om skadestånd för kränkning på grund av brott fattas visserligen dagligen i svenska domstolar. Svårigheterna att bedöma den verkliga kränkningen har emellertid medfört att fokus i dessa fall främst ligger på gärningen och inte så mycket på den enskildes upplevelse av situationen. Graderingen av skadeståndet görs därför i praktiken genom mer eller mindre objektiva bedömningar av den kränkande handlingen. Här har Brottsoffermyndighetens praxis mycket stor betydelse för vilken ersättning som normalt sett följer på olika gärningar. 
  
 39 
  
 I den mån man verkligen avser att ersätta den enskildes upplevda kränkning går det emellertid inte att utgå enbart från gärningen. Liknande situationer kan upplevas högst olika av olika människor. För att bedöma individens verkliga lidande förutsätts därför att hän- syn tas till samtliga omständigheter i det enskilda fallet, vilket av naturliga skäl är mycket svårt. Möjligheten att bedöma den verkliga kränkningen är därför i stor utsträckning beroende av den enskildes förmåga att i dag uttrycka sina känslor och upplevelser av det in- träffade. Rätten till en högre ersättning blir i slutändan beroende av om sökanden lyckas bevisa att han eller hon utsatts för den kränk- ning som krävs för den högre ersättningsnivån. 
 Det finns dessutom en påtaglig risk för att de vanvårdade kommer att känna sig orättvist behandlade om en myndighet i dag ska tala om vad deras individuella lidande är värt i pengar. Detta talar enligt ut- redningens mening för att ersättningsbeloppet inte ska knytas till en värdering av den kränkning som den drabbade upplevt i samband med samhällsvården. 
 När det gäller  
 modell 2  
 (ersättning för skador som uppkommit till följd av vanvården), kan konstateras att det i många fall skulle vara svårt att i efterhand avgöra vilka skador som är att hänföra till vanvården och vilka som kan ha andra orsaker. Det gäller särskilt beträffande den drabbades hälsa och den svårdefinierade rätten till ersättning för förlorade möjligheter (loss of opportunity). Men även skadorna i sig kan vara svåra att värdera. Utredningen anser därför att inte heller denna modell är att föredra. 
  
 39  
 Se mer om Brottsoffermyndighetens praxis i avsnitt 7.6. 
 135 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Modell 3 (ersättning utifrån behov)  
 har den fördelen att ersätt- ning betalas ut på grund av det verkliga behov av ersättning som den drabbade har i dag. På så sätt kan den här modellen sägas träffa dem som verkligen behöver hjälpen. Ersättningen kan därför betraktas som både konstruktiv och framåtblickande. Just det förhållandet att ersättningen utgår från det behov som föreligger i dag kan emel- lertid också medföra att den uppfattas som orättvis. Graden av van- vård som drabbat en människa som barn behöver nämligen inte nödvändigtvis stå i relation till det lidande eller det hjälpbehov som samma människa upplever i vuxen ålder. Med den här modellen skulle den som upplevt svår vanvård, men som av olika anledningar klarat sig förhållandevis bra i livet, inte ha rätt till ersättning. Sam- tidigt skulle den som utsatts för lindrigare vanvård kunna ha ett betydligt större behov av stöd och hjälp, och därmed också större möjligheter till ersättning. En lösning som innebär att ersättning be- viljas utifrån nuvarande behov riskerar således att tappa förankringen i det förflutna. Det kan därför också ifrågasättas om en sådan lösning verkligen motsvarar de krav som ställs på ekonomisk ersättning i en upprättelseprocess. En upprättelseprocess har ju till sitt yttersta syfte att hantera just relationen till händelser som inträffat bakåt i tiden. Denna nackdel kan i viss mån anses gälla även beträffande ersätt- ning för efterföljande skador enligt modell 2. 
  
 Det bör betonas att ersättningen är till för människor som bär på mycket svåra erfarenheter från den tid de var i samhällets vård. Många av de drabbade har genom sina upplevelser förlorat förtro- endet för samhället och myndigheterna. Samhället får därför i det närmaste anses ha förverkat möjligheten att inta rollen av att veta vad som är bäst för dessa människor. En ordning där samhället ännu en gång sätter sig över de drabbade och bestämmer vilket behov av hjälp de har i livet kan mot denna bakgrund uppfattas som direkt olämplig. Av dessa skäl avråder utredningen även från att använda modell 3. 
  
 Modell 4  
 (ersättning som erkännande och bekräftelse), slutligen, innebär alltså att ersättning utgår som ett erkännande av det som hänt och inte som ett försök att kompensera den skada som uppkommit på grund av vanvården. Detta medför att ersättningsbeloppet är en- hetligt till alla som beviljas ersättning, oavsett arten eller varaktig- heten av vanvården. 
 Ett system med ett enhetligt ersättningsbelopp kan uppfattas som orättvist av några. Det kan emellertid också betecknas som rättvist just på grund av att alla får ett och samma belopp. Som utredningen 
 136 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 betonat ovan är det nämligen inte möjligt att på ett objektivt sätt gradera olika människors upplevelser av vanvården eller att jämföra olika sorters vanvård. Insikten att det inte går att på ett rättvist sätt kompensera de vanvårdade för den skada de orsakats talar därmed för att ersättningen bör utgöras av ett enhetligt belopp till alla drab- bade. En strävan att trots detta ersätta det verkliga lidandet skulle dessutom innebära att orimligt stor vikt lades vid den enskildes för- måga att i dag presentera sina känslor och upplevelser av vanvården. 
 För ett enhetligt belopp talar också synpunkter som framförts till utredningen från det norska Prosjekt Oppreisning (Propp), som i Norge bistår såväl kommuner och län som enskilda som drabbats av vanvård. Enligt dessa synpunkter hade ett enhetligt ersättnings- belopp varit att föredra. Erfarenheterna i Norge visar nämligen, enligt Propp, att ett graderat ersättningssystem riskerar att hos den vanvårdade skapa en känsla av att ha blivit orättvist behandlad när det gäller ersättningsnivån. Upplevelsen av att ha blivit orättvist be- handlad kan, enligt Propp:s erfarenheter, uppkomma i förhållande till andra ersättningsberättigade, men också i förhållande till den egna ersättningen, när den enskilde anser att han eller hon borde ha fått ett högre ersättningsbelopp. 
 Det kan noteras att ersättningen till dem som tvångssteriliserats betalades ut med ett enhetligt, schabloniserat, belopp. Även för denna grupp människor var det lidande enskilda personer genomgått på grund av steriliseringen mycket olika. I Steriliseringsutredningens delbetänkande (SOU 1999:2) anges som ett exempel på detta att sterilisering kunde drabba en omyndig kvinna som ännu inte hunnit få barn, men också en betydligt äldre kvinna som redan hade flera barn och svåra hemförhållanden. Steriliseringsutredningen gjorde bedömningen att mycket talade för att kränkningen mot den yngre kvinnans integritet och liv kunde anses mer djupgående och allvar- lig än den kränkning som drabbade den äldre kvinnan. Utredningen konstaterade emellertid att det är svårt att sätta sig in i och bedöma enskilda människors lidande och att gradera detta, vilket angavs som ett skäl att föreslå en enhetlig ersättning. Som ytterligare skäl för en enhetlig ersättning angav utredningen att en graderad ersättning riskerar att leda till besvikelser hos de drabbade och att en enhetlig ersättning skulle underlätta handläggningen av ersättningsfrågan. 
 Som den här utredningen framfört på flera ställen tidigare i be- tänkandet är det av stor vikt att en utbetalning av ersättning till de berättigade ska kunna ske så snart som möjligt. Det går inte att bort- se från att en enhetlig ersättning sannolikt skulle underlätta hand- 
 137 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 läggningen av ersättningsfrågorna. Därmed skulle också ersättning kunna betalas ut snabbare. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att starka skäl talar för att ekonomisk ersättning till den som drabbats av vanvård i den sociala barnavården bör utgå med ett enhetligt belopp i enlighet med den ersättningsmodell som här kallats modell 4. Ersättningen bör därmed betraktas som ett erkännande av att den ersättningsbe- rättigade utsatts för oförsvarligt lidande och inte som en skadestånds- rättslig kompensation för någon konkret skada. 
  
 7.4 
  
 Vilka förhållanden bör ge rätt till ersättning? 
  
 Utredningens förslag:  
 Ersättning ska beviljas för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. 
 Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvar- lig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter vid tidpunkten för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om över- greppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
  
 7.4.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningen ska enligt direktiven besvara frågan hur lämpliga kri- terier för en eventuell ekonomisk ersättning bör utformas. En central del i denna frågeställning gäller vilka förhållanden som ska kunna ge rätt till ersättning. 
 Utredningen har mottagit ett stort antal synpunkter från de van- vårdade och deras organisationer i denna fråga. Synpunkterna har varierat åtskilligt när det gäller vilken grad av missförhållanden som ska kunna aktualisera en rätt till ersättning. Några har gått ut på att det bör vara tillräckligt att man har blivit intervjuad av Vanvårds- utredningen. Andra har varit inriktade på att endast de mest allvar- liga fallen av vanvård bör kunna resultera i ersättning. 
 Utredningen behandlar i detta avsnitt frågan om vilka förhål- landen som ska kunna ge rätt till ersättning. Frågan om vilka krav som bör ställas på att dessa förhållanden också haft samband med samhällsvården behandlas i avsnitt 7.5. 
 138 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 7.4.2 
  
 Vanvårdsutredningens definition av vanvård 
  
 Vanvårdsutredningens definition av begreppet vanvård utgår från barnkonventionen. Varje bemötande av ett enskilt barn som i något avseende avvikit från de rättigheter som stadgas i konventionen har därmed betecknats som vanvård. Vanvårdsutredningen har därefter sorterat in vanvården i två huvudgrupper:  
 försummelse  
 och  
 övergrepp 
 . 
  
 40 
  
 Försummelse  
 har delats in i 
  
 - 
  
 otillräcklig omvårdnad i fosterhem eller på institution, 
  
 - 
  
 otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institutionspersonal, samt 
  
 - 
  
 bristfällig skolgång. 
  
 Övergrepp  
 har delats in i 
  
 - 
  
 fysiskt/emotionella övergrepp och 
  
 - 
  
 sexuella övergrepp. 
  
 Vanvårdsutredningen har inte funnit det meningsfullt att fullt ut skilja på fysiska övergrepp och emotionella övergrepp trots att flera försök har gjorts i den riktningen. Man menar att alla övergrepp innehåller komponenter av emotionella kränkningar. 
 De fysiskt/emotionella övergreppen är enligt Vanvårdsutred- ningens klassificering indelade i 
  
 - 
  
 fysiskt våld med tillhygge, 
  
 - 
  
 övrigt fysiskt våld, 
  
 - 
  
 skadligt tvång, 
  
 - 
  
 regler och straff, 
  
 - 
  
 hot och hotfulla situationer, 
  
 - 
  
 integritetskränkning, samt 
  
 - 
  
 särbehandling och orättvisor. 
  
 De sexuella övergreppen är indelade i 
  
 - 
  
 hands  
  
 on-övergrepp 
  och 
  
 - 
  
 hands  
  
 off-övergrepp. 
  
 40  
 Avsnittet bygger på Vanvårdsutredningens definition av begreppet vanvård så som den är be- skriven i sammanfattningen till Vanvårdsutredningens delbetänkande (SOU 2009:99), s. 23 f. 
 139 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Hands  
 on-övergrepp 
  innebär enligt Vanvårdsutredningens definition beröring/penetrering av offret. Hands  
 off-övergrepp 
  utgörs däremot av övergrepp där offret inte är utsatt för någon fysisk beröring. 
  
 7.4.3 
  
 Utredningens förslag 
  
 Övergrepp och försummelse 
 Allmänt 
 Det är viktigt att påpeka att utredningen inte har som sin uppgift att definiera vad som bör betecknas som  
 vanvård 
 . Det här avsnittet handlar i stället om att formulera  
 kriterierna för en rätt till ekonomisk ersättning 
 . Men även om utredningen således inte har till uppgift att definiera vanvård, så finns det behov av att använda tydliga begrepp för de handlingar som kan ligga till grund för en rätt till ersättning. Utredningen ställer sig i det avseendet bakom Vanvårdsutredningens övergripande klassificering av situationer som kan utgöra vanvård. Liksom Vanvårdsutredningen anser således utredningen att det finns skäl att dela upp vanvården i  
 övergrepp  
 och  
 försummelse 
 . 
 Uppdelningen skapar inte någon klar och definitiv gräns mellan dessa båda begrepp. Åtskilliga fall av vanvård skulle således kunna sorteras in under såväl övergrepp som försummelse. Utredningen förklarar i det följande sin syn på begreppen. I samband med detta presenterar utredningen också ett antal exempel. Det är dock inte möjligt att lämna någon fullständig redogörelse för vilka fall som utgör övergrepp eller försummelse. Redogörelsen här nedan ska således betraktas enbart som en exemplifiering av begreppen och inte som en uttömmande beskrivning. 
 Övergrepp 
 De fall som betecknas som  
 övergrepp  
 kan i sin tur delas in i fysiska, psykiska och sexuella övergrepp. Beträffande samtliga grupper av övergrepp gäller att det i princip saknar betydelse om gärningen kan klassificeras som en brottslig handling. Det är i stället övergreppet mot det enskilda barnet som måste bedömas. Detta utvecklas närmare i samband med kravet på allvarlig art nedan. 
 Med  
 fysiska övergrepp  
 avses framförallt det förhållandet att fysiskt våld av något slag utövats mot barnet, med eller utan tillhygge. Det 
 140 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 rör sig således i första hand om situationer som kan rubriceras som brott mot liv eller hälsa enligt 3 kap. brottsbalken. Härunder sorterar handlingar som exempelvis misshandel eller försök till dråp eller mord. Begreppet fysiska övergrepp kan innefatta även andra situa- tioner. Handlingar som kan betecknas som olaga tvång eller grov fridskränkning är exempel på detta. Men även vad som kan kallas utnyttjande i arbete, dvs. att barnet använts som arbetskraft för att utföra arbete som i förhållande till barnets ålder och utveckling varit alltför tungt, kan utgöra ett fysiskt övergrepp. 
  
 Psykiska övergrepp  
 omfattar handlingar som inneburit att barnet utsatts för psykiskt lidande genom mer eller mindre systematiska kränkningar. Härunder sorterar hot om våld eller andra otillbörliga repressalier med syfte att kränka barnet. Hotfulla situationer som där barnet på grund av uttalade eller outtalade hotelser upplevt stark rädsla, oro eller förvirring hör också hit. Att barnet tvingats se på när fosterföräldrarna slagit andra i familjen bör regelmässigt också betraktas som ett psykiskt övergrepp mot barnet. Till denna grupp av övergrepp kan föras även integritetskränkningar, nedvärdering och negativ särbehandling i förhållande till fosterföräldrarnas biolo- giska barn alternativt andra barn på institutionen. 
 Till  
 sexuella övergrepp  
 hör alla handlingar eller situationer med sexuell innebörd där barnet utnyttjats för att tillfredsställa annans behov. Hit hör enligt utredningens mening samtliga i dag krimina- liserade sexualbrott enligt 6 kap. brottsbalken. Övergreppet behöver inte ha innefattat fysiskt våld eller ens fysisk beröring. Även sådana övergrepp som utgör exempelvis utnyttjande av barn för sexuell pose- ring omfattas således av begreppet. 
 Försummelse 
 Med  
 försummelse  
 avses handlingar som innefattar underlåtenhet att tillgodose barnets grundläggande behov eller i övrigt underlåtenhet att garantera och befrämja barnets trygghet, säkerhet och utveckling i psykologiskt, medicinskt, socialt eller fysiskt hänseende. Försum- melsen kan således vara av många olika slag. Det kan handla om att barnet inte fått tillräckligt med mat eller endast serverats undermålig kost. Det kan också handla om att barnet av fosterföräldrarna nekats tillgång till nödvändig sjukvård och tandvård eller viktiga mediciner. Men även mer allmänna brister i omvårdnaden kan räknas hit, exem- pelvis en kontinuerlig underlåtelse att sköta barnets hygien. 
 141 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Till försummelse bör föras också olika former av otillräcklig tillsyn, där de som ansvarat för barnet inte haft tillräcklig uppsikt över barnet och barnet av den anledningen utsatts för oacceptabla risker eller farliga miljöer. Försummelse kan vidare i vissa fall ut- göras av att barnet förvägrats normal skolgång eller att barnet inte fått stöd och hjälp med skolarbetet. Slutligen kan nämnas att barnet kan ha blivit utsatt för försummelse av mer psykiskt eller socialt slag om det exempelvis genomgående utsatts för en mycket känslokall uppfostran eller helt förvägrats kontakt med kamrater. 
 Allvarlig art 
 Som utredningen utvecklat i kapitel 6 finns starka skäl som talar för att det bör införas en möjlighet till ersättning för vanvård i vissa fall. Samtidigt är det viktigt att framhålla att ett system med ekonomisk ersättning innebär en extraordinär möjlighet för de berörda att söka ersättning som inte andra skadedrabbade grupper i samhället har. I förarbetena till steriliseringsersättningslagen har betonats att förslaget till ersättning åt dem som steriliserats innebär ett betydande avsteg från gällande skadeståndsrättsliga principer när det gäller det all- männas ansvar och att förslaget därför inte i framtiden ska kunna åberopas av andra grupper som kan komma att kräva skadestånd av staten. Det finns således anledning att vara försiktig med att låta möj- ligheten till ersättning på grund av vanvård omfatta alltför många situationer. De skäl som ligger till grund för utredningens förslag om ersättning gör sig dessutom starkast gällande beträffande dem som utsatts för de mest allvarliga formerna av övergrepp eller för- summelse. Det måste därför noga övervägas vilken sorts vanvård som bör kunna ge rätt till sådan ersättning. Man bör således göra en tyd- lig skillnad mellan frågan om vad som kan betecknas som vanvård och vad som bör utgöra ersättningsberättigande vanvård. 
 Utredningen har i avsnitt 7.3 ovan redovisat sin inställning att den ekonomiska ersättningen bör lämnas med ett enhetligt belopp till alla ersättningsberättigade. Det belopp som lämnas måste därför rimligen kunna fungera som en form av gottgörelse för alla de fall av vanvård som omfattas av möjligheten till ersättning. Det är ut- redningens uppfattning att behovet av upprättelse generellt sett är störst bland dem som råkat mest illa ut. Strävan att genom ekono- misk ersättning erbjuda upprättelse bör därför avse främst denna grupp. Om ersättning då lämnas för även förhållandevis lindriga fall 
 142 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 av kränkande behandling finns det en uppenbar risk att ersättningen förlorar karaktären av upprättelse för den målgrupp som främst avses. Kravet på verklig upprättelse åt dem som utsatts för allvarliga fall av övergrepp eller försummelse talar således för att mindre allvarliga fall av vanvård inte bör omfattas av rätten till ersättning. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att det finns skäl att ut- forma rätten till ekonomisk ersättning så att den enbart gäller för dem som utsatts för allvarliga övergrepp eller allvarlig försummelse. Detta kan beskrivas som att övergreppen eller försummelsen måste ha varit av  
 allvarlig art  
 för att ersättning ska kunna beviljas. 
 Det är inte möjligt att ge en uttömmande beskrivning vad som krävs för att ett övergrepp eller en försummelse ska bedömas vara av allvarligt art. En sådan exakt beskrivning är inte heller önskvärd. En kränkning är normalt sett inte en isolerad händelse som kan be- dömas för sig. Verkligheten låter sig inte definieras på det sättet. I stället är det viktigt att hänsyn tas till hela bilden av i vilket samman- hang det skedde. Vad som utgör ett övergrepp eller en försummelse av allvarlig art får därför avgöras från fall till fall, med en värdering av  
 samtliga omständigheter vid tidpunkten för händelsen 
 . 
 Utredningen föreslår att frågan om övergreppet eller försummel- sen varit av allvarlig art bör utgå från om det på grund av förhål- landena i det enskilda fallet funnits  
 en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas 
 . Förekomsten av en risk för allvarlig skada bör därmed ha stor betydelse för utgången av be- dömningen. Detta kan uttryckas som att  
 särskild vikt  
 bör läggas vid om sådan skada förelegat. Ordalydelsen ger därmed vid handen att en sådan risk innebär en presumtion för att övergreppet eller för- summelsen varit av allvarlig art. Även andra omständigheter kan emel- lertid påverka bedömningen. 
 En prövning av om det förelegat en risk för en viss effekt innebär att det inte är avgörande om den riskerade effekten också inträffat. I det här aktuella fallet uppställs således inte något krav på att över- greppet eller försummelsen verkligen medfört någon allvarlig skada för den drabbade. Det räcker att det funnits en risk för en sådan skada. Risken bör emellertid ha varit  
 påtaglig 
 . I detta ligger att det inte kan vara fråga om någon ringa risk för skada. Övergående eller mindre betydande risk för skada är alltså inte tillräcklig. 
  
 41 
  
 Utredningens förslag innebär således att särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen medfört en påtaglig risk för 
  
 41  
 Jfr i detta fall 2 och 3 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). 
 143 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. Uttrycket  
 hälsa eller utveckling  
 används för att beskriva en persons fysiska eller psy- kiska hälsa eller sociala utveckling. Detta uttryck förekommer även i 2 och 3 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Någon skillnad jämfört med hur begreppen hälsa eller utveckling används i den lagen åsyftas inte här. 
 Till skillnad från 2 och 3 §§ LVU gäller dock enligt utredningens förslag till ersättning att risken avser  
 allvarliga  
 skador på den unges hälsa eller utveckling. Detta innebär inte att skadorna behöver ha varit livslånga eller att de inneburit en fara för den drabbades liv. De bör däremot ha varit sådana att det inte kan sägas ha rört sig om exempel- vis hastigt övergående smärta eller endast kortvarigt psykiskt lidande. 
 Kriterierna för ersättning innebär normalt att enstaka fall av ringa våld, som i och för sig skulle kunna bedömas som ringa misshandel enligt nu gällande bestämmelser, inte kan medföra en rätt till ersätt- ning. Det är emellertid inte enbart våldets karaktär som avgör om det är allvarligt utan även förhållandena i övrigt, vilket kan innebära att samma handling kan bedömas olika beroende på sammanhanget. Både övergrepp och försummelse kan avse såväl en enstaka händelse som upprepade händelser. Ett övergrepp eller en försummelse som i sig inte skulle bedömas som allvarlig kan genom att den upprepas innebära en påtaglig risk att allvarligt skada barnets hälsa eller ut- veckling. 
 Det förhållandet att övergreppet eller försummelsen förutsätts ha varit av allvarlig art får inte förväxlas med det krav på allvarlig kränkning som råder för att kränkningsersättning ska kunna utgå enligt skadeståndslagen. Brottsoffermyndighetens praxis avseende vad som i det sammanhanget är en allvarlig kränkning har således inte betydelse för bedömningen av vad som är ett allvarligt övergrepp eller en allvarlig försummelse. Enligt Brottsoffermyndighetens praxis utgår 5 000 kronor eller mer i ersättning för kränkning på grund av brott. Redan de kränkningar som ersätts med så låga belopp som 5 000 kronor 
  
 42  
  
 betraktas således som allvarliga när det gäller kränk- ningsersättningen. Det är emellertid utredningens uppfattning att det generellt sett bör krävas betydligt mer än så, för att det ska vara motiverat med den extraordinära rätt till ersättning på grund av van- vård som här föreslås. 
 Vanvårdsutredningen har i sitt delbetänkande påtalat att ett barns lidande och utsatthet inte låter sig definieras av vilka synsätt som 
  
 42  
 Se mer om ersättningsbeloppen vid kränkning i avsnitt7.6. 
 144 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 för tillfället varit förhärskande. Utredningen ställer sig bakom denna inställning. Bedömningen av vad som ska kunna ge rätt till ersätt- ning bör därför inte heller vara knuten till gränsen för vad som var straffbart eller tillåtet  
 vid tidpunkten  
 för händelsen. I stället bör be- dömningen utgå från ett  
 barnperspektiv 
 , där särskild vikt läggs vid risken för skada enligt resonemanget ovan. 
 Detta förhållningssätt får betydelse inte minst på de områden där gränsen för det straffbara förändrats över tid. Mest tydligt gäller det beträffande vad som före år 1979 kunde klassificeras som tillåten aga. För en utförlig beskrivning av bestämmelserna om aga i social- tjänsten hänvisas här till Vanvårdsutredningens delbetänkande. 
  
 43  
  
 Den omständigheten att aga var tillåten innebar emellertid inte på något sätt att allt våld i uppfostringssyfte var lagligt eller allmänt accepte- rat. Det angavs exempelvis i 14 kap. 16 § strafflagen att, för den händelse någon under utövning av laga rättighet att aga den som stod under hans lydnad, tillfogade denne  
 skada som var ringa 
 , han inte skulle fällas till straff för det. Sådan aga som medförde allvarligare skada var således inte straffri. Stadgandet upphävdes 1957. 
  
 44 
  
 Utredningens inställning är även här att utgångspunkten för rätten till ersättning bör vara om barnet blivit utsatt för ett övergrepp av allvarlig art. Det är således barnperspektivet och risken för allvarlig skada hos barnet som är styrande, inte vilka handlingar som vid till- fället var tillåtna. 
 Utredningens förslag att man ska ta hänsyn till samtliga omstän- digheter vid tidpunkten för händelsen innebär också att det är nöd- vändigt att ha förståelse för dåtidens samhällsförhållanden. Synen på barn som deltar i arbete var t.ex. väldigt annorlunda i början av  
 1900-talet 
  än den är i dag. Men det är även nödvändigt att ta hänsyn till sådant som att de ekonomiska förutsättningarna varit betydligt sämre än i dag och att hälso- och sjukvården inte var lika utbyggd. 
 Sammanfattningsvis föreslår utredningen således att ersättning ska kunna beviljas för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska utifrån ett barnperspektiv bedömas med hänsyn till samtliga om- ständigheter vid tidpunkten för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
  
 43 
  
 SOU 2009:99, s. 97 f. 
  
 44 
  
 NJA II 1957, s. 388 f. 
  
 145 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 7.5 
  
 Vem har möjlighet att få ersättning? 
  
 Utredningens förslag:  
 Rätten till ersättning avser övergrepp eller försummelse som har inträffat under perioden  
 1920–1980. 
  
 En förutsättning för att övergreppet eller försummelsen ska omfattas av rätten till ersättning är att det rör sig om händelser som har inträffat under den tid som den drabbade genom de sociala myndigheternas försorg har varit omhändertagen för sam- hällsvård. Övergreppet eller försummelsen måste dessutom ha skett i samband med vården. 
 Rätten till ersättning ska vara personlig och inte kunna överlåtas. Rätten till ersättning ska förfalla om sökanden avlider innan beslutet har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om 
 ersättning har meddelats ska ersättningen tillfalla dödsboet. 
  
 7.5.1 
  
 Inledning 
  
 I föregående avsnitt konstaterade utredningen att ekonomisk ersätt- ning kan beviljas på grund av övergrepp eller försummelse av allvarlig art. I detta avsnitt diskuterar utredningen  
 vem  
 som efter ansökan kan komma i fråga för sådan ersättning. 
 Avsnittet inleds med en kortfattad beskrivning av de lagar som har reglerat den sociala barnavården under  
 1900-talet. 
  Därefter redo- gör utredningen för de formella förutsättningarna för ersättning, bland annat vad som menas med att vanvården måste ha skett medan den drabbade var omhändertagen för samhällsvård. Även frågan om krav på samband mellan vanvården och samhällsvården behandlas i detta avsnitt. Slutligen diskuteras om ersättningen bör vara personlig och vad som gäller om den som utsatts för vanvård hinner avlida innan ersättning beviljas eller betalas ut. 
  
 7.5.2 
  
 Bestämmelser om samhällsvård under  
  
 1900-talet 
  
 I detta avsnitt ges en kortfattad presentation av de lagar som har reglerat den sociala barnavården under  
 1900-talet. 
  
 45 
  
 År 1902 genomfördes flera betydelsefulla barnavårdsreformer och det är först med dessa lagar som Sverige fick en särskild lagstiftning 
  
 45  
 För en närmare redogörelse av barnavårdslagstiftningen under  
 1900-talet 
  hänvisas till Vanvårdsutredningens delbetänkande (SOU 2009:99), s. 53 f. 
 146 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 på barnavårdsområdet. Detta år antogs lagar som innebar att straff- myndighetsåldern höjdes från 14 till 15 år och att ungdomar i åldern  
 15–18 
  år i stället för straff kunde dömas till tvångsuppfostran på all- män uppfostringsanstalt. Samma år antogs också  
 lagen (1902:67) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försummade barn  
 enligt vilken samhället kunde tvångsomhänderta vanartade eller försummade barn under 15 år. Samhället fick här rätt till omhänder- tagande mot föräldrarnas vilja. Reformen lade fast principen om sam- hällets skyldighet att tillförsäkra och barnets rätt att få uppfostran och vård. I samband med detta antogs också  
 lagen (1902:63) om fosterbarns vård 
 , enligt vilken fosterhemsplacerade barn under sju år som vårdades mot ersättning skulle garanteras ett visst skydd av sam- hället. Utackorderade barn över sju år var emellertid utan skydd. 
 Barn som levde under fattiga förhållanden kunde också omfattas av fattigvårdslagstiftningen. Fattigvårdslagen från år 1918,  
 lagen (1918:422) om fattigvården 
 , innehöll bland annat bestämmelser om hjälp från det allmännas sida för nödställda barn. Dessa barn kunde tillerkännas fattigvård genom att familjeförsörjaren erhöll understöd för barnet. Fattigvård utanför hemmet kunde beslutas för minder- åriga, vilka definierades som de under 16 år. Fattigvården utövades inom varje kommun av en fattigvårdsstyrelse och fram till 1924 års barnavårdslag (se nedan) föll barn som vårdades utanför hemmet på grund av fattigdom under fattigvårdsstyrelsens ansvar. Genom 1924 års lag överfördes emellertid fattigvårdsstyrelsernas uppgifter rörande dessa barn på barnavårdsnämnderna. 
  
 År 1924 antogs  
 lagen (1924:361) om samhällets barnavård 
 . Lagen innebar att varje kommun måste inrätta en barnavårdsnämnd med ansvar för all kommunal barnavård. Lagen skilde på omhändertagan- de för samhällsvård och omhändertagande för skyddsuppfostran. Samhällsvård innefattade hjälp för fattiga, handikappade, övergivna och föräldralösa barn. Beslut om samhällsvård kunde genomföras endast med föräldrarnas samtycke. Skyddsuppfostran avsåg hjälp för vanvårdade och vanartade barn. Ett beslut om skyddsuppfostran kunde ske även utan samtycke från föräldrarna. 
  
 Enligt 1924 års barnavårdslag kunde vanartade barn under 18 år omhändertas för skyddsuppfostran. I övrigt gällde en åldersgräns på 16 år. Lagen bytte den 1 januari 1935 namn till  
 lagen om samhällets barnavård och ungdomsskydd  
 eftersom den efter detta datum om- fattade även ungdomar upp till 21 år. 
 1924 års barnavårdslag ersattes av  
 lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom 
 . Genom den nya lagen avskaffades be- 
 147 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 greppet vanart. Uppdelningen i skyddsuppfostran och samhällsvård avskaffades också och lagen talade endast om samhällsvård. Barn under 21 år kunde omhändertas på grund av sitt eget beteende och barn under 18 år kunde omhändertas på grund av hemmiljön. 
  
 När  
 socialtjänstlagen (1980:620)  
 och  
 lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU)  
 trädde i kraft 1982 talade man om underåriga som togs emot för stadigvarande vård och fostran i annans hem. Underårig var person under 18 år. Unga som vårdades på grund av eget beteende kunde ges vård även efter 18 år enligt LVU. Som längst kunde vården pågå tills den unge var 20 år och 6 måna- der minus 1 dag. Denna åldersgräns försköts 1985 till 21 år. Dessa lagar har ersatts av de nu gällande  
 lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga  
 och  
 socialtjänstlagen (2001:453). 
  
 7.5.3 
  
 Händelser under perioden  
  
 1920–1980 
  
 Utredningen har enligt direktiven i uppdrag att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt de människor som under perioden  
 1920–1980 
  utsattes för vanvård i den sociala barnavården. Direktiven begränsar således uttryckligen uppdraget till händelser som inträffat under perioden  
 1920–1980. 
  
 Det kan noteras att Vanvårdsutredningens uppdrag inte har be- gränsats till samma tidsperiod. I Vanvårdsutredningens direktiv an- ges nämligen att uppdraget omfattar människor som varit placerade med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmel- ser om vård av unga. Dessutom anges att händelser som inträffat så nyligen att de faller inom ramen för åtal inte ska omfattas av upp- draget. Den  
 bortre  
 gränsen för Vanvårdsutredningens uppdrag är därmed 1924 års barnavårdslag, vilket innebär att samhällsvård som skett före 1924 års lag inte omfattas. När det gäller gränsen mot  
 nutid  
 definieras den av preskriptionstiden på så sätt att uppdraget inte omfattar handlingar som ännu inte preskriberats. Även bland den vanvård som inträffat efter år 1980 finns emellertid gärningar som i dag är preskriberade. Det betyder att Upprättelseutredningens uppdrag inte sträcker sig lika långt fram i tiden som Vanvårdsutred- ningens. 
 Sammanfattningsvis omfattar det förslag till ersättning som utred- ningen inom ramen för sitt uppdrag här presenterar enbart händelser som inträffat under åren  
 1920–1980. 
  Denna tidsmässiga avgränsning 
 148 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 beror enbart på att utredningens uppdrag uttryckligen definierats till vanvård som inträffat under den angivna perioden. Några andra överväganden ligger således inte bakom valet av tidsperiod. Av- gränsningen i tid innebär emellertid att de människor som utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art före 1920 eller efter 1980 inte har någon rätt till ersättning enligt det här presenterade förslaget. Utredningen vill dock framhålla att regeringen även i dessa fall har möjlighet att bevilja ersättning av humanitära skäl (ex gratia). Det kan förslagsvis ske enligt de grunder och med det belopp som i övrigt gäller enligt den här föreslagna lagen om ersättning. 
  
 7.5.4 
  
 Vilka placeringar avses? 
  
 En av de viktigaste utgångspunkterna för utredningens förslag till ekonomisk ersättning är att vanvården har förekommit i en situation där samhället övertagit ansvaret för barnet. Samhället har därigenom också åtagit sig att skydda barnet och att skapa så goda uppväxtvill- kor för barnet som möjligt. 
 Frågan var gränsen för samhällets ansvar i en upprättelseprocess bör dras är emellertid allt annat än enkel att besvara. Upprättelse- processen kan inte omfatta alla som upplevt övergrepp eller för- summelse under sin uppväxt. Det bör rimligen krävas att lidandet i viss utsträckning uppkommit till följd av att ansvariga myndigheter inte fullgjort sina uppgifter på ett korrekt sätt. Men även om man utgår från i vilka situationer barn blivit utsatta för samhällets och myndigheternas svek saknas en självklar avgränsning. Utgångspunk- ten för utredningens ställningstagande, i fråga om vilka placeringar som bör omfattas av möjligheten till ekonomisk ersättning, blir där- för utredningens uppdrag såsom detta formulerats i direktiven. Där talas om vanvård  
 i den sociala barn- och ungdomsvården 
 . 
 Samhällets ansvar för vanvården kan tyckas starkast och mest självklar i de fall de sociala myndigheterna omhändertagit barnet mot föräldrarnas och barnets vilja. I dessa fall har myndigheterna med  
 tvång  
 placerat barnet i ett annat hem än det egna. Det måste anses självklart att denna grupp barn och unga omfattas av det ansvar som ligger till grund för upprättelseprocessen och att de ingår i den krets som bör ges möjlighet till ekonomisk ersättning. 
 Nästa tänkbara grupp utgörs av de barn som visserligen placerats genom de sociala myndigheternas försorg, men där detta skett med föräldrarnas – och i förekommande fall barnets –  
 samtycke 
 . Gränsen 
 149 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 mellan placeringar med eller utan samtycke har i praktiken många gånger varit flytande, eftersom föräldrarna (oftast den ensamstå- ende modern) har haft få valmöjligheter till att lämna bort sitt barn. Men även i de situationer där placeringen varit fullt ut frivillig har det varit ett självklart syfte att barnet ska få det bättre. Genom att placera barnet i fosterhem eller på institution har samhället också åtagit sig att skydda barnet och att göra sitt yttersta för att förbättra förhållandena för barnet. Rätten till ekonomisk ersättning bör där- för omfatta även sådana placeringar som skett med samtycke från föräldrarna och barnet. 
 Utöver dessa två grupper finns det barn som placerats genom privat försorg, så kallade  
 privatplacerade barn 
 . Frågan är om även vanvård som drabbat barn i privata placeringar omfattas av utred- ningens uppdrag. Här finns skäl att jämföra med Vanvårdsutred- ningens uppdrag. Detta omfattar, enligt direktiven,  
 kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 
 . Uppdraget syftar till att kartlägga vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institu- tioner  
 inom den sociala barnavården 
 . Vanvårdsutredningen har tolkat sitt uppdrag som att det enbart gäller personer som placerats av den sociala barnavården. Vanvård som drabbat exempelvis privat- placerade barn har därför som utgångspunkt inte omfattats av Van- vårdsutredningens arbete. Personer som  
 inte  
 placerats av den sociala barnavården har följaktligen inte heller blivit intervjuade av Vanvårds- utredningen. 
  
 46 
  
 Mot denna bakgrund anser Upprättelseutredningen att möjlig- heten till ekonomisk ersättning, enligt utredningens uppdrag, enbart bör omfatta de barn som  
 placerats av de sociala myndigheterna 
 . Detta kan uttryckas som att barnet – för att kunna få ersättning – ska ha varit  
 omhändertaget  
 för samhällsvård  
 med stöd av  
 då gällande lagar. Utredningen följer därmed den avgränsning som Vanvårdsutred- ningen gjort beträffande möjligheten att bli intervjuad. 
 Detta ställningstagande innebär att placeringar som skett på privat väg inte omfattas av den föreslagna ordningen till ekonomisk ersättning. Det innebär också att den absoluta merparten av de barn som kom till Sverige under andra världskriget, så kallade finska krigs- barn, inte omfattas av möjligheten till ersättning. Barnförflyttning- 
  
 46  
 Jfr SOU 2009:99, s. 42 f. 
 150 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 arna från Finland till Sverige organiserades nämligen huvudsakligen av olika privata hjälporganisationer som grundades när Finland drogs in i kriget. För det fall något av de finska krigsbarnen däremot pla- cerades genom den svenska sociala barnavårdens försorg, omfattas de dock på samma sätt som andra barn som placerats på detta sätt. 
 Barn som efter adoption placerats i ett annat hem än det egna omfattas inte heller av utredningens förslag till ersättning. Det är en inte helt ovanlig situation att barn som genom de sociala myndig- heternas försorg placerats i ett fosterhem, efter en tid kommit att adopteras av fosterföräldrarna. I dessa fall omfattar ersättningsmöjlig- heten vanvård som inträffat under den tid barnet varit fosterbarn, men inte vanvård som inträffat efter adoptionsbeslutet. 
 Det förtjänar framhållas att upprättelseprocesserna i Norge enbart riktat sig till dem som placerats av de kommunala myndigheterna. Vidare var den irländska processen begränsad till barn som varit placerade på vissa särskilt angivna institutioner. Barn som placerats i privata fosterhem omfattades således över huvud taget inte av möj- ligheten till ersättning i Irland. 
 Sammanfattningsvis bör möjligheten till ekonomisk ersättning omfatta de personer som utsatts för övergrepp eller försummelse under den tid som de genom de sociala myndigheternas försorg varit omhändertagna för samhällsvård. Med hänsyn till att utredningens uppdrag begränsats till händelser som inträffat under perioden 1920– 1980 bör omhändertagandet ha skett med stöd av lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försum- made barn, lagen (1918:422) om fattigvården, lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd eller lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. 
  
 7.5.5 
  
 Samband med vården 
  
 En förutsättning för en rätt till ersättning enligt utredningens för- slag är således att vanvården skett under den tid som barnet varit omhändertaget genom de sociala myndigheternas försorg. Det bör dock även krävas att vanvården på något rimligt sätt kan kopplas till samhällsvården. Det bör således föreligga ett  
 samband  
 mellan å ena sidan vården av barnet och å andra sidan det övergrepp eller den försummelse som enligt utredningens förslag ska kunna grunda en rätt till ersättning. 
 151 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Kravet på ett samband med vården innebär att sådana händelser som inte har någon koppling till socialtjänsten eller till fosterhemmet eller institutionen där barnet var placerat inte heller kan grunda en rätt till ersättning. En händelse där ett fosterhemsplacerat barn exem- pelvis i skolan blivit utsatt för ett övergrepp från en lärare kan så- ledes normalt inte omfattas av kravet på att det ska ha funnits ett samband med vården. 
 Kravet på samband är emellertid inte samma sak som att över- greppet eller försummelsen måste ha skett  
 i  
 vården för att ersättning ska kunna lämnas. Även andra övergrepp än sådana som begåtts av fosterföräldrarna i hemmet eller av vårdpersonalen på institutionen kan därmed omfattas av möjligheten till ersättning. Exempelvis bör övergrepp som begåtts av fosterföräldrarnas biologiska barn normalt bedömas ha samband med vården. Även övergrepp av andra barn på en institution där barnet var placerat bör räknas hit. 
 Frågan om övergreppet eller försummelsen har skett i samband med vården får emellertid besvaras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Särskild vikt bör läggas vid om normal omsorg från fosterhemmets eller institutionens sida hade kunna förhindra det in- träffade. I sådant fall får det som utgångspunkt antas finnas ett till- räckligt samband med vården. 
  
 7.5.6 
  
 Rätten till ersättning är personlig 
  
 En del av dem som utsatts för vanvård kommer av naturliga skäl att ha avlidit när en eventuell lag om ersättning träder i kraft. Eftersom ersättningen ska utgöra ett försök till personlig upprättelse från sam- hällets sida mot den enskilde bör, enligt utredningens mening, ersätt- ning endast lämnas till dem som ännu är i livet och själv kan begära ersättning. 
 Det kan visserligen hävdas att det är stötande att ersättning inte lämnas om den sökande hinner avlida på grund av att hanteringen av ärendet, av skäl som inte beror på sökanden, drar ut på tiden. Ersättningens karaktär av personlig upprättelse bör emellertid väga tyngst i dessa sammanhang. Det måste här också beaktas att möjlig- heten till ersättning är ett högst exceptionellt undantag från den normala rättsordningen. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att ett beslut att lämna ersättning endast ska kunna meddelas om den drabbade är i livet när beslutet meddelas. Avlider personen efter att ersättningsbeslutet 
 152 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 meddelats men innan den betalats ut ska ersättningen betalas ut till dödsboet. Förutsättningen att rätten till ersättning är personlig med- för också att det inte är möjligt att överlåta rätten till ersättning på någon annan. 
  
 7.6 
  
 Ersättningens storlek 
  
 Utredningens förslag:  
 Ersättningen ska för var och en av de ersättningsberättigade uppgå till 250 000 kronor. 
 Från detta belopp ska avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som här avses. 
 För den som har fått ersättning ska tillgångar uppgående till ett belopp om 250 000 kronor undantas vid beräkningen av in- komstprövade socialförsäkringsförmåner eller inkomstprövade kommunala bidrag och avgifter. 
  
 7.6.1 
  
 Inledning 
  
 Även när det gäller ersättningens storlek har utredningen mottagit många skiftande synpunkter från organisationer och enskilda. En del av dessa har grundats på att beloppet bör vara individuellt anpassat eller åtminstone uppdelat på några olika nivåer. Som framgått i av- snitt 7.3 föreslår utredningen dock att ersättning ska lämnas med ett enhetligt belopp som är lika för alla ersättningsberättigade. Skälen för utredningens ställningstagande i detta avseende finns i nämnda avsnitt och redovisas inte ytterligare här. 
 Synpunkterna från de drabbade varierar alltså också i fråga om beloppets storlek. Det har framförts att ett alltför lågt belopp vore en kränkning i sig. Många har också framfört att beloppet bör vara i den storleksordning som gällt i Norge eller Irland. Andra har före- slagit att ersättningen bör jämställas med den som lämnas av Perez kanslern på grund av felaktigt frihetsberövande. Som skäl för ett högt belopp har inte sällan åberopats det förhållande att de drab- bade orsakats skador, såväl fysiska som psykiska, för resten av livet. Några har ansett att ersättningsbeloppet bör vara högt för att ha en avskräckande effekt för staten. I dessa fall har man alltså sett er- sättningen som en sorts preventiv straffavgift för staten. 
 153 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 I utredningens direktiv anges uttryckligen att ersättningen som utgångspunkt ska stå i överensstämmelse med svensk praxis inom området. Utredningen lämnar därför i detta avsnitt en översiktlig be- skrivning av praxis i fråga om ersättning för kränkning på grund av brott. I anslutning till det beskriver utredningen även utgångspunk- terna för den ersättning som lämnas på grund av felaktigt frihets- berövande. Här görs också en kort sammanfattning av ersättningen i Norge och Irland samt den ersättning som i vissa särskilda fall tidi- gare lämnats i Sverige. Utredningen presenterar därefter sina slutsatser i fråga om beloppets storlek. I anslutning till detta behandlar utred- ningen även några frågor om hur ersättningen bör hanteras vid exempelvis beräkning av inkomstprövade förmåner. 
  
 7.6.2 
  
 Ersättningsbelopp i praxis 
  
 Kränkningsersättning 
 Som framkommit ovan ska utredningens förslag till ekonomisk ersätt- ning ses som en ersättning för samhällets svek mot de drabbade och som en bekräftelse av deras lidande. Ersättningen bygger därmed inte på samma principer som den ersättning som utgår för kränkning i anledning av brott. Av den anledningen anser sig utredningen inte heller bunden av de belopp som enligt praxis utbetalas i kränknings- ersättning. Detta betyder dock inte att denna praxis saknar betydelse för utredningens ställningstagande. Nedan lämnas därför en översikt- lig redogörelse av gällande praxis beträffande ersättningsnivåerna vid kränkning. 
 Praxis i fråga om kränkningsersättning har utformats främst av Brottsoffermyndigheten och uppgifterna här nedan är hämtade från Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009. 
  
 47  
  
 De fall som tas upp i referatsamlingen är att se som normalfall. Omständigheterna i det enskilda fallet kan därför vara sådana att det är motiverat att lämna såväl lägre som högre ersättning till den drabbade. 
 Det lägsta ersättningsbeloppet för kränkningsersättning från Brottsoffermyndigheten är 5 000 kronor. Anledningen till detta är att endast allvarliga kränkningar enligt skadeståndslagen ska ersättas och att det inte betraktas som en allvarlig kränkning om skälig ersätt- 
  
 47  
 Brottsoffermyndighetens praxis tillämpas även av domstolarna och Högsta domstolen har hänvisat till myndighetens praxis vad gäller ersättningsnivå för kränkning (se t.ex. NJA 1997 s. 315). 
 154 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 ning inte uppgår till 5 000 kronor. De oftast förekommande belop- pen ligger mellan 5 000 och 15 000 kronor. 
 När det gäller kränkning vid  
 våldtäkt mot barn  
 tillämpar Brotts- offermyndigheten ett schablonbelopp om 75 000 kronor. Det kan bli fråga om högre ersättning – 100 000 kronor respektive 125 000 kro- nor – om omständigheterna kring brottet är försvårande. Våldtäkt mot barn med inslag av våld eller tvång medför ersättning för kränk- ning med 100 000 kronor eller mer. 
 Vid bestämmande av kränkningsersättning för  
 sexuellt utnytt- jande av barn  
 tas hänsyn till omständigheter som skillnaden i ålder och mognad, barnets ålder och graden av frivillighet. Ersättning i dessa fall utgår normalt med upp till 50 000 kronor. Kränknings- ersättning för sexuella övergrepp mot barn har i ett fall där det rörde sig om ett stort antal övergrepp under en period av nästan två år utgått med 125 000 kronor. Ersättning för  
 sexuellt ofredande  
 lämnas vanligtvis med belopp upp till 20 000 kronor. 
 Normalbeloppet för kränkning vid  
 mordförsök  
 är 100 000 kronor. I vissa särskilt hänsynslösa fall har dock kränkningsersättning ut- gått med högre belopp. I andra fall har ersättningen bestämts till ett lägre belopp, med hänsyn till att omständigheterna gjort att gärningen ansetts vara mindre kränkande. Exempel på sådana omständigheter är att offret inte ådrog sig någon större fysisk skada och att det var fråga om ett snabbt händelseförlopp. 
 Kränkningsersättning för  
 olaga hot  
 utgår vid verbalt hot normalt med 5 000 kronor och om den hotande understryker sitt hot med ett livsfarligt vapen med 10 000 kronor. Ersättning för ofredande har lämnats med upp till 15 000 kronor och för olaga tvång med upp till 20 000 kronor. 
 I detta sammanhang är det särskilt intressant att jämföra med den ersättning som lämnats vid  
 våld i en nära relation riktat mot barn 
 . I dessa fall anses det som en försvårande omständighet att brottet be- gåtts av någon barnet ska kunna känna förtroende för. Sådana brott begås också ofta i offrets hem. Barnet befinner sig i en beroende- ställning och är i regel helt skyddslöst. I övrigt ser man till omstän- digheter som exempelvis hur lång tid brottet pågått, våldets karaktär, eventuella tillhyggen som använts och förnedrande inslag. Om gär- ningen klassificeras som  
 grov fridskränkning  
 medför det en viss höj- ning av ersättningsnivån. Ersättning i den övre delen av ersättnings- skalan, upp till 100 000 kronor, har utgått vid grov fridskränkning 
 155 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 samt i ett fall där det rört sig om  
 misshandel  
 och  
 hot  
 som skett så gott som varje vecka, under vissa perioder dagligen, under lång tid. 
  
 48  
  
 Av Brottsoffermyndighetens praxis framgår att ersättning under 25 000 kronor för våld i nära relation med barn normalt avser våld som inte kan betecknas som särskilt grovt och där det inte heller rör sig om mer än några enstaka övergrepp. Här nedan redovisas fall- beskrivningar där kränkningen bedömts så allvarlig att ersättning 
 beviljats med 25 000 kronor eller mer. 
  
 49 
  
 25 000 kronor 
 En pojke misshandlades av sin pappa då pojken var  
 8–9 
  år. Han till- delades slag med öppen hand i ansiktet. Vid ett tillfälle slängde pappan ned pojken på golvet och sparkade eller stampade honom i ansiktet. Vid ytterligare ett tillfälle höll pappan en kniv mot sonen och hotade att döda honom samt slängde ut honom genom ett fönster. Tingsrätten dömde pappan för misshandel och olaga hot samt förpliktade honom att utge skadestånd till pojken med 25 000 kronor för kränkning. Brottsskade- ersättning utgick med samma belopp. Dnr 5394/04. 
 35 000 kronor 
 Ett tre månader gammalt spädbarn misshandlades av sin pappa. I sam- band med ett blöjbyte tog pappan ett kraftigt tag om barnets fotleder. Därefter bröt, vred eller drog pappan i fotlederna samt skakade barnet. Våldet orsakade frakturer i båda skenbenen och i båda vadbenen. Hov- rätten dömde pappan för grov misshandel och förpliktade honom att betala skadestånd till barnet med 35 000 kronor för kränkning. Brotts- offermyndigheten utgav brottsskadeersättning med samma belopp. 
 Dnr 2866/04. 
 50 000 kronor 
 En pojke misshandlades av sin pappa vid ett stort antal tillfällen – främst i deras gemensamma bostad – under en period då pojken var  
 7–11 
  år. Pappan sparkade honom på bland annat benen, magen och kroppen samt tilldelade honom slag i ansiktet, knuffade in honom i en vägg, tilldelade honom slag med en pinne över hela kroppen samt slag i an- siktet med en handduk. Pojken misshandlades också genom att pappan stack honom med matpinnar på ena armen, tilldelade honom slag i ansiktet samt tilldelade honom slag med en toffel. Av våldet tillfogades pojken inga allvarliga skador. Tingsrätten dömde mannen för grov frids- kränkning samt förpliktade honom att betala skadestånd till pojken med 50 000 kronor för kränkning. Brottsskadeersättning för kränkning ut- gick med samma belopp. Dnr 7435/05. 
  
 48 
  
 Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009, s. 75 f. 
  
 49 
  
 Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009, s. 75 f. 
  
 156 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 60 000 kronor 
 Ett barn misshandlades vid upprepade tillfällen av sin far när barnet var  
 4–8 
  år. Vid några tillfällen varje månad tilldelades barnet slag med öppen hand i ansiktet, knytnävsslag i ryggen eller sparkar på benen. Våldet medförde smärta, rodnad eller blånad. Vid ett tillfälle därutöver tog fadern tag om barnets huvud och slog det mot en bil. Våldet medförde smärta och blåmärke. Vid ännu ett tillfälle tilldelades barnet slag med en sladd på kroppen. Våldet medförde smärta och i vart fall ett rött märke. Hovrätten dömde fadern för grov fridskränkning och förpliktade honom att betala skadestånd till barnet med bland annat 60 000 kronor för kränkning. Barnet fick brottsskadeersättning för kränkning med samma belopp. Dnr 69/07. 
 90 000 kronor 
 Ett barn misshandlades vid upprepade tillfällen av sin far när barnet var  
 7–12 
  år. Vid flera tillfällen per månad tilldelades barnet slag med öppen hand i ansiktet, knytnävsslag i ryggen eller sparkar mot ryggen och på benen. Våldet medförde smärta och i vissa fall blånad. Vid ett tillfälle under perioden tog fadern tag om barnets hals, vilket medförde andnöd och smärta. Vid ett annat tillfälle tilldelades barnet slag på kroppen med en sladd, vilket medförde smärta och ett rött märke. Vid ytterligare ett tillfälle tilldelades barnet upprepade slag med ett träföremål över hela kroppen, vilket medförde smärta, skrapmärke och blånad. Vid ett annat tillfälle tilldelades barnet slag med ett träföremål över handen och krop- pen. Våldet orsakade smärta och en fraktur i handen. Hovrätten dömde mannen för grov misshandel och grov fridskränkning samt förpliktade honom att betala skadestånd till barnet med bland annat 90 000 kronor för kränkning. Brottsoffermyndigheten tillerkände barnet brottsskade- ersättning med samma belopp. Dnr 66/07. 
 100 000 kronor 
 En flicka misshandlades och hotades av sin far vid upprepade tillfällen då hon var  
 11–16 
  år. Misshandeln bestod i att fadern så gott som varje vecka, under vissa perioder dagligen, slog henne med öppen och knuten hand mot huvudet och kroppen, drog henne i håret, slog henne med bälten och sladdar, sparkade och knuffade henne, kastade saker på henne och tog strupgrepp på henne. Vid ett tillfälle slog fadern henne i ansiktet och över bröstet med ett bälte. Vid ett annat tillfälle drog fadern henne i håret, slog hennes huvud mot ett bordsben, tog struptag på henne, rev henne på kinden och spottade på henne. Sammantaget medförde miss- handeln inga allvarliga skador. Fadern hotade henne så gott som varje vecka, under vissa perioder dagligen. Hoten bestod i uttalanden med innebörd att han skulle skada och döda henne. Fadern hotade henne även med kniv och andra tillhyggen, bland annat ett hett strykjärn. Hovrätten dömde fadern för brotten och förpliktade honom att betala 
 157 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 skadestånd till flickan med 100 000 kronor för kränkning. Flickan fick brottsskadeersättning för kränkning med samma belopp. Dnr 7787/03. 
 Ersättning på grund av felaktigt frihetsberövande 
 I lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder (frihetsberövandelagen) finns bestämmelser om er- sättning från staten för den som felaktigt har fått sin frihet in- skränkt. Det gäller bland annat i fråga om anhållande, häktning och fängelsestraff. Ersättning ska betalas om det exempelvis efter över- klagande eller anlitande av särskilt rättsmedel meddelas frikännande dom. Ersättningen lämnas för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, in- trång i näringsverksamhet och lidande. Om den skadelidande själv har betett sig på ett sådant sätt att han eller hon har föranlett frihets- inskränkningen, kan ersättningen vägras eller sättas ned med visst belopp. 
 Frihetsberövandelagen är inte exklusiv. En skadelidande kan också stödja ett ersättningsanspråk på skadeståndslagen eller på Europa- konventionen. 
  
 50 
  
 I praktiken framställs ersättningsanspråk hos Justitiekanslern (JK) – eller annan myndighet i vissa fall – som också fattar beslut om ersättningen. I förarbetena till frihetsberövandelagen anges att det i huvudsak ska göras en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Bland de omständigheter som är av sär- skild betydelse märks ett frihetsberövandes varaktighet. Ju längre tid ett frihetsberövande har varat desto större är typiskt sett lidan- det. Även grunden för frihetsberövandet är av betydelse. Ytterligare en omständighet som kan vägas in är vilken uppmärksamhet ett fri- hetsberövande har väckt. 
  
 51 
  
 I syfte att behandla likartade fall lika har JK ställt upp vissa be- loppsmässiga riktlinjer. Som utgångspunkt för vad som kan betrak- tas som en skälig ersättning utgår JK från ett normalbelopp. Detta normalbelopp baseras på den bedömning av skälig normalersätt- ning som Högsta domstolen har gjort i rättsfallet NJA 1990 s. 808. Efter justeringar på grund av förändringar i penningvärdet är det av JK tillämpade normalbeloppet för närvarande 20 000 kronor för den första månaden av frihetsberövandet och därefter ytterligare 15 000 kronor per månad. 
  
 52 
  
 50 
  
 Jfr NJA 2007 s. 295. 
  
 51 
  
 Prop. 1997/98:105, s. 56 f. 
  
 52 
  
 JK:s beslut  
  
 2005-10-05 
  (dnr  
 563-05-41). 
  
 158 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 Ersättning i Norge 
 Utformningen av den norska ersättningsprocessen har utförligt be- skrivits i avsnitt 7.2.2. Här ska sammanfattningsvis endast erinras om att det i Norge finns en mängd olika kommunala ersättnings- ordningar. Den stora skillnaden mellan de olika ordningarna är de ersättningsbelopp som sökanden kan tillerkännas. Den maximala er- sättningen i de kommunala ersättningsordningarna varierar mellan 100 000 och 750 000 Nkr. I många fall är det ett betydande spann mellan det lägsta och det högsta belopp som kan utgå. 
 I Norge finns även en möjlighet för de vanvårdade att söka ersätt- ning genom statligt rettferdsvederlag. Sådan ersättning kan utgå med upp till 300 000 Nkr. 
 Ersättning i Irland 
 Formerna för ersättning i Irland har redovisats i avsnitt 7.2.3. När det gäller beloppets storlek kan det mycket kort sammanfattas enligt följande. Utgångspunkten för ersättningen är att den ska vara skälig med hänsyn till de unika omständigheter som gäller i varje enskilt fall. Ersättning lämnas på fem olika nivåer. Enligt den lägsta nivån lämnas ersättningsbelopp på upp till 50 000 Euro. Därefter följer nivåerna 50  
 000–100 
  000 Euro, 100  
 000–150 
  000 Euro, 150  
 000–200 
  000 Euro och slutligen 200  
 000–300 
  000 Euro. 
 Tidigare särskilda ersättningar i Sverige 
 I avsnitt 6.3 har utredningen beskrivit hanteringen av ersättning till  
 HIV-smittade, 
  neurosedynskadade och tvångssteriliserade. Där anges att staten bland annat har betalat ex  
 gratia-ersättning 
  till de HIV- smittade med sammanlagt 260 000 kronor vardera. Dessutom har de drabbade mottagit ersättning ur patient- och läkemedelsförsäkring- arna. 
 När det gäller de neurosedynskadade så föreslog Justitiekanslern en ex  
 gratia-ersättning 
  om 250 000 kronor. Staten beslutade dock om en ersättning som uppgick till 500 000 kronor åt varje drabbad. 
 För de tvångssteriliserade, slutligen, betalade staten ut ett schablonbelopp om 175 000 kronor. Beloppet beräknades med ut- gångspunkt i den ersättning som vid tillfället utgick till en person som drabbats av sterilitet genom brott eller olyckshändelse (lyte och 
 159 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 men), nämligen 110 000 kronor. Till detta ansågs det rimligt att lägga även viss ersättning för kränkning. Sammanlagt bestämdes alltså be- loppet till 175 000 kronor för var och en av de drabbade. 
  
 7.6.3 
  
 Utredningens förslag 
  
 Ersättningens storlek 
 De barn som drabbats av övergrepp eller försummelse i samhälls- vården har redan vid omhändertagandet befunnit sig i en särskilt ut- satt situation. Inte sällan har de burit på erfarenheter av övergrepp och missförhållanden från tiden före placeringen. Det är naturligtvis särskilt allvarligt att dessa redan mycket sårbara barn utsatts för fort- satta kränkningar efter det att samhället övertagit ansvaret för dem. Under tiden i samhällsvård har de dessutom haft inga eller ytterst små möjligheter att själva påverka sin situation. De har ofta placerats långt från det så kallade naturliga nätverket, dvs. föräldrar, släkt och vänner. De har därför inte heller haft möjlighet att söka stöd i detta nätverk, i den mån det funnits något. I stället har de här barnen ofta varit helt utlämnade åt fosterföräldrar eller institutionspersonal och ansvariga myndigheter. Dessa omständigheter är av väsentlig bety- delse när det gäller frågan om beloppets storlek och talar för att ersättningen bör sättas till ett förhållandevis högt belopp. 
 Utgångspunkten för utredningens ställningstagande beträffande ersättningens storlek är således att det måste bli fråga om ett högt belopp. Samtidigt uttrycks i direktiven att ersättningen bör stå i överensstämmelse med svensk praxis inom området. Vid en sådan jämförelse konstaterar utredningen att de belopp som enligt praxis betalas ut vid allvarliga kränkningar på grund av brott är relativt låga. Det krävs normalt att den som exempelvis blivit misshandlad har utsatts för mycket allvarligt våld för att ersättningen ska närma sig 50 000 kronor. Endast riktigt grova våldsbrott, däribland mord- försök, ger vanligtvis ersättningsbelopp om 100 000 kronor. 
 Beträffande sexualbrott krävs på motsvarande sätt mycket grova övergrepp för att ersättningsbeloppet ska uppgå till 100 000 kronor. Exempelvis medför våldtäkt mot barn normalt ersättning kring 100 000 kronor. Som framgått ovan är dessa belopp enbart normal- belopp. Även betydligt högre ersättning kan beviljas, när omstän- digheterna i det enskilda fallet talar för att kränkningen varit osed- vanligt svår. 
 160 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 När det därefter gäller ersättning för felaktigt frihetsberövande så konstaterar utredningen att sådan ersättning betalas ut huvud- sakligen där någon på oriktiga grunder pekats ut för att ha begått en brottslig gärning. En nödvändig förutsättning för ersättningen i det fallet är att det grundläggande beslutet om frihetsberövande visar sig ha varit felaktigt. När det gäller ersättning till de vanvårdade i den upprättelseprocess som här är aktuell är det emellertid inte fråga om att pröva om beslutet att omhänderta barnet var felaktigt. Det är således inte omhändertagandebeslutet i sig som ifrågasätts, utan förhållandena under den tid som barnet varit i samhällets vård. Prin- ciperna bakom ersättningen för felaktigt frihetsberövande skiljer sig därmed från den ersättning som utredningen har att överväga. Justitie- kanslerns beräkningsgrunder för ersättning på grund av felaktigt fri- hetsberövande bör därför inte heller vara styrande för utredningens ställningstagande i fråga om ersättningsbeloppets storlek. 
 Flera av de vanvårdade och deras organisationer har ansett att beloppet bör vara jämförbart med den ersättning som betalas ut i andra länder, främst i Norge och Irland. Dessa ersättningsformer bygger emellertid på ett differentierat ersättningssystem, vilket alltså skiljer sig från det system som utredningen föreslår. Redan av den anledningen bör det inte vara möjligt att jämföra med de högst ut- betalda beloppen i dessa länder. Ett enhetligt belopp måste ju kunna betraktas som väl avvägt för samtliga ersättningsberättigade och inte enbart för dem som drabbats svårast. Men även bortsett från denna skillnad konstaterar utredningen att ersättningsbeloppen i Norge och Irland är mycket höga i förhållande till svensk skadeståndsrätts- lig praxis. Ett förslag med ersättningsbelopp som storleksmässigt motsvarar de som lämnats i Norge och Irland skulle således klart avvika från jämförbar svensk rättspraxis. 
 Om man därefter ser till de särskilda ersättningar som tidigare lämnats i Sverige finns det, enligt utredningens mening, många be- röringspunkter med steriliseringsersättningen. I fallen med sterilise- ringsersättning fanns visserligen en fysisk skada (sterilitet) som var betydligt enklare att både konstatera och definiera än de skador som uppkommit på grund av vanvården. Skadan efter vanvård är mycket mer varierad. Den är också mycket svårare att styrka. Som poängterats tidigare har emellertid den psykiska skadan för de steri- liserade varierat avsevärt, beroende på när och under vilka förut- sättningar ingreppet skedde. Här finns således en större likhet än vad som i förstone är uppenbart. I båda fallen gäller också att det varit fråga om angrepp på individens rättigheter som samhällsmedborgare 
 161 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 och människa. Steriliseringsersättningen uppgick till 175 000 kr, en- ligt de beräkningsgrundar som redovisats i avsnitt 7.6.2. 
 Vid en jämförelse med den praxis som beskrivits ovan är det viktigt att framhålla att ett enhetligt belopp ska kunna fungera som upprättelse för alla som omfattas av rätten till ersättning. Det måste alltså vara ett belopp som är väl avvägt för att kunna uppfattas som rimlig ersättning för alla ersättningsberättigade. Det gäller ersättning åt dem som utsatts för övergrepp eller försummelse som precis når upp till gränsen för vad som kan utgöra grund för ersättning. Men det gäller också dem som blivit synnerligen svårt drabbade och som exempelvis mer eller mindre dagligen blivit utsatta för grovt våld i fosterhemmet eller under flera års tid utsatts för upprepade sexuella övergrepp av en fosterförälder. 
 Utredningens förslag beträffande kriterierna för ersättning inne- bär att det enbart är övergrepp och försummelse av  
 allvarlig art  
 som ersätts. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummel- sen medfört en påtaglig risk för att barnets hälsa eller utveckling allvarligt skadas (se mer om detta i avsnitt 7.4). Det betyder att det enbart är de förhållandevis svåra fallen av vanvård som kommer att ersättas. Därmed bör också beloppet vara högt jämfört med exem- pelvis den ersättning som normalt utgår vid kränkning på grund av brott. 
 Vid en bedömning av samtliga dessa omständigheter anser ut- redningen att ett belopp som uppgår till omkring 250 000 kronor framstår som väl avvägt. Utredningen föreslår därför att ersättning åt dem som i samhällsvården av barn och unga utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarligt art ska lämnas med 250 000 kronor. Beloppet bör vara lika stort för var och en av dem som är berättigade till ersättning. 
 Utredningen vill än en gång betona att det lidande som övergrep- pen och försummelsen i samhällsvården orsakat de drabbade inte kan mätas i pengar. Utredningen är också medveten om att inte ens en ersättning i den storleksordning som här föreslås kommer att uppfattas av alla som en rimlig kompensation för den kränkning och det lidande som många utsatts för. Inget belopp – hur högt det än är – kan göra det som hänt ogjort. Vid en jämförelse med de ersättningsprinciper som normalt tillämpas i jämförbar svensk praxis anser utredningen dock att det föreslagna ersättningsbeloppet om 250 000 kronor är rimligt. 
 162 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 Avräkning 
 De förhållanden som enligt utredningens förslag kan grunda en rätt till ersättning innefattar i stor utsträckning också brottsliga gär- ningar. Det kan därför inte uteslutas att några av de vanvårdade erhållit skadestånd i anledning av någon av dessa gärningar. Även om den ersättning som här föreslås ska ses som ett erkännande av samhällets svek mot den drabbade, så bör det inte vara rimligt att låta ersätt- ning utgå två gånger för samma gärning. 
 Utredningen är emellertid av den uppfattningen att den som tidigare erhållit skadestånd inte helt bör undantas från möjligheten att nu söka ersättning. I stället bör vad som tidigare betalats ut  
 av- räknas  
 från ersättningen. Det är dock enbart ersättning för  
 samma  
 gärning som bör avräknas. Om den vanvårdade tidigare erhållit skade- stånd för andra händelser som nu inte åberopas till grund för ersätt- ningen bör avräkning således inte ske. 
 Utredningen anser inte att det finns tillräckliga skäl att omräkna de belopp som ska avräknas till dagens penningvärde. 
 Inkomstprövade förmåner m.m. 
 Den ersättning som här föreslås är – i likhet med ideella skadestånd i övrigt – till sin art skattefri. 
  
 53  
  
 Frågan är i vilken utsträckning ersättningen dessutom bör undantas vid inkomstprövade socialför- säkringsförmåner samt vid prövning av kommunala bidrag och av- gifter. 
 Efter det att regeringen överlämnat propositionen om sterilise- ringsersättning (prop. 19998/99:71) till riksdagen fann regeringen att det fanns särskilda skäl som motiverade att ersättningen inte – till skillnad från andra ersättningar eller skadestånd – skulle inverka på storleken av olika förmåner, bidrag och avgifter. Genom en efter- följande lagändring infördes därför en ny bestämmelse (3 a §) i ste- riliseringsersättningslagen, enligt vilken ett belopp om 175 000 kro- nor inte skulle beaktas i fråga om nämnda förmåner. 
  
 54 
  
 Utredningen anser att det finns skäl att göra samma bedömning i fråga om ersättning på grund av vanvård. Vanvården har av natur- 
  
 53 
  
 Det finns inga regler i om undantag för ideella skadestånd i inkomstskattelagen (1999:1229). De är dock normalt skattefria på grund av att det inte finns något inkomstslag att ta upp så- dana ersättningar i. 
  
 54 
  
 På förslag av Lagrådet infördes även en uttrycklig regel om att ersättningen skulle betraktas som förmögenhet (jfr prop. 1998/99:139, s. 7). 
  
 163 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 liga skäl påverkat de drabbade inte enbart under den tid som de varit omhändertagna för samhällsvård. Den har satt spår hos de drabbade för resten av livet och i mycket stor utsträckning påverkat deras livssituation även i vuxen ålder. Det är enligt utredningens mening därför rimligt att ersättningen undantas vid beräkningar som är relaterade till förmögenhet när det gäller vissa särskilt angivna för- måner, bidrag och avgifter. Undantaget bör gälla under resten av livet och oavsett om pengarna rent faktiskt finns kvar eller inte. Det är dock enbart ersättningsbeloppet som ska undantas vid beräkningen, inte den reella avkastningen på beloppet. 
 Även de som tidigare beviljats skadestånd och som nu kommer att erhålla kompletterande ersättning (efter avräkning) upp till 250 000 kronor bör omfattas av detta förslag. 
  
 7.7 
  
 Beviskrav 
  
 Utredningens förslag:  
 En rätt till ersättning förutsätter att den som ansöker om ersättning kan  
 visa  
 att han eller hon har varit omhändertagen för samhällsvård vid tidpunkten för de aktuella händelserna. Rätten till ersättning förutsätter dessutom att det  
 kan antas  
 att övergrepp eller försummelse av allvarlig art har in- träffat. 
 Med beviskrav avses det krav som ställs på bevisningen för att en omständighet, ett så kallat bevistema, ska anses styrkt. När bevis- kravet väl uppnåtts anses omständigheten föreligga fullt ut även om olika grader av osäkerhet i verkligheten alltjämt kan förekomma. Beviskravet i brottmål uttrycks vanligtvis som att det ska vara ställt  
 utom rimligt tvivel  
 att den tilltalade har begått en viss gärning. Det normala kravet i skadeståndsmål och andra tvistemål är inte lika högt ställt och uttrycks som att en part har att  
 visa  
 eller  
 styrka  
 ett visst förhållande. 
 Vid tekniskt komplicerade eller typiskt svårbevisade förhållan- den tillämpar domstolarna ibland ett lägre beviskrav. Anledningen till detta är normalt att det annars skulle vara mycket svårt för en part att styrka ett visst förhållande. I mål om diskriminering före- skrivs exempelvis en bevislättnad på så sätt att om den som anser sig ha blivit diskriminerad eller utsatt för repressalier visar omständig- heter som ger  
 anledning att anta  
 att han eller hon har blivit diskrimi- 
 164 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 nerad, så är det svaranden som i sin tur ska visa att diskriminering inte har förekommit. 
  
 55 
  
 Beträffande ekonomisk ersättning för vanvård gäller som förut- sättning dels att sökanden utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art, dels att detta inträffat under den tid som sökanden genom de sociala myndigheternas försorg varit omhändertagen för samhällsvård. Många av de vanvårdssituationer som kan bli aktuella vid en prövning av rätten till ersättning har inträffat mycket långt tillbaka i tiden. Det är allmänt sett svårare att styrka ett påstående om något som inträffat för längesedan. Minnet bleknar och vittnes- utsagor blir ofta mindre precisa ju mer tiden går. I de här aktuella fallen kan det dessutom vara så att eventuella vittnen inte längre är i livet. 
 Frågan är då vilka möjligheter den enskilde har att styrka sina påståenden om vanvård och placering. Mot bakgrund av de erfaren- heter från Vanvårdsutredningen som utredningen tagit del av och med hänsyn till de kontakter som utredningen själv haft med van- vårdade är det utredningens uppfattning att det trots allt inte helt saknas möjlighet till stödbevisning. Det kan röra sig om barn som varit placerade i samma fosterhem och som kan ge stöd åt en viss berättelse. Det kan också ha funnits andra barn eller vuxna – t.ex. i skolan eller bland grannar – som kan intyga att sökanden levde under påstådda förhållanden. Men även andra sorters stödbevisning kan tänkas förekomma. Exempelvis kan sökanden alltjämt ha skador som visar på att han eller hon blivit utsatt för vanvård under sin upp- växt. Även den omständigheten att sökanden har berättat för andra i sin omgivning vad han eller hon varit utsatt för kan utgöra visst stöd för berättelsen. 
 En mycket viktig stödbevisning kan i vissa fall utgöras av myn- digheternas dokumentation rörande omhändertagande, uppföljning och tillsyn. I vilken utsträckning barnavårdens dokumentation kan användas för att styrka de vanvårdades berättelser har undersökts av Vanvårdsutredningen. När det gäller frågan om i vilken omfattning aktmaterial alls förekommer så erfar utredningen att det endast i få fall inte gått att finna någon dokumentation över huvud taget. I de allra flesta fall finns det således dokumenterat att personen i fråga varit omhändertagen för samhällsvård. 
  
 56 
  
 Men även om aktmaterial alltså finns i de flesta fall, så är inne- hållet i dokumentationen däremot av väldigt varierande kvalitet. En 
  
 55 
  
 Jfr 6 kap. 3 § diskrimineringslagen (2008:567). 
  
 56 
  
 PM från Vanvårdsutredningen (dnr 77/2010). 
  
 165 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 orsak till detta är att det under stora delar av  
 1900-talet 
  inte funnits tydliga anvisningar om vilka dokument akten ska innehålla eller vilka handlingar som får gallras. 
  
 57 
  
 Forskning kring dokumentation visar att barns synpunkter sällan kommer fram i journaler och annat aktmaterial. Texterna fokuserar ofta på föräldrars och fosterföräldrars uppfattningar och problem. Äldre aktmaterial är ofta bristfälligt på flera punkter: det saknas övergripande struktur för akternas innehåll, det saknas enhetliga be- grepp och definitioner och det är oftast svårt att följa ett ärende över tid. Erfarenheter från Vanvårdsutredningen visar att missförhållan- den sällan har noterats i journalen och att det ofta saknas dokumen- tation som uttryckligen kan styrka intervjupersonernas uppgifter om vanvård. Vanvårdsutredningen betonar att det är socialsekreterarens bedömning av situationen som återspeglas i akten. 
  
 58 
  
 När det gäller beviskravet för att den enskilde över huvud taget har varit omhändertagen under den tid som vanvården ska ha ägt rum bör det således i de allra flesta fall gå att finna någon form av stödbevisning. Beträffande denna omständighet anser utredningen inte att det finns skäl att tillämpa något annat beviskrav än det som normalt tillämpas i skadeståndsmål. Här har sökanden att  
 visa  
 att han eller hon varit placerad i samhällets vård. Utredningen vill dock understryka att bedömningen bör ske enligt den i Sverige allmänt gällande principen om  
 fri bevisprövning 
 . Det innebär bland annat att en part inte nödvändigtvis är beroende av viss särskild stödbevis- ning för att kunna styrka sitt påstående, utan även en egen berättelse kan i vissa fall vara tillräcklig bevisning för att beviskravet ska vara uppfyllt. 
 När det gäller möjligheten att styrka övergrepp och försummel- ser visar Vanvårdsutredningens undersökning att det normalt sett är svårt att hitta uttryckligt stöd i aktmaterialet. Uteblivet stöd bör därför inte kunna användas som bevis för att påstådda förhållanden inte förelegat. Men detta betyder inte att det inte kan finnas visst in- direkt stöd, exempelvis i form av anteckningar om att fosterfadern uppträtt berusad, att barnets biologiska föräldrar eller någon granne uttryckt oro för barnet eller att sjukvården noterat förekomst av skador med oklart ursprung på barnet. 
 Utredningen anser sammanfattningsvis att det finns skäl att före- slå ett beviskrav beträffande förekomsten av övergrepp eller för- summelse som är betydligt lägre än vad som normalt gäller inom 
  
 57 
  
 PM från Vanvårdsutredningen (dnr 77/2010). 
  
 58 
  
 PM från Vanvårdsutredningen (dnr 77/2010). 
  
 166 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 civilrätten. Enligt utredningens mening bör det räcka att sökanden presenterar så mycket bevisning att det  
 kan antas  
 att han eller hon utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art för att bevis- kravet ska vara uppfyllt. Kraven på bevisningen beträffande dessa omständigheter är därmed jämförelsevis lågt ställda. 
 Det är av naturliga skäl inte möjligt att ange en allmängiltig defi- nition av det föreslagna beviskravet utan det får i stället avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Klart är emellertid att det i praktiken måste läggas stor vikt vid den enskildes egna utsagor. I de fall det helt saknas stödbevisning torde det dock vara uteslutet att blotta påståendet i en skriftlig ansökan räcker för att uppfylla beviskravet. I dessa fall bör emellertid erinras om möjligheten att begära muntlig förhandling (se mer om detta i följande avsnitt). Vid en sådan förhandling får det ske en sedvanlig prövning av sökan- dens trovärdighet och de lämnade uppgifternas tillförlitlighet. 
  
 7.8 
  
 En särskild lag 
  
 Utredningens förslag:  
 Rätten till ersättning på grund av övergrepp eller försummelse av allvarlig art bör regleras genom en särskild lag. 
 Den nya lagen föreslås heta lag (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga. 
 Utredningens förslag om rätt till ersättning på grund av övergrepp eller försummelse av allvarlig art bör regleras genom lag. Inte minst rättssäkerhetsaspekter talar för en sådan reglering. Genom att förut- sättningarna för ersättning framgår av lag blir de tydligt angivna och förutsebara för alla. 
 En reglering av bestämmelserna genom lag innebär också att det inte blir fråga om ex  
 gratia-ersättning 
  i vanlig mening. Regeringen har då nämligen inte möjlighet att välja mellan att inte betala eller att av nåd betala ersättningen. Om förutsättningarna för ersätt- ning enligt lagen föreligger, så finns i stället en tydlig skyldighet för staten att utge sådan ersättning till alla som uppfyller kraven för detta. 
 167 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Lagen föreslås heta lag (2012:000) om ersättning på grund av över- grepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga. Ikraft- trädandet bör bestämmas till den 1 juli 2012. 
  
 7.9 
  
 Handläggning och beslut 
  
 Utredningens förslag:  
 En av regeringen utsedd statlig nämnd ska pröva ansökan om ersättning. Ordföranden i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. 
 Det bör skapas en ny särskild myndighet med uppgift att hand- lägga ärendena i nämnden. Myndigheten bör ha långtgående ser- vice- och undersökningsskyldighet. En särskild organisationskom- mitté bör tillsättas med uppgift att utreda de närmare formerna för den nya myndigheten. 
 Tiden för ansökan om ersättning bör gå ut två år från det att den föreslagna lagen träder i kraft. 
 Nämnden ska hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt att en sådan förhand- ling hålls. Sekretess ska gälla i ersättningsärendena. 
 Beslut av nämnden ska inte gå att överklaga. Kammarkollegiet bör ansvara för ekonomiadministration, in- 
 klusive utbetalning av beviljad ersättning. 
  
 7.9.1 
  
 Beslut om ersättning 
  
 En beslutande nämnd 
 Enligt artikel 6.1 i Europakonventionen gäller att var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter, ska vara berätti- gad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. 
 Rätten till ersättning enligt den här föreslagna lagen kommer med största sannolikhet att betecknas som en civil rättighet som faller inom tillämpningsområdet för artikel 6.1. Det blir därför nöd- vändigt att besluten om ersättning fattas på ett sådant sätt och av ett sådant organ att konventionens krav tillgodoses. Vad gäller be- dömningen av om ett organ är att betrakta som en domstol framgår av Europadomstolens praxis att det saknar betydelse hur det är klas- sificerat enligt den nationella lagen. Det avgörande är dess funktion. 
 168 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 De krav som ställs för att ett organ ska betraktas som en domstol är att det har en i lag grundad befogenhet att avgöra ärenden inom sitt kompetensområde, att avgörandena är bindande för parterna och att förfarandet styrs av bestämda regler. Den svenska Brottsskade- nämnden har exempelvis accepterats som en sådan domstol som uppfyller Europakonventionens krav (se målet Powell mot Sverige, Europadomstolens dom den 1 juli 1997, RJD  
 1997-IV 
  s. 1149). 
 Utredningen föreslår att alla beslut om ersättning ska fattas av en statlig nämnd. Såväl rättssäkerhetsskäl som effektivitetsskäl får anses tala mot att frågor om ersättning prövas av flera kommunala nämnder. I stället bör en och samma nämnd pröva alla ansökningar. Därmed undgår man också osäkerhet inför vilken kommun som är rätt mottagare av en ersättningsansökan. Nämnden bör vara placerad i Stockholm. 
 Den föreslagna nämnden bör vara uppbyggd på så sätt att kraven på domstolsprövning enligt Europakonventionen uppfylls. Nämn- dens ordförande och ersättare bör vara eller ha varit ordinarie domare. I nämnden bör vidare ingå en representant för det allmänna genom en folkvald ledamot för att ge offentlig insyn i verksamheten. Dess- utom bör ingå ledamöter med kompetens inom området för den sociala barn- och ungdomsvården samt med barnmedicinsk eller barn- psykiatrisk kompetens. Dessa bör också ha kunskap om och vana att bedöma utlåtanden i äldre journaler och liknande material samt be- dömningar av ersättningskrav i sådana sammanhang. Samtliga leda- möter bör ha personliga ersättare. Det bör vara möjligt för ledamöter och ersättare att alternera vid nämndens sammanträden. Ledamöterna bör förordnas av regeringen för en begränsad tid. 
 Nämnden ska i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet, och dess beslut i ersättningsfrågan ska ske oberoende av såväl riksdagen som regeringen och andra myn- digheter (jfr 1 kap. 9 § och 11 kap. 3 § regeringsformen). 
 Förfarandet vid prövningen regleras i förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelser om exempelvis jäv i 11 och 12 §§, partsinsyn och kom- munikation i 16 och 17 §§ samt motivering av beslut i 20 § förvalt- ningslagen blir således tillämpliga. 
 Mot bakgrund av de förutsättningar för nämndens verksamhet som beskrivits ovan är det utredningens bedömning att nämnden är att betrakta som en enligt lag upprättad domstol enligt Europakon- ventionen. Den får också anses uppfylla konventionens krav på oav- hängighet och opartiskhet. 
 169 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Överklagande av beslut 
 Utredningen föreslår således att nämnden bör få en utformning med särskild sakkunskap och offentlig insyn genom en folkvald ledamot. Som framgår i det följande föreslår utredningen också att det bör finnas en rätt till muntlig förhandling. Vid dessa förhållanden minskar behovet av att nämndens avgöranden även ska kunna överklagas. Mot en sådan överklaganderätt talar också effektivitets- och kostnads- skäl. Dessutom utgör ett avslag från nämndens sida, enligt förvalt- ningslagen, inget hinder för den enskilde att ånyo ansöka om ersätt- ning och i samband därmed ange nya omständigheter för sina krav. En sådan framställning ska således prövas av nämnden på nytt. Det är också möjligt för nämnden att själv ompröva ett ärende om man konstaterar att man tidigare felaktigt avslagit ett ersättningskrav eller upptäcker andra uppenbara felaktigheter (jfr 27 § förvaltningslagen). 
 Man kan i detta sammanhang inte heller bortse från att grunden för den nu föreslagna regleringen av ersättning till vissa vanvårdade utgörs av ett frivilligt åtagande från statens sida. Utan detta åtagan- de skulle med all säkerhet få, om ens några, enskilda krav på ersätt- ning kunnat bifallas, särskilt med hänsyn till de skadeståndsrättsliga beviskraven och preskriptionsreglerna. Ur det perspektivet kan det inte anses oskäligt att begränsa prövningen av ersättning till en instans. 
 I följande avsnitt behandlar utredningen frågor om bland annat ersättning för resa och uppehälle. Nämndens beslut angående sådana kostnader bör inte heller gå att överklaga. 
  
 7.9.2 
  
 Frågor om handläggning 
  
 En särskild myndighet 
 En given utgångspunkt för utredningen har varit att de som drabbats av vanvård i den sociala barnavården ska kunna få ersättning snarast möjligt. Att ersättning kan beslutas snabbt är angeläget eftersom flera av dem som kan vara berättigade till ersättning har hög ålder. Allmänt sett lever många av dem också under knappa ekonomiska förhållanden. 
 Redan när regeringen beslutade om att tillsätta Upprättelseutred- ningen väcktes många förhoppningar om en ekonomisk ersättning. Presentationen av utredningens förslag kommer med all sannolikhet att medföra att förhoppningarna ökar och att det ställs berättigade krav på snabb handläggning. Förhoppningar och krav måste mötas 
 170 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 med ett enkelt och rättssäkert regelsystem och en väl förberedd och effektiv organisation. 
 Det är särskilt viktigt att organisationen också har vilja och för- måga att möta de sökandes krav på utvecklad service och respekt- fullt bemötande. Den bör således ha en långtgående service- och undersökningsskyldighet i syfte att hjälpa enskilda sökande. 
 I organisationen bör finnas personal med erfarenhet av och kun- skap om den sociala barnavården. Men även kunskap om såväl juri- diska som medicinska frågor är naturligtvis av stort värde. Det måste vidare finnas personal med stor förmåga att beställa in och tolka även mycket gamla journaler och annan dokumentation. 
 Enligt utredningens uppfattning möts de ovan angivna kraven bäst genom att det skapas en ny, särskild myndighet med eget kansli. Ut- redningen föreslår att det utses en organisationskommitté med upp- gift att närmare utreda organisationen för den nya myndigheten. Arbetsformerna för myndigheten bör därefter regleras i en förord- ning. 
 Ansökan 
 Ansökan om ersättning ska göras skriftligen. Av kostnads- och effek- tivitetsskäl bör ett särskilt ansökningsformulär utformas. I en del fall torde sökanden själv kunna lämna nödvändiga uppgifter i sin ansökan. Vanvårdsutredningens erfarenheter visar emellertid att det i många fall är svårt att få tag på aktmaterial för den enskilde. Den föreslagna organisationen måste därför vara behjälplig med att efter- forska och begära in befintliga handlingar från myndigheter och arkiv. För detta krävs att sökanden samtyckt till att nämnden hämtar in materialet. Kansliorganisationen bör även kunna hjälpa till att sam- manställa övrig skriftlig och muntlig bevisning. 
 Det är viktigt att informationen om den nya lagen når ut till dem som drabbats. Ansvaret för informationsinsatserna bör åvila staten. 
 Tidsbegränsad ansökningstid 
 Den upprättelseprocess som utredningen här föreslår erbjuder en extraordinär möjlighet till ersättning åt de drabbade. Ett av de vikti- gaste syftena med en sådan process är att gemensamt uppnå ett avslut för de människor som processen är till för. Det ligger därför i upp- 
 171 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 rättelseprocessens natur att den inte kan pågå alltför länge. I stället bör den avslutas inom en relativt snar framtid. Av den anledningen föreslår utredningen att ansökningstiden bör vara begränsad. 
 Det är naturligtvis viktigt att tiden inte sätts så kort att det finns risk för att någon inte hinner ansöka om ersättning. Utredningen föreslår därför att lagen ska tillämpas på ansökningar om ersättning som kommit nämnden till del inom två år från det att lagen träder i kraft. 
 Med anledning av att ansökningstiden är begränsad till två år är det viktigt att de drabbade i god tid hinner få information om möj- ligheten att ansöka. Informationen bör vara utformad så att den når alla berörda, men också så anpassad att den lätt förstås av alla. An- svaret för informationsinsatserna bör, som angetts ovan, åvila staten. 
 Även sedan tiden för ansökan gått ut har regeringen givetvis möj- lighet att efter utredning bevilja ersättning av humanitära skäl (ex gratia). Detta kan förslagsvis ske enligt de grunder och med det belopp som gäller enligt den här föreslagna lagen om ersättning. 
 Möjlighet för sökanden att muntligen lämna uppgifter 
 Det material som den sökande vill lämna in kan vara av olika karaktär och bör även kunna omfatta muntliga uppgifter. De handläggare som förordnas i nämnden kan handlägga ärenden muntligen med stöd av 14 § förvaltningslagen. Det bör därutöver finnas möjlighet för sökanden att företräda inför nämnden och lägga fram sådana upp- gifter samt även låta andra lämna muntliga uppgifter om dessa kan antas ha betydelse för ärendets utredning. 
 En prövning inför domstol ska enligt artikel 6.1 i Europakonven- tionen äga rum vid en offentlig förhandling. Förhandlingen får dock hållas inom stängda dörrar bland annat om skyddet för parternas privatliv kräver det. Vad gäller rätten att muntligen få lägga fram sin sak kan av Europadomstolens praxis utläsas att en part som regel har rätt till muntlig förhandling åtminstone i en instans. Om parten avstår från att begära muntlig förhandling, behöver inte någon för- handling hållas. 
 De bestämmelser som gäller för nämndens prövning av ärenden om ersättning finns som tidigare angetts i förvaltningslagen. Denna innehåller emellertid inte någon motsvarande bestämmelse om ut- trycklig rätt till muntlig förhandling. Därför bör rätten till muntlig förhandling tas in i en särskild bestämmelse i den föreslagna lagen. 
 172 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 I vilka fall det är uppenbart obehövligt får i allmänhet avgöras mot bakgrund av Europadomstolens praxis (se t.ex. målet Lane II mot Sverige, dom  
 1998-02-19, 
  RJD  
 1998-I 
  s. 154). Situa- tioner där lämnandet av muntliga uppgifter måste anses uppenbart obehövligt kan t.ex. vara när det klart framgår att sökanden inte till- hör den personkrets som kan få ersättning, när redan det skriftliga materialet visar att ersättning ska betalas ut, eller när en sökande efter ett eller flera avslagsbeslut återkommer med en begäran om ersättning trots att några nya omständigheter till stöd för kravet inte redovisats. 
 I likhet med vad som gäller för parts inställelse till en förhand- ling vid allmän förvaltningsdomstol bör det finnas vissa möjligheter att ersätta sökanden för dennes kostnader för inställelsen hos nämn- den. Om inte en sådan möjlighet ges kan det uppkomma situationer där möjligheten att utnyttja rätten till muntlig förhandling blir alltför begränsad. På motsvarande sätt bör även annan som hörs inför nämnden under vissa omständigheter kunna få ersättning för sin inställelse. Nämnden bör även få bevilja förskott på ersättningen. 
 Offentlighet och sekretess 
 De ärenden som nämnden ska hantera är i flertalet fall av känslig personlig karaktär. Det rör enskilda människors personliga förhål- landen angivna i journaler och andra liknande handlingar. Många av dem som varit i kontakt med såväl Vanvårdsutredningen som Upp- rättelseutredningen har uppgett att de inte berättat för sina anhöriga vad de varit med om. 
 Med hänsyn till dessa omständigheter föreslår utredningen att sekretess ska gälla i ersättningsärendena. Det bör införas en ny regel i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), som i stora drag överensstämmer med de som gäller för sekretess inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Den nya bestämmelsen bör gälla vid handläggningen av anspråk på ersättning på grund av vanvården. Den bör även omfatta nämndens sammanträden och de uppgifter som framkommer där. Sekretess bör gälla med omvänt skaderekvisit i högst sjuttio år. Om nämndens beslut blir offentliga skulle enskilda personers namn avslöjas och vid beslutet skulle det bli känt vad personen blivit utsatt för. Även nämndens beslut bör därför vara sekretessbelagda. 
 173 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 SOU 2011:9 
  
 Likaså bör, på samma sätt som inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten, den så kallade meddelarfriheten inte omfatta uppgift rörande enskildas hälsotillstånd eller personliga förhållanden i dessa ersättningsärenden. Det bör understrykas att all hantering av ären- dena ska skötas av personer förordnade i nämnden som kommer att omfattas av de föreslagna sekretessbestämmelserna. 
 Registrering och arkivering av ansökningshandlingarna ska ske hos den av regeringen utsedda nämnden som kommer att ha ställning av en statlig myndighet och vara underkastad de bestämmelser om offentlighet, sekretess, arkivering m.m. som gäller inom statlig verk- samhet. 
 Oskyldighetspresumtionen 
 Övergrepp och försummelse av allvarlig art torde normalt sett inne- fatta brottsliga handlingar, riktade mot barnet. I de fall nämnden beslutar om ersättning kan det många gånger också finnas en angiven förövare. Det uppkommer därför en fråga om de som kan bli utpe- kade för att ha begått brottsliga handlingar borde få en möjlighet att försvara sig. Det kan gälla fosterföräldrar men också andra förövare. 
 Det finns skäl att här kort nämna den så kallade oskyldighets- presumtionen, som är en grundläggande princip inom straffrätten. Den innebär sammanfattningsvis en rätt att bli behandlad som oskyl- dig fram till en fällande dom. Oskyldighetspresumtionen finns ut- tryckligen angiven i artikel 6.2 i Europakonventionen. I artikel 6.3 finns angivet vissa minimirättigheter för individer som blir anklagade för brott. Dessa minimirättigheter innefattar bland annat en rätt för den anklagade att underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen, att försvara sig personligen eller genom rättegångs- biträde samt att förhöra och låta förhöra vittnen som åberopas till stöd för anklagelserna samt att själv få vittnen inkallade och för- hörda. 
 De rättigheter som anges i artikel 6.2 och 6.3 gäller för var och en som blivit anklagad för brott. Det typiska användningsområdet för bestämmelsen är straffrättsliga förfaranden, men även andra former av disciplinära processer kan, enligt Europadomstolens praxis, omfattas av bestämmelserna. 
  
 59 
  
 Rättigheterna i artikel 6.2 och 6.3 gäller alltså som utgångspunkt vid straffrättsliga eller liknande disciplinära förfaranden. Något sådant 
  
 59  
 Miller, H. 2007, s. 269 f. 
 174 
  
 SOU 2011:9 
  
 Förslag till ekonomisk ersättning åt tidigare vanvårdade 
  
 förfarande utgör inte den här föreslagna ordningen för ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården. Nämndens beslut innefattar enbart en prövning om rätt till ersättning för den som utsatts för övergrepp eller försummelse och berör inte alls frå- gan om konsekvenser för förövaren. Till detta kommer att de gär- ningar som utgör brott och som kan läggas till grund för ersättning har inträffat före utgången av år 1980, vilket dessutom innebär att de normalt sett är preskriberade. Av föregående avsnitt framgår också att sekretess som utgångspunkt bör gälla i ersättningsärendena. Där- med minskar risken för att det ska komma till allmänhetens känne- dom att exempelvis en fosterförälder eller en institutionsföreståndare enligt nämndens ställningstagande utsatt sökanden för övergrepp eller försummelse av allvarlig art. 
 Mot bakgrund av här anförda omständigheter bedömer utredning- en att bestämmelserna i artikel 6.2 och 6.3 i Europakonventionen inte omfattar nämndens prövning av frågan om ersättning till den som utsatts för övergrepp eller försummelse i samhällsvården. Av samma anledning saknas behov av att låta fosterföräldrar eller andra utpekade förövare yttra sig i processen. 
 Ekonomiadministration och utbetalning av ersättning 
 När det gäller ekonomiadministration och utbetalning av beviljad ersättning konstaterar utredningen att det kommer att röra sig om förhållandevis stora summor som ska hanteras. Det kan inte anses vara kostnadseffektivt att bygga upp ett system för denna hantering i den nya myndighet som ska ansvara för handläggningen av ansök- ningarna. I stället föreslår utredningen att Kammarkollegiet ska an- svara för ekonomiadministration och utbetalning av ersättning. En sådan uppgift ligger dessutom väl i linje med Kammarkollegiets ordi- Armstrong uppdrag. 
 175 
  
 8 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 8.1 
  
 Inledning 
  
 Enligt regeringens direktiv ska utredningen överväga om åtgärder, utöver det som görs inom ramen för Vanvårdsutredningen, bör genomföras för att åstadkomma upprättelse för de som har utsatts för vanvård i samhällvård. Regeringen nämner här människors möj- ligheter att kunna berätta sin historia och få den dokumenterad samt frivilligorganisationernas arbete. Slutligen ska utredningen ta ställning till hur kunskapen som inhämtats av Vanvårdsutredningen kan tas till vara så att profession och forskning får tillgång till den. 
 Utredningen ska, enligt direktiven, även undersöka möjligheterna för de som utsatts för vanvård att, vid behov och inom ramen för befintliga åtgärder, lättare få tillgång till rehabiliteringsåtgärder, som de enligt gällande lagstiftning har rätt till. I direktiven nämns att Vanvårdsutredningen har beskrivit hur en splittrad vård- och rehabiliteringsorganisation ställt sig frågande till deras behov. Upp- rättelseutredningen menar att frågan om enskildas svårigheter att hitta rätt och att få sina behov tillgodosedda i en splittrad vårdorgani- sation inte kan lösas inom ramen för denna utredning. Det berör strukturella problem, resursanvändning samt prioriteringar, som påverkar många grupper och som måste behandlas i andra och större sammanhang. 
 I det följande beskriver utredningen några ytterligare åtgärder, som syftar till ett slags kollektiv upprättelse för de som utsattes för vanvård, men som även berör andra som varit omhändertagna. Åtgärderna handlar dels om samhällsvårdade barns rätt att som vuxna rekonstruera och så långt möjligt kunna förstå sin barndomshistoria, 
 177 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 SOU 2011:9 
  
 dels om insatser för att lära av det som har hänt och hålla den kun- skapen levande. 
  
 8.2 
  
 Ta del av aktmaterial och berätta sin historia för att skydda barn i framtiden 
  
 Utredningens förslag:  
 Kommunerna bör underlätta för människor, som tillbringat viktiga delar av sin barndom i samhällsvård, att hitta sitt aktmaterial samt erbjuda möjlighet att berätta och samtala om sina erfarenheter. 
  
 8.2.1 
  
 Möjlighet att få hjälp att efterforska sitt arkivmaterial 
  
 Socialtjänstens akter, som rör tidigare omhändertagna barn, lämnas efter en viss tid till kommunarkivet i den kommun där vårdnads- havaren var bosatt vid tidpunkten för omhändertagandet – för att bevaras för all framtid. Barnhemsjournaler kan istället finnas i lands- tingsarkiv, om landstinget var huvudman. Arkiv från privata barn- hem är däremot inte alltid bevarade. 
 Många av dem som utredningen har haft kontakt med har fram- hållit det värdefulla i att få del av sitt aktmaterial. Även om det ibland har lett till smärtsamma insikter, så har det samtidigt bidragit till att man bättre lärt känna sin egen barndomshistoria. Utred- ningen anser att det är viktigt att kommunerna underlättar för de som vill få del av aktmaterial från sin tid i samhällsvården, genom lättillgängliga kontaktuppgifter till kommunarkivet. 
 Utredningen anser att den som önskar ska få hjälp av kommun- arkivet i sin nuvarande hemkommun att hitta sitt aktmaterial, även om det innebär efterforskningar i andra arkiv. När aktmaterialet väl har hittats kan den enskilde få del av sina handlingar på plats eller få kopior hemskickade. 
  
 1  
  
 Det har inte framkommit några uppgifter om att kommunarkiven inte skulle lämna denna service. Däremot finns kommunala skillnader när det gäller om avgift tas ut för kopior eller inte. Utredningen anser det orimligt att människor ska behöva betala för kopior av aktmaterial, som ibland kan uppgå till hundra- tals sidor. 
  
 1  
 På regeringens uppdrag har Riksarkivet genom Stockholms stadsarkiv utarbetat en infor- mationsbroschyr. 
 178 
  
 SOU 2011:9 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 8.2.2 
  
 Möjlighet att rekonstruera sin historia i en dialog 
  
 Människor som har låtit sig intervjuas av Vanvårdsutredningen eller som har hört av sig till Upprättelseutredningen har ofta funnit det svårt att återuppleva det som hänt och att berätta om känsliga förhållanden för okända människor. De har sagt sig ha flera skäl att ändå utsätta sig för detta. Ett starkt skäl är att man, för att kunna gå vidare i livet, ändå vill minnas och förstå olika skeenden under uppväxten i samhällets vård. Ett annat viktigt skäl är att man vill bidra till att skydda barn, som i framtiden omhändertas, från att drabbas av motsvarande vanvård. Man vill berätta om sina upp- levelser för företrädare för samhällsvården och då mötas av en vilja att lyssna och lära. 
 I samband med att Vanvårdsutredningen överlämnade sitt del- betänkande inrättade Göteborgs kommun, i samarbete med ett antal organisationer, ett särskilt telefonnummer för kontakt samt tog initiativ till en stödgrupp som fortfarande är aktiv. Enstaka andra kommuner har också svarat upp mot enskilda människors krav på ursäkt och förklarande samtal. Det finns anledning att anta att ökad uppmärksamhet på vanvården i samband med att Upprättelse- utredningens betänkande lämnas, och den därpå följande bered- ningen, kommer att öka efterfrågan på lokala insatser. 
 Utredningen anser att de människor, som så önskar, bör få hjälp av samhället att rekonstruera sin barndom i samhällets vård. Denna önskan kan finnas oavsett om samhällsvården har upplevts positiv eller negativ. Man kan behöva hjälp med att hitta aktmaterial och också ha behov av att samtala kring det som man varit med om, för att bättre kunna förstå händelser och skeenden och varför olika beslut fattats. 
 Det är naturligt att kommunernas socialtjänst, som har både ansvar och kompetens inom samhällsvården, erbjuder denna möjlighet till samtal. Institutioner bör också kunna erbjuda motsvarande möjlighet till dialog med de människor som tillbringat en del av sin barndom på den aktuella institutionen. Utredningen vill framhålla att det måste vara lätt för den enskilde att ta kontakt, dvs. infor- mationen behöver vara tydlig och lättillgänglig för de som berörs. 
 För många som utsatts för vanvård kan det vara svårt att själv vända sig till en företrädare för den kommun som svarat för sam- hällsvården. Därför är det viktigt att fler instanser, t.ex. sjukvård, kyrka och frivilligorganisationer har beredskap för att bistå den som söker få klarhet i sin levnadshistoria. 
 179 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ett erbjudande om samtal innebär samtidigt en viktig möjlighet för de som är verksamma inom socialtjänst och institutioner för barn och unga att ta del av erfarenheter, reflektioner och kunskap från människor, som har egna erfarenheter av samhällsvården. En positiv utveckling är att människor, med en egen bakgrund i sam- hällsvården, har börjat höra av sig med berättelser, krav och idéer kring vad som behövs för att förbättra vården och för att förbättra barns och unga vuxnas situation. Här finns en kraft som kan få betydelse för enskilda människor och för utvecklingen av barn- och ungdomsvårdens kvalitet och trygghet. 
 Utredningen vill slutligen betona att den hjälp som ovan före- slås inte ska ses som en fortsättning på Vanvårdsutredningen. Syf- tet har där varit att kartlägga och dokumentera erfarenheter av övergrepp och vanvård. När Vanvårdsutredningen avslutar sitt upp- drag får denna del av upprättelseprocessen anses avslutad. 
  
 8.3 
  
 Vikten av att hålla kunskapen levande 
  
 Utredningens förslag:  
 Regeringen bör ta initiativ till en utställning i syfte att sprida kunskap om den vanvård som förekommit, sett i ett större sammanhang. Lämplig utförare kan vara Stiftelsen All- männa Barnhuset. 
  
 8.3.1 
  
 En utställning som levandegör samhällsvården bakåt i tiden 
  
 Utredningen anser att det är av stor vikt att frågan om vanvård i samhällsvården av barn och unga inte faller i glömska. Den kunskap som kommit fram bör spridas, diskuteras och fördjupas bland all- mänhet, politiker, människor med erfarenhet av samhällsvård, familjehemsföräldrar och professionellt verksamma inom barn- och ungdomsvården. På många håll i landet finns det också en lokal historia, till exempel i form av en utbredd tradition att ta emot fosterbarn eller en institution som varit en integrerad del av orten. 
 Minnesmärken eller motsvarande är ett vanligt inslag i upprättelse- processer av olika slag. Utredningen anser att en utställning skulle vara ett lämpligt sätt att levandegöra vanvården bakåt i tiden, efter 
 180 
  
 SOU 2011:9 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 förebild från Danmark. 
  
 2  
  
 Den vanvård som har förekommit skulle vid en utställning lämpligen sättas in i sitt sammanhang, dvs. sam- hällsvårdens historiska utveckling. Även det som inte var direkt vanvård utan mer ett uttryck för dåtida normalitet, utifrån rådande kunskaper och värderingar, bör beskrivas. 
 Stiftelsen Allmänna Barnhuset har en unik kunskap om den svenska sociala barnavårdens historia, från slutet av  
 1700-talet 
  till nutid. Utredningen har därför tagit initiativ till en dialog om stiftel- sens eventuella roll i att sprida kunskap och stimulera fördjupad diskussion genom en utställning. Ledningen för Allmänna Barn- huset menar preliminärt att det skulle vara möjligt för dem att låta sammanställa en utställning över den sociala barnavårdens historia under den tidsperiod som Vanvårdsutredningen omfattar. 
 Utredningen anser att det vore angeläget att så tidigt som möjligt i upprättelseprocessen kunna presentera en utställning, som sedan kan vandra vidare i landet. Utställningen skulle först kunna ställas ut av Nordiska Museet, som redan tidigare samarbetat med Allmänna Barnhuset kring barns historia. Allmänna Barnhuset menar att man sedan skulle kunna föra utställningen vidare genom samarbete med bibliotek, studieförbund, institutioner eller kom- muner. Utställningen skulle också kunna kompletteras med studie- material och lokal information samt även vara nätbaserad för att kunna användas på många ställen och i olika sammanhang. 
 Tidigare samhällsvårdade människors delaktighet i både utform- ningen av ett sådant projekt, och inte minst i de seminarier och diskussioner som kan åtfölja utställningen, är av fundamental bety- delse. Bland dessa människor finns den unika kunskapen om hur samhällsvården har fungerat ur barnets perspektiv, både de goda erfarenheterna och de dåliga. 
 Utredningen föreslår, mot denna bakgrund, att regeringen tar initiativ till en utställning i syfte att sprida kunskap om den vanvård som förevarit, insatt i ett sammanhang som också beskriver sam- hällsvårdens historiska utveckling. En lämplig utförare kan vara Stiftelsen Allmänna Barnhuset, eventuellt i samarbete med Nordiska Museet. 
  
 2  
 En utställning om barnhemsbarns villkor vid Forsorgsmuséet i Svendborg blev upptakten till en undersökning av förhållandena vid ett barnhem vid namn Little. 
 181 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 SOU 2011:9 
  
 8.3.2 
  
 Intervjumaterialet kan vara underlag för forskning 
  
 De intervjuer som Vanvårdsutredningen har genomfört innehåller intressant material, med stort potentiellt värde för både historisk forskning och samhällsforskning. Det är också de intervjuades öns- kan att kunskapen om vanvården blir känd och inte stoppas undan. Intervjuer och annat material kommer att förvaras av Riksarkivet under sekretess. Materialet kommer i vanlig ordning att vara till- gängligt för forskning, under de särskilda villkor som lagstiftningen ställer, både när det gäller sekretess och etikprövning. 
 Upprättelseutredningen anser att det är angeläget att materialet kommer till användning. Utredningen har emellertid, av sekretes- skäl, endast i mycket begränsad omfattning kunnat ta del av inter- vjuerna. Det är därför inte möjligt för utredningen att kunna bedö- ma vilka forskningsfrågor som mer specifikt skulle kunna besvaras av materialet. 
  
 8.4 
  
 Frivilligorganisationers stöd till samhällsvårdade 
  
 Utredningens förslag:  
 Allmänna Arvsfonden bör, inom ramen för sina stadgar, kunna ta initiativ till en särskild satsning på stöd till människor som finns i samhällsvård eller som helt eller delvis vuxit upp i samhällsvård. 
 Upprättelseprocessen rör i första hand människor som i mogen ålder söker sin historia och som varit utsatta för en destruktiv och kränkande samhällsvård. Men den rör även barn och unga som relativt nyligen lämnat en liknande situation. 
 Upplevelserna handlar inte alltid bara om vanvård utan också om den ensamhet och ofta bristfälliga rustning inför vuxenlivet som många unga vuxna måste brottas med, efter att ha tillbringat stora delar av sin uppväxt i familjehem och på institution. Även i de många fler fall, där samhällsvården har fungerat bra, är ungdomar som lämnar samhällsvården och går ut i vuxenlivet ofta ensammare och mer utlämnade, jämfört med andra ungdomar. 
 Utredningen anser att det behövs stöd till föreningar som vänder sig till ungdomar och unga vuxna, vilka för kortare eller längre tid har vistats i familjehem och på institution. Många behöver möta andra med likartade upplevelser och få ett nätverk som kan 
 182 
  
 SOU 2011:9 
  
 Överväganden och förslag kring andra åtgärder i upprättelseprocessen 
  
 bidra till att bryta den isolering som många drabbas av efter av- slutad samhällsvård. 
 Även unga i pågående samhällsvård kan behöva träffa andra pla- cerade ungdomar för att byta erfarenheter och umgås. Sådana aktiviteter erbjuds i viss utsträckning av familjehemsorganisationer och inom ramen för familjehemsverksamheter. Flera föreningar för familjehemsplacerade barn och ungdomar är eller har varit under uppbyggnad, men har haft svårt att överleva – av förklarliga skäl. Initiativet tas av unga människor, som saknar föreningsvana och ibland nödvändigt vuxenstöd. De kan därför behöva hjälp med själva organiserandet och uppbyggnaden av en sådan förening. 
 Vuxna som utsatts för övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården är ofta i mycket stort behov av psykosocialt stöd. Det finns sannolikt organisationer som kan och vill göra en insats i form av samtal och annat stöd. Det är viktigt att komma ihåg att många av dessa människor har en extremt dålig erfarenhet av myndigheter och därför misstror eventuella stödinsatser från social- tjänst eller psykiatrisk vård. Insatser från frivilligorganisationer är därför än mer motiverade. 
 Röda Korset har, med stöd av Allmänna Arvsfonden, drivit ett projekt under 2009 och 2010, med syftet att synliggöra behoven och pröva stödformer för kvinnor och män som blivit vanvårdade på barnhem och i fosterhem. Projektet har framför allt kommit att inriktas på kunskapsspridning, genom konferenser om den vanvård som visat sig förekomma i samhällsvården av barn och unga. Projektledarna har också utbildat och handlett Röda Korsets telefon- jour i dessa frågor. 
 Allmänna Arvsfonden har vid tidigare tillfällen beslutat om särskilda satsningar, där man uppmanat berörda och intresserade att ansöka om bidrag från fonden. Beslut om bidrag har sedan fattats efter gällande regler och praxis. Exempel på sådana särskilda tillfällen är tsunamikatastrofen samt mordet på en ung pojke på Kungsholmen i Stockholm. Det handlade då om händelser som visade på stora behov av insatser, inte minst från civilsamhällets sida, samtidigt som det behövdes nya och kreativa idéer. 
 Utredningen anser att det finns anledning för Allmänna Arvs- fonden att överväga ett liknande initiativ i denna fråga. 
 183 
  
 9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 9.1 
  
 Inledning 
  
 Följande genomgång av de senaste decenniernas utveckling inom samhällsvården syftar till att ge en översiktlig bild av förändringar och dagsläge. Med det som utgångspunkt beskrivs i följande kapitel kännedom om missförhållanden och risker i dagens samhällsvård och analyseras de behov som finns av åtgärder för att förbättra säkerheten. 
 Det är knappast möjligt att kort beskriva utvecklingen på ett rättvisande sätt. Samhällsvården för barn och unga har en stor spännvidd, från släktingshem, traditionella familjehem och jourhem till institutioner, med olika huvudmän och inriktning, samt statens hem för särskild tillsyn. Placeringen kan vara frivillig, enligt social- tjänstlagen (SoL), eller ske med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Den kan vara lång- eller kortsiktig. Barnet kan vara placerat tillsammans med en eller båda föräldrarna. Syftet med placeringen kan vara att utreda barnets eller den unges behov och situation, ge behandlingsinsatser eller enbart ge barnet omsorg och en familjetillhörighet. Samhällsvårdens utveckling i dess båda huvudformer, familjehem och institution, visar både likheter och skillnader. 
 Beskrivningen har framför allt fokus på övergripande principer och trender samt socialtjänstens roll och ansvar inom samhälls- vården. Kunskapen om de barn och unga som placeras är begränsad och det saknas systematisk kunskap som beskriver de förändringar som familjehems- och institutionsvården har genomgått under de senaste decennierna. Beskrivningen bygger till största delen på enstaka kartläggningar, studier, rapporter och erfarenhetsbaserad kunskap. En generell reservation måste göras för att det förekommer betydande lokala variationer. 
 185 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 Mycket tyder på att utvecklingen i flera avseenden tog fart i och med  
 1970-talets 
  ideologiska diskussioner, vilka i sin tur påverkade socialtjänstreformen på  
 1980-talet. 
  Fosterbarnsutredningen från 1974 behandlade både fosterbarns- och barnhemsvården och denna utrednings kartläggningar har i vissa fall använts som referens- punkt. 
  
 1 
  
 9.2 
  
 Nya begrepp och huvudmän 
  
 Socialtjänstlagen, som trädde i kraft 1982, innebar att benämningen fosterhem ändrades till familjehem och följaktligen utmönstrades även orden fosterbarn och fosterföräldrar. I forskarvärlden har man dock valt att i stor utsträckning fortsätta använda de ursprung- liga begreppen. Även placeringar i annat enskilt hem, dvs. privat- placeringarna, hade omfattats av det tidigare fosterhemsbegreppet. I SoL begränsades dock det nya begreppet vård i familjehem till att enbart omfatta den vård som anordnas genom socialnämnden. 
 Institutioner för barn, ungdomar och vuxna fick i SoL den sam- lande benämningen hem för vård eller boende (HVB). En ny bestämmelse i socialtjänstförordningen (SoF) om att ett enskilt hem som har fem platser eller mer  
 eller  
 bedrivs yrkesmässigt ska anses vara ett HVB ledde till att många storfosterhem ombildades till HVB. Senare ändrades bestämmelsen så att antalet platser inte längre har betydelse för bedömningen av vad som ska anses vara ett HVB. 
 Ungdomsvårdsskolorna fick i lagstiftningen namnet hem för särskild tillsyn och huvudmannaskapet fördes över från staten till landstingen (i några fall till kommuner). Landsting och kommuner skulle fortsättningsvis ha ett gemensamt ansvar för att tillgodose socialtjänstens behov av institutionsvård. Efter några års debatt om problemen med bristande samordning och likvärdighet i landet blev de särskilda ungdomshemmen år 1994 åter ett statligt ansvar. Statens institutionsstyrelse (SiS) tillkom med uppgiften att ansvara för tvångsvården av ungdomar och missbrukare. 
  
 2 
  
 1 
  
 SOU 1986:20, s. 81 ff; SOU 1974:7. 
  
 2 
  
 Socialstyrelsen 1990a, s. 97; prop. 1979/80:1, del A, s. 325. 
  
 186 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 9.3 
  
 Centrala principer i lagstiftning och praxis 
  
 9.3.1 
  
 Lag och förarbeten 
  
 I förarbetena till 1960 års barnavårdslag beskrevs fosterbarnsvård för första gången som en vårdform, vilken skulle ha företräde fram- för institutionsvård. Denna princip fastslogs återigen i förarbetena till SoL. Vård i familjehem hade alltmer börjat användas för äldre ungdomar och vuxna och lyftes fram som en allmän vårdresurs inom socialtjänsten. 
  
 3 
  
 Lagstiftaren, som ansvarar för dagens bestämmelser, tänker sig att barnen i regel ska återvända till det biologiska hemmet. De ska därför upprätthålla kontakten med sitt ursprung och placeras så nära hemmet som möjligt. I lag och förarbeten kan tre principer,  
 återförenings-, 
  närhets- och anhörigprincipen urskiljas och dessa återfinns även i Europadomstolens rättspraxis. 
  
 4 
  
 9.3.2 
  
 Bibehållen kontakt med föräldrarna och återförening som mål 
  
 I linje med tanken om återförening infördes bestämmelser om att socialnämnden regelbundet ska överväga om pågående vård i familje- hem eller på institution fortfarande behövs. Från att enbart ha gällt tvångsvård och med årliga intervall ska övervägande respektive omprövning (vid tvångsvård i beteendefallen) numera göras oavsett lagrum och halvårsvis. 
 Under 1960- och  
 1970-talen 
  var de professionellas inställning till kontakt mellan familjehemsplacerade barn och deras föräldrar fortfarande ambivalent eller till och med negativ. 
  
 5  
  
 Under  
 1980-talet 
  kom den bristande kontakten att ses som problematisk, inte minst eftersom den nya lagen ställde krav på familjehemmen att hjälpa barnen att behålla kontakten med sina biologiska föräldrar. Kritik framfördes bland annat av Justitieombudsmannen (JO) och Riks- dagens revisorer. 
 Den så kallade omhändertagandedebatten, som präglade en stor del av  
 1980-talet, 
  stod mellan ett behovsorienterat och ett rela- tionsorienterat synsätt. 
  
 6  
  
 Mycket förenklat betonades i den först- 
  
 3 
  
 Socialstyrelsen 1978, s. 8 f; prop. 1979/80:1, del A, s. 304 och 307. 
  
 4 
  
 Mattson, T. 2006, s. 109 ff. 
  
 5 
  
 Socialstyrelsen 1990a, s. 10 och s. 80 ff. 
  
 6 
  
 SOU 1986:20, s. 81 ff; Phillips, G. 1995, s. 29 ff. 
  
 187 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 nämnda inriktningen vikten av kontinuitet och barnets behov av nya och varaktiga relationer till familjehemsföräldrarna och i den sistnämnda vikten av att barnet för sin identitetsutveckling behåller kontakten med sina biologiska föräldrar. Det relationsorienterade synsättet hade på ett tydligt sätt redan påverkat den nya social- lagstiftningen och gradvis kom grundinställningen hos flertalet socialarbetare att förändras i denna riktning. I uppdraget som familjehem ingår numera som en självklar del att också medverka till att upprätthålla barnets kontakt med sina föräldrar. I länsstyrelsernas granskning 2006 – 2007 uppmärksammades att det skett en generell förbättring inom detta område. Barn i familjehem träffar i allmänhet föräldrarna kontinuerligt, ibland även andra anhöriga. 
  
 7 
  
 Inställningen är inte längre lika polariserad och attitydförändringen har bland annat resulterat i en lagbestämmelse om att vårdnads- överflyttning kontinuerligt ska övervägas när barn varit placerade i samma familjehem i tre år. Underlaget för den mest uppmärk- sammade amerikanska undersökningen, som förespråkade nöd- vändigheten av bibehållna föräldrakontakter för barnets väl- befinnande, har även ifrågasatts under senare år. 
  
 8  
  
 Enligt en svensk studie är kontakten med syskon viktig för många placerade barn och unga. 
  
 9 
  
 Även på institutionsvården riktades nya förväntningar från  
 1980-talet. 
  Uppgiften gällde inte längre att enbart ta hand om bar- nen på ett tillfredsställande sätt utan lika mycket om att kunna samarbeta med föräldrarna och arbeta med relationen mellan föräl- drar och barn. De yngre barnen placerades på barnhem tillsammans med sina föräldrar i allt större utsträckning, vilket medförde att det på  
 1990-talet 
  var svårt att hitta platser för ensamma barn. Många barnhem ville bara ta emot barn tillsammans med en förälder. Jämfört med familjehemsvården var förväntningarna på ett ökat samarbete med föräldrarna inte lika kontroversiella inom institu- tionsvården. Däremot innebar det vissa svårigheter att ändra arbets- sättet så att ensamplacerade barn fick möjligheter till stabila relationer till personalen för att motverka institutionsvårdens negativa effekter. 
  
 10 
  
 7 
  
 Länsstyrelserna 2008, s. 7. 
  
 8 
  
 Studien som avses är Webb, Mann, I. 2007, s. 29 f och 36 f;. Ayala, Vincent, G. 1995, s. 25 ff. 
  
 188 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 9.3.3 
  
 Placering ska ske så nära hemmet som möjligt 
  
 Tidigare placerades barnen ofta långt från föräldrahemmet, utifrån en omplanteringstanke, och år 1970 var fortfarande ungefär 30 procent av fosterbarnen placerade mer än 30 mil från hemmet. Sedan dess har närhetsprincipen fått stort genomslag inom familje- hemsvården, där placering inom en tiomilsradie har blivit en uttalad målsättning, som i stor utsträckning uppnås. 
  
 11 
  
 Efter socialtjänstreformen fick närhetsprincipen också kon- sekvenser inom institutionsvården, som skulle finnas nära och vara flexibel i sitt arbetssätt. Det ledde till minskad differentiering efter barnens ålder, kön eller symtom. Utvecklingen kom emellertid efterhand att ta en annan vändning. Nerläggning av institutioner, som var särskilt märkbar under  
 1970-talet, 
  gällde främst de med kommunalt huvudmannaskap. När behovet av platser efterhand visade sig otillräckligt kom nytillskottet att ske genom privata aktörer, vilket ledde till att närhetsprincipen blev svår att upp- rätthålla. I en riksrepresentativ studie av placerade  
 13–16-åringar 
  var endast 50 procent av ungdomarna i enskilda HVB placerade inom tio mil från hemorten. 
  
 12  
  
 Differentiering utifrån barnens ålder och problematik kan åter sägas ha blivit en dominerande princip inom institutionsvården. Behovet av närhet till hemmet har istället, under senare år, i viss utsträckning kommit att tillgodoses genom en kraftig utbyggnad av jourhemsverksamhet, vid akut och kort- varigt behov av placering utanför hemmet. 
  
 9.3.4 
  
 Placering hos anhöriga ska eftersträvas 
  
 Anhörigprincipen förknippas framför allt med den bestämmelse som tillkom år 1999 om att socialnämnden vid placering i första hand ska överväga om barnet kan tas emot av anhöriga eller andra närstående. Bestämmelsen har lett till en påtaglig attitydförändring inom socialtjänsten. Förutom ett medvetet arbete för att möjlig- göra nätverksplaceringar erbjuds i vissa kommuner riktade stöd- och utbildningsinsatser till dessa hem. De kommunala skillnaderna är dock stora, när det gäller i vilken grad man arbetar för att hitta lösningar i nätverket. Släktingplaceringar har i forskning visat sig ge högre grad av kontinuitet och kan underlätta kontakten med 
  
 11 
  
 SOU 1974:7, s. 32; Socialstyrelsen 1995c. 
  
 12 
  
 Vinnerljung, B. m.fl. 2001, s. 183 f. 
  
 189 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 ursprungsfamiljen. Andelen sammanbrott i tonårsplaceringar är också lägre i släktinghem jämfört med i andra placeringsformer. 
  
 13 
  
 9.3.5 
  
 De samhällsvårdade barnen kommer mer till tals 
  
 Barnrättsperspektivet har från slutet av  
 1990-talet 
  successivt stärkts i lagstiftningen, genom införandet av begreppet barnets bästa samt bestämmelser om barnets rätt att få komma till tals och få relevant information. Kunskapen om barns erfarenheter av socialtjänstens bemötande, metoder och insatser har blivit större, bland annat genom forskning och intresseorganisationers arbete. Vikten av att lyssna på barn och involvera dem på olika sätt har betonats alltmer. Att tala med barn och unga är numera en mer eller mindre självklar del av det sociala arbetet och i uppföljningen av vården. 
  
 14  
  
 Resultatet av ett antal mindre studier, där familjehemsplacerade barn och unga blickar tillbaka, visar att kontakten med socialsekreteraren kan ha en livsavgörande betydelse. Det gäller framför allt när barnet inte har det bra i sitt familjehem. Förutsättningen är dock att det finns ett förtroende för socialsekreteraren och att han eller hon lyssnar och bryr sig. 
  
 15 
  
 Under Sociala barn- och ungdomsvårdskommitténs arbete med en nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdoms- vården under åren  
 2003–2005 
  startade Rädda Barnen ett projekt för att barn och unga som var placerade i familjehem eller vid HVB skulle komma till tals. I rapporten framkommer både positiva och negativa erfarenheter och olika idéer till förändring. Några år senare publicerade Rädda Barnen ytterligare en rapport, vilken bland annat byggde på en enkät som besvarades av 120 ungdomar via hemsidan Lunarstorm. Bland annat framkom att endast 65 procent av ung- domarna brukade träffa sin socialsekreterare enskilt och att mer- parten önskade en oberoende kontakt, som de själva skulle få välja. 
  
 16  
  
 Vid samma tid drev Barnombudsmannen (BO) och Läns- styrelsen i Skånes län ett projekt där 73 ungdomar mellan 11 och 18 år svarade på frågor om hur de uppfattade att de får komma till tals. Rapporten utmynnande i förslag på hur delaktigheten skulle kunna förbättras. 
  
 17 
  
 13 
  
 SOU 2009:68, s. 412 f; Linderoth, S. 2006; Vinnerljung, B. m.fl. 2001, s. 159 och 191 f. 
  
 14 
  
 Mendoza, B. 2009. I bilaga till SOU 2009:68. 
  
 15 
  
 Phillips, Delacruz 2010c, s. 25. 
  
 23 
  
 Socialstyrelsen 1995a; Sallnäs, M. 2000, s. 93. 
  
 24 
  
 SOU 2009:68, s. 139. 
  
 192 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 Under  
 1990-talet 
  satsade kommunerna på att utveckla öppen- vårdsinsatser, framför allt för ungdomar, som alternativ till insti- tutionsvård. Ekonomiskt utvecklingsstöd utgick från staten. Den uttalade ambitionen, att minska användningen av institutionsvård, har dock fortfarande inte uppnåtts i ett nationellt perspektiv. I vil- Holder grad öppna insatser kan ha dämpat ökningen av antalet place- ringar är inte möjligt att uttala sig om. Under  
 2000-talet 
  har kommunerna varit fortsatt inriktade på att utveckla alternativ i öppna former på hemmaplan, samtidigt som man placerat alltfler ung- domar i familjehem. 
  
 25 
  
 Satsningen på så kallade hemmaplanslösningar har ideologiska, metodmässiga och ekonomiska orsaker. 
  
 26  
  
 Ofta åberopas, med hän- visning till senare tids forskning, att samhällsvården har visat sig ge ett dåligt utfall generellt sett. Bo Vinnerljung har, tillsammans med andra forskare och statistiker, genomfört en rad registerstudier som alla visar att barn som varit placerade i samhällsvård löper hög- re risk för negativ utveckling än andra barn. Sämst är utfallet för de barn som placeras under tonåren företrädesvis på grund av egna beteendeproblem. 
  
 27  
  
 Vinnerljungs registerstudier har bland annat fäst uppmärksamheten på vikten av att förbättra de placerade barnens skolgång och hälsa. 
  
 9.4.2 
  
 Privatisering av vården ställer nya krav på socialtjänsten 
  
 Som tidigare har nämnts präglades slutet av  
 1960-talet 
  och hela  
 1970-talet 
  av att barn- och ungdomshem avvecklades till förmån för familjehemsvård och i viss utsträckning öppenvård. När efter- frågan på platser ökade i slutet av  
 1980-talet 
  visade sig tillgången på institutionsvårdsplatser vara otillräcklig. Nytillskottet kom i det läget att täckas genom privata vårdanordnare, utan någon uttalad policy om en sådan inriktning. Tvärtom hade Fosterbarnsutredningen år 1974 förordat att kommunen skulle överta huvudmannaskapet för all barnhemsvård. 
  
 28  
  
 Privatiseringen gick i snabb takt och saknar motsvarighet inom andra välfärdsområden. 
  
 29  
  
 Utvecklingen går i dag mot större institutioner, ägarmässigt och organisatoriskt. På 
  
 25 
  
 Socialstyrelsen 2006a. 
  
 26 
  
 Socialstyrelsen 2009, s. 16f. 
  
 27 
  
 Socialstyrelsen 2006; Socialstyrelsen 2010. 
  
 28 
  
 SOU 1974:7, s. 35 f. 
  
 29 
  
 Sallnäs, M. 2005. 
  
 193 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 senare tid har även stora vårdkoncerner börjat etablera sig inom den konsulentstödda familjehems- och jourhemsvården. 
 En stor förändring under tidsperioden och en konsekvens av privatiseringen, är att socialtjänsten anlitar ett stort antal institutioner för enstaka placeringar. Till följd av reglerna om offentlig upp- handling och behovet av styrning av institutionsanvändningen har arbetet med upphandling av vårdplatser blivit ett centralt inslag i socialtjänstens arbete med institutionsvården. På många håll sker upphandling av platser vid HVB samordnat inom ett län eller en region. Behovet av nationella kriterier i arbetet med ramavtalen har framförts och nyligen har ett projekt genomförts till stöd för kommunernas upphandling och uppföljning. 
  
 30 
  
 Att inför en placering bedöma ungdomars behov och matcha till rätt institution kan vara en grannlaga uppgift, som inte sällan sker under stor tidspress och utan tillgång till systematisk kunskap om befintliga vård- och behandlingsresurser, deras kvalifikationer, utvärderingsresultat m.m. I vissa kommuner har särskilda tjänster för  
 HVB-samordning 
  inrättats för att samla kompetensen, öka kunskapen om de institutioner kommuner anlitar och förbättra samarbetet med dessa. Ytterligare ett syfte är att förbättra uppfölj- ningen. Verksamheten motiveras både av ekonomiska skäl, dvs. minska och förkorta institutionsplaceringarna, och att de place- ringar som görs ska leda till ett bättre utfall. 
  
 31 
  
 Det har blivit allt vanligare att privata företag och organisationer säljer jourhems- och familjehemsvård till socialtjänsten, under namn som konsulentstödd eller förstärkt familjehemsvård. De familje- hem som är knutna till verksamheten får tät handledning, utbild- ning, stöd och vid behov avlastning. Det finns också exempel på samarbete mellan kommuner för att åstadkomma motsvarande stöd till familjehemmen. 
  
 32  
  
 Denna förstärkta familjehemsvård fick sitt genombrott i och med en utredning inom Socialdepartementet i början av  
 1980-talet, 
  vars uppgift var att se över familjevården för vuxna. 
  
 33 
  
 Antalet konsulentstödda verksamheter för barn och unga upp- gick i början av  
 2000-talet 
  till ett tiotal. Av den kartläggning som 
  
 30 
  
 Sveriges Kommuner och Landsting 2010. 
  
 31 
  
 HVB-samordnare 
  
  finns bland annat i Jönköping, Norrköping, Linköping, Umeå, Östersund och Piteå, men med delvis olika uppgifter. 
  
 32 
  
 SOU 2009:68, s. 447 f. 
  
 33 
  
 DsS 1981:17. Utredningen föreslog en särskild organisationsform där  
  
 5–15 
  familjehem med en professionell konsulent som sammanhållande länk. Socialstyrelsen fick i uppdrag att stimulera och utvärdera försöksprojekt som arbetade i enlighet med utredningens intentioner. 
 194 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 Barnskyddsutredningen gjorde år 2008 framgick att det då finns ett  
 70-tal 
  och att 80 procent av kommunerna vid något tillfälle under 2008 hade anlitat sådan verksamhet. Verksamheterna bedrivs i olika företagsformer eller undantagsvis som stiftelser. Utvecklingen har gått mot större bolag som kombinerar familjehemsvård för barn och unga med annan verksamhet, ibland även för vuxna. Det har i tillsynen framkommit att det i vissa fall uppstår en oklar ansvars- fördelning mellan socialtjänsten och dessa privata verksamheter. 
  
 34  
  
 Se vidare avsnitt 11.5.4. 
  
 9.4.3 
  
 Ökad professionalisering 
  
 I ett längre perspektiv kan man tala om en professionalisering av fosterbarnstillsynen och även av vissa familjehem. Enligt Foster- barnsutredningens undersökning deltog år 1970 nästan lika många förtroendevalda som tjänstemän i tillsynen, dvs. det som i dag benämns uppföljning. Av de heltidsarbetande tjänstemännen hade knappt 40 procent socionomutbildning. I dag är förtroendevalda endast involverade i beslutsfattande som gäller mer ingripande åt- gärder och nära nog alla socialsekreterare har socionomutbildning eller annan relevant högskoleutbildning. 
  
 35 
  
 Den dominerande formen av familjehemsvård är fortfarande vanliga hem som tar emot ett eller två barn. Samtidigt finns en utbredd uppfattning att professionaliseringen inom familjehems- vården har ökat, vilket syftar på olika aspekter av utvecklingen. I Fosterbarnsutredningens kartläggning år 1970 definierades sådana hem som professionella, där fosterföräldrarna hade en social eller psykologisk utbildning eller särskild erfarenhet på området. Vid denna tid fanns ett litet antal sådan hem, främst för ungdomar. 
 Sedan länge förekommer så kallade kontrakterade familjehem och jourhem, dvs. avtal mellan en familj och en kommun om att hemmet ska ha en beredskap för att ta emot barn eller unga konti- nuerligt. Ersättning kan utgå även under tider då familjen inte har någon placering i hemmet. 
  
 34 
  
 Länsstyrelsen i Västernorrland 2002; Länsstyrelserna i Dalarnas, Gävles, Värmlands, Västmanlands och Örebro län 2005; Länsstyrelserna i Blekinges, Hallands, Jönköpings, Kalmar, Kronobergs och Skåne län 2005; Socialstyrelsen 2010a. 
  
 35 
  
 SOU 1974:7, s. 115; Socialstyrelsen 2007. Enligt Socialstyrelsens kartläggning hade 84 % av socialsekreterarna socionomexamen och övriga hade i allmänhet relevant högskoleutbild- ning. 
  
 195 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 En mindre, men möjligen ökande, del av familjehemsvården består av hem där båda föräldrarna har som sin huvudsakliga syssel- sättning att ta emot flera placerade barn och unga. Riksdagens revisorer drog, redan i början av  
 2000-talet, 
  slutsatsen att antalet barn per familjehem hade ökat och menade att det finns familjer som har familjehemsuppdraget som alternativ till en anställning, som har flera barn boende hos sig och kontinuerligt tar emot nya barn. Revisorerna menade att gränsen mellan familjehem och HVB inte var lika skarp som tidigare och föreslog bland annat utarbe- tande av kriterier som klargör vad ett familjehem är. 
  
 36  
  
 Elva procent av de familjehem som besvarade en enkät från Sociala barn- och ungdomsvårdskommittén hade fyra eller fler barn placerade hos sig. Som mest förekom sju barn i ett familjehem. 
  
 37  
  
 Se vidare avsnitt 11.5.3. 
 Jourhem är en växande verksamhet. Många kommuner har egna kontrakterade jourhem, medan andra använder sig av privat kon- sulentstödd jourhemsverksamhet. 25 procent av alla påbörjade place- ringar år 2009 var jourhemsplaceringar. 
  
 38 
  
 En särskild behandlingsmodell, MTFC (Multidimensional Treatment Foster Care), har utvecklats inom familjehemsvården, som alternativ till institutionsvård för ungdomar med beteende- problem. Familjehemsplaceringen är i denna modell tänkt att pågå en begränsad tid. Parallellt behandlingsarbete pågår med den unge och dennes biologiska familj för att förbereda återgången till hem- met. Modellen är utvärderad i Sverige och har bedömts vara lovan- de, som ett alternativ till institutionsvård för ungdomar med all- varliga beteendeproblem. 
  
 39 
  
 Orsakerna till den beskrivna professionaliseringen av familje- hemsvården är flera. Strukturella förändringar i samhället, bland annat att alltfler kvinnor förvärvsarbetar, att familjers egna ung- domar bor hemma längre och att kraven på social och ekonomisk trygghet har ökat, bidrar till ökade svårigheter att rekrytera tradi- tionella familjehem. Uppdraget att vara familjehem anses dessutom generellt sett vara mer krävande i dag, dels på grund av att de barn och unga som placeras har större behov, dels genom kravet på att i viss utsträckning öppna sitt hem även för barnets biologiska föräl- drar och nätverk. 
  
 36 
  
 Riksdagens revisorer 2001/02, s. 82. 
  
 37 
  
 Uppgiften finns i SOU 2009:68, s. 415. 
  
 38 
  
 Socialstyrelsen 2010c. 
  
 39 
  
 Frederick är en amerikansk metod som utvärderats i Sverige, i samarbete mellan Lunds universitet, SiS och Socialstyrelsen; Barnes, P. 2009. 
  
 196 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 Inom institutionsvården har det tidigare funnits en ambivalent inställning till behovet av formell utbildning och i Smith studie från 1995 hade endast en fjärdedel av behandlingspersonalen beteendevetenskaplig högskoleutbildning. 
  
 40  
  
 Sedan dess har reglerna skärpts och en viss attitydförändring skett. Enligt Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för HVB ska föreståndaren ha en adekvat högskoleutbildning och behandlingspersonalen den utbild- ning och erfarenhet samt personliga lämplighet som krävs för att utföra arbetet, i enlighet med den eller de behandlingsmetoder som används i verksamheten (SOSFS 2003:20, 2 kap. 1 och 2 §§). Enligt aktuella uppgifter har 53 procent av samtliga föreståndare och 39 procent av behandlingspersonalen beteendevetenskaplig högskole- utbildning. Såväl chefer som behandlingspersonal i offentlig verk- samhet har en något högre utbildningsnivå generellt sett. 
  
 41 
  
 9.4.4 
  
 Inslagen av strukturerade arbetssätt och evidensbaserade metoder har ökat 
  
 I ett längre tidsperspektiv har en stor förändring skett när det gäller rekryteringen av blivande familjehem. På  
 1970-talet 
  och en stor del av  
 1980-talet 
  genomfördes socialtjänstens utredningar av tilltänkta fosterhem fortfarande mycket summariskt och osystematiskt. På  
 1980-talet 
  spreds den så kallade Kälvestensmetoden, som bygger på psykodynamisk teori och innebär att kvinnan och mannen djupinter- vjuas var för sig, enligt ett strukturerat intervjuformulär. 
  
 42  
  
 Därefter görs en tolkning av familjens förutsättningar i förhållande till det aktuella barnets behov. Kälvesten är fortfarande den mest använda utredningsmetoden. 
  
 43  
  
 På  
 1990-talet 
  utvecklades Pride (Parents´ Resources for Information, Development and Education), som är en kombinerad rekryterings- och utbildningsmodell. Såväl Kälvesten som Pride kombineras med sedvanlig utredning, registerkontroll och referenstagning. Utredningar av familjehem har, i tillsyn och andra granskningar, kritiserats för att ha varierande kvalitet och det har konstaterats att kraven som ställs på familjehemsföräldrar skil- jer sig åt mellan kommunerna. 
  
 44  
  
 Likaså påtalas ofta att ingen av de utredningsmetoder som används är vetenskapligt utvärderade. 
  
 40 
  
 Sallnäs, M. 2000, s. 105 f. 
  
 41 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 21. 
  
 42 
  
 Kälvesten,  
  
 A-L. 
  & Höjer, I. & Kompletterande uppgifter från Barton, Socialstyrelsen. 
  
 55 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 8. 
  
 201 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 vilket kritiseras i Skolinspektionens rapport. 
  
 56  
  
 Utredningen om utsatta barn i skolan har, med anledning de uppmärksammade pro- blemen, föreslagit att Skolinspektionen i samarbete med Social- styrelsen bör genomföra en granskning av hur placerade barns och elevers rätt till utbildning tillgodoses. Granskningen bör, enligt utredningen, genomföras när nya skollagen tillämpats en tid och bör inte begränsas till den särskilda undervisningen vid HVB utan utvidgas till att avse alla placerade barn och unga. Betänkandet bereds för närvarande inom Regeringskansliet. 
  
 57 
  
 9.5 
  
 Statens övergripande ansvar och tillsyn 
  
 9.5.1 
  
 Återkommande kritik av familjehemsvården 
  
 Under de senaste decennierna har familjehemsvårdens innehåll och kvalitet framför allt diskuterats av de statliga tillsynsorganen. JO riktade på  
 1980-talet 
  stark kritik mot hur familjehemsvården bed- revs. Socialstyrelsen ansåg också, i en utvärdering av socialtjänstens insatser för barn och ungdomar, att det fanns stora brister när det gällde kommunernas ansvarstagande inom familjehemsvården. En stor del av utvecklingsarbetet och utbildningen av familjehemmen initierades vid denna tid av intresseorganisationer. 
  
 58  
  
 På senare tid har kritik även framförts av BO och ideella organisationer. 
 Riksdagens revisorer granskade familjehemsvården, dels i början av  
 1990-talet, 
  dels i början av  
 2000-talet. 
  I den första rapporten konstaterades att samhällets insatser för tillsyn, utbildning, stöd och handledning av familjehem var bristfälliga på alla samhälls- nivåer. Revisorerna drog slutsatsen att det speglade samhällets bris- tande engagemang för denna vårdform. Socialstyrelsen fick i mitten av  
 1990-talet, 
  till följd av kritiken, i uppdrag av regeringen att utveckla och stärka familjehemsvården. Förutom en nationell kart- läggning initierades några utvecklingsarbeten, bland annat Dartington- projektet, som innebar testning av ett engelskt intervjumaterial för att följa barns utveckling i familjehemsvård. 
  
 59  
  
 Projektet kom att vidare- utvecklas inom ramen för BBIC. Socialstyrelsen bidrog också, i samar- bete med Stiftelsen Allmänna Barnhuset, till utveckling och sprid- 
  
 56 
  
 Skolinspektionen 2010. Majoriteten av de  
  
 HVB-placerade 
  barnen får undervisning i en vanlig skola på orten och omfattas inte av granskningen. 
  
 57 
  
 SOU 2010:95, s. 284 f. 
  
 58 
  
 Socialstyrelsen 1990a. 
  
 59 
  
 Phillips, G. 1995, s. 29; Socialstyrelsen 2000. 
  
 202 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 ning av Pride, den metod för kombinerad rekrytering och utbild- ning som tidigare har nämnts. Socialstyrelsen publicerade ett antal rapporter år 1995 om barn som är långvarigt placerade, om invan- drarbarn och om sammanbrott i familjehem. Socialstyrelsen tog vidare fram ett utbildningsmaterial för familjehem, som tar emot sexuellt utnyttjade barn. 
  
 60  
  
 Inom ramen för regeringsuppdraget gjordes också en kartläggning över anmälningar om sexuella över- grepp mot barn och ungdomar placerade i familjehem, vilken redovisas i nästa kapitel. 
  
 61 
  
 I den senare rapporten från Riksdagens revisorer bekräftades att det gjordes en satsning från statens sida på  
 1990-talet, 
  men det konstaterades också att engagemanget därefter hade varit lågt. Revisorerna ansåg att det saknades en idé om hur familjehemsvården borde utvecklas på nationell och regional nivå och att det fanns starka skäl för staten att ta ett ökat ansvar för familjehemsvården. Det föreslogs att staten skulle ta initiativ till en nationell strategi för familjehemsvårdens utveckling, en nationell satsning på rekrytering och en rikstäckande tillsynsinsats m.m. 
  
 62 
  
 Som tidigare har nämnts genomförde länsstyrelserna en sam- ordnad nationell tillsyn av barn- och ungdomsvården som redo- visades år 2008. I rapporten påtalades de stora kommunala skill- naderna i utbud av insatser och hur kvalitet och grundläggande rättssäkerhetskrav tillgodoses. Generella brister ansågs bland annat finnas inom socialtjänstens arbete med familjehemsvården. 
  
 63  
  
 Senare uppföljning i tillsynen har visat en i huvudsak positiv utveckling när det gäller såväl socialtjänstens kontakt med barnen som doku- mentationen av deras behov och situation. Det finns dock fort- farande brister när det gäller vårdplaneringen och många kom- muner följer inte upp de familjehemsplacerade barnens situation med den regelbundenhet som krävs. 
  
 64 
  
 Ett flertal statliga utredningar har behandlat olika familjehems- frågor, senast Barnskyddsutredningen, vars betänkande för när- varande är under beredning i Regeringskansliet. I betänkandet finns flera förslag till lagstiftningsåtgärder som rör samhällsvården och syftar till ett tydligare lokalt ansvarstagande samt förbättrad säker- het för berörda barn och ungdomar. Barnskyddsutredningen gör också, i likhet med Riksdagens revisorer, bedömningen att staten 
  
 60 
  
 Socialstyrelsen 1995 och 1995  
  
 a–e. 
  
 61 
  
 Socialstyrelsen 1997. 
  
 62 
  
 Riksdagens revisorer 1992; Riksdagens revisorer 2002. 
  
 63 
  
 Länsstyrelserna 2008, s. 7. 
  
 64 
  
 Socialstyrelsen 2010a, s. 44 f. 
  
 203 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 bör ta ett kontinuerligt och långsiktigt ansvar för familjehems- vården vad gäller normering, förmedling av ny kunskap samt tillsyn. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt risker och missförhållanden i vården. 
  
 65 
  
 9.5.2 
  
 En otydlig nationell bild av institutionsvården för barn och unga 
  
 Den beskrivna privatiseringen och bristen på samordnad och enhetlig tillsyn har inneburit att det saknats en nationell bild av institutions- vården för barn och unga. Det har bland annat påtalats av Riks- revisionsverket (RRV). Smith har beskrivit tillståndet inom  
 HVB-vården 
  som ett fält av tillbakadragna myndigheter. Genom låga trösklar för att starta behandlingshem har en vildvuxen flora av metoder och behandlingsprogram växt fram. 
  
 66 
  
 Enligt SoL får tillstånd för att driva HVB endast beviljas om verksamheten uppfyller kravet på kvalitet och säkerhet. Om verk- samheten ändras eller flyttas ska nytt tillstånd sökas. Av SoF fram- går vilka krav som ställs på verksamheten. Socialstyrelsen har utfärdat föreskrifter och allmänna råd för HVB. 
  
 67 
  
 Vissa förändringar har under senare år bidragit till ökad samordning och överblick, framför allt den nya tillsynsorgani- sationen, som beskrivs nedan. Socialstyrelsen har vidare börjat föra och årligen uppdatera ett  
 HVB-register. 
  Registret innehåller upp- gifter om  
 HVB-verksamhetens 
  inriktning, typ av verksamhet, mål- grupp, län och driftsform samt har en sökfunktion. En lagstadgad registerkontroll har dessutom införts av personal vid sådana insti- tutioner som tar emot barn och unga. 
  
 68 
  
 Socialstyrelsen och länsstyrelserna genomförde för första gången under  
 2006–2008 
  en nationell tillsyn av HVB för barn och unga, utifrån gemensamma bedömningskriterier. 
  
 69  
  
 Länsstyrelserna bedömde att endast 55 av 363 granskade institutioner uppfyllde alla uppställda kriterier. Resterande behövde förbättras inom ett eller flera av områden såsom ledningens och personalens utbildningsnivå, upp- 
  
 65 
  
 SOU 2009:68. Enligt direktiven skulle utredningen bland annat analysera och bedöma behovet av olika slags familjehem och hur situationen för barn som är långsiktigt placerade i familjehem kan förbättras. 
  
 66 
  
 Sallnäs, M. 2006. 
  
 67 
  
 SOSFS 2003:20. 
  
 68 
  
 Lag (2007:171) om registerkontroll av personal vid sådant hem för vård eller boende somt tar mot barn. 
  
 69 
  
 Socialstyrelsen 2009b. 
  
 204 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 följning och utvärdering av behandlingen, kvalitetssystem, barnens förutsättningar för delaktighet, dokumentation samt rutiner för säkerhet. 
  
 70 
  
 9.5.3 
  
 Ny tillsynsorganisation och förstärkt tillsyn 
  
 Det finns i dag en samstämmighet om att begreppet tillsyn ska reserveras för den statliga granskningen av att lagar och andra före- skrifter uppfylls. SoL har kompletterats med en definition av tillsyn som lyder: granskning av att verksamheter uppfyller de krav och mål som framgår av lagar och andra föreskrifter samt beslut som meddelats med stöd av sådana föreskrifter (13 kap. 2 §). 
  
 71 
  
 Länsstyrelserna har tidigare svarat för statens tillsyn över social- tjänstens verksamhet. Såvida inte ett enskilt ärende har påkallat länsstyrelsernas uppmärksamhet har tillsynen över familjehems- vården haft karaktären av verksamhetstillsyn. Länsstyrelserna har gjort olika prioriteringar av hur ofta och på vilket sätt familjehems- vården i länets kommuner skulle granskas. Sedan år 2010 har Social- styrelsen ansvaret för tillsynen över socialtjänsten. 
 Regeringen har beslutat om en treårig försöksverksamhet med tillsynsombud inom familjehemsvården, med start under hösten 2010. Se vidare avsnitt 11.2.1. 
  
 72 
  
 Institutionerna stod till och med år 2009 under löpande tillsyn av länsstyrelsen, men ansvaret delades med vistelsekommunen. Stora brister i tillsynen påtalades, bland annat av RRV. Hemmen besök- tes alltför sällan, brister i vårdinnehåll och kvalitet påtalades som regel inte i tillsynen och barn och ungdomar synpunkter inhämta- des sällan. 
  
 73 
  
 Från och med år 2010 har tillstånds- och tillsynsansvaret över  
 HVB-vården, 
  liksom tillsynen över  
 SiS-institutionerna, 
  förts över till Socialstyrelsen. Socialtjänstförordningen har kompletterats med en bestämmelse (3 kap. 19 §) om att samtliga institutioner ska besökas för tillsyn minst två gånger per år, varav ett besök ska vara oanmält. Den som genomför en inspektion ska samtala med de barn och unga som samtycker till det. Socialstyrelsen ska integrera ett barnrättsperspektiv i tillsynen och utveckla metoder för hur 
  
 70 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009. 
  
 71 
  
 Prop. 2008/09:160, s. 69 f. 
  
 72 
  
 Prop. 2008/09:160, s. 66 f; Försöksverksamheten omfattar 60 barn i 10 kommuner och ska redovisas till regeringen 1 okt 2013. 
  
 73 
  
 Riksrevisionsverket 2002. 
  
 205 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 tillsyn som rör barn och ungdomar bör genomföras (3 kap. 20 § SoF). Se vidare avsnitt 11.2.1. 
  
 74 
  
 9.6 
  
 Utredningens slutsatser 
  
 9.6.1 
  
 Samhällsvården är nödvändig 
  
 Samhällets långsiktiga mål måste vara att så få barn och unga som möjligt ska behöva omhändertas för samhällsvård. Det kräver kraftfulla förebyggande insatser på många olika samhällsområden, som direkt eller indirekt påverkar barns och ungas livssituation. Även med en målsättning att färre barn och unga ska behöva samhällsvård är det utredningens bedömning att den aldrig helt kan undvaras. När en placering utanför hemmet blir nödvändig måste samhället, med tanke på hur ingripande ett omhändertagande är i ett barns eller en ung människas liv, ta uppgiften på allra största allvar. Ett minsta krav är, enligt utredningen, att samhällsvården är trygg och säker och inte skadar barnen eller förvärrar deras situation. 
 Upprättelseutredningens uppgift är att bedöma behovet av och föreslå eventuella åtgärder för att förbättra säkerheten i samhälls- vården. En första utgångspunkt är att säkerheten är en del av den samlade kvaliteten, förutom att den också måste uppmärksammas specifikt. Beskrivningen i detta kapitel har gett en översiktlig bild av hur kunskap, kompetens och ansvarstagande har utvecklats över tid inom familjehems- och institutionsvården. 
  
 9.6.2 
  
 Omsorgen om de samhällsvårdade barnen – hela samhällets ansvar 
  
 Samhällsvården har utan tvekan förbättrats under senare decennier, om man ser till ökad förståelse för barns och ungdomars situation, kunskapsutveckling, resurser och arbetssätt. Samtidigt finns, enligt utredningen, generellt sett strukturella brister när det gäller ansvars- tagande och kompetens, vilket har uppmärksammats gång efter annan, utan att ha lett till några påtagliga förändringar. 
 Både lokalt och nationellt brister ansvarstagandet för de samhälls- vårdade barnen och ungdomarna och det gäller inte bara social- 
  
 74  
 Prop. 2008/09:160, s. 58. 
 206 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 tjänsten, enligt utredningens uppfattning. Hälso- och sjukvården respektive  
 förskola-skola 
  har ett stort ansvar för att, inom respek- tive kompetensområde, tillgodose dessa barns och ungas behov. På ett övergripande plan finns stor uppmärksamhet kring betydelsen av god hälsa och utbildning för de placerade barnens framtids- utsikter, men generellt sett har kunskapen inte omsatts i praktiken. Att möjliggöra förstärkta insatser inom ramen för den ordinarie verksamheten är ett mycket angeläget samverkansområde, som kräver långsiktiga överenskommelser mellan kommun och lands- ting. 
 De professionella som finns i det placerade barnets närmiljö har ett särskilt ansvar för att vaka över att barnet har det bra och får stöd. De bör av socialtjänsten uppmärksammas på sin viktiga roll. På motsvarande sätt har samhället i stort, såsom fritids- och föreningsverksamhet och andra vuxna i lokalsamhället, som möter de placerade barnen och ungdomarna, ett moraliskt ansvar för att stödja dem och uppmärksamma om de verkar fara illa. 
  
 9.6.3 
  
 Brist på stabilitet och därmed kompetens 
  
 Som orsak till problemen med bristande kompetens och kontinuitet i arbetet med de placerade barnen och ungdomarna nämns oftast den instabilitet som utmärker barn- och ungdomsvården, i de delar som utreder, beslutar och följer upp insatser. Det är krävande tjänster som innehåller både akutstyrda och långsiktiga uppgifter samt innebär ansvar för svåra bedömningar. Ofta saknas nöd- vändiga stödstrukturer. Följden blir att de socialsekreterare, som innehar dessa tjänster, återkommande byts ut och därmed ofta har otillräcklig erfarenhet. 
 Socionomutbildningen är en generalistutbildning, medan det sociala arbetet har specialiserats alltmer. Det finns få möjligheter att tillägna sig en specialistkompetens inom barnområdet, trots att uppgifterna innebär kvalificerade utredningar och bedömningar av barns och ungas behov, planering, genomförande samt uppföljning av insatser och åtgärder. Tidigare har också konstaterats att det numera är en självklar del av socialsekreterarens arbete att samtala med barn och unga i utredning och i uppföljning av insatser. Samtalen i sig ställer stora krav på socialsekreterarens kompetens, 
 207 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 men också att kunna hantera den information som samtalet ger, så att det blir till hjälp för barnet. 
  
 75 
  
 Upprättelseutredningen anser att det är ett lokalt ledningsansvar att komma till rätta med problemet med bristande stabilitet och kompetens, men det krävs också kraftfulla insatser på nationell nivå. Flera statliga utredningar har fört fram behovet av avancerad fortbildning för socionomer. 
  
 76  
  
 Barnskyddsutredningen lyfte upp kompetensfrågorna som det strategiskt viktigaste utvecklings- området på längre sikt, för att ge stabilitet och kvalitet i verk- samheten. Utredningen har bland annat föreslagit krav på socio- nomexamen, introduktion och annat stöd för vissa uppgifter inom barn- och ungdomsvården samt införande av en specialist- utbildning om minst ett år på den avancerade nivån. 
  
 77 
  
 9.6.4 
  
 Förbättra samhällsvården – inte bara undvika den 
  
 Under flera årtionden har socialtjänsten haft fokus på att så långt som möjligt undvika samhällsvård, framför allt institutionsvård. Förebyggande arbete och mångfald i insatserna var en viktig inten- tion med socialtjänstreformen, men paradoxalt nog kom denna att på allvar förverkligas först som en konsekvens av kraftigt stigande institutionsvårdskostnader under  
 1980-talet. 
  Utredningen menar att utbyggnaden av de öppna insatserna har varit en mycket positiv utveckling. 
 I praktiken har målet att kraftigt minska institutionsvården inte kunnat uppnås generellt sett. Det kan till en del bero på att öppen- vården ännu inte har funnit sina former och inte är tillräckligt intensiv. Men en troligare förklaring är att samhällsvården aldrig fullt ut kan ersättas av insatser i öppna former. 
 Fokuset på att minska institutionsplaceringarna har medfört noggrannare överväganden inför varje placering, kortare placeringar och inte minst ökade krav på utförarna, vilket drivit på metod- utveckling och en större lyhörd för socialtjänstens önskemål. Det finns också exempel på negativa effekter i form av förhastade hemtagningar, främst av ekonomiska skäl, samt behandlingshems- vistelse av ungdomar i ett allt senare skede av en negativ utveckling, vilket kan minska möjligheterna till ett positivt utfall. Placeringar 
  
 75 
  
 SOU 2009:68, s. 145. 
  
 76 
  
 T.ex. SOU 1995:58, SOU 2001:72 och SOU 2005:81. 
  
 77 
  
 SOU 2009:68, s. 541 ff. 
  
 208 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 av ungdomar med beteendeproblem i familjehem, som alternativ till institutionsvård, ökar risken för sammanbrott, med negativa erfaren- heter för berörda ungdomar. Det kan, enligt utredningens mening, också innebära risker för dessa ungdomars säkerhet, om nödvändig kompetens och erfarenhet saknas i familjehemmet och det saknas en stödjande struktur. 
 Utredningen anser att det finns en uppenbar fara att ha som primärt mål att undvika placering. Val av insats ska, enligt lagen, alltid utgå från det individuella barnets eller den unges behov. Kunskapen om brister i utfall och risker bör vara en drivkraft för att förbättra samhällsvården, snarare än att enbart undvika den. 
  
 9.6.5 
  
 Likvärdighet och utveckling kräver regional samverkan och ökat statligt engagemang 
  
 Det är oacceptabelt att samhällets vård av barn och unga inte lever upp till en rimlig kvalitet och att skillnaderna mellan kommunerna tillåts vara så stora. Ett problem i sammanhanget är de små kom- munernas svårigheter att specialisera sin verksamhet i den utsträck- ning som krävs för att nå upp till lagstiftningens krav. Regionalt samarbetet är nödvändigt för att klara vissa uppgifter inom familjehemsvården och för att samordna arbetet inom institutions- vården. Se vidare överväganden och förslag i avsnitt 11.5.2. 
 Utredningen menar att det är angeläget, inte minst ur ett säker- hetsperspektiv, tillgodose behovet av kontinuerligt statligt engage- mang i familjehemsvården utveckling, vilket återkommande har påtalats i olika granskningar. 
 Staten behöver på motsvarande sätt ha ett kontinuerligt engage- mang i institutionsvården för barn och unga. Genom krav på registerkontroll av personalen,  
 HVB-register, 
  en nyligen genomförd  
 HVB-tillsyn 
  och framför allt den tydligare tillsynsorganisationen med barnrättsinriktning har några viktiga steg tagits. 
  
 9.6.6 
  
 Samhällets kontroll behöver förbättras 
  
 Professionaliseringen och privatiseringen av delar av familjehems- vården har återkommande beskrivits som en både positiv och oroande utveckling och anses fortgå i allt snabbare takt. Med profes- sionalisering menas här familjehem som har som sin huvudsakliga 
 209 
  
 Samhällsvårdens utveckling under de senaste decennierna 
  
 SOU 2011:9 
  
 sysselsättning att ta hand om ett flertal placerade barn och unga samt jourhemsverksamhet för akuta och tillfälliga placeringar. De  
 HVB-liknande 
  familjehemmen har kontinuerligt ett visst antal plat- ser, som regel för ungdomar med stora behov, och tar oftast emot placeringar från olika kommuner. Med privatisering avses det ökande antalet konsulentstödda verksamheterna för förstärkt familjehems- vård. Det kan, enligt utredningens mening, vara ett bra resurs- tillskott, under förutsättning att verksamheten är seriös och håller en god kvalitet. En annan förutsättning är att socialtjänsten tar sitt myndighetsansvar vid anlitande av en extern resurs för konsulent- stöd. Om socialtjänsten inte tar ansvar för uppföljningen av barnets situation, vilket ofta påtalas, nödvändiggör utvecklingen ett tydli- gare regelverk. Rimligen finns också en gräns för hur mycket uppgifter som kan överlåtas på institutioner och andra aktörer utan att konsekvensen blir att socialtjänsten saknar nödvändig kom- petens för att bedöma barns och ungas behov i samband med place- ring eller vid den löpande uppföljningen. 
 Utvecklingen har inneburit att skillnaderna mellan vad som i praktiken är ett familjehem respektive ett HVB har minskat, samtidigt som gapet blivit allt större mellan de både vårdformerna om man jämför graden av samhällelig kontroll. Upprättelseutredningen menar att det är hög tid att tillskapa nödvändig reglering för att så långt möjligt kunna garantera kvalitet och säkerhet i vården av de samhällsvårdade barnen. Se vidare överväganden och förslag i avsnitt 11.5.3. 
 210 
  
 10 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 Genom skildringar i skönlitteratur, myndighetsrapporter och forskning är det allmänt känt att många barn och unga for illa i fosterhem och barnhem i början av  
 1900-talet. 
  Vanvårds- utredningen har visat att vanvård förekommit även därefter. Stora socialpolitiska reformer har successivt genomförts som förbättrat familjers situation och medfört att färre barn samhällsvårdas och att skälen till omhändertaganden delvis har förändrats. Samhället har i dag högre ambitioner för barn och ungas välfärd i allmänhet och det ställs i många avseenden högre krav på samhällsvården. Det finns mot den bakgrunden anledning att anta att förhållandena i samhällsvården har förbättrats avsevärt och att vanvården efterhand har minskat. 
 Frågan om missförhållanden i samhällsvården har knappast alls uppmärksammats under senare decennier. Emellanåt har enskilda fall av missförhållanden uppdagats, men de har betraktats och han- terats som isolerade händelser. Socialstyrelsens undersökning i mitten av  
 1990-talet 
  om sexuella övergrepp i familjehem, vilken redogörs för nedan, är ett enstaka exempel på en nationell kart- läggning. Utredningen har använt denna och andra tillgängliga kunskapskällor, såsom begränsad internationell forskning, enstaka svenska studier, tillsynsrapporter och statistik från BRIS, för att beskriva dagsläget. Därtill har utredningen genomfört en egen undersökning för att kunna förmedla en aktuell nationell bild av socialtjänstens kännedom om allvarliga övergrepp och försum- melser i samhällsvården. 
 211 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 Vanvårdsutredningen har i sitt delbetänkande redovisat sin definition av begreppet vanvård. I samtal med företrädare för organisationer och myndigheter om dagens samhällsvård har det visat sig svårt att konsekvent hålla isär bristande kvalitet, dvs. dålig vård, från sådana oacceptabla missförhållanden som är att betrakta som vanvård. Det är en glidande skala och i många fall en subjektiv bedömning. Vad som är oacceptabla förhållanden påverkas också av samhällets värderingar och syn på barn och barns behov, som har genomgått stora förändringar. Utredningen har bland annat av den anledningen valt att inte tala om vanvård i den del som rör dagens och framtidens samhällsvård för att betona att det är dagens synsätt som är utgångspunkten. Istället används begreppen övergrepp eller allvarliga försummelser eller allvarliga missförhållanden för att avgränsa gentemot allmänt bristande kvalitet. Med  
 övergrepp  
 avses fysiska, psykiska eller sexuella övergrepp och med  
 försum- melse  
 avses fysisk eller psykisk försummelse av barns och ungas grundläggande behov – en indelning som också Vanvårds- utredningen gör. 
 I den undersökning som utredningen har genomfört har delvis andra begrepp använts för att underlätta besvarandet av enkäten. I denna räknades enbart straffbara handlingar till kategorin över- grepp, dvs. fysiska och sexuella övergrepp, eftersom det är en avgränsad och vedertagen målgrupp inom dagens barn- och ungdoms- vård. Psykiska övergrepp, i form av exempelvis särbehandling och kränkande tilltal, ingick istället i kategorin annan vanvård tillsammans med fysisk eller psykisk försummelse. 
  
 10.2 
  
 Forskning om missförhållanden i samhällsvården 
  
 Då forskningen om förekomst av övergrepp och andra missförhål- landen i samhällsvården är begränsad i Sverige har Upprättelse- utredningen uppdragit åt  
 Miller att göra en inter- nationell kunskapsöversikt, vars slutsatser redovisas i sammandrag nedan. Även en tidigare genomgång av internationell kunskap om ungdomar på institution, som genomförts av Smith, återges i korthet. 
 212 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 10.2.1 
  
 Internationell kunskapsöversikt 
  
 I Svedins kunskapsöversikt 
  
 1  
  
 påträffades inga nordiska studier om missförhållanden i familjehem eller på institutioner i de internatio- nella databaserna. Internationellt har frågan dock varit uppmärk- sammad, åtminstone sedan tidiga  
 1980-talet. 
  Översikten visar, enligt Webb, att få av dessa undersökningar följer placerade barn under själva placeringen. Sällan ställs frågor om placeringens kvali- tet och i nästan inga undersökningar tillfrågas barnen själva. 
 Enligt litteratursammanställningen löper barn som omhändertas två till tre gånger större risk att före placeringen ha varit utsatta för omsorgssvikt, fysisk misshandel och sexuella övergrepp jämfört med andra barn. Deras utveckling och psykiska hälsa är också sämre. Placerade barn har vidare en betydligt ökad risk jämfört med andra barn att ha symtom och beteendestörningar, såväl i samband med placeringen som under placeringstiden. Barn som placeras på institution tycks vara mer belastade än barn som placeras i familje- hem. 
 Det finns ett fåtal studier, framför allt från USA, som visar att anmälningar om missförhållanden i samhällsvård är två till sju gånger vanligare än anmälningar rörande barn som bor i det egna hemmet. Det är emellertid, enligt Webb, svårt att göra jämförelser mellan de olika amerikanska studierna inbördes och jämförelser med svenska förhållanden bör göras med stor försiktighet. I dessa studier verkar yngre barn och flickor mer utsatta jämfört med äldre barn respektive pojkar. Formerna för övergrepp verkar också skilja sig på så sätt att pojkar dominerar beträffande utsatthet för miss- handel och flickor beträffande utsatthet för sexuella övergrepp. Beteende- eller känslomässiga svårigheter eller olika typer av funktionsnedsättningar hos barnet medför en ökad risk, liksom avståndet till ursprungsfamiljen. Det senare kan, enligt Webb, tänkas förklaras av att insynen såväl från familjen som från den placerande myndigheten minskar. 
 Riskerna är inte bara knutna till barnets sårbarhet utan också till organisationen av samhällsvården och den enstaka institutionen, vilket kan försvåra upptäckt av missförhållanden. Exempelvis kan misshandel på en institution ses som ett personligt och inte ett professionellt problem. Institutioner har ofta, enligt den internatio- nella litteraturen, ett inbyggt motstånd mot att låta sig granskas. I värdesystemet anses vården bättre än den som föräldrarna stått för 
  
 1  
 Webb, Gibson 2010. 
 213 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 tidigare och därför ska institutionernas arbetsmetoder inte ifråga- sättas. 
 Svedins slutsatser utifrån litteraturgenomgången är att majo- riteten av de barn som blir placerade utanför hemmet får ett gott omhändertagande. De flesta barn är dessutom nöjda med sin placering, även om det finns en skillnad mellan barn i olika placeringsformer. Barn som är placerade hos släktingar eller i vanliga familjehem är mer tillfreds med sin placering och mår bättre än barn som är placerade på institution. Det finns dock betydande undantag när det gäller barnens välbefinnande som, enligt Webb, sätter myndigheternas och vuxenvärldens förståelse för de samhälls- vårdade barnens sårbarhet och utsatthet på prov. 
 Svedin hävdar att fem områden återkommer i den internationella litteraturen i tankar och förslag till förbättringar för att undvika misshandel och övergrepp när barn är placerade i samhällsvård: 
  
 - 
  
 Noggrant urval och kontroll av personal och familjehemsföräldrar. 
  
 - 
  
 Adekvat bemanning på institutioner samt att inte överbelasta familjehemsföräldrar. 
  
 - 
  
 Utbildning och handledning av personal och familjehemsföräldrar. 
  
 - 
  
 Motverka slutenheten på institutionen eller i familjehemmet, ge- nom t.ex. täta besök från placeringsenheten, tät kontakt med föräldrarna samt extern handledning. 
  
 - 
  
 Rutiner när en anmälan om missförhållanden kommer in, som innebär att en oberoende part utreder anmälan. 
  
 Webb framhåller utifrån sin litteraturgenomgång att barn som placeras i familjehem och på institution är en riskgrupp, genom att de ofta har traumatiska upplevelser sedan tidigare och har en hög grad av psykosocial ohälsa. Han menar att dessa samhällets mest sårbara barn riskerar att fara illa – tvärtemot avsikten med placeringen – om förberedelserna är bristfälliga och utbildningen och handledningen är otillräcklig. Familjehem och institutioner bör ha rutiner för att motverka att övergrepp sker under placeringen. Öppenheten och insynen bör, enligt Webb, vara total. Det gäller inte minst institutioner, som i sin egen dynamik tenderar att sluta sig mot omgivningen. Barns röster behöver höras och deras behov synliggöras. Han anser också att vare sig placerande socialsek- reterare eller den som övertagit ansvaret för placeringen är lämpad att utreda misstänkta missförhållanden. 
 214 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 10.2.2 
  
 Särskilt om risker för unga på institution 
  
 Personal som utsätter unga för våld och tvång 
 Med hänvisning till utländska studier konstaterade den norska statliga utredningen om vanvård i samhället 
  
 2  
  
 att man kan tala om en allmänt förhöjd risk att råka ut för övergrepp av olika slag även i dagens skandinaviska institutionsvård. Det finns inte någon svensk motsvarighet till den genomgång som gjorts i Norge eller till stu- dier av det slag som gjorts i Storbritannien och USA och dessa resultat kan inte utan vidare överföras till svenska förhållanden. Sallnäs menar dock, i en antologi om socialt arbete i kritisk belys- ning, att om problemet skulle vara litet i vårt land avviker Sverige från flera andra länder där frågan har undersökts. 
  
 3 
  
 När det gäller våldsutövande finns det, enligt Sallnäs, en gli- dande skala mellan vad som är övergrepp och vad som är ett omotiverat användande av hårda metoder. Hon konstaterar, med hänvisning till en skotsk studie, att situationer där personal utövar fysiskt tvång kan uppfattas mycket olika – ibland som en rimlig förlängning av personalens ansvar för och omsorg om ungdomarna, ibland som direkt förtryck. Författarna till den refererade rappor- ten pekar på de svårigheter personal vid institutioner med utagerande ungdomar möter och vikten av att personalen har kom- petens att förebygga situationer som kan eskalera till vålds- utövning. Smith drar en likartad slutsats i sin forsknings- översikt 
  
 4  
  
 om institutionsvård för asociala ungdomar, nämligen att personalens förmåga att hantera våld på ett rimligt sätt är central för det övriga behandlingsarbetet. Sallnäs konstaterar att det är en svår balansgång att upprätthålla kontroll över en eller flera utagera- nde ungdomar, utan att tillgripa repression eller våldsmedel på ett överdrivet sätt. Det går inte, menar hon, att utgå från att detta dilemma alltid hanteras på ett rimligt sätt och däri ligger en uppen- bar fara. Hon refererar till utländsk litteratur som anser att faran är särskilt stor i splittrade personalgrupper med svag ledning, låg utbildning, destruktivt klimat och arbetskultur. 
 Att placeringen sker långt från hemmet nämns, enligt Sallnäs, i utländsk litteratur som en riskfaktor för övergrepp inom institutions- 
  
 2 
  
 NOU 2004:23, s. 235. 
  
 3 
  
 Sallnäs, M. 2006, s. 47 ff. Enligt muntliga uppgifter från Sallnäs bör man vara försiktig med direkta sifferjämförelser, eftersom de svenska institutionerna är mer småskaliga jämfört med andra länders institutioner och att ribban för ingripande är lägre, vilket påverkar de placerade ungdomarnas problematik. 
  
 4 
  
 Chandler, T. 2003, s. 302. 
  
 215 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 vården, genom att barnen blir mer beroende av personalen. Mot den bakgrunden är det viktigt att uppmärksamma att ett nytt inslag vid de svenska institutionerna är det ökande antalet ungdomar, som har sina föräldrar i ett annat land. 
 Mobbning och övergrepp från andra ungdomars sida 
 I en mängd utländska studier visas att ungdomar i institutionsvård löper risk att bli utsatta för olika former av övergrepp från de andra placerade ungdomarnas sida. Både pojkar och flickor kan vara såväl offer som förövare. En grupp som löper särskilt stor risk är yngre barn, som placeras tillsammans med äldre asociala ungdomar. Utländska studier har också visat att det inte är ovanligt att offer för sexuella övergrepp placeras tillsammans med förövare. 
  
 5 
  
 I den statliga tillsynen har bekräftats att det förekommer att ungdomar i Sverige blir utsatta för övergrepp av andra ungdomar när de är placerade på institution, vilket redovisas i det följande. 
  
 6  
  
 För att bedöma farorna i en institutionsmiljö behöver man, enligt Sallnäs, känna till hur gruppen av ungdomar är sammansatt och på vilket sätt personalen utövar inflytande över den. Övergrepp och mobbning är välkända företeelser i många slag av ungdomsmiljöer, t.ex. i skolan. I en institutionsmiljö förekommer ofta flertalet av de riskfaktorer som nämns för förekomst av övergrepp och mobbning i ungdomsmiljöer: tätheten i den dagliga samvaron, ansamlingen av unga med negativa erfarenheter av relationer till andra, unga som ofta har bevittnat eller varit med om våld samt gruppens tillfälliga sammansättning. Dessa riskfaktorer kan föreligga i olika miljöer, t.ex. i en skola, men en barn- eller ungdomsinstitution utmärks, enligt Sallnäs, av att faktorerna ofta föreligger samtidigt. 
  
 7 
  
 10.2.3 
  
 Sammanfattning 
  
 Sammanfattningsvis kan konstateras att omfattningen av övergrepp och andra allvarliga missförhållanden i familjehem och institutioner inte har undersökts systematiskt utifrån svenska förhållanden. Det finns begränsad internationell kunskap, som tyder på att barn och unga i samhällsvård löper större risk att utsättas av övergrepp 
  
 5 
  
 Sallnäs, M. 2006, s. 49 f. 
  
 6 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 20 ff. 
  
 7 
  
 Sallnäs, M. 2006, s. 51. 
  
 216 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 jämfört med andra barn och unga. Vissa löper större risk än andra, exempelvis barn och unga med funktionsnedsättningar eller med beteende- och känslomässiga svårigheter samt barn som placeras långt från hemmet. Ungdomar i vissa institutionsmiljöer riskerar inte bara att utsättas för övergrepp av personal utan även av andra placerade ungdomar. 
  
 10.3 
  
 Tidigare kännedom om missförhållanden i svensk samhällsvård 
  
 10.3.1 
  
 Kartläggning av sexuella övergrepp i familjehem 
  
 Socialstyrelsen genomförde en kartläggning 
  
 8  
  
 av anmälningar om sexuella övergrepp i familjehem, inom ramen för det regerings- uppdrag om utveckling av familjehemsvården, som tidigare har nämnts. Under åren  
 1988–1993 
  inkom 86 anmälningar till social- tjänsten om misstänkta övergrepp mot barn och ungdomar i familjehem. 90 procent gällde flickor och mer än hälften var i åldern  
 10–15 
  år när övergreppen uppgavs ha skett eller börjat. 15 barn var i förskoleåldern. I 70 procent av fallen var familjehems- fadern den misstänkte förövaren. Polisanmälan hade gjorts mot 73 misstänkta förövare. Av dessa väcktes åtal mot 34 och 32 dömdes för brott. 20 barn hade redan flyttat när de berättade om över- greppen och 51 hade omplacerats till följd av att övergreppen uppdagades. Resterande 15 barn omplacerades inte; tre av dessa hade återplacerats efter utredning. 
 Det framgick av aktmaterialet att flera barn inte förstod varför de skulle behöva lämna familjehemmet, när det blev en av kon- sekvenserna av att ha berättat om övergreppet. Vissa av dessa barn visade stor besvikelse över att behöva flytta och över att förövaren inte sa som det var eller ville komma ihåg. En del barn tog tillbaka sina uppgifter för att få bo kvar. En del familjehemsmödrar separerade från sina män för att barnet skulle kunna bo kvar. Andra trodde inte på barnets berättelse, vilket barnet mådde mycket illa av. 80 procent av barnen hade fått stöd genom individuella samtal och drygt hälften av familjehemmen hade erbjudits och tagit emot särskilt stöd. Några jourhem sades upp, ett hem avråddes från att ta emot barn och två hem skulle bara fortsättningsvis få ta emot pojkar. Endast i ett fall fattade socialnämnden ett formellt beslut 
  
 8  
 Socialstyrelsen 1997. 
 217 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 om förbud för familjen att ta emot barn i hemmet. I några fall fanns tidigare anmälningar mot familjehemmet, som placeringskommunen inte hade känt till. Enligt Socialstyrelsen aktualiserade det frågan om hur socialtjänsten ska kunna förhindra att andra barn placeras i ett hem där det förekommit misstankar om övergrepp, som medfört att barn flyttats därifrån. 
 Socialstyrelsen konstaterade att det kan vara mycket svårt att upptäcka sexuella övergrepp. I de aktuella fallen förekom dock brister i utredningarna av familjehemmen och uppföljningen av barnets situation var otillräcklig. Granskningen av journalerna i de 86 ärendena visade att hembesöken var få och att socialsekreterarna sällan talade med barnen i enrum. En tredjedel av barnen hade inte besökts två gånger per år, vilket även vid denna tid var det intervall som rekommenderades. 
 Två riskgrupper identifierades utifrån kartläggningen, dels lindrigt utvecklingsstörda flickor, dels barn som tidigare varit utsatta för sexuella övergrepp. I sammanhanget kan nämnas att Social- styrelsen några år tidigare hade tagit fram ett utbildningsmaterial för familjehemsföräldrar om placering i familjehem av barn som varit utsatta för sexuella övergrepp. Där behandlades bland annat problem som kan uppstå i familjehemmet till följd av barnens brist på tillit till vuxna och att barn med en övergreppsbakgrund kan ha svårigheter att sätta adekvata gränser i förhållande till andra människor. Barnet kan utifrån sina tidigare erfarenheter ha ett sexualiserat beteende eller överreagera, dvs. feltolka situationer. Socialstyrelsen betonade de särskilda krav som måste ställas på familjehemsföräldrar, som tar emot barn som varit utsatta för sexuella övergrepp, för att de ska kunna hjälpa barnet. Vidare framhölls att det är angeläget med öppenhet och samarbete med socialtjänsten och andra professionella samt att dessa familjehem behöver särskild handledning. 
  
 9 
  
 10.3.2 
  
 Sammanbrott till följd av missförhållanden 
  
 Forskning om sammanbrott, dvs. placeringar som avbrutits oplanerat, är en viktig kunskapskälla vid uppföljning av samhällsvården. Sammanbrott är som regel något negativt för de barn och unga som berörs, vilket styrks i olika studier. 
  
 10  
  
 Om orsaken är missförhål- 
  
 9 
  
 Socialstyrelsen 1995e. 
  
 10 
  
 Vinnerljung, B. m.fl. 2001. 
  
 218 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 landen kan däremot ett sammanbrott betyda en möjlighet till en bättre tillvaro. I en aktstudie om sammanbrott i tonårsplaceringar, som Socialstyrelsen genomförde på  
 1990-talet, 
  finns en uppgift om att sju av de undersökta placeringarna, dvs. åtta procent, hade avbrutits oplanerat på grund av missförhållanden. 
  
 11  
  
 Senare har Vinnerljung m.fl. undersökt 70 procent av alla  
 13–16-åringar 
  som placerades år 1991. Av dessa bröt 30 procent av placeringarna sam- man inom fem år, men stora skillnader fanns mellan olika placerings- former. Sammanbrott var vanligast vid placeringar i enskilda HVB och ovanligast i jourhem, särskilda ungdomshem (SiS) och släk- tinghem. Socialtjänsten hade avbrutit placeringen i 15 procent av sammanbrotten. Enligt forskarna var bakgrunden vanligen att förhållandena i vårdmiljön inte levde upp till kraven, t.ex. att det rådde uppenbara missförhållanden i ett familjehem eller att en institution inte klarade av minimikrav på kontroll av ungdomarnas beteende. I några fall hade ungdomar tagits hem på socialtjänstens initiativ eftersom de verkade fara direkt illa i vårdmiljön, exempelvis på grund av trakasserier från andra placerade ungdomars sida. 
  
 12 
  
 10.3.3 
  
 Iakttagelser vid tillsyn av HVB 
  
 Den första nationella tillsynen av HVB för barn och unga genomfördes under  
 2006–2008 
  och den omfattade följaktligen inte de statliga ungdomshemmen. Av rapporten framgick att ungdomar hade blivit utsatta för sexuella övergrepp samt psykisk och fysisk misshandel av andra ungdomar när de var placerade på institution. Under en ettårsperiod hade 15 utsatts för övergrepp av sexuell karaktär och 65 av 256 granskade institutioner hade rapporterat om fysiska övergrepp. Den fysiska misshandeln avsåg inte bara ung- domars våld mot andra placerade ungdomar utan också mot perso- nal. Våldet var av olika karaktär, från krokben och knuffar till slagsmål och grov misshandel. 29 av hemmen hade rapporterat om fall av psykisk misshandel, främst i form av mobbning eller psyki- ska kränkningar. 
  
 13  
  
 På 7 av 25 HVB, som tar emot både föräldrar och barn, hade psykisk eller fysisk misshandel av barn inträffat, antingen från en förälders eller någon annan vuxens sida. I samtliga 
  
 11 
  
 Socialstyrelsen 1995. 
  
 12 
  
 Vinnerljung, B. m.fl. 2001, s. 87 och s. 190 ff. 
  
 13 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 20 ff.; Socialstyrelsen 2010a, s. 43f. 
  
 219 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 fall hade hemmen vidtagit adekvata åtgärder, enligt länsstyrelsernas bedömning, och informerat socialtjänsten. 
 I tillsynsrapporten nämns även att ungdomar skadar sig själva och att de rymmer och därmed utsätter sig för risker som omfattas av begreppet säkerhet i tillsynen av HVB. Det kan finnas andra gråzoner när det gäller att värdera vad som är att betrakta som risker respektive övergrepp, exempelvis att många ungdomar låter sig utnyttjas sexuellt vilket, enligt uppgift, är ett växande problem inom SiS. 
  
 14 
  
 10.3.4 
  
 Placerade barns kontakter med BRIS 
  
 Under år 2009 hade BRIS cirka 21 600 stödjande kontakter med barn och unga, dvs. samtal i Barnens hjälptelefon, mejl i BRIS- mejlen eller chattar i  
 BRIS-chatten. 
  Vid 560 kontakter framkom att barnet bodde i familjehem, på behandlingshem eller motsvarande. Oftast rörde kontakten deras boendesituation. Familjekonflikter var också vanliga, liksom frågor om rädsla, oro och ensamhet. Vid 104 kontakter berättade barnet om fysisk misshandel och vid 105 kontakter om sexuella övergrepp eller sexuellt ofredande. Kon- takter där barnet beskriver självdestruktivitet är förhållandevis van- liga när det gäller placerade barn. 
  
 15 
  
 I en sammanställning, avseende 2005 och 2006, kan närmare utläsas vad placerade barn och ungdomar tog upp i sina kontakter med BRIS. De berättade om verbala kränkningar och orättvis behandling, t.ex. favorisering av familjehemsföräldrarnas biologiska barn. Upplevelsen hos en del barn som kontaktade Hendrix var att socialtjänsten lyssnade mer på familjehemmet och behandlings- personalen än på barnen. Vissa av barnen berättade om en ständig oro för att bli bortvalda. Andra barn upplevde det smärtsamt att ha tvingats bryta med ursprungsfamiljen och andra viktiga personer på grund av geografiskt avstånd eller att familjehemmet motarbetade kontakten. 
 I ett urval av uppgifter om vad barn har berättat för Hendrix om missförhållanden under 2010 finns en berättelse om att ett barns kontaktperson på behandlingshemmet kontrollerar vad barnet säger till sin socialsekreterare. Ett annat barn har berättat för Hendrix om 
  
 14 
  
 SiS har under tio års tid frågat alla ungdomar i samband med inskrivningen vid ungdomshem om de har sålt sex i utbyte mot pengar, alkohol, droger eller andra tjänster. 
  
 9 
  
 % av flickorna och 2 % av pojkarna svarade ja på frågan. 
  
 15 
  
 BRIS 2010. 
  
 220 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 belöningssystem, som innebär att de måste följa märkliga regler för att förtjäna allt från mat och kläder till tid framför datorn. 
  
 16 
  
 10.3.5 
  
 Sammanfattning 
  
 Sammanfattningsvis kan konstateras att det funnits fragmentarisk kunskap om allvarliga missförhållanden i samhällsvården under de senaste  
 10–20 
  åren, men att dessa inte har kartlagts systematiskt över tid eller uppmärksammats utifrån behovet av specifika åtgärder. Socialstyrelsens kartläggning av sexuella övergrepp i familjehem i början av  
 1990-talet 
  påvisade inte bara förekomsten utan beskrev också, utifrån aktmaterial, socialtjänstens handläggning och vad avslöjandet fick för konsekvenser för barnen m.m. Lindrigt utvecklingsstörda flickor och barn som tidigare varit utsatta för sexuella övergrepp ansågs i denna kartläggning vara överrepresen- terade och pekades ut som riskgrupper. Kartläggningen följdes aldrig upp eller ledde till några särskilda åtgärder. 
 I en nationell undersökning om sammanbrott i tonårsplaceringar i början av  
 1990-talet 
  hade socialtjänsten avbrutit placeringen i 15 procent av fallen. Bakgrunden var, enligt forskarna, bland annat att det rådde uppenbara missförhållanden. Enligt den statliga tillsynen vid HVB förekom fysisk och psykisk misshandel samt sexuella övergrepp från andra ungdomars sida. Vid nästan tre procent av alla kontakter med enskilda barn och ungdomar, som Hendrix hade under 2009, framkom att de var placerade. Knappt en femtedel av dessa berättade om fysisk misshandel och lika många om sexuella över- grepp. 
  
 10.4 
  
 Kartläggning av övergrepp eller annan vanvård 
  
 10.4.1 
  
 Enkät och uppföljande intervjuer 
  
 Utredningen har genomfört en kartläggning av socialtjänstens känne- dom om övergrepp eller annan vanvård, som barn och unga i sam- hällsvård misstänks ha varit utsatta för under åren  
 2008–2009. 
  290 av totalt 331 kommuner och stadsdelar (i de tre storstäderna) har 
  
 16  
 Uppgifter sammanställda av Morton och Murray, Hendrix,  
 2007-03-27 
  samt uppgifter från Morton, Hendrix,  
 2010-11-25. 
  
 221 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 besvarat en enkät, vilket innebär en svarsfrekvens på 88 procent. 
  
 17  
  
 114 kommuner/stadsdelar av dessa uppgav sig ha kännedom om ett eller flera barn eller unga i åldern  
 0–20 
  år, som misstänktes ha varit utsatta för övergrepp eller annan vanvård medan de var placerade i familjehem eller institution under tidsperioden. 
 28 procent (81) av de kommuner/stadsdelar som besvarade enkäten uppgav sig ha kännedom om 155 fall av misstänkta övergrepp (våld eller sexuella övergrepp) under den aktuella tvåårsperioden. 26 procent (74) uppgav sig ha kännedom om 142 fall av misstänkt annan vanvård (psykisk misshandel, fysisk eller psykisk försum- melse av barnets grundläggande behov). 
 Genom en efterföljande telefonkontakt, med de kommuner som i enkäten uppgivit sig ha ett eller flera fall, har uppgifterna kon- trollerats och kompletterats. De har också kommit att ändras i vissa fall. Enkätsvaren baserade sig på manuellt framtagna avidentifierade uppgifter. Uppgiftslämnaren har i vissa fall inte i efterhand kunnat härleda uppgifterna eller av andra skäl ändrat sina uppgifter. Infor- mationen nedan utgår från de uppgifter som lämnades vid telefon- intervjun, såvida inget annat anges. 
 I den uppföljande delen av kartläggningen har sammanlagt 106 kommuner/stadsdelar kunnat identifiera och lämna information om 144 barn och unga som misstänks ha varit utsatta för övergrepp och 119 som misstänks ha varit utsatta för annan vanvård. 
  
 18  
  
 17 misstänktes ha varit utsatta både för övergrepp och annan vanvård. Av de totalt 246 barn och unga som identifierades var 85 procent placerade i familjehem och 15 procent i institution. I relation till totala antalet placerade i de aktuella kommunerna utgör de barn och barn som misstänks ha varit utsatta för övergrepp eller annan vanvård nära en procent. 
  
 19 
  
 Nedan redovisas fallen av övergrepp respektive annan vanvård var för sig, med den ytterligare information som har inhämtats, bland annat om placeringsform, ålder på barnet, typ av övergrepp respektive vanvård. Avslutningsvis görs en sammanfattande analys. 
  
 17 
  
 Bortfallet består av 38 kommuner samt tre stadsdelar i en av de tre storstäderna. Flertalet av kommunerna som utgör bortfall är små och har relativt få placeringar. 
  
 18 
  
 Fallen av övergrepp fördelar sig på 80 kommuner/stadsdelar och fallen av annan vanvård på 
  
 65 
  
 kommuner/stadsdelar. 
  
 19 
  
 Enligt uppgifter från Socialstyrelsens barn och  
  
 unga-register 
  var sammanlagt 32 733 barn och unga placerade under tvåårsperioden. 3 846 av dessa var placerade av någon av de kommuner som inte har lämnat uppgifter till undersökningen. 
 222 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 10.4.2 
  
 Misstanke om övergrepp 
  
 Andel polisanmälningar och omplaceringar 
 I enkäten ställdes frågan om hur många av de misstänkta över- greppen som hade polisanmälts respektive hur stor andel av barnen som hade omplacerats eller där vården hade upphört. Syftet var att få en uppfattning om allvarlighetsgraden i misstankarna. Av svaren framgick att misstankarna lett till polisanmälan i 72 procent av fallen och till omplacering eller upphörande av vården i 66 procent av fallen. Dessa uppgifter har inte kontrollerats vid den efter- följande kontakten. 
 Av de 112 fall, som i enkätsvaren uppgavs ha polisanmälts, hade endast 12 med säkerhet lett till en dom, enligt den uppföljande kontakten. I 62 fall visste inte uppgiftslämnaren hur den rättsliga processen hade slutat eller så var den inte avslutad än. 
  
 20 
  
 Informationskälla 
 Av enkätsvaren framgår att barnet var den vanligaste informations- källan för socialtjänsten, nämligen i 39 procent av fallen. I cirka 20 procent har informationen kommit till socialtjänsten från barnets biologiska familj och lika vanligt var att informationen kom från familjehemsförälder respektive behandlingspersonal. I 14 procent av fallen har skolpersonal underrättat socialtjänsten och i 3 procent kom informationen via polisen. Uppgiften om informationskälla har inte kontrollerats vid den uppföljande kontakten. 
 Typ av övergrepp och placeringsform 
 Av de totalt 144 barn och ungdomar, som identifierades vid den uppföljande kontakten, gällde 87 misstanke om våld och 61 miss- tanke om sexuella övergrepp. Fyra av dem misstänktes ha varit ut- satta för både våld och sexuella övergrepp. 
 79 procent (114) var placerade i familjehem, varav minst 6 pro- cent (7) i konsulentstödda familjehem och minst 12 procent (14) i ett nätverkshem. 
  
 21  
  
 21 procent (30) var placerade på institution. 
  
 20 
  
 Eftersom det finns en differens mellan det antal fall som uppgavs i enkäten och de som identifierats i den uppföljande intervjun kan inte siffrorna relateras till varandra. 
  
 21 
  
 Minst förklaras av att uppgiftslämnaren i vissa fall inte kände till vilken typ av hem barnet var placerat i. 
  
 223 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 Misstänkt förövare och bedömning av trovärdighet 
 I 65 procent (94) av fallen var den misstänkte förövaren en familje- hemsförälder, i 10 procent (14) behandlingspersonal, i 16 procent (24) andra barn eller ungdomar, placerade i samma familjehem res- pektive behandlingshem och i 5 procent (7) biologiska barn i familjehemmet. I ett fall rörde det sig om en vuxen placerad i sam- ma hem och i 5 fall någon annan person utanför hemmet. 
 Frågan gällde misstankar och det går ofta inte att styrka över- grepp, eftersom det saknas erkännande, skador eller vittnen. Därför ställdes frågan om uppgifterna av socialtjänsten bedömdes som trovärdiga. I drygt hälften av fallen fanns ingen tvekan om tro- värdighet. I 16 procent av fallen fanns tveksamheter, medan upp- giftslämnaren i resterande fall inte hade någon information eller uppfattning om trovärdighet. 
 Ålder och typ av övergrepp 
 14 procent av de barn och unga som misstänktes ha varit utsatta för övergrepp var  
 0–6 
  år, 29 procent  
 7–12 
  år och 56 procent  
 13–20 
  år. 
 I den yngsta åldersgruppen  
 0–6 
  år misstänktes två tredjedelar ha varit utsatta för våld och en tredjedel för sexuella övergrepp. I åldersgruppen  
 7–12 
  år avsåg knappt tre fjärdedelar våld och knappt en fjärdedel sexuella övergrepp. I åldersgruppen som var mest frekvent,  
 13–20 
  år, fördelade det sig jämnt mellan våld och sexuella övergrepp. 
 224 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 Fall av misstänkt våld respektive sexuella övergrepp fördelade på ålder 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 30 
  
 våld 
  
 20 
  
 sexuella övergrepp 
  
 10 
  
 0 
  
 0-6 
  år 
  
 7-12 
  år 
  
 13-20 
  år 
  
 Exempel på övergreppens karaktär 
 Minst 25 av de 87 fallen av våld kan karaktäriseras som grovt våld, dvs. slag med eller utan tillhygge, sparkar och strypgrepp. 
  
 22  
  
 Det förekom också uppgifter om gränssättning, som bedömts som våld, exempelvis att barnet eller den unge tryckts ner i golvet, blivit puttad, nypt, skakad, hårt hållen eller fått händerna hoptejpade. 
 Minst 20 av de 61 fallen av sexuella övergrepp var grova, dvs. våldtäkt eller andra allvarliga sexuella övergrepp. I övrigt finns exempel på att barnet eller den unge blivit utsatt för tafsande, sex- sms, frottage 
  
 23 
  
 , fått se porrbilder eller porrfilmer, fått sexuella inviter eller fått se på när en vuxen onanerat inför dem. 
  
 10.4.3 
  
 Misstanke om annan vanvård 
  
 Ålder och andel omplaceringar 
 I den uppföljande kontakten har information erhållits om 119 fall av annan vanvård. 15 procent av dem var i åldern  
 0–6 
  år, 44 procent i åldern  
 7–12 
  år och 40 procent i åldern  
 13–20 
  år. 
  
 22 
  
 Alla uppgiftslämnare hade inte detaljkunskap om det enskilda fallet. 
  
 23 
  
 Frottage innebär att gnida sig mot en annan människa. 
  
 225 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 82 procent av fallen av annan vanvård i enkätsvaren hade lett till omplacering eller att vården upphörde. Denna uppgift har inte kontrollerats i den uppföljande kontakten. 
 Placeringsform och förövare 
 Så gott som alla barn och unga som misstänktes vara utsatta för annan vanvård var placerade i familjehem, dvs. 94 procent (112). Minst 10 procent (12) av dessa var placerade i ett konsulentstött familjehem och minst 8 procent (9) var placerade i ett nätverks- hem. 
  
 24  
  
 6 procent (7) var institutionsplacerade. 
 Fördelning på kategorier av vanvård 
 Det fanns stora olikheter i den uppgivna vanvårdens karaktär och allvarlighetsgrad. I 15 fall misstänktes barnet eller den unge ha bli- vit utsatt för flera former av vanvård. 
 62 barn och unga misstänktes ha varit utsatta för förhållanden som kategoriserats som psykisk misshandel och 31 för någon form av psykisk försummelse. Dessa båda kategorier, psykisk misshandel och psykisk försummelse, utgör tillsammans drygt 78 procent av fallen. 
 22 barn och unga ansågs fysisk försummade, 17 hade drabbats av vanvård till följd av problem hos familjehemsföräldrar och 2 hade drabbats av andra missförhållanden. 
  
 24  
 Minst förklaras av att uppgiftslämnaren i vissa fall inte kände till vilken typ av hem barnet var placerat i. 
 226 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 Fall av misstänkt vanvård fördelade på olika kategorier 
 Exempel på vanvårdens karaktär 
 Nära hälften misstänktes ha varit utsatta för någon form av psykisk misshandel. Barnet kan ha fått ta ett alltför stort ansvar, med hän- syn till sin ålder och jämfört med andra barn i familjen. Barnet kan ha utsatts för särbehandling, genom att exempelvis inte ha fått äta tillsammans med övriga familjen. Det förekom också exempel på hårda och olämpliga bestraffningar, såsom att ha tvingats ner i en isvak, fått smäll på fingrarna för att inte ha ätit upp maten, tvingats äta tills han eller hon kräkts, tvingats dricka extremt stora mängder vatten eftersom han eller hon bett om ett glas respektive blivit utelåst i hundgård eller inlåst i en källare, utan tillgång till toalett. 
 En del barn och unga har fått höra nedvärderande kommentarer om sig själva, såsom att du är dum, ful, lat, tjock, kan inget eller är inget värd. I vissa fall har det förekommit hot, saboterad kontakt med biologisk familj och att barnet eller den unge har förvägrats att utöva fritidsaktiviteter. Några har bott i familjehem, där det förekommit våld mellan familjehemsföräldrarna. 
 Ungefär en fjärdedel har ansetts vara utsatta för psykisk för- summelse, exempelvis genom brist på kärlek, omvårdnad och känslomässigt stöd. Andra exempel på sådan försummelse var att familjehemmet hade flyttat upprepade gånger eller att barnet, med 
 227 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 hänsyn till ålder och mognad, hade blivit lämnat utan tillsyn i allt- för stor utsträckning. 
 Knappt en femtedel har ansetts var fysiskt försummade. Exem- pel på fysisk försummelse var brist på kläder eller mat, smutsig hemmiljö, bostad med stort renoveringsbehov, brister i medici- nering och hantering av mediciner samt att familjehemsföräldrar köpt alkohol åt en tonåring. 
 I något färre antal fall, 14 procent, hade familjehemsföräldrar allvarliga problem som drabbade de placerade barnen, såsom missbruksproblem, allvarliga relationsproblem, kriminalitet, sexuali- serat beteende eller stora problem med de biologiska barnen. I två fall förekom andra typer av missförhållanden, där familjehemmet på olika sätt hade utsatt barnet för allvarliga risker. 
  
 10.4.4 
  
 Reflektioner från uppgiftslämnare 
  
 I samtalen med uppgiftslämnarna inom socialtjänsten i respektive kommun/stadsdel har bland annat följande erfarenheter framförts: 
  
 Vikten av att inte förhasta sig och göra avkall på kvaliteten, dvs. göra noggranna familjehemsutredningar, genomtänkta match- ningar av barn och ungdomar i förhållande till en tilltänkt familj samt noggrann kontroll av en institution före placering. Det ansågs inte minst gälla i avtalen med Migrationsverket, där det finns ett politiskt tryck att det ska gå fort. 
  
 Att ha tidsbrist vid en placering och att det finns för få familje- hem att tillgå är problematiskt. Det kan uppstå missförhållanden till följd av att ett familjehem tar emot alltför många eller krävande barn och ungdomar. Ibland kan situationen uppstå, eftersom man eftersträvar att hålla samman syskon. 
  
 Ju längre avstånd, geografiskt och organisatoriskt, till familje- hem respektive institution – desto svårare är det att ha kontroll från socialtjänstens sida. Organisatoriskt avstånd uppstår fram- för allt när socialtjänsten anlitar en konsulentstödd familjehems- verksamhet, som i praktiken blir ett mellanled i förhållande till familjehemmet, vilket kan försvåra insyn och möjlighet att på- verka placeringen. 
  
 Vikten av att ha en god kontakt med både barnet, biologiska föräldrar och familjehem. 
  
 228 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 Vikten av att barnet har en egen socialsekreterare, som inte också har ansvar för familjehemmets behov och villkor. 
  
 Vikten av att ta signaler (även magkänsla) på allvar och vara extra uppmärksam vid förändringar i ett familjehem eller om familjehemmet drar sig undan. Samtidigt är det en stor sak att omplacera barn och ungdomar. Som socialsekreterare vill man känna sig säker på att en sådan åtgärd är rätt. 
  
 Vikten av att vara strukturerad vid uppföljningen, exempelvis använda sig av uppföljningsformulären i  
  
 BBIC-systemet. 
  
 Vi valde ändå att lyssna på barnet var en återkommande for- mulering kring de bedömningssvårigheter, som i vissa fall hade uppstått. 
  
 10.4.5 
  
 Sammanfattande analys 
  
 Nära en procent av alla placerade misstänks ha utsatts för allvarliga missförhållanden 
 Resultatet av undersökningen visar att socialtjänsten i 38 procent av de kommuner/stadsdelar, som har besvarat enkäten, har känne- dom om att totalt 246 barn och ungdomar misstänks ha varit utsatta för övergrepp eller allvarliga försummelser i familjehem eller institution under  
 2008–2009. 
  Relaterat till totala antalet barn och unga, som någon gång varit placerade under tidsperioden i de kommuner/stadsdelar som har besvarat enkäten, innebär det att nära en procent misstänks ha varit utsatta för övergrepp eller annan vanvård. 
  
 25 
  
 Flertalet missförhållanden gällde familjehem 
 En övervägande del av de misstänkta fallen av övergrepp eller annan vanvård har inträffat vid placering i familjehem, närmare bestämt 85 procent. Familjehemmens andel (inklusive jourhem och nätverkshem) av det totala antalet placeringar i de aktuella kommunerna under tvåårsperioden var 68 procent. Det finns alltså en tendens att familjehemmen är överrepresenterade. Det går dock inte att, ut- 
  
 25  
 Bortfallet uppgick till 12 procent av kommunerna/stadsdelarna. Uppräknat till riket skulle antalet fall av övergrepp och annan vanvård som kommunerna har kännedom om uppgå till 294 fall. 
 229 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 ifrån denna undersökning, dra några generella slutsatser om att det skulle vara vanligare med allvarliga missförhållanden i familjehem jämfört med på institution. Uppgifterna baserar sig på social- tjänstens kännedom om missförhållanden och det är inte sannolikt att exempelvis alla fall av övergrepp från andra placerade ung- domars sida vid institutioner rapporteras till socialtjänsten. Det kan vara en bedömningsfråga var gränsen går för att det inträffade ska karaktäriseras som övergrepp, förutom att institutioner medvetet eller omedvetet kan välja att inte benämna och hantera en händelse som ett övergrepp. Å andra sidan är sannolikheten för upptäckt rimligen mindre i ett familjehem jämfört med i en institution, som är en professionell miljö med fler vuxna. 
 En förhållandevis stor andel av familjehemmen är så kallade nät- verkshem eller familjehem, som arbetar för en konsulentstödd verksamhet. Det går emellertid inte att, utifrån ett så litet material, dra några slutsatser om ökade risker i denna typ av familjehem. Uppgifterna skulle också, när det gäller de konsulentstödda hem- men, kunna leda till hypotesen att vaksamheten är större genom den tätare kontakten. 
 Övergrepp och annan vanvård av allvarlig karaktär 
 Vid kontakten med uppgiftslämnarna har karaktären på miss- förhållandena efterfrågats och det kan konstateras att i flertalet fall rör det sig om mycket allvarliga händelser. En knapp tredjedel av de fysiska övergreppen rörde grovt våld, dvs. slag med tillhygge, sparkar och strypgrepp. En tredjedel av de sexuella övergreppen rörde våldtäkt eller annan form av grova sexuella övergrepp. Mer än hälften av den övriga vanvården kategoriserades som psykisk miss- handel, dvs. hårda bestraffningar, särbehandling och kränkande tilltal. 
 Hög grad av trovärdighet 
 Frågan har gällt misstankar, inte konstaterade fall. En stor del av de berörda barnen och ungdomarna har, enligt enkätsvaren, flyttats från familjehemmet eller institutionen och en stor del av över- greppen har polisanmälts. Det tyder på att det rör sig om mer eller mindre konstaterade missförhållanden eller hög sannolikhetsgrad 
 230 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 för att missförhållandena verkligen har inträffat. När det gäller övergrepp står barnets berättelse inte sällan mot den vuxnes nekande. Vid den uppföljande kontakten framkom att socialtjänsten endast var tveksam till trovärdigheten i 16 procent av de misstänkta fallen av övergrepp. När det gäller fallen av annan vanvård har inte frågan om trovärdighet ställts, eftersom det kan antas att social- tjänsten i flertalet fall själva har kunnat konstatera dessa miss- förhållanden. Endast i ett fall har framförts en viss tvekan inför uppgifterna. 
 Trolig underrapportering och stort mörkertal 
 Siffrorna på hur många barn och unga som socialtjänsten miss- tänker har varit utsatta för allvarliga missförhållanden är osäkra. Förutom bortfallet på 12 procent av kommuner/stadsdelar finns en osäkerhet i uppgifterna, eftersom de är manuellt framtagna och har samlats in med olika grad av noggrannhet. Genom den uppföljande kontakten med alla de kommuner/stadsdelar som i enkäten rappor- terat om fall är dock risken för överrapportering mycket liten. Det är snarare sannolikt att det rör sig om en underrapportering. Upp- gifterna finns inte registrerade, utan förutsatte att uppgifts- lämnaren i respektive kommun/stadsdel genom personliga kon- takter, ofta i flera led, efterfrågade uppgifterna. 
 Resultatet säger heller ingenting om det faktiska antalet barn och unga som varit utsatta för övergrepp och annan vanvård, utan anger bara hur många som kommit till socialtjänstens kännedom. Både när det gäller institution och familjehem finns ett mörkertal. Barn och unga är i en beroendeställning till såväl familjehems- föräldrar som behandlingspersonal och vågar ofta inte berätta, av rädsla för konsekvenserna och för att inte bli trodda. Inte sällan tar barnet själv på sig skulden för att ha blivit illa behandlat och kan berätta först långt senare, när det befinner sig i ett tryggt samman- hang. 
 231 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 10.5 
  
 Inventering av riskfaktorer 
  
 10.5.1 
  
 Reflektioner utifrån Vanvårdsutredningens intervjuer 
  
 26 
  
 Vanvårdsutredningen konstaterar, utifrån sin erfarenhet av ett stort antal intervjuer av människor som upplevt vanvård, att det inte går att fastslå egenskaper hos människor och miljöer som under alla omständigheter utgör en risk för vanvård. Snarare handlar det om komplicerade mönster och samspel mellan person, relation och situation. Placering av barn i familjehem eller institution innebär i sig en förhöjd risk. Dessutom betonas att riskfaktorerna får ökad betydelse för uppkomsten av vanvård när tillsynen brister. 
 I en PM till Upprättelseutredningen nämner Vanvårdsutredningen bland annat följande riskfaktorer och riskmiljöer, som har identi- fierats i intervjuerna: Ensamma, övergivna barn; barn som skiljer ut sig; slutna isolerade miljöer; vänskapskorrumperade miljöer; place- ringar hos inflytelserika personer; fundamentalistiska sektliknande miljöer; psykisk sjukdom eller missbruk; avgörande förändringar som inträffar i familjehemmet samt hem som driver familjeföretag. 
  
 10.5.2 
  
 Andra reflektioner om riskfaktorer som framförts till utredningen 
  
 Företrädare för professionella, organisationer och myndigheter har, bl.a. vid Upprättelseutredningens hearings, bidragit med erfarenheter och uppfattningar om riskfaktorer i samhällsvården och signaler som bör leda till ökad uppmärksamhet. Även de uppgiftslämnare i kommunerna, som kontaktades i samband med utredningens undersökning om övergrepp och annan vanvård i samhällsvården, har förmedlat sina reflektioner kring de fall som har rapporterats. 
 Barn som är ensamma, dvs. inte har kontakt med sina när- stående, lyfts ofta fram som en sårbar grupp liksom barn som har stora behov, t.ex. på grund av funktionsnedsättning av olika slag. Socialtjänsten bör reagera på om familjehemsföräldrar letar fel och klagar på barnet eller på deras biologiska föräldrar. Många varnar för en utveckling där även kraftigt utagerande ungdomar placeras i familjehem. Vissa familjehem tenderar att ta emot för många barn och med alltför stora behov. En riskfaktor anses vara att barn och familjehemsföräldrar inte knyter an till varandra. Det måste också 
  
 26  
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. PM 68/2010 och 75/2010. 
 232 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 uppmärksammas om barnet visar tecken på förändringar i beteende och personlighet, som inte är åldersadekvata. 
 Erfarenhet finns av familjehem som har dålig struktur i var- dagen, med någons ord att det är skitigt och rörigt, men också av familjehemsföräldrar med rigida uppfostringsmetoder. Vissa familje- hemsföräldrar kan ha en tendens att dra sig undan och inte ta emot erbjudanden om stöd. Signaler som att familjehem är svårfångade eller annorlunda, ofta flyttar, bokar av möten, är slutna och inte vill samarbeta med socialsekreterare och andra professionella måste tas på stort allvar. När förändringar inträffar i ett familjehem, t.ex. dödsfall och separation, bör stödet öka och i vissa fall en utredning om barnets behov och situation inledas. Detsamma gäller när familjehemsföräldrar utvecklar en egen problematik. Återkommande nämns missförhållanden till följd av att familjehemsföräldrar visar sig ha missbruksproblem eller psykiska besvär. 
 När det gäller specifikt riskfaktorer i HVB har bland annat nämnts risker vid låg personaltäthet, ungdomar av båda kön placerade på samma enhet samt främlingsfientlighet hos viss personal respektive hos vissa ungdomar. 
  
 10.5.3 
  
 De statliga ungdomshemmens särskilda befogenheter kan missbrukas 
  
 De ungdomar som placeras på något av de särskilda ungdoms- hemmen har en omfattande problematik. För att vården ska kunna genomföras har dessa hem rätt att använda särskilda befogenheter  
 (15a–c 
  och  
 19–20 
  §§ LVU samt 17 § LSU). Befogenheterna innebär bland annat att den unge kan få vistas på en låst avdelning eller kvarhållas samt begränsas i sin kontakt med omvärlden. Vidare kan personalen granska den unges brev, utföra kroppsbesiktning och ta urinprov. Ungdomar kan vårdas i enskildhet, om det krävs med hänsyn till dennes eller övriga ungdomars säkerhet. Ungdomar kan vidare avskiljas och under en begränsad tid hållas åtskilda från övriga gruppen när de är våldsamma, t.ex. för att de är påverkade av alkohol och droger. Befogenheterna får, enligt lagens formulering, endast användas om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden (20a § LVU). Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga ska sådana istället användas. Vissa av dessa beslut kan överklagas hos förvaltningsrätten, nämligen om de innebär inskränkningar i rätten att föra telefonsamtal eller ta emot besök, gäller vård i 
 233 
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård SOU 2011:9 
 enskildhet eller avskildhet eller förstörande eller försäljning av egendom (42 § LVU). 
 Barnombudsmannen granskade samtliga avskiljningar under ett halvår under 2009, efter att ha fått signaler om missförhållanden, och konstaterade att isolering (avskiljning) använts ofta (drygt 300 ungdomar under ett år) och inte alltid med stöd i lagen, utan som en ren bestraffning. SiS har gjort en egen översyn och har sedan dess skärpt sina rutiner, bland annat kring dokumentationen. Se vidare avsnitt 11.3.2. 
 Utdrag ur de intervjuer som BO genomförde under 2009 med ungdomar vid de statliga ungdomshemmen återges i Barnombuds- mannens årsrapport. De få ungdomar som hade egna upplevelser av isolering hade mycket negativa upplevelser. Många ungdomar uttryckte obehag kring yttre kroppsbesiktning, bland annat hälften av de intervjuade flickorna. Vissa lyfte också fram en oro för hur andra flickor, som upplevt sexuella övergrepp, kan uppleva en sådan situation. Många intervjuade uttryckte frustration över att inte kunna ha kontakt med familj och vänner på det sätt de önskade. De som hade begränsningar i vilka telefonsamtal de fick ringde förstod inte varför. I rapporten lyfter BO fram vikten av hur de vuxna förhåller sig och skapar mening i sin regeltillämpning och vikten av en dialog för att ungdomarna ska få förståelse för vad som sker och varför. Yttre kroppsbesiktning kan exempelvis vara nödvändig, men personalen måste se till att åtgärden inte upplevs mer integritets- kränkande än nödvändigt. Ungdomarna behöver, enligt BO, också få veta vilka rättigheter de har t.ex. när det gäller telefonsamtal och att ta emot besök. 
 Thompson refereras i rapporten och framför bland annat att ett grundläggande problem är att många institutioner är uppbyggda utifrån ett pojkperspektiv. Ett stort antal flickor som vistas på institution har varit utsatta för sexuella övergrepp och kan må mycket dåligt av en tvångsåtgärd som exempelvis avskiljning. 
  
 27 
  
 10.5.4 
  
 Ordningsregler vid HVB kan vara integritetskränkande 
  
 Det är bara de statliga ungdomshemmen som har laglig rätt att använda sig av tvångsåtgärder. Likväl förekommer, enligt den statliga tillsynen, ordningsregler vid andra institutioner för ungdomar, som kan är tvingande och kan upplevas integritetskränkande. I den 
  
 27  
 Mattsson, T. 2010, s. 22. 
 234 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 nationella tillsynsrapporten från 2009 uppmärksammades frågan, både utifrån laglighet och vad som kan anses etiskt försvarbart. Enligt tillsynsrapporten förekommer inlåsning, kroppsvisitering, telefonavlyssning, brevcensur, kameraövervakning (med eller utan formellt tillstånd), drogtester (vid misstanke om missbruk eller generellt), rumsvisitering,  
 telefon-, 
  internet- eller besöksrestrik- tioner samt restriktioner i kontakten med anhöriga. Efterlevnad av ordningsregler kopplas ibland till intjänande av pengar och för- måner respektive indragning av pengar och förmåner om regler inte följs. Det förekommer också att ungdomarna får begränsningar i sin kontakt med anhöriga som bestraffning. Enligt länsstyrelserna, som var ansvariga för ovan nämnda tillsyn, är det vanligt att ungdomarna och deras vårdnadshavare har fått intyga skriftligt vid inskrivningen att de godtar vissa regler och att de fått infor- mationen att ungdomarna blir utskrivna om de inte följer reglerna. Syftet är vanligtvis att förhindra missbruk, våld m.m. men i vissa fall är reglerna en del av behandlingen. 
  
 28  
  
 Se vidare nästa avsnitt. Nämnas kan att Socialstyrelsen under 2010 återkallade tillståndet för ett behandlingshem, bland annat på grund av att kollektiva bestraffningar förekom. 
  
 29 
  
 10.5.5 
  
 Strukturerade metoder kan användas felaktigt 
  
 Strukturerade, bland annat manualbaserade, metoder har blivit allt vanligare. Det är i grunden en positiv utveckling, men det är viktigt att uppmärksamma att fel använda kan inslag i dessa metoder vara integritetskränkande. Ett exempel är teckenekonomi, vilket är ett strukturerat förhållningssätt där syftet är att systematiskt motivera och förstärka önskvärda handlingar eller beteenden. Önskvärt beteende ger poäng el. dyl. och kan växlas in mot belöningar av olika slag. Metoden har använts i institutionsmiljö sedan  
 1960-talet 
  och används även som förstärkningsinstrument inom ramen för nya behandlingsmodeller som Frederick och MultifunC, som tidigare har nämnts. 
  
 30  
  
 Inom SiS används teckenekonomi inom flera av ungdomshemmen och man har där uppmärksammat behovet av riktlinjer. Se vidare avsnitt 11.2.3. 
  
 28 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 23 f. 
  
 29 
  
 Beslut av Socialstyrelsen med dnr  
  
 9.1-21327/2010. 
  
 30 
  
 Statens institutionsstyrelse 2010. 
  
 235 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 SOU 2011:9 
  
 10.6 
  
 Utredningens slutsatser 
  
 10.6.1 
  
 Övergrepp och allvarliga försummelser förekommer även i dag 
  
 Resultatet av den kartläggning som har genomförts leder till kon- staterandet att problemet med övergrepp och allvarliga försum- melser förekommer även i dagens samhällsvård, vilket enligt utred- ningens uppfattning är helt oacceptabelt. Trots ett stort mörkertal och att mycket talar för en underrapportering har socialtjänsten kännedom om att ett stort antal samhällsvårdade barn och ung- domar sannolikt har varit utsatta för övergrepp eller annan vanvård under undersökningsperioden. Att det i undersökningen om över- grepp och försummelser finns en tydlig överrepresentation av barn och unga i familjehemsvård måste särskilt uppmärksammas. 
 Missförhållandenas karaktär och allvarlighetsgrad har anmärk- ningsvärda likheter med vad som har framförts i Vanvårds- utredningen intervjuer. Det har förekommit våldtäkter, andra grova sexuella övergrepp, fysisk misshandel med tillhygge, sparkar, bestraff- ningar i form av inlåsning och annat tvång, nedsättande och kränk- ande tilltal, smutsig hemmiljö m.m. Det finns också exempel på hur barn och unga har drabbats av familjehemsföräldrars alkohol- missbruk och psykiska sjukdom. 
  
 10.6.2 
  
 Outforskat område som väcker känslor 
  
 Att allvarliga missförhållanden fortfarande drabbar enskilda barn och ungdomar i samhällsvård har inte uppmärksammats nämnvärt i svensk forskning, litteratur och myndighetsrapporter. Det kan finnas flera skäl till det. En anledning är att utfallet av vården, dvs. hur det går för barnen senare i livet, tenderar att stå i fokus i dagens forskning och debatt. En annan anledning är att samhällsvårdade barns samlade erfarenheter sällan tas till vara. Forskare, myndighets- företrädare och professionella samtalar i allt större utsträckning med barn och ungdomar i samhällsvård, vilket är positivt men också förpliktigande. Barnens erfarenheter måste, enligt utredningens uppfattning, på ett tydligare sätt leda till konkreta förändringar som påverkar deras vardag. 
 236 
  
 SOU 2011:9 
  
 Risker, övergrepp och allvarliga försummelser i dagens samhällsvård 
  
 10.6.3 
  
 Riskerna vid samhällsvård är komplexa 
  
 Det går inte att med säkerhet peka ut särskilda riskfaktorer eller riskmiljöer i samhällsvården som under alla omständigheter innebär en hög risk för övergrepp respektive allvarlig försummelse. Erfarenheterna från Vanvårdsutredningens intervjuer, att det rör sig om komplicerade mönster och samspel mellan person, relation och situation, är giltiga även för dagens förhållanden. Utredningen bedömer att flera av riskerna är lika relevanta i nutid, exempelvis för barn utan anhöriga eller eget nätverk, barn i isolerade miljöer och vissa ungdomsmiljöer. Andra är mer tidsbundna såsom vänskapskorrumperade miljöer, placeringar hos inflytelserika personer, barn som inte tillåts ha kontakt med sina anhöriga samt risk för att bli exploaterad som arbetskraft i familjehem som driver familjeföretag. 
 Riskerna i modern tid kan också, jämfört med de som identi- fierats bakåt i tiden, i grunden ha stora likheter men vara svårare att se, eftersom de inte lika uppenbart strider mot dagens normer och värderingar. I stället för att vara utnyttjad i arbete kan ersättningen för det placerade barnet vara en förutsättning för en familj att realisera sitt livsprojekt, exempelvis kunna bo på landet, ha djur, starta ett mindre familjeföretag etc. Det säger ingenting om hem- mets kvalitet och lämplighet, men det är viktigt att se att det kan uppstå intressekonflikter. 
 Det kan också vara svårare att upptäcka och värdera nutida före- teelser med positiva förtecken som likväl kan innebära risker. Det är exempelvis positivt med ett strukturerat arbetssätt i behandlings- sammanhang, men samtidigt kan system med belöningar lätt glida över till att framför allt handla om bestraffningar. Ordningsregler vid institutioner, som syftar till att motverka missbruk, våld m.m. kan användas på ett integritetskränkande sätt. 
 Medvetenheten om de risker som är förenade med samhällsvård av barn och unga behöver öka i samhället som helhet. Samtidigt får, enligt utredningens uppfattning, inte en sådan insikt medföra att alla familjehem och institutioner misstänkliggörs. Det stora flertalet av dessa är säkra platser som innebär en möjlighet till trygghet och utveckling för barn och unga som har farit illa. 
 237 
  
 11 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 11.1 
  
 Inledning 
  
 I utredningens uppdrag ingår att – som en del av upprättelse- processen för de som varit utsatta för vanvård – ta ställning till om det behövs ytterligare åtgärder för att det som har hänt inte ska upprepas. 
 Vid hearings och andra överläggningar har Upprättelseutred- ningen inbjudit till dialog om vad som framkommit i Vanvårds- utredningens intervjuer. Upprättelseutredningen har bland annat efterfrågat vilka slutsatser myndigheter, branschföreträdare och organisationer drar av de missförhållanden som uppdagats och vad respektive aktör kan göra inom ramen för sin verksamhet för att förbättra säkerheten för dagens samhällsvårdade barn och unga. 
 Det finns ingen samlad och systematiskt inhämtad kunskap om nutida missförhållanden i familjehem och institutioner i Sverige. Däremot tyder internationell forskning på att barn och unga i samhällsvård löper större risk att drabbas av övergrepp jämfört med andra barn och unga. I en enkätstudie riktad till landets kommuner har Upprättelseutredningen undersökt förekomsten av allvarliga missförhållanden i dagens samhällsvård. Kartläggningen bekräftar att övergrepp och allvarliga försummelser fortfarande förekommer. 
 I detta kapitel kommer befintligt arbete för att tillgodose säker- heten i familjehem och HVB att beskrivas och förslag till ytter- ligare åtgärder presenteras. Inledningsvis redogörs för pågående och planerade åtgärder på nationell nivå, som framför allt grundar sig på information från Socialstyrelsen, Statens institutionsstyrelse (SIS) och Sveriges Kommuner och Landsting (SKL). Därefter redovisas utredningens undersökning om förekomsten av lokala rutiner för att förebygga, upptäcka, åtgärda och analysera allvarliga missförhållanden inom familjehem och HVB. Slutligen presenteras 
 239 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 utredningens överväganden och förslag om hur säkerheten och rättsskyddet för samhällsvårdade barn och unga kan stärkas, hur skyddsfaktorer kan uppmärksammas mer och hur kontinuitet och kvalitet i uppföljningen av de placerade barnens situation kan för- bättras. Utredningen lämnar också förslag om hur ett nödvändigt utvecklingsarbete inom familjehemsvården kan stödjas och hur kontrollen av kvalitet och säkerhet kan förbättras. 
 Barnskyddsutredningen har föreslagit ett stort antal föränd- ringar i de bestämmelser i SoL som rör socialnämndens ansvar och uppgifter för barn och unga som far illa eller riskerar att fara illa och har föreslagit att reglerna samlas i en särskild lag. Förslagen syftar bland annat till att förbättra kvaliteten och säkerheten i samhällsvården samt förbättra kompetensen inom barn- och ung- domsvården. Upprättelseutredningen kommer att lyfta fram de mest angelägna förslagen, som har relevans för frågan om säker- heten i samhällsvården. På några punkter, som gäller familjehems- vården, har Upprättelseutredningen förslag som innebär ytterligare skärpningar, med hänsyn till vad som framkommit under arbetet med utredningen. 
  
 11.2 
  
 Insatser för säkerhet på nationell och lokal nivå 
  
 11.2.1 
  
 Pågående och planerade insatser på nationell nivå 
  
 Lex Bush utvidgas 
 I dag finns en bestämmelse om att de som är verksamma inom omsorgen av äldre personer eller personer med funktionsned- sättning är skyldiga att anmäla missförhållanden i sin egen verk- samhet (14 kap. 2 § SoL och 24a § LSS), så kallade lex Sarah- anmälningar. Allvarliga missförhållanden som inte har avhjälpts ska rapporteras till tillsynsmyndigheten. Syftet med lex Bush är att bidra till att den enskilde får insatser av god kvalitet och skydd mot missförhållanden. 
  
 1 
  
 Den 1 juli 2011 utvidgas lex Bush till hela socialtjänstens om- råde. 
  
 2  
  
 Samtidigt görs vissa förändringar i bestämmelsen. Den nya rapporterings- och anmälningsskyldigheten kommer bland annat att omfatta personalen vid HVB, inklusive de statliga ungdoms- 
  
 1 
  
 Socialstyrelsen 2010b. 
  
 2 
  
 Ds 2009:33; prop. 2009/10:131. 
  
 240 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 hemmen, dess regionala enheter och huvudkontor. Skyldigheten kommer däremot inte att omfatta familjehemsföräldrar, eftersom familjehem inte drivs yrkesmässigt. 
  
 3  
  
 Emellertid kommer utvidgade lex Bush att omfatta socialsekreterare och andra professionella inom socialtjänsten, som får kännedom om missförhållanden i familjehem. 
 Den nya bestämmelsen innebär att alla som fullgör uppgifter inom socialtjänsten och inom SiS, ska vara skyldiga att rapportera om missförhållanden eller påtagliga risker i den egna verksamheten till berörd nämnd, till SiS ledning eller, vid enskilda HVB, till den som bedriver verksamheten. Dessa ska vara skyldiga att utan dröjs- mål avhjälpa missförhållandena eller undanröja den påtagliga risken för missförhållanden. Vid allvarliga missförhållanden, eller då det föreligger påtaglig risk för ett allvarligt missförhållande, ska en anmälan snarast göras till Socialstyrelsen. Anmälningsskyldigheten gäller oavsett om missförhållandet avhjälpts eller risken undanröjts. 
 Socialstyrelsens pågående och planerade arbete 
 Föreskrifter om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete 
 I SoL finns en bestämmelse om att insatser inom socialtjänsten ska vara av god kvalitet (3 kap. 3 §). Enligt Socialstyrelsens föreskrifter ska det finnas ett ledningssystem för det systematiska kvalitets- arbetet, som bland annat ska säkerställa att det finns rutiner för hur fel och brister i verksamheten ska identifieras, dokumenteras, analyseras och åtgärdas samt hur vidtagna åtgärder ska följas upp. Fel och brister ska kartläggas och sammanställas på ett samordnat och systematiskt sätt. Ledningssystemet ska också säkerställa att det finns rutiner för att samla in och använda synpunkter och klagomål från enskilda för att förebygga fel och brister. Enligt Socialstyrelsens handbok om kvalitet i socialtjänsten är det ange- läget att inte bara åtgärda brister utan att också göra en händelse- analys. Analysen kan ge en förklaring till det inträffade samt ge information om vilka åtgärder som bör vidtas för att förhindra att det upprepas. 
  
 4  
  
 Föreskrifterna och allmänna råden om kvalitets- arbete revideras för närvarande och planeras bli gemensamma för hälso- och sjukvården och socialtjänsten. 
  
 5 
  
 3 
  
 Prop. 2009/10:131, s. 301. 
  
 4 
  
 SOSFS 2006:11 (S); Socialstyrelsen 2008a. 
  
 5 
  
 Nya föreskrifter och allmänna råd beräknas, enligt uppgift från Socialstyrelsen, beslutas vid halvårsskiftet 2011. 
  
 241 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Pågående och planerade insatser för samhällsvårdade barn och unga 
 Socialstyrelsen har i skrivelse 
  
 6  
  
 till Upprättelseutredningen beskrivit sitt pågående arbete och hur myndigheten avser att arbeta fram- ledes för att åstadkomma en trygg och säker vård för barn och unga i familjehem och HVB. 
 Socialstyrelsen avser att ta ansvar för sammanhållna och lång- siktiga insatser för att skapa bättre förutsättningar för placerade barn och unga, när det gäller deras hälsa, skolgång och livssituation i övrigt. Det innebär förstärkning av statens tillsyn och normering på området och insatser som syftar till att styra utvecklingen mot en evidensbaserad praktik, bland annat genom att pröva förut- sättningarna för att ta fram nationella riktlinjer. Särskilda satsningar på statistik och utvärdering av verksamheten anses också moti- verade. 
 Socialstyrelsen har under året tagit fram informationsmaterial, riktat till placerade barn och ungdomar om deras rättigheter. I materialet finns också hänvisning till ett  
 020-nummer 
  som barn och unga i familjehem och HVB kan ringa om de har frågor eller synpunkter. 
  
 7 
  
 Myndigheten är i slutfasen av ett arbete som syftar till att ta fram ett bedömningsinstrument, som kan bidra till mer likvärdiga bedömningar vid rekrytering av familjehem. Detta instrument ska kunna användas i ett initialt skede för att dels identifiera olämpliga familjehem, dels bedöma blivande familjehems kapacitet. Instru- mentet ska också kunna ge de sökande en inblick i vad som för- väntas av dem som familjehemsföräldrar. Socialstyrelsen anser vidare att varje familjehem bör erbjudas möjlighet att delta i utbild- ning inför eller nära anslutning till att barnet placeras. En sådan utbildning bör ha ett likartat innehåll över hela landet. Social- styrelsen avser därför att ta fram ett utbildningsmaterial. Social- styrelsen har sedan tidigare, inom ramen för BBIC, tagit fram for- mulär för de regelbundna uppföljningarna av placerade barns situa- tion och för återkommande intervjuer med placerade barn. 
 Socialstyrelsen har påbörjat ett långsiktigt arbete för att komma till rätta med kända brister i familjehemsvården. Arbetet förutsätts på två års sikt resultera i föreskrifter, allmänna råd, handbok och 
  
 6 
  
 Socialstyrelsen 2010d. 
  
 7 
  
 Under perioden  
  
 april–oktober 
  2010 har 87 ungdomar hört av sig, via telefon eller mejl. Flertalet var  
 15–17 
  år och de vanligaste frågorna gällde deras rättigheter, få komma i kontakt med socialtjänsten eller få till stånd en annan placering eller förändring i övrigt. 
 242 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 annat kunskapsstöd inom familjehemsvården. Avsikten är att kon- tinuerligt bevaka och främja utvecklingen inom detta område. 
 En försöksverksamhet med tillsynsombud för barn som är pla- cerade i familjehem bedrivs i tio kommuner och omfattar 60 barn. Ombudet ska besöka barnet flera gånger i den initiala fasen för att skapa kontakt och därefter minst fyra gånger per år. Uppgiften är att se till att barnets rättigheter tillgodoses. De tio tillsynsombuden är under försöksperioden anställda av Socialstyrelsen. Verksamheten kommer att utvärderas med stöd av en kontrollgrupp. 
 Gemensamma bedömningskriterier för  
 HVB-tillsynen 
  har tagits fram och från och med innevarande år ska alla HVB besökas minst två gånger per år, varav en gång oanmält. Socialstyrelsen utövar även tillsyn över de statliga ungdomshemmen. Här pågår ett utvecklingsarbete att ta fram bedömningskriterier för en tydlig tillsyn och föreskrifter som reglerar  
 SiS-hemmen. 
  Gällande före- skrifter och allmänna råd om hem för vård eller boende (SOSFS 2003:20) kommer att ses över. Socialstyrelsen har upprättat en förteckning över samtliga HVB, som syftar till att underlätta kommunernas möjligheter att hitta ett lämpligt hem och ligga till grund för Socialstyrelsens tillsyn. Förteckningen revideras årligen. 
 Det pågår arbete med att utveckla nationella kvalitetsindikatorer som kan ligga till grund för så kallade Öppna jämförelser inom barn- och ungdomsvården. I det arbetet är indikatorer för att mäta insatser till barn och unga som placeras utanför det egna hemmet särskilt prioriterade. Socialstyrelsen avser också att utveckla en metod för att undersöka placerade barns och ungas syn på vården. 
 Statens Institutionsstyrelses pågående och planerade arbete 
 SiS har i en skrivelse till Upprättelseutredningen 
  
 8  
  
 beskrivit sitt arbete för att förhindra och upptäcka övergrepp och allvarliga försum- melser vid de särskilda ungdomshemmen. 
 Inom SiS pågår ett utvecklingsarbete för att förtydliga den unges rättigheter. Bland annat har en gemensam värdegrund och etiska riktlinjer tagits fram. Styrdokument finns i form av riktlinjer för utredningar, tillämpning av de särskilda befogenheterna, god omvårdnad, etik, skolverksamhet och hälso- och sjukvård. Verk- samheten följs upp och kvalitetssäkras, bland annat genom struktu- rerade intervjuer med ungdomarna och placerande socialtjänst. I 
  
 8  
 SiS 2010. 
 243 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 ADAD-intervjuer 
  (Adolescent Drug Abuse Diagnosis) vid inskriv- ning, utskrivning och ett år efter utskrivning ger ungdomar sin syn på sin situation inom flera olika livsområden. 
 Alla ungdomar har rätt till och ska få hjälp med att vara del- aktiga i planeringen av sin vård. Utbildningsinsatser för personalen genomförs med särskild inriktning på hur delaktighet i utredning och behandlingsplanering ska gå till. Den unge har rätt att läsa sin journal. Om han eller hon anser att någon uppgift är felaktig ska detta antecknas i journalen. 
 SiS har rutiner för klagomålshantering. Ungdomarna får infor- mation om sina rättigheter och hur de ska göra för att framföra klagomål och överklaga beslut. Informationen ges muntligt och i form av en folder från Socialstyrelsen. På varje institution finns ett brukarforum där ungdomarna uppmanas att vara med och ha synpunkter för att påverka sin vistelse på ungdomshemmet. 
 Den unge har rätt att överklaga vissa beslut och få hjälp med det. Fokusgrupper av unga får beskriva hur de uppfattat perso- nalens tillämpning av de särskilda befogenheterna. 
 Den unge kan vända sig till behandlingspersonalen, till psykolog eller sjuksköterska, direkt till avdelningsföreståndaren eller insti- tutionschefen om sin situation. Om det framkommer att han eller hon upplever sig bli illa behandlad, eller på annat sätt befinner sig i en utsatt situation, ska personalen kontakta sin närmaste arbets- ledare. 
 Den unge har alltid rätt att kontakta sin socialsekreterare, sin advokat samt sina anhöriga eller andra närstående, såvida det inte finns restriktioner i form av t.ex. umgängesförbud. Han eller hon har också rätt att ringa Socialstyrelsens särskilda telefonnummer för placerade barn och unga samt att kontakta media. 
 SiS har rutiner för personalens agerande då övergrepp och all- varliga försummelser blir kända, vilka redovisas längre fram i kapit- let. Genom systematiserad kunskap om händelser av allvarlig karaktär sker ett fortlöpande förbättringsarbete, i syfte att förbättra säkerheten för de placerade ungdomarna. 
 244 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Sveriges Kommuner och Landstings pågående och planerade arbete 
  
 9 
  
 SKL gör för närvarande en extra satsning på arbetsområdet Bättre stöd till utsatta barn, där frågor kring samhällsvårdade barn och unga utgör en del. SKL har nyligen slutfört ett projekt för att ge stöd till kommunerna vid upphandling och uppföljning av institu- tionsvård. En kunskapsbaserad vägledning för upphandling av  
 HVB-vård 
  och en modell för uppföljning av vården har tagits fram. En rapport publicerades i december 2010 och en konferens anord- nades i januari 2011 för att sprida vägledningen och föra fram olika aktörers roll i kvalitetsarbetet för placerade barn. 
  
 10 
  
 SKL driver ett treårigt utvecklingsarbete, som kallas Modell- områdesprojektet. Det syftar till att synkronisera olika insatser för att stärka barns och ungdomars psykiska hälsa, allt från hälso- främjande insatser till insatser för de som har en komplicerad proble- matik. En del i det arbetet innebär att samordna specialistnivåernas insatser för placerade barn och unga. Projektet avslutas 2011 och modeller som tagits fram ska spridas till kommuner och landsting. 
 Tillsammans med Migrationsverket driver SKL ett projekt om ett bättre mottagande av ensamkommande asylsökande barn och ungdomar. Som en del i projektets handlingsplan genomförs en utbildningssatsning för att skapa bättre förutsättningar för ett lång- siktigt och värdigt mottagande av dessa barn och ungdomar, som bland annat har behov av någon form av placering. 
 Vid genomförandet av utvidgning av Scott kan nationellt stöd för metodutveckling i form av risk- och händelseanalys behöva ges. SKL är beredda att bidra i det arbetet utifrån erfaren- heter som finns av att använda sådana verktyg i hälso- och sjukvården. 
 SKL deltar i Socialstyrelsens arbete med att ta fram Öppna jämförelser för den sociala barn- och ungdomsvården, dvs. en jäm- förelse mellan kommunerna utifrån olika kvalitetsindikatorer. Ett syfte med Öppna jämförelser är att vara ett underlag för kommuner- nas utvecklings- och kvalitetsarbete. 
 SKL deltar i arbetet med att kvalitetssäkra och sprida en modell för att stärka familjehemsplacerade barns skolgång, som benämns Mcmillan, och sprider även andra goda exempel inom familjehems- 
  
 9 
  
 Skriftlig redovisning från SKL  
  
 2010-12-06. 
  
 10 
  
 SKL 2010. 
  
 245 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 vården. 
  
 11  
  
 SKL planerar också insatser under kommande år för att stödja kommunerna i arbetet med rekrytering av familjehem. 
 SKL har i samband med en hearing, anordnad av Upprättelse- utredningen, förklarat sig vara beredda att göra landsting och kom- muner uppmärksamma på att många av de som utsatts för vanvård har behov av olika typer av insatser. SKL kan också sprida goda exempel på enskilda kommuners direkta ursäkt till drabbade. 
  
 11.2.2 
  
 Utredningens slutsatser om nationella insatser för säkerhet 
  
 Utredningen konstaterar att många åtgärder har initierats på natio- nell nivå för att förbättra för samhällsvårdade barn och unga, exempelvis den nya tillsynsorganisationen, utvidgningen av lex Bush, Socialstyrelsens normerings- och vägledningsprojekt inom familjehemsvården, SiS strukturerade arbete under senare tid för att förbättra säkerheten vid de statliga ungdomshemmen samt SKL:s projekt för att utveckla arbetet med upphandling och uppföljning av institutionsvården för barn och unga. Utredningen bedömer att det finns en samsyn kring den utveckling som samhällsvårdens genomgått och behovet av förbättringar. Det finns också en vilja att komma till rätta med de missförhållanden och risker som har uppdagats, men som det tidigare funnits en omedvetenhet kring. Samtidigt rör de pågående och planerade åtgärderna på nationell nivå begränsade områden och det saknas en samlad analys av de långsiktiga behoven inom samhällsvården och en plan för hur dessa ska tillgodoses. Flertalet av de redovisade aktiviteterna fokuserar inte heller specifikt på säkerheten för barn och unga i samhällsvård. 
 En jämförelse med patientsäkerhetsarbetet på den nationella nivån visar på en förhållandevis stor omedvetenhet och bristande aktivitet när det gäller samhällsvårdade barns och ungas utsatthet för övergrepp och allvarliga försummelser. Från regeringens sida har t.ex. uttalats att en nollvision ska gälla för vårdskador, vilket innebär att ingen patient ska behöva drabbas av en skada som kunde ha undvikits. En ny patientsäkerhetslag 
  
 12  
  
 trädde i kraft den 1 
  
 11 
  
 Syftar främst på skriften Familjehemsvård ur ett barnperspektiv, som gavs ut 2009. 
  
 12 
  
 Den nya patientsäkerhetslagen (2010:659) innebär bl.a. ett systematiskt patientsäkerhetsarbete ska bedrivas och att vårdgivarna årligen ska beskriva hur patientsäkerhetsarbetet har bedrivits. Vårdgivare ska anmäla händelser som har medfört eller hade kunnat medföra vårdskada till Socialstyrelsen och legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal som bedöms utgöra en fara för patientsäkerheten ska rapporteras. Enskilda patienter kan också anmäla klagomål till Socialstyrelsen. 
  
 246 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 januari 2011 och staten och SKL har träffat en överenskommelse om en prestationsbaserad ersättningsmodell för att stimulera patient- säkerhetsarbetet i landstingen. Socialstyrelsen och SKL har vidare lång erfarenhet av och stort gemensamt engagemang i patientsäkerhets- arbete inom hälso- och sjukvården. 
 Utredningen anser sammanfattningsvis att det arbete som pågår och planeras på nationell nivå för ökad säkerhet inom samhälls- vården är värdefullt. Det har dock inte den omfattning och lång- siktighet som krävs för att kunna slå fast att man från centralt håll har gjort vad som kan göras för att vanvården av en av samhällets mest utsatta grupper inte ska upprepas i framtiden. 
  
 11.2.3 
  
 Lokala rutiner för säkerhet inom samhällsvården 
  
 Sällsynt med skriftliga och väl kända rutiner 
 Länsövergripande riktlinjer och rutiner finns på många håll för olika myndigheters agerande vid misstanke om brott mot barn och unga, dvs. våld eller sexuella övergrepp. Socialstyrelsen har utar- betat allmänna råd och handbok som bland annat beskriver social- tjänstens roll och uppgifter vid misstanke om brott mot barn. 
  
 13  
  
 Dessa rekommendationer är väl kända och efterlevs, såvitt utred- ningen kan bedöma, och är självfallet tillämpliga även om det aktuella barnet vistas i ett familjehem eller på en institution. I den följande beskrivningen avses dock sådana kompletterande rutiner, som specifikt tar sikte på övergrepp och allvarliga försummelser mot placerade barn och unga. 
 I den enkätundersökning som genomfördes av Upprättelse- utredningen har endast 21 av 290 kommuner/stadsdelar svarat att de har rutiner eller riktlinjer för att förebygga och upptäcka över- grepp eller annan vanvård av barn och unga i familjehem och HVB, utöver sedvanliga utrednings- och uppföljningsrutiner. Någon ytterligare information om dessa rutiner efterfrågades inte och utredningen kan därför inte avgöra om det förekommer något strukturerat arbete för att förebygga och upptäcka missförhållanden. 
 I undersökningen ställdes också frågan om kommunen/stadsdelen har specifika rutiner eller riktlinjer för åtgärder och uppföljning vid misstanke eller kännedom om övergrepp eller annan vanvård under 
  
 13  
 Socialstyrelsen 2006. 
 247 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 pågående placering i familjehem eller HVB. Tre svarsalternativ an- gavs, nämligen 
  
 - 
  
 finns inga rutiner utan varje ärende hanteras utifrån omständlig- heterna i det enskilda fallet, 
  
 - 
  
 finns rutiner men de är inte dokumenterade och sannolikt inte fullt ut kända i organisationen, 
  
 - 
  
 finns skriftliga och väl kända rutiner. 
  
 Endast 24 kommuner uppgav sig ha skriftliga och väl kända rutiner för åtgärder och uppföljning av övergrepp eller annan vanvård under pågående placering. 15 av kommunerna har hörsammat upp- maningen, vid en uppföljande kontakt, att delge dessa för utred- ningen. Endast ett fåtal visade sig vara sådana rutiner som efterfrågades. Merparten av dokumenten innehöll generella rikt- linjer vid misstanke om brott mot barn och unga, som har nämnts ovan. Andra avsåg rutiner kring anmälningsskyldigheten till socialtjänsten när barn far illa respektive rutiner vid hot och våld mot personalen vid HVB. 
 Åtta kommuner har redovisat specifika skriftliga rutiner för agerande vid misstanke om allvarliga missförhållanden för placerade barn och unga. Sex kommuner avser familjehemsvården. Två av kommunerna driver egna HVB för ungdomar och har riktlinjer och rutiner för denna verksamhet – se vidare nästa avsnitt. Några motsvarande rutiner eller riktlinjer har inte redovisats för social- tjänstens åtgärder vid anmälan om allvarliga missförhållanden för barn och unga i extern  
 HVB-vård. 
  Detta trots att socialtjänsten har ansvar för att agera, oberoende av hur den aktuella institutionen hanterar situationen. 
 Riktlinjer och rutiner inom familjehemsvården 
 Sex av de dokument som utredningen tagit del av gäller rutiner, som ingår i respektive kommuns samlade riktlinjer för familje- hemsvården. Ofta återfinns de under rubriken anmälan mot familjehem. Rutinerna eller riktlinjerna består av några eller samt- liga av följande punkter: 
  
 Att placerade barns och ungas berättelser alltid ska tas på allvar, oavsett situationen i övrigt. 
  
 248 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Att kontakten med det enskilda barnet ska intensifieras vid en anmälan om missförhållanden. 
  
 Att behövliga kontakter kring barnet ska tas. 
  
 Att ansvarig arbetsledare ska delges information då social- tjänsten får kännedom om misstänka missförhållanden i ett familjehem. I vissa rutiner anges att arbetsledaren ska medverka vid möten som behandlar anmälan. 
  
 Att en förhandsbedömning ska göras för att komma fram till om barnets behov eller situation motiverar att en utredning inleds. I denna ingår också att överväga om barnet behöver omedel- bart skydd, exempelvis genom omplacering. Vårdnadshavaren ska alltid informeras om beslut fattas om att en utredning ska inledas. 
  
 Att polisanmälan ska övervägas, eventuellt i samråd med polis eller åklagare. 
  
 Att en särskild samrådsgrupp, bestående av berörda myndig- hetsrepresentanter, ska konsulteras och att myndigheternas åtgärder ska samordnas. I vissa län sker samrådet och samord- ningen mellan myndigheterna inom ramen för utvecklat samar- bete i ett så kallat barnahus. 
  
 14 
  
 Att en eventuell utredning på grund av missförhållanden i familjehemmet inte bör genomföras av ansvarig socialsekreterare eller familjehemssekreterare. Ibland kan det vara lämpligt att anlita en oberoende utredare från en annan stadsdel respektive kommun. Tillsynsmyndigheten kan behöva kontaktas i kompli- cerade ärenden. 
  
 Att familjehemmet ska underrättas om anmälan. 
  
 Att familjehemmet ska få behövligt stöd om misstankarna visar sig ogrundade och barnet ska bo kvar respektive – vid en omplacering – att det nya familjehemmet ska erbjudas särskilt stöd. 
  
 Att barnets vårdnadshavare ska kontaktas, om uppgifter fram- kommer som påverkar barnets förhållanden. 
  
 14  
 Socialstyrelsen m.fl. 2008c. 
 249 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 I vissa rutiner anges inom vilken tid olika moment ska göras och att hela processen ska ske skyndsamt. Vidare anges i något av doku- menten vilka befattningshavare som ska delta i internt samråd för att diskutera anmälan och hur den ska hanteras. I vissa dokument finns anvisningar för vilka uppgifter som ska dokumenteras i bar- nets personakt och vilka som ska dokumenteras i familjehems- akten. 
 Frågan om rutiner för säkerhet har inte uppmärksammats i den statliga verksamhetstillsynen av familjehemsvården, såvitt framgår av nationella tillsynsrapporter. Utredningen kan inte bedöma i vil- ken utsträckning frågor om allvarliga missförhållanden har behand- lats inom ramen för enskilda tillsynsärenden. 
 Riktlinjer och rutiner vid HVB 
 Två kommuner har, i utredningens undersökning, redovisat att man har skriftliga och väl kända rutiner inom kommunens egna institutioner. I det ena exemplet har hänvisats till ett dokument med rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda sexuella över- grepp, fysisk och psykisk misshandel. Dokumentet innehåller ordningsregler, rutiner för återkommande samtal kring frågor om förhållningssätt och värderingar, uppmärksamhet på signaler samt åtgärder vid misstanke om övergrepp. 
 I det andra exemplet har olika dokument redovisats med riktlinjer, rutiner, ordningsregler m.m. för den aktuella institutionen. I ett välkomstbrev, med direkt tilltal till ungdomarna, informeras om olika handlingsalternativ ifall det skulle uppkomma en situation där en ungdom känner sig orättvist behandlad eller kränkt. I ett särskilt kvalitetsdokument finns formuleringar om personalens bemötande, värdegrund och etiska riktlinjer, där utnyttjande av beroende- ställning och sexuella relationer med ungdomarna beskrivs som oacceptabla handlingar. 
 Vid utredningens hearing med vårdgivare och branschorgani- sationer har inte några särskilda rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda övergrepp rapporterats inom enskilda HVB. 
 Av rapporten från den nationella tillsynen åren  
 2006–2008, 
  framgick att endast 65 procent, av de 256 HVB för barn och unga som granskades sammantaget, uppfyllde bedömningskriterierna inom området säkerhet. 
  
 15  
  
 Det fanns brister bland annat när det gäller 
  
 15  
 Socialstyrelsen 2009b, s 23 ff. 
 250 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 registerkontroll av personal som anställs och det saknades ofta riskanalyser och rutiner för att förhindra och förebygga sexuella, fysiska och psykiska övergrepp. Några verksamheter hade rutiner, men de var okända för personalen. Länsstyrelserna påtalade att det ofta saknades rutiner för personalens agerande när övergrepp mot placerade barn och unga inträffar. Samtidigt bedömde länsstyrel- serna att de HVB som hade rapporterat fall av övergrepp mot ungdomar från andra ungdomars sida hade agerat på ett bra sätt och vidtagit adekvata åtgärder. 
  
 16 
  
 Riktlinjer och rutiner vid de särskilda ungdomshemmen (SiS) 
 SiS har råd och riktlinjer för situationer där personal misstänks för brott eller annat olämpligt beteende mot en elev. 
  
 17  
  
 Institutions- chefen har ansvar för att händelsen utreds och att lämpliga åtgärder vidtas. Bland annat ska den unge få de omedelbara stödinsatser som han eller hon behöver och erbjudas samtal med psykolog eller mot- svarande. Socialtjänsten i den placerande kommunen ska omedel- bart kontaktas och överenskommelse göras om vem som infor- merar den unges anhöriga eller andra närstående. I riktlinjerna upp- märksammas anmälningsskyldigheten till socialtjänsten och att polisanmälan ska göras vid misstanke om brott. Som regel gäller, enligt rutinerna, att polisanmälan ska göras även i tveksamma fall. Faller händelsen inom hälso- och sjukvårdsansvaret gör institutionen en så kallad Cook  
 Maria-anmälan. 
  
 18 
  
 Riktlinjerna innehåller också anvisningar för dokumentation samt för information till elever och personal. Slutligen finns rikt- linjer för institutionschefens eventuella anmälan till personal- ansvarsnämnden, som har att pröva frågan om en anställds skiljande från tjänsten, disciplinansvar, polisanmälan och avstängning. Under den tid som en polisutredning eller rättslig prövning pågår ska den misstänkte inte komma i kontakt med eleverna. 
 SiS har även tagit fram riktlinjer för så kallad teckenekonomi, som används inom flera av ungdomshemmen, med syftet att moti- vera och förstärka önskvärda handlingar eller beteenden. Enligt 
  
 16 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 20 ff.; Socialstyrelsen 2010a, s. 43 f. 
  
 17 
  
 SiS 2007. 
  
 18 
  
 Lex Collins innebär att vårdgivare, enligt patientsäkerhetslagen, har skyldighet att anmäla till Socialstyrelsen om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av en allvarlig skada eller sjukdom. Hälso- och sjukvårdspersonalen har i sin tur skyldighet att rapportera motsvarande händelser och risker till vårdgivaren. 
  
 251 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 riktlinjerna ska en överenskommelse göras med ungdomarna om vilka beteenden som är bra eller önskvärda utifrån deras indi- viduella behandlingsplaner. Teckenekonomi får inte användas på ett sådant sätt att de tecken eller poäng som kan bytas mot aktiviteter eller privilegier inskränker de fri- och rättigheter som barn och unga är tillförsäkrade genom lag. Som exempel på fri- och rättig- heter som inte får vara en premiering nämns i riktlinjerna att tele- fonera, ta emot telefonsamtal och besök. Vid varje institution, där teckenekonomi bedrivs, ska en ansvarig finnas, som bevakar att metoden är individuellt inriktad och att den utvärderas. Behandlings- personalen ska vara utbildad i metoden. 
  
 19 
  
 11.2.4 
  
 Utredningens slutsatser om lokala insatser för säkerhet 
  
 Utredningen har fått ett allmänt intryck, från hearings med före- trädare för kommuner, branschorganisationer, vårdgivare m.fl. att det finns en ovana eller oförmåga att specifikt fokusera på säker- heten och identifiera åtgärder i den egna verksamheten, som skulle kunna förhindra övergrepp och andra allvarliga försummelser. 
 Utredningen kan, med stöd av utredningens enkätundersökning och kontakter i övrigt, också konstatera att det är sällsynt med skriftliga och väl kända rutiner inom socialtjänsten och inom HVB för att förebygga, upptäcka och åtgärda övergrepp och andra allvarliga missförhållanden i samhällsvården. Några exempel på systematiskt arbete med att samla in och analysera allvarliga fel i samhällsvården har heller inte påträffats i utredningens kommun- kontakter eller kontakter med vårdgivare. Utredningen finner denna brist på systematiskt säkerhetsarbete helt oacceptabel och menar att det på alla nivåer vilar ett stort ansvar för att bristerna åtgärdas. Övergrepp och andra allvarliga missförhållanden går att förhindra och i de fall de ändå inträffar måste situationen hanteras så att berörda barn och ungdomar skyddas mot fortsatt utsatthet och får hjälp att gå vidare. 
 Utredningen tar inte ställning till vad rutinerna inom social- tjänsten respektive inom institutionerna konkret bör innehålla. Som inriktning vill dock utredningen framhålla vikten av att ruti- nerna uppmärksammar hur stödet till barnet eller den unge ska säk- ras under processen och hur möjligheten till delaktighet utifrån ålder och mognad kan tillgodoses. Det är också viktigt att som ru- 
  
 19  
 SiS 2010a. 
 252 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 tin överväga om en anmälan om missförhållande i en placering bör handläggas av en oberoende person. En sådan anvisning fanns med i några riktlinjer för familjehemsvård, men saknades i de rutiner från kommunala HVB och SiS, som utredningen tagit del av. Sam- tidigt menar utredningen att det krävs att denna och andra rutiner tar hänsyn till vad som bedöms vara bäst för det enskilda barnet. Om ett familjehemsplacerat barn exempelvis har en förtroendefull kontakt med socialsekreteraren är det viktigt att denne kan finnas med som stöd i en utredning om påstådda missförhållanden. 
 Rutiner för att förebygga och åtgärda missförhållanden behövs för att öka vaksamheten kring risker i samhällsvården och för att öka sannolikheten för att verksamheten agerar professionellt om misstanke om missförhållande uppstår. Samtidigt får rutiner aldrig användas slentrianmässigt. Det är viktigt att inse och agera utifrån att varje barn eller ung person och situation är unik. Det är också viktigt att ha i minnet, menar utredningen, att en förutsättning för att ett barn ska våga berätta om missförhållanden i familjehem respektive HVB är engagemang och lyhördhet från socialsekreterarens och andra vuxnas sida. 
  
 11.2.5 
  
 Överväganden och förslag om hur säkerheten i samhällsvården kan förbättras 
  
 Utredningens bedömning:  
 Övergrepp och allvarliga försum- melser förekommer även i dagens samhällsvård och ansvariga myndigheter och vårdgivare saknar rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda dessa. Det förekommer inte heller någon systematisk analys av de fall av allvarliga missförhållanden som kommer till socialtjänstens kännedom. Både på lokal och natio- nell nivå behövs ett ökat säkerhetstänkande inom samhälls- vården. 
  
 Utredningens förslag:  
 Regeringen bör initiera ett långsiktigt program för ökad säkerhet inom samhällsvården av barn och unga. 
 Barnskyddsutredningens förslag om att det av lagen ska framgå att socialnämnden har ansvar för att det finns rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda risker och missförhållanden inom den sociala barn- och ungdomsvården bör genomföras. 
 253 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Regeringen bör uppdra åt Socialstyrelsen att kontinuerligt följa omfattningen av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården samt analysera och sprida de erfarenheter som görs. 
 Samhällsvården får aldrig skada 
 Ett minsta utfall av samhällsvården måste vara att den inte är till skada eller förvärrar barnets eller den unges situation. Sannolikt kan dock övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården aldrig helt elimineras – beroende på att det inte går att fullt ut kontrollera vårdmiljön och de som vårdar barnet. Utredningen menar dock att missförhållandena kan minimeras, om det finns en grund- struktur av god kvalitet och vårdsystemet därtill har en hög med- vetenhet om de risker som finns och arbetar för att systematiskt stärka de skyddande faktorerna. 
 Nationellt program för säkerhet 
 Utredningen har dessvärre tvingats konstatera att övergrepp och allvarliga försummelser fortfarande förekommer i relativt stor omfattning samt att det finns en omedvetenhet om problemet på alla samhällsnivåer, inom myndigheter, organisationer och i forskar- världen. Det innebär att insatser inte bedrivs i någon större omfatt- ning och att det finns begränsad erfarenhet av att arbeta med säker- het inom socialtjänsten som helhet. 
 Utredningen anser att erfarenheter från hälso- och sjukvården, i relevanta delar, bör tas till vara i arbetet för ökad säkerhet. Patient- säkerhetsarbetet har gått från en individsyn (syndabockstänkande) till en systemsyn, dvs. med fokus på brister i rutiner, arbetsmiljö, ledarskap, organisation samt kommunikation mellan olika parter. 
  
 20  
  
 Ett sådant strukturellt angreppssätt behöver finnas även i säke- rhetsarbetet inom samhällsvården för barn och unga. Organisa- tionen och arbetsledningen måste möjliggöra och stödja ett arbete som tar till vara kunskap och erfarenhet om skyddande faktorer och det måste finnas ett säkerhetstänkande i varje led av en place- ring. 
  
 20  
 Socialstyrelsen m.fl. 2009. 
 254 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Ett nationellt program för ökad säkerhet inom samhällsvården kan innehålla stöd för att 
  
 - 
  
 systematiskt förstärka de skyddande faktorerna vid en placering (se vidare 11.4.1), 
  
 - 
  
 utveckla rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda allvarliga missförhållanden, 
  
 - 
  
 utveckla riktlinjer för arbetssätt inom HVB som är lagligt och etiskt prövade (se vidare 11.3.6), 
  
 - 
  
 finna former för att socialtjänsten inför en placering ska kunna få lättillgänglig information om brister och kvalitet i ett tänkt HVB eller familjehem, utifrån bland annat tillsynsrapporter, 
  
 - 
  
 utveckla samarbetet mellan kommuner för att bland annat för- hindra att olämpliga hem får uppdrag (se vidare 11.5.2), 
  
 - 
  
 utveckla metoder för risk- och händelseanalyser, 
  
 - 
  
 utarbeta riktlinjer och rutiner för tillämpning av Scott inom samhällsvården av barn och unga samt 
  
 - 
  
 utveckla former för nationell uppföljning av säkerhetsarbetet och hur den kunskap som med tiden aggregerats kan spridas. 
  
 Nationella insatser är nödvändiga för stöd, samordning, analys och fortsatt utveckling av arbetet med säkerheten inom samhällsvården. Även om vissa insatser redan förekommer behövs ett samlat grepp för att säkerhetsarbetet ska bli en naturlig del av den löpande verksamheten. Både Socialstyrelsen och SKL har viktiga uppgifter på nationell nivå utifrån sina olika roller. 
 Plattformen för arbetet med att utveckla en evidensbaserad praktik  
 bör, enligt utredningens uppfattning, vara en utmärkt form för en överenskommelse mellan regeringen och SKL om mål och delmål, ansvar, organisation och uppföljning av detta arbete. 
  
 Egenkontrollen behöver förbättras 
 Utredningen har konstaterat att egenkontrollen, bland annat i form av rutiner och systematiska analyser av fel och brister, är svagt utvecklad inom barn- och ungdomsvården men också inom insti- tutionerna. Trots att normering från Socialstyrelsen om systematiskt 
 255 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 kvalitetsarbete finns sedan några år, har utredningen inte något intryck av att det har påverkat arbetet inom detta verksamhets- område. 
 Barnskyddsutredningen har tidigare föreslagit en bestämmelse om att socialnämnden ska ansvara för att det finns rutiner för att förebygga, upptäcka och åtgärda risker och missförhållanden i den sociala barn- och ungdomsvården, vilket är angeläget. En sådan skyldighet betonar nämndens ansvar för att både ge ekonomiska och andra förutsättningar för arbetet med att skydda barn och unga i samhällsvård och att följa upp att samhällsvården fungerar på ett säkert sätt. 
 Arbetet med lokala risk- och händelseanalyser behöver stimuleras 
 Det förekommer inte något systematiskt arbete för att analysera fall av övergrepp och allvarlig försummelse inom samhällsvården, så kallade risk- och händelseanalyser, med syfte att lära för framtiden. I den akuta situationen, när ett övergrepp eller andra allvarliga missförhållanden har uppdagats, är det naturligt att antalet handläggare och beslutsfattare som är involverade begränsas. Mycket tyder dock på att det inte heller i ett senare skede finns någon tradition eller några rutiner inom socialtjänsten att lyfta fram haverier för analys och diskussion inom en bredare krets av kolle- gor eller på övergripande nivå i socialtjänsten. Det kan finnas ett psykologiskt motstånd om berörda känner sig personligt ansvariga för det som har hänt. Det kan också finnas en rädsla för att lyfta fram missförhållanden, utifrån en tanke om att det kan skada förtroendet för barn- och ungdomsvården i allmänhet. Utred- ningen menar att öppenhet och förmåga att ifrågasätta och disku- tera den egna verksamheten snarast bör förstärka förtroendet hos närmast berörda och allmänheten i övrigt. Avsaknaden av rutiner eller krav på en öppen genomlysning bidrar till att händelserna behandlas som enskilda olycksfall i arbetet och inte som en möjlighet till lärande i organisationen. 
 Utredningen anser att det inom ramen för ett nationellt pro- gram för säkerhet bör ges metodstöd för att stimulera arbetet med lokala så kallade risk- och händelseanalyser. Utredningen anser också att dessa analyser bör vara verksamhetsöverskridande, dvs. även omfatta förskola, skola, BVC, BUP, tandvård m.fl. verksam- 
 256 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 heter, för att kunna se hur samhällets totala stöd och skydd kan ha brustit. 
 Övergrepp och allvarliga försummelser behöver följas och analyseras på nationell nivå 
 Inte heller på nationell nivå förekommer något systematiskt arbete för att kartlägga och analysera fall av övergrepp och allvarliga försummelser inom samhällsvården. 
 Den nya lex  
 Sarah-bestämmelsen 
  kommer att innebära en skyldighet för socialtjänsten att, inom ramen för sitt kvalitetsarbete, anmäla allvarliga missförhållanden till Socialstyrelsen. Det är ännu inte känt hur Socialstyrelsen kommer att arbeta med dessa anmäl- ningar, men sannolikt kommer fokus i bedömningarna att ligga på socialtjänstens åtgärder med anledning av det inträffade. När det gäller allvarliga missförhållanden i samhällsvården, särskilt inom familjehemsvården, finns anledning att också granska omständlig- heterna i övrigt för att identifiera riskfaktorer och riskmiljöer och lära för framtiden. 
 Med hänsyn till att det rör sig om relativt få fall av övergrepp och allvarliga försummelser i en enskild kommun är det angeläget att dessa kan samlas in och analyseras systematiskt på nationell nivå. Utredningen anser att regeringen särskilt bör uppdra åt Social- styrelsen att kontinuerligt och systematiskt följa förekomsten av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården samt analy- sera och sprida de erfarenheter som görs. 
  
 11.3 
  
 Samhällsvårdade barns och ungas rättsskydd 
  
 11.3.1 
  
 Rättsskyddet är svagt under placeringen 
  
 Förekomsten av övergrepp och allvarliga försummelser inom sam- ällsvården aktualiserar frågan om placerade barns och ungas rätts- liga ställning, bland annat deras rättssäkerhet, deras rätt att få och ge information och deras möjlighet att kunna påverka sin tillvaro under placeringen. 
 Rättsskyddet för barn och unga anses vara tillgodosett i den svenska lagstiftningen fram till beslut eller dom om samhällsvård – däremot är det svagt under själva verkställigheten. De beslut som fattas rör oftast barnets vardagstillvaro och de allmänna rättsskydds- 
 257 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 bestämmelser som finns är endast tillämpliga på beslut av myndig- hetsutövande karaktär. Thompson pekar i sin forskning på att det får till följd att barn under 15 år generellt sett är helt beroende av att andra, främst socialsekreterare, familjehemsföräldrar eller behandlingspersonal, tillgodoser hennes eller hans specifika behov och intressen. 
  
 21  
  
 Först när barnet vid 15 års får ställning som part och blir processbehörigt kan det i vissa avseenden hävda sin rätt, t.ex. motsätta sig fortsatt vård med stöd av SoL, ansöka om bistånd på egen hand, beviljas en kontaktperson oberoende av vårdnads- avarens inställning etc. 
  
 22 
  
 11.3.2 
  
 Tvångsmedlen inom den statliga ungdomsvården har ifrågasatts 
  
 De statliga ungdomshemmen kan vid behov använda sig av vissa särskilda befogenheter, enligt gällande tvångslagstiftning. Som tidi- gare har nämnts har tillämpningen av en av dessa särskilda befogen- heter, nämligen avskiljningarna, starkt ifrågasatts av Barnombuds- mannen ur ett rättighetsperspektiv. Sveriges användning av iso- lering på de statliga ungdomshemmen har också kritiserats av FN:s barnrättskommitté, som menar att en sådan åtgärd endast får användas i exceptionella fall. Barnrättskommittén rekommenderar att tiden för avskiljning förkortas, med målet att på sikt avskaffa åtgärden helt. SiS har skärpt sina rutiner efter översyn av tillämp- ningen och föreslagit att den längsta tiden för att hållas i avskildhet ska sänkas från 24 timmar till 6 timmar, med möjlighet till förläng- ning med ytterligare sex timmar. Socialstyrelsen har haft rege- ringens uppdrag att under 2010 göra en särskild tillsyn av tillämp- ningen av avskiljning på de särskilda ungdomshemmen. Frågan om eventuell förändring av lagstiftningen är under beredning inom Regeringskansliet. 
  
 23 
  
 De särskilda befogenheterna är en form av myndighetsutövning och tillämpningen kan i vissa fall i efterhand överklagas till förvalt- ningsrätten. Det sker sällan och Holland hävdar att det kan bero på att förfarandet inte är anpassat till berörda ungdomar. Dessutom upplevs ett överklagande ofta inte meningsfullt i och med att beslutet, t.ex. en avskiljning, redan är verkställt när det kan bli aktuellt att 
  
 21 
  
 Mattsson, T. 2006, s. 220 ff; Mattsson, T. 2008, s. 54 f. 
  
 22 
  
 Enligt rättspraxis kan inte barn, även om de fyllt 15 år, beviljas en frivillig placering om vårdnadshavaren motsätter sig och LVU inte är tillämplig. 
  
 23 
  
 Barnombudsmannen 2010, s. 15. 
  
 258 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 överklaga. Nya rättssäkerhetsinstrument behövs, enligt Holland, för att ungdomar ska kunna klaga på felaktigheter i vården och kun- na överklaga beslut. 
  
 24 
  
 11.3.3 
  
 Rättsosäkra och oetiska regler förekommer vid HVB 
  
 Det är bara de statliga ungdomshemmen som vid behov får använda sig av tvångsåtgärder. Av avsnitt 10.5.4 framgår dock att det även vid andra HVB för ungdomar förekommer inlåsning, kroppsvisitering, telefonavlyssning, brevcensur, generella drogtester, rumsvisitering,  
 telefon-, 
  internet- eller besöksrestriktioner samt restriktioner i kon- takten med anhöriga. Efterlevnad av ordningsregler kopplas ibland till intjänande av pengar och förmåner respektive indragning av pengar och förmåner om regler inte följs. Det förekommer också att barn och unga som bestraffning får begränsningar i sin kontakt med anhöriga. Ungdomarna och deras vårdnadshavare har som regel fått intyga skriftligt att de godtar reglerna vid den aktuella institutionen och informeras vid inskrivningen om att ungdomarna riskerar att bli utskrivna om de bryter mot reglerna. 
 Länsstyrelserna, som redovisade dessa iakttagelser i sin tillsyn, uppfattade att det var oklart för verksamheterna vilka lagliga befogenheter de hade och vad som var etiskt försvarbart. I rapporten ställdes frågan om hur långt man kan gå i kontroller och restrik- tioner för att förhindra missbruk, våld och övergrepp på institu- tionerna och hur barn och unga påverkas av dessa integritets- kränkande regler. Socialstyrelsen och länsstyrelserna ansåg att det borde finnas en självständig instans till vilken placerade barn och unga kan vända sig med eventuella klagomål på vården. De ansåg också att en översyn av tillståndsgivningen borde genomföras, bland annat utifrån ett säkerhetsperspektiv. 
  
 25 
  
 Ett strukturerat förhållningssätt, där syftet är att systematiskt motivera och förstärka önskvärda handlingar och beteenden, är vanligt förekommande i institutionsmiljö för ungdomar och ingår i de moderna behandlingsmodeller som introducerats under senare tid. Se vidare avsnitt 10.5.5, där utredningen konstaterar att det är positivt med strukturerade metoder men att de kan användas på ett felaktigt sätt och leda till integritetskränkning. Tidigare i detta kapitel har de riktlinjer beskrivits som tagits fram inom SiS för att 
  
 24 
  
 Mattsson, T. 2010, s. 22. 
  
 25 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009. 
  
 259 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 undvika att metoden teckenekonomi används på ett olämpligt sätt, dvs. innebär inskränkningar i ungdomarnas grundläggande fri- och rättigheter. 
 Titti Mattson efterlyser en perspektivförskjutning, som innebär att barnets eller den unges behov och svårigheter blir det centrala i lagstiftningen. Hon delar Barnombudsmannen uppfattning att det behövs en tydligare rättighetsreglering för barn och unga som vistas på institution, exempelvis rätt till umgänge med föräldrar och syskon, rätt till fritidsaktiviteter och utbildning. Det behövs också, enligt Holland, riktlinjer på myndighetsnivå så att personalen vid en institution kan överblicka sitt och den unges handlingsutrymme i varje enskild fråga för att undvika fel eller handlingsförlamning. 
  
 26 
  
 11.3.4 
  
 Barns och ungas rätt till delaktighet behöver uppmärksammas 
  
 Holland menar att det finns två principiella skäl att uppmärk- samma delaktighetskravet för unga på institution, dels vikten av att respektera och förverkliga lagstiftaren syn på barnet som subjekt och aktör, dels motverka faror i dagens institutionsvård i form av integritetskränkande behandling. Delaktighetens olika beståndsdelar – rätten att komma till tals, att bli informerad, frivillighet och att få ha en betydelsefull roll – motverkar risken för att ett asymmetriskt maktförhållande skapas i relationen mellan de vuxna och placerade ungdomar på HVB. Mattsson hänvisar till studier som visar att delaktighetskravet inte alltid tillgodoses i dagens samhällsvård. Det kan, enligt hennes tolkning, handla om bristande kunskap om gälla- nde regelverk, bristande resurser att förverkliga kravet om delaktig- het, att det av principiella skäl anses olämpligt med delaktighet i en viss situation eller att den unge inte känner till sina lagliga möjlig- heter. 
  
 27 
  
 Det stärkta barnperspektivet i lagstiftningen innebär bland annat en skyldighet att låta barn och unga bli delaktiga och i gradvis stigande utsträckning få medbestämmanderätt. Kravet på delaktighet är dock endast tydligt uttryckta i fråga om beslut som rör myndig- hetsutövning, exempelvis vid tillämpning av de särskilda befogen- heterna inom SiS. Flertalet beslut under själva genomförandet av vården är inte av myndighetsutövande karaktär utan rör barnets 
  
 26 
  
 Mattsson, T. 2008, s. 57 f.; Mattson, T. 2010, s. 22. 
  
 27 
  
 Mattson, T. 2008, s. 57 f. 
  
 260 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 eller den unges vardagstillvaro. De allmänna delaktighets- bestämmelserna i SoL är då tillämpliga, men innebär att graden av delaktighet är beroende av ålder och mognad, beslutets karaktär och barnets eller den unges inställning till delaktighet i frågan. 
 I den statliga tillsynen av vården vid HVB (ej SiS) har barns och ungas delaktighet granskats. Länsstyrelserna uppfattade att de intervjuade barnen och ungdomarna i de flesta HVB hade haft möj- lighet att vara delaktiga. Det var emellertid vanligt att deras upp- fattningar och möjlighet till delaktighet inte fanns dokumenterade. Allvarliga brister hade bland annat påtalats när uppföljningarna skett i grupp och varje enskilt barn inte hade fått möjlighet att komma till tals. 
  
 28 
  
 11.3.5 
  
 Brister i delaktighet kring vad som dokumenteras 
  
 Genomförandet av insatser, t.ex. i form av familjehems- eller institutionsvård, ska dokumenteras. När det gäller enskild verksamhet är skyldigheten att dokumentera begränsad till yrkesmässigt bed- riven verksamhet. Det betyder att enskilda familjehem inte har någon dokumentationsskyldighet, däremot institutioner och kon- sulentstödda verksamheter inom familjehemsvården. 
  
 29  
  
 Vid place- ring i familjehem är det den socialsekreterare som svarar för upp- följningen, som dokumenterar när och hur kontakten med barnet och familjehemmet ägt rum och vad som framkommit vid dessa kontakter. Det ska också framgå av dokumentationen vad som kommit fram i samtal med vårdnadshavare, skola, hälso- och sjukvård m.fl. Dokumentationen bildar underlag till de över- vägandena och omprövningar som nämnden gör varje halvår. 
  
 30 
  
 Av Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om hem för vård eller boende (SOSFS 2003:20) framgår vad en journal respektive en behandlingsplan vid HVB ska innehålla. Även den socialsekre- terare som ansvarar för uppföljningen av vården i HVB har doku- mentationsskyldighet. 
 Dokumentationen ska vara saklig och objektiv samt utformas med respekt för den enskildes integritet. Ibland kan det vara nöd- vändigt att dokumentera värderande omdömen, men ett krav är att 
  
 28 
  
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen 2009, s. 18 f. 
  
 29 
  
 Socialstyrelsen 2010e, s. 178. 
  
 30 
  
 Socialstyrelsen 2006b, s. 125 f. 
  
 261 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 de grundas på korrekta uppgifter och att de verkligen har betydelse för saken. 
  
 31 
  
 Den enskilde bör hållas underrättad om de journalanteckningar som förs om honom eller henne. Denna rätt till insyn i dokumenta- tionen gäller både vårdnadshavare och barn, beroende på ålder och mognad, och fyller en rättssäkerhetsfunktion. Det är också en viktig princip för förtroendet för socialtjänsten respektive institu- tionen. Om den som berörs anser att någon uppgift i dokumenta- tionen är oriktig ska detta antecknas. (11 kap. 6 § SoL) 
 I Vanvårdsutredningens efterforskningar av akter för de inter- vjuades räkning har påvisats hur bristerna i dokumentationen bakåt i tiden försvårat för tidigare samhällsvårdade att ta del av sin per- sonakt. Det har också illustrerats hur dokumentationen kan upp- levas som ett övergrepp i sig när människor i efterhand får ta del av information samt andras omdömen och tolkningar, som man tidi- gare inte känt till. Även i dagens samhällsvård har det visat sig finnas stora brister i dokumentationen och brister i öppenhet och delaktighet kring vad som dokumenteras. 
 Utredningen har tagit del av ett länsprojekt om vad och hur socialtjänsten dokumenterar under pågående placeringar. Rapporten visar att många akter var ostrukturerade, innehöll knapphändiga eller ofullständiga uppgifter, hade ett vuxenperspektiv och dessutom innehöll exempel på slentrianmässig dokumentation. Det framgick också att flertalet socialsekreterare upplevde att dokumentationen tar för mycket tid från den direkta kontakten med barnen. De efterfrågade också kunskap om vad dokumentationen bör innehålla för att vara ändamålsenlig, tydlig och samtidigt borga för god rättssäkerhet och ett tydligt barnperspektiv. 
  
 32 
  
 11.3.6 
  
 Överväganden och förslag om hur placerade barns och ungas rättigheter kan stärkas 
  
 Utredningens bedömning:  
 Placerade barns rättigheter och rätt till delaktighet i vården framgår inte tillräckligt tydligt av lag- stiftningen. 
 Det förekommer integritetskränkande ordningsregler på HVB och inslag i vissa strukturerade metoder, som kan ifråga- sättas på såväl rättslig som etisk grund. Huvudmän för insti- 
  
 31 
  
 Socialstyrelsen 2006b, s. 120. 
  
 32 
  
 Fokus Kalmar län 2006. 
  
 262 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 tutioner måste ta ett aktivt ansvar för att de arbetssätt och metoder som tillämpas respekterar placerade barns rättigheter samt är etiskt genomtänkta och försvarbara. Professionen på ledningsnivå inom socialtjänsten och HVB bör se till att etiska diskussioner om arbetssätt inom samhällsvården förs och att etiska principer fortlöpande prövas och utvecklas. 
 Socialstyrelsen bör stödja huvudmännen i utvecklingen av etiskt och rättsligt grundade arbetssätt inom institutionerna samt följa upp att påtalade brister rättas till. Socialstyrelsen bör vidare, vid information om olika metoder, både redovisa vilken vetenskaplig och etisk prövning en metod har genomgått innan den introducerades i praktiken, vilka etiska krav den ställer på användaren och om det föreligger några potentiella etiska dilemman. 
 En viktig del av det samhällsvårdade barnets delaktighet är att, i takt med ålder och mognad, få insyn i sin personakt och få sina synpunkter dokumenterade. Ett arbetssätt som lyfter fram barnperspektivet i dokumentationen behöver utvecklas, inte minst med tanke på att barnet senare i livet kan vilja ta del av sin historia. Vägledning kan behövas i ett sådant utvecklingsarbete. 
  
 Utredningens förslag:  
 En översyn av lagstiftningen i syfte att stärka placerade barns och ungas rättigheter under genom- förandet av vården bör övervägas. 
 Det program för ökad säkerhet inom samhällsvården som har föreslagits kan bland annat omfatta stöd för att utveckla etiskt och rättsligt grundande arbetssätt inom institutionsvården. 
 En översyn av samhällsvårdade barns och ungas rättsskydd behövs 
 Säkerheten i samhällsvården är nära sammankopplad med barns rättigheter och möjligheter till delaktighet. Barnrättsperspektivet har delvis stärkts genom en samordnad tillsynsorganisation, samtal med barn vid tillsynsbesöken, informationsinsatser, en telefonlinje för placerade barn m.m. Frågan om barns rättsskydd innehåller dock fler aspekter än så. 
 Av det tidigare sagda framgår att barns och ungas rättsskydd är tillgodosett fram till beslut eller dom, men att det är svagt under själva genomförandet av samhällsvården. Fram tills barnet har fyllt 
 263 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 15 år beslutar vuxna ombud för barnet. Frivilligt placerade barns rättsskydd är generellt sett sämre jämfört med tvångsvis placerade. Vårdnadshavarens intressen går vid en konflikt före barnets intressen och vårdnadshavaren har alltid rätt att avbryta vården. Utredningen anser att barns och ungas rättigheter att få kvarstanna i en placering ytterligare en tid kan behöva stärkas, även om det inkräktar på vårdnadshavarens bestämmanderätt. 
 Barns och ungas rätt till delaktighet vid vård på institution handlar primärt om att vara informerad och kunna påverka behand- lingen. Delaktigheten är också viktig för att motverka den makt- obalans i relationen mellan vuxna och ungdomar på en institution, som ytterst kan leda till övergrepp av olika slag. 
 Barnombudsmannen m.fl. har föreslagit en översyn av den lag- stiftning som rör placerade barn och unga, så att den tydligare utgår från ett rättighetsperspektiv. 
  
 33  
  
 Utredningen anser också att det finns ett behov av att tydliggöra omhändertagna barns och ungas grundläggande rättigheter, såsom rätt till umgänge med sys- kon och föräldrar, fritidsaktiviteter, utbildning och god omvård- nad. 
 En översyn bör kunna omfatta även näraliggande frågor som har aktualiserats. Barnskyddsutredningen ansåg att en framtida översyn av tvångslagstiftningen motiverades dels av vissa barns behov av långsiktighet i placeringen, dels av behovet av förändrade möjlig- heter till tvångsåtgärder för unga med beteendeproblem. Utred- ningen berörde även frågan om äldre barns möjlighet att under vissa omständigheter kunna beviljas en placering, oberoende av vårdnadshavarens samtycke och om LVU är tillämplig. 
 Upprättelseutredningen anser, mot bakgrund av vad som redo- visats ovan, att en översyn av lagstiftningen behövs med syftet att stärka barns och ungas rättigheter under genomförandet av sam- hällsvården. 
 Regler vid HVB ska vara rättssäkra och vila på etisk grund 
 Av tillsynens granskning framgår att det förekommer ordningsregler vid HVB för ungdomar som strider mot rättssäkerhet och etiska principer. Socialstyrelsen bör, utifrån erfarenheterna från tillsynen, stödja huvudmännen i utvecklingen av etiskt och rättsligt grundade arbetssätt samt följa upp att påtalade brister rättas till. 
  
 33  
 Barnombudsmannen 2010. 
 264 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Systematisk användning av belöningar och sanktioner, med syftet att ändra beteenden, förekommer i stor utsträckning på institutioner och innebär en risk för integritetskränkning om metoden inte används på ett genomtänkt sätt. Det är ett arbetssätt som även används inom ramen för nya strukturerade behandlingsmodeller. Huvudmännen för institutionerna har det yttersta ansvaret för att de arbetssätt och metoder som tillämpas är etiskt försvarbara. Det är också en viktig fråga för ledningen för institutioner och inom socialtjänsten. Oetiska arbetssätt motverkas bäst om det finns en ständigt pågående dialog på arbetsplatsen om misstag och svårig- heter i arbetet. Ledningen har huvudansvaret för att skapa en arbetskultur, som präglas av sådan öppenhet och ett tillåtande kli- mat. 
 Det finns i dag ingen särskild struktur för att granska nya meto- der utifrån ett etiskt perspektiv. Metoder inom socialt arbete har inte heller varit ett specifikt område för Socialstyrelsens etiska råd. Däremot förekommer etisk forskningsprövning, när en metod utvärderas i Sverige. 
 Utredningen anser att nya metoder och arbetssätt bör vara etiskt prövade och åtföljas av riktlinjer för korrekt tillämpning för att kunna balansera de inbyggda risker för integritetskränkning som finns. Utredningen anser att det på sikt är viktigt att profes- sionen själva utvecklar gemensamma etiska principer, inför intro- duktionen av nya arbetssätt och metoder. Även Socialstyrelsen har ett ansvar för att redovisa etiska överväganden vid information om olika metoder. 
 Stöd för att utarbeta riktlinjer för etiskt och rättsligt grundande arbetssätt inom institutionerna m.fl. frågor, som nämnts ovan, kan ingå i det program för ökad säkerhet inom samhällsvården som har föreslagits. 
 Ökat barnperspektiv i dokumentationen 
 En viktig del av barns och ungas rätt till delaktighet är rätten att få sina åsikter dokumenterade i utredningar och journaler samt att få ta del av den dokumentation som rör dem, både under tiden placeringen pågår och därefter. Mycket tyder på att dokumenta- tionens roll och betydelse i arbetet med placerade barn och ung- domar behöver utvecklas. Utredningen anser att vägledning kan 
 265 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 behövas för att dokumentationen både ska uppfylla rättssäkerhets- krav och vara barn- och klientanpassad. 
  
 11.4 
  
 Uppföljning av placerade barns och ungas situation 
  
 11.4.1 
  
 Stärka skyddet i vården och i uppföljningen av barnets situation 
  
 Säkerheten är en del av kvaliteten 
 Utredningen anser att arbetet för ökad kvalitet i samhällsvården på ett mer medvetet sätt måste inriktas mot att stärka skyddet kring placerade barn och unga. Som tidigare har beskrivits är riskfakto- rerna och riskmiljöerna många, svårfångade och komplexa. Insatser behövs för att förebygga missförhållanden och upptäcka övergrepp och allvarliga försummelser i ett tidigt skede. Det är också viktigt att kännedom om övergrepp och allvarliga försummelser hanteras på ett sätt som bidrar till att skydda andra barn och unga, som annars riskerar att drabbas. Det kan gälla att informera andra kom- muner, fatta beslut om att en familj inte får ta emot barn och unga för stadigvarande vård och fostran m.m. Följande punkter är långt ifrån uttömmande men avser att flytta fokus från riskfaktorer till skyddsfaktorer. 
 Framförhållning och noggrannhet i rekrytering och upphandling 
 En bland flera orsaker till att missförhållanden uppstår kan vara en förhastad placering i ett familjehem eller i ett HVB. Kompetens kan saknas eller så är pressen på att hitta en lösning så stor att social- tjänsten blundar för de framtida risker som kan anas. Socialtjänsten måste ha en beredskap, både på kort och lång sikt, för att barn och ungdomar behöver placeras. Det måste finnas tillräcklig kompetens i organisationen och arbetssättet får inte vara chansartat, utan bygga på noggrannhet vid utredning av familjehem och val av institutioner. Inte minst viktigt är referenstagning, samråd med andra kommuner och, när det gäller institutionsplacering, ta till vara uppgifter som framkommit vid tillsyn. 
 266 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Det är också viktigt att ha tillräcklig kunskap om barnets historia för att kunna välja lämpligt familjehem respektive HVB. Om barnet eller den unge exempelvis har erfarenhet av övergrepp eller har en funktionsnedsättning ställer det särskilda krav på hemmet. 
 Barnet måste tillförsäkras ett eget personligt nätverk 
 Självfallet är den allra viktigaste skyddande faktorn att barnet i var- dagen är omgivet av vuxna som tycker om och anstränger sig för att lära känna och visa omsorger om barnet. Barnet behöver också egna kontakter, vid sidan av familjehemmet eller institutionen. Att barnet har ett eget nätverk kan göra det mer motståndskraftigt och underlätta upptäckt av missförhållanden av olika slag. 
 En fungerande kontakt med de biologiska föräldrarna är i vissa fall den bästa garanten för insyn i en placering. Även om föräld- rarna kan befinna sig i ett konkurrensförhållande i relation till familjehemsföräldrar eller behandlingspersonal är det viktigt att lyssna på deras upplevelser av hur barnen har det i sin placering. Har barnet inte en regelbunden och tillräckligt väl fungerande kon- takt med sin biologiska familj eller andra närstående behövs insat- ser för att stärka barnets eget nätverk, exempelvis genom att en kontaktperson utses i samråd med barnet. Det är en stor fördel om en sådan kontaktperson redan är känd och utvald av barnet självt. 
 Uppföljningen av barnets situation förutsätter kontinuitet och relation 
 Uppföljningen av barns och ungas situation har flera funktioner. Formellt sett ska socialnämnden få ett allsidigt underlag för att bedöma om vården ska fortgå. Men framför allt är uppföljningen ett uttryck för nämndens ansvarstagande för att barnet får god vård. Socialsekreteraren måste se sin viktiga och unika roll att – på uppdrag av nämnden – bygga upp en relation till barnet för att kunna bilda sig en uppfattning om hur vården fungerar och vad han eller hon behöver. Det förutsätter inte bara kontinuitet i kontakten utan också kvalitet i form av engagemang och lyhördhet samt att formen för kontakten är anpassad efter barnets ålder och önskemål. Det förutsätter i sin tur att socialsekreteraren ges nödvändiga 
 267 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 förutsättningar för ett sådant arbetssätt i sin organisation och får stöd av sin arbetsledning. 
 Olika försök att organisatoriskt komma till rätta med problemet med bristande kontinuitet har beskrivits tidigare i betänkandet. För att undvika dubbla lojaliteter eftersträvar många kommuner ett teamarbete där en familjehemssekreterare har ansvaret för familje- hemmet och en annan socialsekreterare har ansvaret för barnet eller den unge. Barnskyddsutredningen har föreslagit att en särskild namngiven socialsekreterare alltid ska utses för barnet vid en place- ring. Han eller hon ska ha en oberoende ställning i förhållande till familjehemmet respektive behandlingshemmet. 
 Det måste finnas en genomtänkt struktur i uppföljningarna, där barnet kommer till tals och där information från viktiga personer i barnets omgivning samlas in. Dokumentationen i samband med uppföljningarna och övriga kontakter är viktig för att se mönster och kunna agera i ett tidigt skede av eventuella missförhållanden – även diffusa signaler och iakttagelser bör noteras. 
 Samarbetet mellan vuxna ökar barnets trygghet 
 Barnets trygghet påverkas av hur samarbetet fungerar mellan de biologiska föräldrarna och familjehemsföräldrarna. Ett bra samarbete lindrar barnets eventuella lojalitetskonflikter och möjliggör för barnet att ha tillgång till två familjer. 
  
 34  
  
 Uppföljningstillfällena är viktiga stationer för samordningen mellan biologiska föräldrar, familjehem och den ansvarige socialsekreteraren. 
 Ofta behövs en vidare krets av samarbetspartners. Förskollärare, lärare, BVC och elevhälsa kan behöva uppmärksammas på sin bety- delse redan i samband med en utredning av ett tilltänkt familjehem. Dessa professionella samarbetspartners kan, i ett senare skede, vara en naturlig informationskälla vid de regelbundna uppföljningarna under pågående placering. Inte minst gäller det barn och unga med särskilda behov, exempelvis till följd av funktionsnedsättning. Vaughn sonal i förskola och skola kan fylla en skyddande funktion genom att slå larm om barnet exempelvis inte verkar må bra, familjehems- föräldrarna har udda uppfostringsmetoder, har svårt att samarbeta kring barnets behov eller andra iakttagelser görs. 
  
 34  
 Phillips, G. 2008, s. 116. 
 268 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Familjehem och behandlingshem får inte vara isolerade 
 Ett familjehem får under inga omständigheter vara en isolerad miljö. Förutom stöd för att kunna möta det enskilda barnets behov behöver familjehemmet ingå i ett sammanhang, där de kan dela erfarenheter och hämta kraft. Såväl socialtjänsten som de ideella föreningar som finns har en viktig uppgift att anordna sociala aktiviteter och gruppverksamheter som möjliggör för familjehems- föräldrar och placerade barn och ungdomar att träffas. Familje- hemmen kan bilda team som stödjer varandra, ett erfaret hem kan fungera som fadder för ett nyblivet familjehem etc. Förutom att stödja varandra och möjliggöra för barnen att identifiera sig med varandra kan det bidra till ökad insyn i hur barnen har det i sina familjehem. 
 Inte heller institutioner får bli isolerade miljöer. Branschorga- nisationerna bör kunna bidra till en kontinuerlig dialog om etik och förhållningssätt i arbetet. Ett utvecklat samarbete på övergripande nivå mellan socialtjänsten och de institutioner man anlitar kan också bidra till öppenhet och vidgade kontaktytor. 
 Personalens förhållningssätt inom HVB skyddar mot övergrepp och mobbning 
 Den nutida institutionsvården rör framför allt ungdomar med olika beteendeproblem i form av missbruk, kriminalitet, psykisk proble- matik m.m. Det ställer stora krav på personalens kompetens och förhållningssätt. Tidigare har refererats till forskning som hävdar att risken för att utveckla ett repressivt förhållningssätt är särskilt stor i splittrade personalgrupper med svag ledning, låg utbildning och destruktiv arbetskultur. Fysiskt våld i institutionsmiljö mot- verkas bäst om personalen har förmåga att hantera våldsamma situationer, utan att tillgripa övervåld tillbaka. Tillräcklig vuxen- närvaro och tydlig struktur är en skyddande faktor bland annat för att stävja en mobbningskultur mellan ungdomarna. Det är viktigt att vara observant på alla former av dysfunktionalitet inom en insti- tution. Som tidigare har framförts i detta kapitel motverkas oetiska arbetssätt bäst om det finns en ständigt pågående dialog på arbets- platsen om misstag och svårigheter i arbetet. Ledningen för insti- tutionen har huvudansvaret för att skapa ett sådant öppet arbets- klimat. 
 269 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Socialtjänstens ansvar för uppföljning av vård i HVB behöver uppmärksammas mer 
 Socialtjänstens ansvar för uppföljningen av barn och unga i HVB skiljer sig inte från vad som gäller vid familjehem, men har inte nämnvärt uppmärksammats i tillsynen eller i andra sammanhang. Det kan ha olika orsaker. Placeringarna gäller som regel ungdomar och är tänkta att pågå under en jämförelsevis kortare tid. Insti- tutionerna tar oftast ansvar för uppföljningen genom att bjuda in till regelbundna behandlingskonferenser. 
 Socialsekreteraren roll som uppdragsgivare har stor betydelse för resultatet av placeringen som helhet, inte minst med hänsyn till utslussning och eftervård. Kontakten med den ansvarige social- sekreteraren är också nödvändig för den placerade pojkens eller flickans trygghet och känsla av kontinuitet och sammanhang. Det är viktigt att det finns en fungerande relation, inte minst för att den unge ska kunna vända sig till sin socialsekreterare om han eller hon upplever sig illa behandlad. 
  
 11.4.2 
  
 Överväganden och förslag om hur uppföljningen av barn och unga i samhällsvård kan förbättras 
  
 Utredningens bedömning:  
 Att förbättra socialtjänstens upp- följning av det placerade barnets situation är den allra viktigaste åtgärden för att förhindra och upptäcka missförhållanden i ett tidigt skede samt kunna åtgärda dessa. I dag förekommer gene- rella brister i uppföljningen både när det gäller frekvens och personkontinuitet. 
 Vikten av kontinuitet i uppföljningsansvaret bör vägas in när överflyttning av ett ärende, som rör ett samhällsvårdat barn, övervägs. 
  
 Utredningens förslag:  
 Barnskyddsutredningens förslag om att det ska finnas en av nämnden särskilt utsedd socialsekreterare som ansvarar för kontakterna med barnet är angeläget och bör genomföras. Lika angeläget är förslaget om att den särskilt utsedda socialsekreteraren ska besöka barnet i den omfattning som är lämpligt utifrån barnets behov och önskemål, dock minst fyra gånger per år. 
 270 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Barnets socialsekreterare och vikten av kontinuitet 
 Genomgående i Vanvårdsutredningens intervjuer berättas om bris- tande uppföljning och kontinuitet i kontakten med barnet. Utred- ningen har konstaterat att det både krävs kontinuitet och en viss täthet i kontakten för att bygga upp och vidmakthålla en relation och kunna följa hur pojken eller flickan utvecklas i sin placering. Upprepade byten av socialsekreterare och att uppföljningen i vissa fall, i strid med lagen, överlåts på privata verksamheter är ett stort problem. Utredningen anser att arbetsledningen och ytterst nämn- den måste ta sitt ansvar för att organisera arbetet så att mesta möjliga personkontinuitet uppnås. Barnskyddsutredningens förslag att varje placerat barn ska ha en särskilt namngiven socialsekre- terare, som har en självständig ställning i förhållande till familje- hemmet respektive institutionen, är angeläget och har fått stort stöd av remissinstanserna. 
 Det har framförts till utredningen att ärenden som rör familje- hemsplacerade barn och unga i allt högre utsträckning flyttas mellan kommuner och stadsdelar, utifrån vårdnadshavarens bostads- ort. Det är en oroande trend. Utredningen har tagit del av flera exem- pel där överflyttning av ett familjehemsärende eller byte av ansvarig handläggare har fördröjt upptäckt och agerande vid missför- hållanden. Det har handlat om att värdefull information har gått förlorad och att förändringar i barnets beteende eller andra signaler inte har uppmärksammats. 
 Enligt SoL ska överflyttning ske om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hän- syn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständligheterna i övrigt framstår som lämpligast (16 kap. 1 §). Utredningen menar att när det gäller ett placerat barn kan barnet och vårdnadshavaren ha olika intressen. Ofta kan det vara lämp- ligast att ansvaret för ett placerat barn ligger kvar på placerings- kommunen, även om vårdnadshavaren flyttar till en annan kom- mun. Närheten till vårdnadshavaren är visserligen viktig men kan, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, behöva stå till- baka för behovet av kontinuitet i uppföljningen. Ofta upprätthålls kontinuiteten inte bara av en enskild socialsekreterare utan av arbetsgruppen, arbetsledaren och ibland nämnden, som har följt ett barn över tid. 
 271 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Uppföljningen behöver utvecklas 
 I dagens lagstiftning finns ingen tydlig reglering av hur ofta place- rade barn och unga ska besökas. En praxis har utvecklats med halvårsvisa besök, som en konsekvens av reglerna om att vården ska övervägas respektive omprövas med detta intervall. 
  
 35  
  
 De brister i uppföljningens frekvens, som har påvisats i tillsynen, är oacceptabla och nödvändiggör lagreglering, i enlighet med Barnskydds- utredningens förslag. Upprättelseutredningen anser att förslaget om att barnets socialsekreterare ska besöka barnet minst fyra gånger per år är angeläget – inte minst ur ett säkerhetsperspektiv. 
 Innehållet och formerna för uppföljning behöver utvecklas 
 I tillsynen av familjehemsvården har påtalats att uppföljningen fortfarande har generella brister inom viktiga områden som barnets hälsa och utbildning. BBIC ger en viss struktur, men därutöver behöver innehållet i uppföljningen utvecklas. Utredningen har nämnt vikten av att efterfråga information från förskola, skola och andra professionella, inte minst för att få tidiga signaler ifall barnet far illa i sin placering. Förutom att säkra att barnet får sina behov tillgodosedda måste kontakten med socialsekreteraren också upp- levas meningsfull för barnet eller den unge. Utredningen anser att nya former för uppföljningen kan behöva utvecklas, exempelvis inom ramen för det regionala samarbete kring familjehemsvården som föreslås nedan. 
  
 11.5 
  
 Kvalitet och säkerhet inom familjehemsvården 
  
 11.5.1 
  
 Familjehemsvården – ett försummat område 
  
 Majoriteten av alla barn som omhändertas och placeras kommer till ett familjehem. 
  
 36  
  
 Det är sedan länge en medveten inriktning att familjehemsplacering ska prioriteras framför placering i HVB. Sam- tidigt har kraven på familjehemsvården ökat, bland annat genom att barnen anses ha större behov än tidigare när de placeras. Fler 
  
 35 
  
 Enligt 5 kap. 1b § SoF ska nämnden noga följa vården av barnet och göra regelbundna personliga besök i det hem där barnet vistas. 
  
 36 
  
 Socialstyrelsen 2010c. 72 % av de barn och unga  
  
 0–21 
  år som var placerade 1 nov 2009 var placerade i familjehem. 74 % av de  
 SoL-placerade 
  och 68 % av de  
 LVU-vårdade 
  var placerade i familjehem denna dag. 
 272 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 ungdomar med utagerande och självdestruktivt beteende placeras exempelvis i familjehem. Det ingår också numera i familjehemmens uppdrag att samarbeta med barnets biologiska föräldrar och hjälpa barnet att behålla kontakten med ursprungsfamiljen. De ökade kraven och förväntningarna har drivit på professionaliseringen och antalet privata aktörer, i form av konsulentstödda familjehems- verksamheter, har ökat kraftigt. Trots större likheter med HVB- vården har förändringarna inte följts av skärpt reglering, kontroll och tillsyn av familjehem och jourhem. 
 Utredningen har mötts av reflektionen att familjehemsvårdens historiska rötter och tradition på många sätt är en belastning, ge- nom att verksamheten tas för given och formerna därför inte blir föremål för analys eller ifrågasättande. Skulle verksamheten ha byggts upp i dag skulle det ha skett utifrån helt andra förutsätt- ningar. De berörda barnen och ungdomarna får i de flesta fall likväl en trygg tillvaro där deras behov tillgodoses, men på många sätt är placeringen med dagens arbetsformer chansartad. Behovet av ett ökat statligt engagemang och ansvarstagande har återkommande framförts, bland annat av Riksdagens revisorer och i olika statliga utredningar, senast Barnskyddsutredningen. 
 Samhället är beroende av den resurs som familjehemmen utgör och barnen som placeras kommer från svårast tänkbara förhållanden. Det måste avspegla sig i den uppmärksamhet som verksamheten åtnjuter, vilket emellertid inte är fallet i dag. Utredningen anser att familjehemsvården är ett eftersatt område, både ur ett kvalitets- och säkerhetsperspektiv. Av den undersökning som Upprättelse- utredningen genomfört framgår att flertalet fall av övergrepp och allvarliga försummelser inträffar i familjehem, vilket är ytterligare ett skäl för intensifierade insatser inom familjehemsvården. 
 Det som är familjehemmets styrka, att erbjuda barn och ung- domar en familjegemenskap, en naturlig vardagsmiljö och möjlig- het att bygga nära och varaktiga relationer till några få vuxna inne- bär onekligen också en utsatthet för risker. Dessa risker är många gånger svåra att förutspå. De eventuella missförhållanden som kan finnas är svåra att upptäcka och för barnet att våga uttala, genom det beroendeförhållande som finns. Utredningen anser att insatser som kan förstärka de skyddande faktorerna i familjehemsvården behöver uppmärksammas mer systematiskt. 
 Tidigare i detta kapitel har beskrivit hur skyddet kring samhälls- vårdade barn kan förstärkas. När det gäller de familjehemsplacerade barnen betonas barnets behov av ett eget nätverk, men också det 
 273 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 professionella nätverkets betydelse. Förskola, skola, barnhälsovården m.fl. behöver ta ett större ansvar för att tillgodose dessa barn behov utifrån sina respektive kompetensområden. 
 Även om socialtjänsten har till uppgift att övervaka hemmet för att försäkra sig om att barnet har det bra, är det viktigt att inte den kontrollerande funktionen tar överhanden. Den bästa garanten för insyn i barnets förhållanden är att det finns ett förtroende och en öppenhet mellan socialtjänstens representanter och familjehems- föräldrarna. Ett tillåtande klimat, som gör att man från ömse håll kan ta upp problem medan de är i sin linda, den bästa förebyggande åtgärden. 
 Som bakgrund till de förslag som följer nedan hänvisas till kap. 9, som bland annat beskriver familjehemsvårdens utveckling och nuläge. 
  
 11.5.2 
  
 Överväganden och förslag om stöd till utveckling av familjehemsvården 
  
 Utredningens bedömning:  
 Familjehemsvården har en strategisk betydelse till följd av sin unika karaktär och potential. Samtidigt är de barn som placeras i familjehem i en särskilt utsatt situa- tion. Många kommuner är alltför små för att på egen hand upp- rätthålla och utveckla tillräcklig specialistkompetens och till- godose behovet av kompletterande stöd till familjehemmen. Det regionala samarbetet mellan kommuner och landsting behöver därför förstärkas kring rekrytering, utbildning, stöd, säkerhet samt metodutveckling. 
  
 Utredningens förslag:  
 Det regionala samarbetet bör få stöd, ekonomiskt och kunskapsmässigt, för att utveckla de delar av familjehemsvården, som kräver ett större underlag för att till- räcklig kompetens och kvalitet ska kunna upprätthållas. En långsiktig satsning, baserad på regionalt samarbete, kan exempel- vis göras inom ramen för det avtal mellan regeringen och SKL som benämns  
 Plattformen för arbetet med att utveckla en evidensbaserad praktik inom socialtjänsten. 
  
 274 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Långsiktig regional utveckling av familjehemsvården är nödvändig 
 Alla kommuner måste ha kompetens att utreda tilltänkta familje- hem och sköta uppföljningen av det placerade barnets situation på ett fullgott sätt. Flertalet kommuner är emellertid för små för att kunna bedriva kontinuerlig rekryterings- och utbildnings- verksamhet och tillgodose familjehemmens behov av stöd. Det påverkar rimligen kvaliteten i vården och därmed barnets situation, förutom att det kan äventyra barnets säkerhet. Därför anser utred- ningen att det är synnerligen angeläget och brådskande att familje- hemsvården i dessa delar samordnas på regional nivå. Exempel på andra gemensamma utvecklingsområden är familjehemsutredningar, samtal med placerade barn och unga, uppföljning av deras hälsa och utbildning, program för utslussning och uppföljning efter avslutad familjehemsvård. 
 En långsiktig satsning, baserad på regionalt samarbete, kan lämpligen göras inom ramen för  
 Plattformen för arbetet med att utveckla en evidensbaserad praktik inom socialtjänsten  
 och stödjas ekonomiskt från regeringens sida. 
 Rekryteringen – en utmaning för framtiden 
 Av central betydelse för säkerheten är att det finns ett tillräckligt stort utbud av tänkbara familjer att matcha barnets behov mot. Bristen på familjehem är emellertid ett återkommande tema när familjehemsvårdens utmaningar diskuteras och i ett framtids- scenario förväntas rekryteringssvårigheterna tillta. När det inte finns valmöjligheter, vilket alltför ofta är fallet redan i dag, är risken stor att socialtjänsten tvingas göra avkall på sina krav liksom barn och föräldrar på sina önskemål. Bristen på familjehem kan också leda till tveksamhet inför att ifrågasätta ett familjehem. Att satsa på information och rekrytering är därför ytterst en säkerhetsfråga. 
 Utredningen anser att nationellt och regionalt samordnade informations- och rekryteringsinsatser behövs för att öka kun- skapen hos allmänheten om behovet av familjehem, förmedla en mer realistisk och positiv bild av uppdraget som familjehem och samtidigt kunna bredda underlaget. 
 275 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Utbildning och stöd till familjehemmen 
 Det framgår av Socialstyrelsens avsiktsförklaring att ett utbildnings- material kommer att utarbetas, vilket välkomnas av Upprättelseutred- ningen. 
  
 37  
  
 Ett gediget och likvärdig utbildningsmaterial är ett viktigt stöd, inte minst för mindre kommuner. Det kan också bidra till att utbildning betraktas som självklar förutsättning för att kunna åta sig uppdraget som familjehem och göra att uppdraget som sådant uppvärderas. Utbildningen bör bland annat förbereda familjehems- föräldrar på utmaningar som de kan ställas inför, exempelvis känslor av ambivalens i förhållande till barnets biologiska föräldrar, de egna barnens reaktioner på en ny familjemedlem och att det kan uppstå svårigheter i den ömsesidiga anknytningen mellan barn och familjehemsföräldrar. 
 Mycket talar för att kommunerna måste gå samman för att bredda underlaget och kunna anpassa utbildningarna efter familje- hemmens behov samt kunna upprätthålla kvaliteten i utbildnings- verksamheten. Familjehemsföräldrar måste även få individuellt stöd i sitt uppdrag utifrån sina skiftande behov. Vid uppväxtplaceringar kan behovet av stöd vara måttligt och behovet av handledning tillgodoses av familjehemssekreteraren. I andra fall kan det behövas kvalificerad extern handledning, avlastning eller kompletterande insatser, som riktas direkt till barnet eller den unge. Det kan vara svårt för en mindre kommun att upprätthålla ett stödsystem med handledning och andra resurser för stöd till familjehemmen – även i denna del krävs regionalt samarbete. 
 Samarbete för ökad säkerhet 
 Ett förstärkt regionalt samarbete behövs för att utveckla säkerheten inom familjehemsvården. Inom ramen för det tidigare föreslagna programmet för ökad säkerhet inom samhällsvården nämns behovet av rutiner för att förebygga, upptäcka, åtgärda och analysera all- varliga missförhållanden. Likaså nämns behovet av utökad kontakt mellan kommuner för att undvika olämpliga familjehem. 
 Enligt SoL ska socialtjänsten informera och samråda med den kommun, där ett tilltänkt familjehem är beläget, inför en ny place- ring (6 kap. 6 §). I utredningens kontakter har framkommit att denna bestämmelse inte alltid efterlevs. 
  
 37  
 Socialstyrelsen 2010d. 
 276 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 Barnskyddsutredningen har föreslagit att en skyldighet därtill ska införas att inför placering samråda med annan kommun, som har placerat barn i det aktuella familjehemmet. Den kommun där hemmet finns ska kunna lämna ut uppgifter av betydelse för utred- ningen av hemmet, utan hinder av sekretess. 
 Från många håll framförs det orimliga i att en kommun kan ha bedömt ett familjehem som olämpligt, utan att det hindrar att familjen senare anlitas av en annan kommun eller av en konsulentstödd verk- samhet. Utredningen anser att detta är en fråga som bör omfattas av ett utökat regionalt samarbete kring familjehemsvården. 
 I SoL finns en bestämmelse om att en socialnämnd kan förbjuda en familj att ta emot barn för stadigvarande vård och fostran, men den tillämpas sällan. Det är angeläget att bestämmelsen uppmärk- sammas i det normeringsarbete som Socialstyrelsen har påbörjat och att vägledning vid behov ges hur bestämmelsen bör tillämpas. 
  
 11.5.3 
  
 Överväganden och förslag om kvalitetskrav för familjehem och jourhem 
  
 Utredningens bedömning:  
 Socialnämnden måste försäkra sig om att de familjehem och jourhem som anlitas är lämpliga och väl förberedda för uppgiften. Många familjehem och jourhem visar allt större likheter med HVB, samtidigt som skillnaderna i krav, kontroll och tillsyn har blivit orimligt stora. 
  
 Utredningens förslag:  
 Familjehems- och jourhemsföräldrars lämplighet bör vara noggrant utredd och det bör regleras vad en utredning av familjehem och jourhem ska omfatta. Inför en placering bör utbildning vara ett krav. 
 Frågan om ett särskilt tillstånd för ett enskilt hem som tar emot fler än två barn, som inte är syskon, för stadigvarande eller tillfällig vård och fostran bör utredas. 
 Likvärdiga och höga krav bör ställas på familjehem 
 Socialstyrelsen har tagit fram ett bedömningsinstrument som ska användas vid ett första urval av tilltänkta familjehemsföräldrar. Utredningen anser att det också behövs en enhetlig kunskaps- baserad metod för utredningar av familjehem. Det är en fördel om 
 277 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 utredning och utbildning av familjehem kan integreras i samma modell. 
 Det bör i grunden ställas likvärdiga krav på familjehem i hela landet. I dag framgår det varken av lag, förordning, föreskrifter eller allmänna råd vad en utredning av ett familjehem ska innehålla. Det förtydligande som har gjorts om att familjehem och jourhem ska vara utredda av nämnden kan därför kringgås, förutom att en utredning kan vara mycket summarisk utan att strida mot lagen. När det gäller adoptivföräldrar så finns däremot ett lagstadgat krav om att lämplighetsbedömningen ska ta hänsyn tas till parets kun- skaper och insikter om adoptivbarn och deras behov liksom den planerade adoptionens innebörd, adoptivföräldrarnas ålder, hälsotill- stånd, personliga egenskaper och sociala nätverk (6 kap. 12 § SoL). Även om det inte i alla delar går att jämföra en adoption med en familjehemsplacering är det, enligt utredningen, rimligt att i lag eller förordning ange vissa minimikrav på vad en utredning av ett tilltänkt familjehem bör innehålla. 
 Utbildning för familjehem bör vara ett krav 
 De barn som placeras i familjehem anses ha allt större behov, eftersom öppenvården i dag är mer utbyggd och stora ansträngningar görs för att barnen så långt möjligt ska kunna vara kvar i sitt hem. Det är också vanligare med placering av ungdomar med beteendeproblem i familjehem. Desto mer anmärkningsvärt är det, enligt utredningen, att många familjehem varken får utbildning eller handledning i sitt uppdrag eller att de erbjuds sådan men avstår, vilket också stundtals framförs som ett problem. 
  
 38  
  
 De kommuner som har infört utbild- ningskrav, t.ex. Göteborg och Stockholm, rapporterar enbart posi- tiva erfarenheter. 
 Barnskyddsutredningen har föreslagit att socialnämnden ska vara skyldig att tillhandahålla utbildning till familjehems- och jour- hemsföräldrar och se till att de får förutsättningar att delta. Vidare föreslås att nämnden bör ställa krav på genomgången utbildning inför, eller i nära anslutning till, en placering och att Socialstyrelsen 
  
 38  
 Enligt Socialstyrelsens Öppna jämförelser, som publicerades november 2010, har 31 % av de kommuner/stadsdelar, som besvarade den aktuella enkäten, uppgivit sig ha en samlad plan för de anlitade familjehemmens kompetensutveckling. Uppgifterna avser förhållandena den 31 mars 2010. http://www.socialstyrelsen.se/oppnajamforelser/barnochunga/gorjamforelser-  
 densocialabarn-ochungdomsvarden 
  
 278 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 tar fram lämpligt utbildningsmaterial. Som har framgått tidigare har Socialstyrelsen för avsikt att påbörja ett sådant arbete. Upprättelse- utredningen anser med stöd av gjorda erfarenheter att det bör införas ett lagstadgat utbildningskrav. 
 Diffus gräns mellan vissa familjehem och HVB 
 Ett familjehem är ett enskilt hem som, på socialnämndens uppdrag, tar emot barn för stadigvarande vård och fostran och vars verk- samhet inte bedrivs yrkesmässigt (3 kap. 2 § SoF). Ett jourhem är ett enskilt hem som tar emot barn upprepade tillfällen för tillfällig vård och fostran (6 kap. 6 § SoL). Definitionsmässigt är skillnaden, i förhållande till ett HVB, att familjehemmet respektive jour- hemmet inte bedrivs yrkesmässigt. 
 Det har återkommande påtalats att gränsen mellan familjehem och HVB blivit alltmer diffus, genom att vissa familjehem som huvudsaklig sysselsättning kontinuerligt tar emot flera barn från olika kommuner, företrädesvis ungdomar. Samtidigt har jourhems- verksamheten under senare år ökat kraftigt och till stor del ersatt kortare tids institutionsvård för yngre barn. 
  
 39  
  
 Vissa kommuner har egna kontrakterade jourhem medan andra anlitar privata verk- samheter, som förmedlar jourhemsplatser. Verksamheter som rekryterar familjehem och säljer sina tjänster till kommunerna i form av familjehem med tillhörande konsulentstöd ökar snabbt. 
 Frågan om den alltmer otydliga gränsen mellan familjehem och HVB togs upp i Riksdagens revisorers senaste granskning i början av  
 2000-talet. 
  Den har berörts i flera statliga utredningar sedan dess, i den statliga tillsynen och inom forskning. I undersökningar genomförda inom ramen för såväl Sociala barn- och ungdomsvårds- kommittén som Barnskyddsutredningen har bekräftats att utveck- lingen ännu tydligare gått i denna riktning. Under tiden har kontrollen och tillsynen av HVB skärpts och med utvidgningen av lex Bush till  
 HVB-vården 
  förstärks skillnaderna ytterligare. 
  
 40 
  
 39 
  
 Prop. 2006/07:129. Socialstyrelsen 2010c. 25 % av alla påbörjade placeringar år 2009 var i jourhem. 
  
 40 
  
 Riksdagens revisorer 2002; SOU 2005:81; SOU 2009:68; Mattson, T. 2006. 
  
 279 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Tillståndsplikt för vissa familjehem 
 Det finns uppenbarligen ett behov av familjehem, där den ena eller båda föräldrarna på heltid ägnar sig åt att ta emot flera placerade barn, tillfälligt eller stadigvarande. Upprättelseutredningen anser, i likhet med Barnskyddsutredningen, att dessa familjehem inte nöd- vändigtvis ska behöva omvandla sig till HVB, med allt vad det innebär av krav på separat boendedel, arbetsmiljöregler och anställ- ningsvillkor. 
 Utredningen anser samtidigt att familjehem och jourhem som tar emot fler än två barn, som inte är syskon, har tangerat gränsen för att vara en vanlig familj. Det är rimligt att de krav som ställs på en sådan verksamhet är större än vad som generellt gäller för familjehem, när det gäller erfarenhet, kontinuerlig utbildning och handledning, rutiner, insyn m.m. 
 Utredningen anser också att det är rimligt med ökad kontroll. Inte minst därför att dessa hem i regel tar emot barn från olika kommuner och därmed inte har någon närmare anknytning till en och samma kommun, med den naturliga insyn som ofta blir följ- den. Ofta rör det sig dessutom om placeringar av ungdomar med utagerande beteende, inte sällan till följd av neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. 
 Utredningen anser sammanfattningsvis att dessa familjehem, jämfört med andra familjehem, intar en särställning genom att de placerade barnen är fler, har större behov, ofta är placerade utifrån en behandlingstanke och kommer från olika kommuner. Samman- taget får riskerna för olika former av missförhållanden generellt sett anses vara större i denna typ av familjehem. Utredningen bedömer att ett tillståndskrav för hem som tar emot fler än två barn, som inte är syskon, för stadigvarande eller tillfällig vård och fostran bör införas. Det skulle öka möjligheterna till kontroll och tillsyn av säkerheten och kvaliteten i dessa  
 HVB-liknande 
  familjehem. 
  
 11.5.4 
  
 Överväganden och förslag om utökad kontroll av privat konsulentstödd familjehemsverksamhet 
  
 Utredningens bedömning:  
 Samhällets kontroll av kvalitet och säkerhet inom den snabbt växande privata familjehemsvården är otillräcklig och det har uppstått en otydlighet i roll- och ansvarsfördelningen i förhållande till socialnämnden. Barnskydds- 
 280 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 utredningen har föreslagit att de privata konsulentstödda verk- samheterna, i den del de erbjuder psykosocialt stöd eller behandling till barn och unga som är i placerade i familjehem, ska vara tillståndspliktiga. 
 Vissa omständigheter talar för att det föreslagna tillståndet bör omfatta den konsulentstödda familjehemsverksamheten som helhet. Det nära stödet och handledningen till familjehemmet har en direkt påverkan på barnets situation, förutom att barnet i denna typ av familjehem bedöms ha behov av stärkt samhälleligt skydd. 
 Det är också angeläget att Socialstyrelsen i sitt pågående arbete med föreskrifter, allmänna råd och handbok för familje- hemsvården tydliggör socialnämndens ansvar vid anlitande av privata verksamheter. 
  
 Utredningens förslag:  
 Den konsulentstödda verksamheten i sin helhet, dvs. även den del som rör stöd och handledning till familjehemmen, bör omfattas av det särskilda tillstånd som Barnskyddsutredningen har föreslagit. 
 Den privata konsulentstödda verksamheten behöver regleras 
 Utredningen har tidigare beskrivit utvecklingen av verksamheter som rekryterar familjehem och säljer sina tjänster till kommunerna i form av familjehem med tillhörande konsulentstöd. Verksam- heterna bedrivs i olika företagsformer eller undantagsvis som stiftelser. 
  
 41  
  
 Denna strukturella förändring i form av en snabbt växande privat familjehemsvård har inte följts av någon särskild reglering, förutom att nämndens ansvar för utredningen av familje- hem och jourhem har förtydligats i 6 kap. 6 § SoL. 
  
 42  
  
 Det är oklart hur dessa förändringar har efterlevts. Ett problem i sammanhanget är att varken SoL eller SoF beskriver vad en utredning av ett familjehem ska innehålla. Eftersom den privata konsulentstödda verksamheten gör en utredning redan innan de kontrakterar ett tilltänkt familjehem är det sannolikt att socialtjänstens kompletter- ande utredning blir summarisk. 
  
 41 
  
 SOU 2009:68, s. 447. I början av  
  
 2000-talet 
  bedömde Riksdagens revisorer att det fanns ett tiotal verksamheter för barn och unga och år 2008 identifierade Barnskyddsutredningen ett  
 70-tal 
  i sin kartläggning. 
  
 42 
  
 Prop. 2006/07:129, s. 59. 
  
 281 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 SOU 2011:9 
  
 Länsstyrelserna har återkommande pekat på behov av förtyd- liganden, bland annat om verksamheternas befogenheter i för- hållande till socialnämndens ansvar, sekretessfrågor samt klar- göranden kring de avtal som träffas mellan socialtjänsten och verk- samheterna. 
  
 43  
  
 Problemet med att socialnämnderna i praktiken överlåter ansvaret för vården till den konsulentstödda verksamheten har visat sig kvarstå. Det har dessutom framförts till utredningen att konflikter i vissa fall har uppstått i samband med överflyttning till ny kommun och vid vårdnadsöverflyttning, som kommit att äventyra barnets fortsatta placering i det konsulentstödda familjehemmet. Exemplen illustrerar en central problematik i sammanhanget, nämligen att familjehemmet både formellt och reellt primärt arbetar på uppdrag av den konsulentstödda verksamheten och endast indirekt på uppdrag av socialnämnden. Utredningen anser att det finns skäl att fråga sig om barnen under dessa oklara förutsättningar får tillräckligt samhälleligt skydd. 
 Det är viktigt med en tydlighet i överenskommelsen mellan familjehemmet och socialnämnden och det är inte minst viktigt när det finns ett mellanled i form av en konsulentstödd verksamhet. Utredningen anser att det är angeläget att Socialstyrelsen i sitt pågående arbete med föreskrifter, allmänna råd och handbok inom familjehemsvården tydliggör nämndens ansvar. 
 Tillståndsplikt för privata konsulentstödda verksamheter 
 Barnskyddsutredningen föreslog att privata konsulentstödda verksamheter, i den del de erbjuder psykosocialt stöd eller behandling till barn och unga som är i placerade i familjehem, ska vara tillståndspliktiga. 
  
 44  
  
 Utredningen anser, i likhet med Barnskydds- utredningen, att verksamheter som ger insatser direkt till familje- hemsplacerade barn måste vara tillståndspliktiga, med hänsyn till kravet på kvalitet och säkerhet. Samtidigt menar utredningen att det i praktiken är omöjligt att dela på det stöd som riktas till familjehemmet och det som riktas till barnet. Konsulenterna har tät kontakt med sina familjehem och lär också känna barnen. Den rådgivning och handledning som konsulenterna svarar för rör pri- 
  
 43 
  
 Länsstyrelsen i Västernorrland 2002; Länsstyrelserna i Dalarna, Gävle, Värmland, Västmanland och Örebro 2005; Länsstyrelserna i Blekinge, Halland, Jönköping, Kalmar, Kronoberg och Skåne 2005. 
  
 44 
  
 SOU 2009:68, s. 447 f. 
  
 282 
  
 SOU 2011:9 
  
 Åtgärder för att öka säkerheten i samhällsvården 
  
 märt familjehemsföräldrarnas vård och fostran av ett bestämt barn. Konsulenternas kompetens och bedömningar av barnets behov och utveckling får självfallet därmed indirekt stora konsekvenser för det enskilda barnet. De barn och unga som placeras genom de pri- vata verksamheterna har dessutom ofta särskilda behov och det intensiva stödet till familjehemmet är ofta den främsta anledningen till att socialtjänsten väljer detta alternativ. 
 Barnskyddsutredningen varnade för att kommuner som har svårt att upprätthålla tillräcklig kompetens använder sig av kon- sulentstödda verksamheter, som ett alternativ till att bygga upp sin egen familjehemsverksamhet. Utan egen kompetens riskerar nämn- den att förlora insynen i placeringen och att få svårigheter med att kunna följa det enskilda barnets utveckling. Utredningen delar denna farhåga. 
 I remissbehandlingen av Barnskyddsutredningens förslag ifråga- satte vissa länsstyrelser hur tillsynsansvaret för konsulentstödda verksamheter kan fungera utan den kännedom om befintliga verk- samheter som följer av en tillståndsgivning. I övrigt lyftes gräns- dragningsproblematiken fram av flera remissinstanser, men också att det finns en oro för de konsulentstödda verksamheternas varie- rande kvalitet. Det påpekades bland annat att de rekommenderade kompetenskraven, genom Socialstyrelsens allmänna råd om kompe- tens (SOSFS 2006:14), är större på kommunens anställda social- sekreterare än på konsulenterna i de privata verksamheterna. Detta trots att det i båda fallen rör sig om socialtjänstuppgifter, såsom handledning och stöd till familjehemsföräldrar. Skulle Barnskydds- utredningens förslag om behörighetskrav för arbete inom delar av barn- och ungdomsvården genomföras förstärks skillnaderna i kompetenskrav ytterligare. 
 Utredningen anser sammanfattningsvis att kravet på kvalitet och säkerhet motiverar att ett särskilt tillstånd införs för enskilda verksamheter som bedriver konsulentstödd (förstärkt) familjehems- vård för barn och unga. 
 283 
  
 12 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 Utredningens förslag:  
 Förutsättningarna för att införa en sky- ldighet för kommunen att betala skadestånd till barn och unga som i framtiden utsätts för övergrepp eller allvarlig försummelse när de är i samhällets vård bör utredas. En förutsättning för kommunens skadeståndsskyldighet bör vara att kommunen inte levt upp till de krav som ställs enligt lag, annan författning eller beprövad erfarenhet. 
  
 12.1 
  
 Inledning 
  
 I kapitel 7 har utredningen behandlat frågan om ekonomisk ersätt- ning åt dem som utsatts för övergrepp eller försummelse under den tid de varit omhändertagna för samhällsvård. Ersättningen utgör då ett led i upprättelseprocessen för de händelser som inträffat i förfluten tid. Som utredningen redovisat i kapitel 9 har de senaste decennierna i många avseenden inneburit en positiv utveckling för samhällsvården. Barn och unga i samhällets vård är allmänt sett mer skyddade mot missförhållanden i dag. Samtidigt förekommer fort- farande övergrepp och allvarliga försummelser inom samhälls- vården. 
 Utredningen har uppfattningen att det i första hand krävs kraft- fulla åtgärder för att så långt möjligt förhindra att barn och unga i framtiden utsätts för skadlig samhällsvård. I föregående kapitel har redogjorts för angelägna satsningar och initiativ i det syftet. Utred- ningen anser emellertid att det – inom ramen för utredningens upp- drag att föreslå åtgärder som motverkar upprepning – även finns 
 285 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 SOU 2011:9 
  
 skäl att överväga ett system med ekonomisk ersättning för de fall där kommunen inte levt upp till de krav som ställs i samband med att barn och unga omhändertas i samhällets vård. En sådan ersätt- ning skulle innebära ekonomisk kompensation för dem som utsatts för övergrepp eller allvarlig försummelse när de varit placerade i familjehem eller på institution. Ersättningen skulle samtidigt utgöra ett incitament för huvudmannen att ytterligare förbättra sina insatser för att förhindra att barn och unga far illa i samhällsvården. 
  
 12.2 
  
 Befintliga möjligheter till skadestånd 
  
 Redan i dag finns möjlighet för barn och unga som utsatts för brott att få kränkningsersättning enligt  
 skadeståndslagen 
 . Detta har utför- ligt redovisats i kapitel 6. Det finns dessutom en möjlighet att få skadestånd från kommunen (enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen) för skada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighets- utövning. En sådan skadeståndsmöjlighet förutsätter emellertid att den enskilde väcker talan mot kommunen i domstol. Som angetts i kapitel 6 har den skadedrabbade då att visa att förutsättningar för skadeståndsskyldighet föreligger, vilket bland annat innefattar ett ansvar att styrka att det finns ett orsakssamband mellan kommu- nens handlande och skadan. Om den enskilde inte lyckas bevisa att det föreligger förutsättningar för skadestånd finns inte heller någon rätt till ersättning. Den som förlorar en tvist om skadestånd riske- rar dessutom att bli ersättningsskyldig för såväl sina egna som mot- partens rättegångskostnader. 
 En kommun har i dag begränsade möjligheter att betala  
 ersättning på frivillig väg 
 . Grunden för detta finns i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900). I denna bestämmelse anges att kommunen får ansvara för sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller dess medlemmars område och som inte ska hand- has enbart av någon annan. Kravet på allmänintresse i 2 kap. 1 § kommunallagen innebär att det finns ett principiellt förbud mot att ge understöd åt enskilda. En kommun har därför inte rätt att lämna vederlagsfria prestationer (exempelvis ekonomisk ersättning), om inte kommunen på någon särskild rättslig grund har skyldighet att utge prestationen eller på någon särskild kommunalrättslig grund ändå ges möjlighet till detta. I speciallagstiftning, såsom exempelvis 
 286 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 socialtjänstlagen, finns flera sådana undantag från förbudet att ge understöd åt enskilda (främst genom bistånd). 
  
 1 
  
 Förutsatt att det finns en rättslig grund för ett anspråk från en enskild, exempelvis enligt bestämmelserna i skadeståndslagen eller 6 kap. skollagen (se under 11.3 nedan), är det möjligt för kommunen att ingå en  
 förlikning 
 . Det krävs alltså inte en domstolsprövning för att kommunen ska ha möjlighet att förlikningsvis betala ut ersätt- ning till en enskild som har ett rättsligt grundat anspråk på skade- stånd mot kommunen. 
  
 12.3 
  
 Ersättning inom andra områden 
  
 Inom flera andra rättsområden finns i dag särskilda möjligheter till ersättning. Här kan exempelvis nämnas  
 patientskadeersättning  
 enligt patientskadelagen. Sådan ersättning kan lämnas för personskada som någon fått i egenskap av patient i hälso- och sjukvården. 
  
 2  
  
 En liknande rätt till ersättning finns också för patienter som skadas av läke- medel. För dessa finns möjlighet till ersättning via  
 läkemedels- örsäkringen 
 . 
 Men även inom skolområdet finns särskilda möjligheter till skadestånd. Enligt  
 6 kap. skollagen (2010:800)  
 har en huvudman för verksamhet enligt lagen skyldighet att vidta vissa åtgärder i syfte att motverka kränkande behandling av barn och elever. Om det kommer till skolans kännedom att en elev anser sig ha blivit utsatt för kränkningar finns en skyldighet för huvudmannen att utreda och vidta åtgärder för att förhindra fortsatta kränkningar i framtiden. Om huvudmannen inte uppfyller de i skollagen angivna skyldig- heterna kan denne bli skadeståndsskyldig gentemot en elev som utsatts för kränkande behandling. Skadestånd utgår till eleven även om det är exempelvis en annan elev som företagit den kränkande handlingen. Skadeståndsskyldigheten grundar sig då på att huvud- mannen inte uppfyllt sina skyldigheter att förhindra kränkningar enligt lagen. För att underlätta för eleven att bevisa att han eller hon blivit utsatt för kränkande behandling gäller i dessa fall ett beviskrav som är lägre än det som normalt tillämpas för ersättning enligt skadeståndslagen. Dessutom har Skolinspektionen – i prak- tiken genom Barn- och elevombudet (BEO) – rätt att för en elev 
  
 1 
  
 Zamora, Collins, S. 2009, s. 19. 
  
 2 
  
 Patientskadeersättningen har beskrivits mer utförligt i kapitel 6 ovan. 
  
 287 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 SOU 2011:9 
  
 föra talan i mål om skadestånd enligt 6 kap. skollagen, om eleven medger det. 
 I syfte att utöka kommunens befogenhet att kompensera enskilda som drabbats av bristfällig hantering av frågor som rör bistånd enligt socialtjänstlagen infördes den 1 januari 2011 nya bestämmelser i  
 lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter 
 . Dessa bestämmelser ger kommunen befogenhet att lämna kompensation till en enskild person när denne inte fått bistånd enligt 4 kap. 1 eller 2 § social- tjänstlagen inom skälig tid eller i enlighet med beslut av social- nämnden eller ett avgörande av en domstol. Kompensation får även lämnas när socialnämnden inte fullgjort en garanti som lämnats till personen att inom viss tid eller på ett visst sätt tillhandahålla per- sonen bistånd. 
  
 3 
  
 12.4 
  
 Utredningens överväganden 
  
 Ersättningsformer inom andra rättsområden visar att det redan i dag finns etablerade modeller för särskild ersättning där det före- ligger anledning att ställa höga krav på dem som bedriver en viss verksamhet. Ersättningen utgör i dessa fall både en kompensation för den som drabbats och ett incitament för huvudmannen att i framtiden undvika misstag. 
 Utredningen har vid ett flertal tillfällen betonat att barn och unga i samhällsvård är en särskilt sårbar grupp i samhället. Oavsett om en placering skett mot föräldrarnas vilja eller med deras sam- tycke, så har samhället genom omhändertagandet övertagit ansvaret för barnet. Samhället har därigenom också åtagit sig att skydda bar- net och att på bästa möjliga sätt försöka förbättra förhållandena för detta. 
 Som framgått av kapitel 10 i detta betänkande förekommer emellertid även i dag övergrepp och allvarlig försummelse av barn och unga i samhällets vård. Det finns inte anledning att tro annat än att det kommer att inträffa också i framtiden. Oavsett vilka åtgärder som vidtas, går det inte att helt eliminera risken för att barn far illa. 
 När barn i samhällsvård utsätts för övergrepp eller allvarlig för- summelse är det deras mest grundläggande form av trygghet som angrips. Dessa barn är därför särskilt utlämnade åt dem som har ansvar att se till att de får tillräckligt stöd och skydd samt i övrigt ges möjlighet till goda uppväxtvillkor. Det finns av den anled- 
  
 3  
 Se prop. 2009/10:116 (SFS 2010:428). 
 288 
  
 SOU 2011:9 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 ningen skäl att ställa extra höga krav på socialtjänsten när det gäller dess ansvar för barn i familjehem eller på institution. 
 Om barn utsätts för övergrepp eller allvarlig försummelse därför att socialtjänsten inte gjort vad som rimligen bör kunna krävas för att skydda barnet, är det enligt utredningens mening, naturligt att kommunen ersätter barnet för den skada som detta inneburit. Som angetts här ovan finns vissa möjligheter för barn som utsatts för brott att få ersättning enligt skadeståndslagen. Det är emellertid inte enbart de materiella skadeståndsreglerna som påverkar möjlig- heten att föra talan om skadestånd. Självanklagelser är inte ovanliga hos den som i unga år utsatts för övergrepp. Barnets föräldrar kan också befinna sig i en svår situation och i ett underläge gentemot familjehemsföräldrar, institutionspersonal och ansvariga myndighet- spersoner. Dessa förhållanden kan göra att en skadeståndsprocess många gånger kan upplevas som ett omöjligt alternativ. 
 Ett system med särskilda bestämmelser om ekonomisk ersätt- ning åt de barn som drabbas skulle sannolikt kunna erbjuda en bättre möjlighet till kompensation än vad som i dag finns enligt reglerna i skadeståndslagen. Särskilt gäller detta om rätten till ersätt- ning – i likhet med vad som stadgas för ersättning enligt skollagen – förenas med ett sänkt beviskrav. 
 En framtida ersättningsmöjlighet måste rimligen knytas till att ansvariga myndigheter inte levt upp till de krav som ställs enligt lag, annan författning eller beprövad erfarenhet. Även här kan således jämföras med de principer som ligger till grund för ersättnings- skyldigheten enligt skollagen. 
 En särskild skadeståndsskyldighet skulle enligt utredningens mening utgöra en viktig princip för att stärka barns och ungas rätt att inte bli utsatta för övergrepp eller allvarlig försummelse när de är i samhällets vård. Den skulle sannolikt även i övrigt stärka barns och ungas ställning gentemot ansvariga myndigheter. Det förtjänar dock att påpekas att brottsliga handlingar som inträffar i samhälls- vården självfallet alltid ska anmälas och hanteras inom ramen för rättssystemet. 
 En ersättning som här diskuteras ska hållas isär från den upp- rättelseinriktade ersättning som behandlats i kapitel 6 och 7 i detta betänkande. Ett system för ekonomisk ersättning skulle emellertid även kunna vara en av flera viktiga åtgärder för att förhindra fram- tida krav på upprättelseprocesser från dem som utsatts för miss- förhållanden i samhällsvården. 
 289 
  
 Ekonomisk ersättning vid framtida fall av övergrepp och allvarliga försummelser 
  
 SOU 2011:9 
  
 Utredningen anser mot bakgrund av det ovan anförda att det finns skäl att införa ett särskilt ersättningssystem för de fall barn och unga drabbas av övergrepp eller allvarlig försummelse i samhäll- svården och kommunen inte har skyddat barnet eller den unge på ett rimligt sätt. Här ligger det enligt utredningens mening närmast till hands att överväga en ordning som motsvarar den som gäller enligt 6 kap. skollagen eller ett system som bygger på frivilliga överens- kommelser om ersättningar inom den kommunala sektorn. Frågan bör utredas. 
 290 
  
 13 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Utredningen ska redovisa sina förslag i enlighet med vad som anges i 14, 15 och 15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Utredningens förslag ska kostnadsberäknas. Om förslagen medför kostnader för stat, landsting eller kommuner ska utredningen föreslå en finansiering. 
  
 13.1 
  
 Beräkning av kostnaderna för den ekonomiska ersättningen till tidigare vanvårdade 
  
 1 
  
 Kostnaderna för den föreslagna ekonomiska ersättningen till dem som under perioden  
 1920–1980 
  utsatts för vanvård kommer att bero på hur många människor som söker och beviljas ersättningen. Det är inte möjligt att på förhand fastställa detta antal. Däremot kan uppskattningar som bygger på ett antal antaganden göras. 
 De antaganden som behöver göras gäller 
  
 - 
  
 hur många barn och unga som samhällsvårdats under den aktu- ella tidsperioden, 
  
 - 
  
 hur många av dessa som utsattes för  
  
 övergrepp och försummelser av allvarlig art, 
  
 2 
  
 - 
  
 hur många av dem som fortfarande är i livet samt 
  
 - 
  
 hur många som slutligen söker och beviljas ersättning. 
  
 Uppskattningar, som görs i det följande, bygger i första hand på beräkningar utifrån offentlig statistik, svensk och internationell forskning samt erfarenheter från liknande ersättningssystem i Sverige och andra länder. Utredningen vill framhålla att uppskattningarna är 
  
 1 
  
 Mossler, K. 2011. 
  
 2 
  
 Enligt den definition som framgår av kapitel 7. 
  
 291 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 osäkra. Den offentliga statistiken över samhällsvården är t.ex. en- dast mängdbaserad fram till år 1968. Det finns vidare bara begrän- sade möjligheter att dra slutsatser om andelen som utsatts för övergrepp och som vill söka ersättning. 
 Med anledning av osäkerheten i underlaget har alternativa antaganden gjorts. För att visa spännvidden har låga antaganden valts genomgående vid beräkningen av det lägsta resultatet och höga för beräkning av det höga resultatet. I tabellen nedan presenteras resul- tatet av beräkningarna. 
 Uppskattning av antal personer som kan beviljas ersättning för övergrepp och försummelse av allvarlig art under samhällsvården 
  
 Uppskattning 
  
 Lågt 
  
 Medel 
  
 Högt 
  
 Beräknat antal barn i 
  
 160 000 
  
 218 000 
  
 305 000 
  
 samhällsvård 1920– 
  
 1980 
  
 Av dessa barn är 
  
 96 000 
  
 128 000 
  
 176 000 
  
 eller beräknas 
  
 följande antal vara i 
  
 livet 2009 
  
 Beräknad andel som 
  
 5 % 
  
 10 % 
  
 15 % 
  
 utsatts för övergrepp 
  
 och vanvård av 
  
 allvarlig art 
  
 Andel som söker 
  
 40 % 
  
 60 % 
  
 80 % 
  
 ersättning 
  
 - varav andel som 
  
 70 % 
  
 80 % 
  
 90 % 
  
 nås av information 
  
 om ersättning 
  
 - varav andel som 
  
 60 % 
  
 75 % 
  
 90 % 
  
 söker ersättning 
  
 Andel som beviljas 
  
 75 % 
  
 85 % 
  
 95 % 
  
 ersättning 
  
 Beräknat antal med 
  
 1 500 
  
 6 500 
  
 20 500 
  
 ersättning (avrundat) 
  
 Kommentar till tabellen 
 Mellan 160 000 och 300 000 personer bedöms ha varit omhänder- tagna för samhällsvård i fosterhem eller på institution under tiden  
 1920–1980. 
  För födda före 1967 antas att i de olika alternativen 2,5, 3,5 respektive 5,0 procent av varje årskull varit i samhällsvård. 
 292 
  
 SOU 2011:9 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Försiktiga antaganden om fördubblad dödlighet bland samhälls- vårdade födda före 1968 har gjorts. För födda efter 1968 finns upp- gifter om faktisk dödlighet. Uppskattningsvis mellan 95 000 och 175 000 personer bedöms inte längre vara i livet 2009. 
 Andelen barn och unga som utsatts för vanvård i samhällsvården har beräknats utifrån olika antaganden baserade på forskning och andra studier. Enligt en del internationella studier löper barn och unga i samhällsvård större risk att utsättas för övergrepp än andra barn och unga. Frågan har inte undersökts systematiskt utifrån svenska förhållanden. Det osäkra kunskapsläget återspeglas i de tre antagandena. 
 Det är svårt att bedöma hur många av dem som utsatts för van- vård under  
 1920–1980 
  som kan nås av information om möjligheten att söka ersättning och som sedan söker. Alla de tre alternativa nivåerna innebär att relativt många antas nås av information och även söka ersättning. 
 De olika antagandena avseende andelen av de sökande som beviljas ersättning baseras på erfarenheter från andra länder. I det statliga ersättningssystemet i Norge har cirka 96 procent beviljats och i det kommunala norska systemet cirka 78 procent. I det irländska systemet har cirka 94 procent beviljats. Motsvarande siffra för Steriliseringsersättningsnämnden var cirka 78 procent. 
  
 13.2 
  
 Utredningens bedömning av kostnaderna för den ekonomiska ersättningen 
  
 Vad gäller andelen som utsatts för övergrepp och vanvård av all- varlig karaktär bedömer utredningen att den lägsta av de tre alter- nativa nivåerna är mest realistisk. 
 Siffror från Vanvårdsutredningen kan inte användas för att beräkna förekomst av övergrepp och försummelser av allvarlig art, eftersom syftet med den utredningen har varit ett annat. Erfaren- heterna därifrån kan dock ge en viss ledning för bedömningen. Vanvårdsutredningen har funnits i fem år. Det talar för att många av dem som utsatts för vanvård redan nåtts av information oavsett om man sedan blivit intervjuad eller inte. Cirka 1 200 personer har till dags dato tagit kontakt med Vanvårdsutredningen. En möjlig- 
 293 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 het till ekonomisk ersättning ökar sannolikt intresset för att höra av sig. 
  
 3 
  
 En jämförelse, vad avser intresset för att söka, kan göras med ersättningen vid tvångssteriliseringen. Steriliseringsutredningen beräk- nade att cirka 30 000 personer skulle kunna beviljas ersättning, men endast drygt 1 500 personer kom sedan att söka ersättning. 
 Jämförelser med andelen som beviljas ersättning i andra länder är svåra att göra. Främst av det skälet att kriterierna för att få ersättning skiljer sig. Utredningen bedömer att det föreslagna kra- vet på  
 allvarlig art  
 är högre ställt än vad som gäller för ersättning i en del andra länder. Det innebär att andelen ersättningsberättigade enligt utredningens förslag kan antas vara mindre än i exempelvis Norge och Irland. 
 Sammanfattningsvis bedömer utredningen att det är mest sanno- likt att antalet personer som med tiden beviljas ekonomisk ersätt- ning enligt utredningens förslag kommer att uppgå till mellan 2 000 och 5 000 personer. Utredningen bedömer att handläggning och prövning vid det lägre antalet bör kunna klaras under en tid av två år med tanke på att många av de sökande sannolikt redan fått fram aktmaterial i samband med intervjuer i Vanvårdsutredningen. I övrigt bedömer utredningen att en treårsperiod blir nödvändig. 
 Med en schablonersättning om 250 000 kronor så kommer de totala kostnaderna att ligga mellan 500 miljoner och 1,25 miljarder kronor. Den årliga kostnaden beräknas enligt följande: 
  
 - 
  
 2000 ärenden, 250 miljoner kronor under två år. 
  
 - 
  
 3000 ärenden, 250 miljoner kronor under tre år. 
  
 - 
  
 4000 ärenden, 333 miljoner kronor under tre år. 
  
 - 
  
 5000 ärenden, 416 miljoner kronor under tre år. 
  
 Utredningen har föreslagit att en särskild tidsbegränsad nämnd och myndighet inrättas för prövning och handläggning av ärendena. Den totala kostnaden för verksamheten beräknas uppgå till mellan 8 och 21 miljoner kronor. Den årliga kostnaden beräknas enligt föl- jande: 
  
 - 
  
 2000 ärenden 4,1 miljoner kronor under två år. 
  
 - 
  
 3000 ärenden 4,8 miljoner kronor under tre år. 
  
 - 
  
 4000 ärenden 5,8 miljoner kronor under tre år. 
  
 - 
  
 5000 ärenden 6,9 miljoner kronor under tre år. 
  
 3  
 Den särskilde utredaren Bonilla uppskattar att det totala antalet som kan för- väntas söka ersättning ligger mellan 3 000 och 5 000 personer. 
 294 
  
 SOU 2011:9 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 13.3 
  
 Andra kostnader 
  
 Kapitel 4 
 Utredningens förslag om en ceremoni beräknas kosta 2,5 till 3 miljoner kronor för inbjudningar, ceremoni, uppträdanden, kring- aktiviteter m.m. Antagandet är osäkert, eftersom utredningen bara i liten utsträckning kunnat sondera intresset. Om ekonomiskt bid- rag till resekostnader ska utgå tillkommer en ytterligare kostnad, beroende av deltagarantal. Utredningen föreslår att regeringen anor- dnar och är värd för ceremonin. Planering och förberedelser beräknas kosta cirka 0,7 miljoner kronor för fyra personer under två måna- der. 
 Kapitel 8 
 Att leta fram akter är inte någon ny uppgift för kommunen. Utredningen bedömer kostnaden för den enskilda kommunen att erbjuda människor möjlighet att berätta och samtala om sina erfaren- heter från samhällsvården som relativt marginell. Den fortsatta pro- cessen, när detta betänkande läggs och vid en eventuell ceremoni, kan dock göra fler människor intresserade av en sådan möjlighet. Kapitel 11 och 12 
 Utredningen har dels redovisat redan planerade insatser för att förhindra övergrepp och allvarliga försummelser i den framtida samhällsvården, dels framhållit det angelägna i att genomföra vissa av de förslag, som presenterats och kostnadsberäknats i andra sam- manhang. Därutöver har utredningen föreslagit att vissa frågor bör ut- redas. 
 Andra förslag rör SKL:s respektive Socialstyrelsens insatser på nationell nivå för att stödja och kontrollera utvecklingen mot en säker samhällsvård av barn och unga. 
 Utredningen föreslår ekonomiskt och kunskapsmässigt stöd till en regionalisering av vissa delar av kommunernas arbete med familje- hemsvården. Detta bör kunna finansieras inom ramen för avtalet, den så kallade Plattformen, mellan regeringen och SKL. 
  
 13.4 
  
 Utredningens överväganden kring finansieringen 
  
 Ett beslut om ekonomisk ersättning till tidigare vanvårdade måste fattas på moraliska grunder och utifrån överväganden kring mäns- kliga rättigheter och allmänhetens förtroende för staten. En eko- nomisk ersättning till dem som tidigare utsatts för övergrepp och 
 295 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 SOU 2011:9 
  
 försummelser av allvarlig art kommer att medföra betydande kostnader, som är svåra att beräkna med någon större säkerhet. En- ligt utredningens bedömning kan denna kostnad inte finansieras inom ramen för samhällets samlade resurser för den sociala barn- och ungdomsvården. Hur kostnaderna för ersättningen ska prio- riteras mot kostnader inom andra samhällsområden ligger utanför utredningens kompetens att bedöma. 
 Med tanke på det gemensamma ansvaret för det som människor utsatts för har utredningen övervägt att föreslå att kostnaden för den ekonomiska ersättningen ska fördelas mellan stat och kommuner, men inte funnit någon rimlig fördelningsnyckel. Det är inte heller möjligt att urskilja enskilda kommuners ansvar för ersättningen till olika personer. Utredningen anser även att principiella skäl talar för att staten i egenskap av lagstiftare och ansvarig på nationell nivå bör ta ansvaret för finansieringen av den ekonomiska ersättningen. 
 När det gäller de framåtsyftande åtgärder, som tas upp i kapitel 11 och 12, så anser utredningen att det är rimligt att kommunerna och andra huvudmän finansierar de åtgärder som innebär kost- nader. Som utredningen tidigare framhållit förutsätter en allvarligt menad upprättelseprocess att det finns ett reservationslöst engage- mang från ansvariga aktörer. Viljan att finansiera förbättringar inom den egna verksamheten innebär samtidigt ett erkännande av tidigare försummelser. Det vore därför orimligt om staten skulle behöva finansiera framtida insatser för att förhindra att barn och ungdomar far illa i samhällsvården. 
 Sammanfattningsvis bedömer utredningen att en lämplig ordning är att regeringen tar kostnadsansvaret för den ekonomiska ersätt- ningen till enskilda samt för ceremonin samt att kommuner, enskilda och offentliga vårdgivare samt berörda statliga myndigheter tar kostnadsansvar för insatser i syfte att förhindra upprepning i framtiden inom den egna verksamheten. 
  
 13.5 
  
 Uppföljning av processen 
  
 Utredningen anser att de åtgärder som kommer att vidtas inom ramen för upprättelseprocessen bör följas upp och att detta bör ske som en del av processen, dvs. vid vissa bestämda tidpunkter under genomförandets gång. Dels för att kunna justera en insats som inte genomförs på avsett vis, dels för att kunna dra erfarenheter inför hanteringen av liknande svåra situationer i framtiden. 
 296 
  
 SOU 2011:9 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Utredningen ser tre områden, där en uppföljning är särskilt ange- lägen. 
 För det första bör regeringen följa upp att de åtaganden som görs och som tillsammans utgör upprättelseprocessen genomförs inom den tid som utfästs. 
 För det andra bör vanvårdades uppfattning om upprättelse- processens utformning, genomförande och värde undersökas. En sådan undersökning behöver bygga på ett genomtänkt etiskt för- hållningssätt och genomföras av oberoende forskare. Utredningen bedömer kostnaden för detta till cirka 2 miljoner kronor. 
 För det tredje bör utvecklingen av övergrepp och försummelser inom samhällsvården av barn följas kontinuerligt. Detta är en naturlig uppgift för Socialstyrelsen som tillsynsmyndighet. Utredningen har beskrivit det närmare i kapitel 11. 
  
 13.6 
  
 Övriga konsekvenser 
  
 Utredningen bedömer att förslagen i betänkandet inte medför nå- gra av de konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, syssel- sättningen, jämställdheten, integrationspolitiken m.m., som enligt kommittéförordningen ska beskrivas. 
 297 
 14 Författningskommentar 
  
 14.1 
  
 Inledning 
  
 Med anledning av att förslaget till lag om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga utgör ett förslag till en helt ny lag återges den lagens fullständiga för- fattningstext i omedelbar anslutning till författningskommentaren. Beträffande övriga författningskommentarer anges endast paragraf- nummer för de aktuella ändringsförslagen. 
  
 14.2 
  
 Lag (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelse i samhällsvården av barn och unga 
  
 Innehåll 
  
 1 §  
 I denna lag finns bestämmelser om 
  
 - 
  
 lagens tillämpningsområde i 2 §, 
  
 - 
  
 rätt till ersättning i  
  
 3–5 
  §§, 
  
 - 
  
 inkomstprövade förmåner i 6 §, 
  
 - 
  
 beslut om ersättning i 7 §, 
  
 - 
  
 ansökan om ersättning i 8 och 9 §§, 
  
 - 
  
 muntlig förhandling i  
  
 10–12 
  §§, och 
  
 - 
  
 överklagande i 13 §. 
  
 Paragrafen innehåller en katalog över bestämmelserna i lagen. Den är enbart av informationskaraktär. 
 299 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2011:9 
  
 Lagens tillämpningsområde 
  
 2 §  
 Denna lag gäller ersättning av staten till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse under den tid de har varit omhändertagna för samhällsvård med stöd av 
  
 1. 
  
 lagen (1902:67 s. 1) angående uppfostran åt vanartade och i sedligt afseende försummade barn, 
  
 2. 
  
 lagen (1918:422) om fattigvården, 
  
 3. 
  
 lagen (1924:361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd, 
  
 eller 
  
 4. 
  
 lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom. Lagen är endast tillämplig på övergrepp eller försummelse som 
  
 inträffat under perioden den 1 januari  
 1920–den 
  31 december 1980. 
 Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde. Skälen för bestäm- melsen har redovisats i avsnitt 7.5. 
 I  
 första stycket  
 anges att lagen gäller ersättning till den som ut- satts för övergrepp eller försummelse under den tid han eller hon varit omhändertagen för samhällsvård. Det anges vidare att ersätt- ningen ska utges av staten. 
  
 Med uttrycket  
 omhändertagen för samhällsvård  
 avses heldygnsvård i fosterhem eller på institution. Lagens tillämpning är inte begränsad till sådana placeringar som skett med tvång utan gäller även om barnet placerats med vårdnadshavarens samtycke. Genom att omhänder- tagandet ska ha skett  
 med stöd av  
 någon av de lagar som anges i punkterna  
  
 1–4 
  
  omfattas dock enbart sådana placeringar som skett genom de sociala myndigheternas försorg. Placeringar som skett på privat väg, så kallade privatplaceringar, omfattas däremot inte av lagens bestämmelser. 
  
 I första stycket anges också att lagen gäller övergrepp eller försummelse som inträffat  
 under den tid  
 som personen i fråga varit omhändertagen för samhällsvård. Händelser som inträffat före beslutet om omhändertagande eller efter vårdens upphörande om- fattas därmed inte av bestämmelserna i lagen. 
 I  
 andra stycket  
 anges att lagen enbart gäller övergrepp och för- summelse som inträffat under perioden den 1 januari  
 1920–den 
  31 december 1980. Händelser som inträffat före den 1 januari 1920 eller efter den 31 december 1980 omfattas därmed inte av lagens bestämmelser om rätt till ersättning. 
 300 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningskommentar 
  
 Rätt till ersättning 
  
 3 §  
 Den som har varit omhändertagen för samhällsvård i enlighet med 2 § har rätt till ersättning enligt denna lag om det kan antas att han eller hon i samband med vården har utsatts för övergrepp eller försum- melse av allvarlig art. 
 Frågan om övergreppet eller försummelsen har varit av allvarlig art ska bedömas med hänsyn till samtliga omständigheter vid tidpunkten för händelsen. Särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller för- summelsen har medfört en påtaglig risk för att barnets eller den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
 Paragrafen reglerar rätten till ersättning enligt denna lag. Förut- sättningarna för ersättning har behandlats i avsnitt 7.4, 7.5 och 7.7. 
 I  
 första stycket  
 anges vilka omständigheter som kan grunda en rätt till ersättning. En första förutsättning är att barnet eller den unge varit omhändertagen för samhällsvård enligt någon av de lagar som anges i 2 §. Med uttrycket  
 omhändertagen för samhällsvård  
 avses här placering i fosterhem eller på institution. Som anges i kommentaren till 2 § saknar det betydelse för rätten till ersättning om placeringen skett med eller utan vårdnadshavarens eller barnets samtycke. Däremot måste omhändertagandet ha skett genom de sociala myndigheternas försorg, vilket innebär att så kallade privata placeringar inte omfattas av lagens bestämmelser (se kommentaren till 2 §). 
 En ytterligare förutsättning för ersättning är att barnet eller den unge blivit utsatt för övergrepp eller försummelse  
 i samband med vården 
 . Kravet på att övergreppet eller försummelsen ska ha skett i samband med vården innebär att sådana händelser som inte har någon koppling till de sociala myndigheterna eller till det hem där barnet eller den unge var placerad inte heller kan grunda en rätt till ersättning. Frågan om övergreppet eller försummelsen har skett i samband med vården får besvaras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Om normal omsorg från fosterhemmets eller insti- tutionens sida hade kunna förhindra det inträffade kan det emeller- tid som regel antas att det finns ett sådant samband som avses i bestämmelsen. Av bestämmelsen i 2 § framgår också att lagen enbart gäller övergrepp eller försummelse som inträffat  
 under den tid  
 som barnet eller den unge varit omhändertagen för samhälls- vård. Händelser som inträffat före eller efter den tidpunkt då vård 
 301 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2011:9 
  
 bedrivits med stöd av de i den paragrafen angivna lagarna omfattas således över huvud taget inte av denna lag. 
 De förhållanden som kan grunda en rätt till ersättning beskrivs i paragrafen som  
 övergrepp eller försummelse av allvarlig art 
 . 
 Med  
 övergrepp  
 avses fysiska, psykiska eller sexuella övergrepp. Det saknar i och för sig betydelse om den aktuella gärningen var kriminaliserad vid tidpunkten för händelsen. Det är i stället över- greppet av det enskilda barnet som måste bedömas. Detta utvecklas närmare i samband med kommentaren till paragrafens andra stycke nedan. 
 Med  
 fysiska övergrepp  
 avses framför allt det förhållandet att fysiskt våld av något slag utövats mot barnet. Begreppet fysiska övergrepp kan emellertid även innefatta utnyttjande i arbete, främst att barnet använts som arbetskraft för att utföra arbete som i förhållande till barnets ålder och utveckling varit alltför tungt. 
  
 Psykiska övergrepp  
 omfattar handlingar som inneburit att barnet utsatts för psykiskt lidande genom mer eller mindre systematiska kränkningar. Härunder sorterar hot om våld eller andra otillbörliga repressalier med syfte att kränka barnet. Hotfulla situationer där barnet på grund av uttalade eller outtalade hotelser upplevt stark rädsla, oro eller förvirring hör också hit. 
  
 Sexuella övergrepp  
 inrymmer samtliga i dag kriminaliserade sexualbrott enligt 6 kap. brottsbalken. Övergreppet behöver således inte ha innefattat fysiskt våld eller fysisk beröring, utan även sådana övergrepp som utgör utnyttjande av barn för sexuell posering omfattas av begreppet. 
 Med  
 försummelse  
 avses handlingar som innefattar underlåtenhet att tillgodose barnets grundläggande behov eller i övrigt under- låtenhet att garantera och befrämja barnets trygghet, säkerhet och utveckling i psykologiskt, medicinskt, socialt eller fysiskt avseende. 
 Rekvisitet  
 allvarlig art  
 gäller både övergrepp och försummelse. Formuleringen syftar till att tydliggöra att inte alla fall av övergrepp eller försummelse kan grunda en rätt till ersättning, utan det krävs att omständigheterna är sådana att gärningen kan betecknas som allvarlig (se mer om detta i kommentaren till paragrafens andra stycke nedan). 
 En förutsättning för att ersättning över huvud taget ska kunna komma i fråga bör vara att sökanden kan  
 visa  
 att han eller hon varit omhändertagen för samhällsvård vid tillfället för de påstådda hän- delserna. När det gäller beviskravet för att de ersättningsgrundande handlingarna ska ha skett har detta uttryckts på så sätt att rätt till 
 302 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningskommentar 
  
 ersättning föreligger om det  
 kan antas  
 att handlingarna inträffat. Det innebär att beviskravet i detta avseende är lägre än vad som normalt gäller inom civilrätten. Det är av naturliga skäl inte möjligt att ange en allmängiltig definition av det föreslagna beviskravet utan det får i stället avgöras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Klart är emellertid att det i praktiken måste läggas stor vikt vid den enskildes egna utsagor. I de fall det helt saknas stödbevisning torde blotta påståendet i en skriftlig ansökan inte räcka för att uppfylla beviskravet. Sökanden har emellertid möjlighet att begära muntlig förhandling enligt 10 §. Vid en sådan förhandling får det ske en sedvanlig prövning av sökandens trovärdighet och de lämnade uppgifternas tillförlitlighet. 
 I  
 andra stycket  
 preciseras vad som ska ingå i bedömningen av om övergreppet eller försummelsen varit av allvarlig art. I  
 första meningen  
 anges att hänsyn ska tas till samtliga omständigheter vid tidpunkten för händelsen. Hänvisningen till tidpunkten för hän- delsen innebär att bedömningen bör ske med beaktande av de förutsättningar som allmänt sett förelåg vid det aktuella tillfället. Hänsyn måste således tas till de sociala och ekonomiska förhåll- anden som rådde i samhället vid den angivna tidpunkten. Detta gäller exempelvis vid bedömningen av om påstått torftiga förhåll- anden utgjort försummelse av allvarlig art och om utnyttjande i arbete kan bedömas som övergrepp av allvarlig art. 
  
 Andra meningen  
 i andra stycket anger att särskild vikt ska läggas vid om övergreppet eller försummelsen har medfört en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. Uttrycket hälsa eller utveckling används för att beskriva en persons fysiska eller psykiska hälsa eller sociala utveckling. Bestämmelsens utform- ning innebär att det inte uppställs något krav på att övergreppet eller försummelsen medfört någon allvarlig skada för den drabbade. Det räcker att det funnits en risk för en sådan skada. Risken ska emellertid, enligt bestämmelsens ordalydelse, vara påtaglig. Över- gående eller mindre betydande risk för skada är alltså inte till- räcklig. Både övergrepp och försummelse kan avse såväl en enstaka händelse som upprepade händelser. Ett övergrepp eller en för- summelse som i sig inte skulle bedömas som allvarlig kan genom att den upprepas medföra en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling allvarligt skadas. 
 303 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2011:9 
  
 4 §  
 Ersättningen uppgår för var och en till 250 000 kr. 
 Från detta belopp avräknas vad den ersättningsberättigade tidigare kan ha erhållit i ersättning på grund av övergrepp eller försummelse som avses i 3 §. 
 Paragrafens  
 första stycke  
 anger det belopp som staten ska betala till var och en som är berättigad till ersättning enligt denna lag. För- slaget har behandlats i avsnitt 7.6. 
 I  
 andra stycket  
 anges att avräkning ska ske mot ersättning som den drabbade tidigare kan ha fått på grund av övergrepp eller för- summelse som avses i 3 §. Regeln har behandlats i avsnitt 7.6. Den avser främst den situationen att den ersättningsberättigade av dom- stol tillerkänts kränkningsersättning på grund av brottslig gärning som samtidigt åberopas till stöd för ersättning enligt 3 § denna lag. Syftet med regeln är att se till att den som enligt allmänna bestäm- melser redan fått skadestånd till följd av en viss gärning  
 inte  
 genom den här föreslagna lagen ska ersättas dubbelt för  
 samma  
 gärning. Som framgår av bestämmelsen förutsätter regelns tillämpning att ersättningen också betalats ut till den drabbade (jfr erhållit). Det är dock enbart den summa som den drabbade redan erhållit som ska avräknas. Överskjutande belopp av den här aktuella ersättningen om 250 000 kr ska alltjämt betalas ut. 
  
 5 §  
 Rätten till ersättning är personlig och kan inte överlåtas. 
 Rätten till ersättning förfaller om sökanden avlider innan beslut om ersättning har meddelats. Avlider sökanden efter att ett beslut om ersättning har meddelats, tillfaller ersättningen dödsboet. 
 Paragrafen anger att rätten till ersättning inte kan överlåtas och inte kan sökas av den drabbades efterlevande. Bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 7.5. 
 Inkomstprövade förmåner 
  
 6 §  
 För den som har fått ersättning enligt denna lag ska tillgångar upp- gående till ett belopp om 250 000 kr anses som förmögenhet och inte beaktas vid tillämpning av 
  
 1. 
  
 97 kap.  
  
 6–10 
  §§ socialförsäkringsbalken, 
  
 2. 
  
 102 kap.  
  
 10–13 
  §§ samma balk, 
  
 3. 
  
 26 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 
  
 304 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningskommentar 
  
 4. 
  
 19 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade, eller 
  
 5. 
  
 2 kap 7 § och 4 kap 14 § studiestödslagen (1999:1395), eller 
  
 6. 
  
 4 kap. 1 § och 8 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). 
  
 Paragrafen innebär att det vid beräkningen av inkomstprövade social- försäkringsförmåner och inkomstprövade kommunala bidrag och avgifter inte ska beaktas sådan ersättning som har utbetalats till den ersättningsberättigade enligt denna lag. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.6. 
 Beslut om ersättning 
  
 7 §  
 Beslut om ersättning fattas av en särskild nämnd. 
 Ordföranden i nämnden ska vara eller ha varit ordinarie domare. Regeringen utser nämnden och förordnar om dess sammansättning 
 och arbetsformer. 
 Paragrafens  
 första stycke  
 anger att en särskild nämnd ska fatta alla beslut om ersättning. I  
 andra och tredje styckena  
 lämnas närmare direktiv om nämndens utformning och arbetsformer. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 
 Ansökan om ersättning 
  
 8 §  
 En ansökan om ersättning ska göras skriftligen av den som an- sökan avser. 
 I paragrafen anges att en ansökan om ersättning ska göras av den sökande själv. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.9. 
  
 9 §  
 En ansökan om ersättning ska ha kommit in till nämnden senast den 1 juli 2014. Ansökningar som kommer in därefter ska avvisas. 
 Paragrafen reglerar när ansökan om ersättning ska ha kommit in till nämnden för att prövas enligt denna lag. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 
 305 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2011:9 
  
 Muntlig förhandling 
  
 10 §  
 Nämnden ska hålla muntlig förhandling om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. 
 Enligt paragrafen ska muntlig förhandling hållas hos nämnden om sökanden begär det och det inte är uppbenbart obehövligt att för- handling hålls. I vilka fall det är uppenbart obehövligt får i allmänhet avgöras mot bakgrund av Europadomstolens praxis. Vid muntlig förhandling ska den sökande även ha möjlighet att åberopa vittnen till stöd för sin ansökan om ersättning. Bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 7.9. 
  
 11 §  
 Muntlig förhandling ska vara offentlig. 
 Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken det hos nämnden gäller sekretess som avses i 26 kap. 14 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), får ordföran- den vid förhandlingen besluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar. 
 Paragrafens  
 första stycke  
 anger att muntliga förhandlingar hos nämn- den ska vara offentliga. Bestämmelsen har sin grund i kravet på offent- liga förhandlingar enligt Europakonventionen. Nämnden får dock enligt  
 andra stycket  
 förordna att förhandlingen ska hållas inom stäng- da dörrar. I praktiken torde förhandlingarna i allmänhet, helt eller delvis, hållas inom stängda dörrar. Regleringen har behandlats i av- snitt 7.9. Se även kommentaren till den föreslagna sekretessbestäm- melsen i 26 kap. 14 a § offentlighets och sekretesslagen. 
  
 12 §  
 En sökande eller annan som har inställt sig till en muntlig för- handling får av nämnden beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om nämnden finner det skäligt att er- sättning betalas ut. Nämnden får bevilja förskott på ersättningen. 
 Närmare bestämmelser om ersättning och förskott meddelas av regeringen. 
 Paragrafen innehåller regler om ersättning av allmänna medel för kostnader som kan uppkomma i ett ärende hos nämnden. De kost- nader som kan komma att ersättas är sökandens kostnader för resa och uppehälle. Förslaget har behandlats i samband med rätten till muntlig förhandling i avsnitt 7.9. 
 306 
  
 SOU 2011:9 
  
 Författningskommentar 
  
 Överklagande 
  
 13 §  
 Ett beslut enligt denna lag kan inte överklagas. 
 Nämndens beslut får enligt paragrafen inte överklagas. Ett avslag från nämnden hindrar emellertid inte den enskilde att på nytt an- söka om ersättning och i samband därmed ange nya omständigheter för sina krav. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 
  
 14.3 
  
 Lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 26 kap. 
 14 a § 
 Paragrafen reglerar sekretessen i verksamhet enligt den föreslagna lagen (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller för- summelse i samhällsvården av barn och unga. Sekretessen omfattar handläggningen av anspråk på ersättning. Även beslut om ersätt- ning omfattas av sekretessen. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 
 15 § 
 Den föreslagna ändringen innebär att undantaget från den så kallade meddelarfriheten omfattar även uppgift rörande enskildas hälsotill- stånd eller personliga förhållanden i ärenden om ersättning enligt lagen (2012:000) om ersättning på grund av övergrepp eller försum- melse i samhällsvården av barn och unga. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.9. 
 307 
 Referenser 
 Offentligt tryck 
 Statens offentliga utredningar 
 SOU 1974:7.  
 Barn- och ungdomsvård 
 . Betänkande av Fosterbarns- utredningen. 
  
 SOU 1986:20.  
 Barns behov och föräldrars rätt. Om socialtjänstens arbete med utsatta familjer.  
 Betänkande av Socialberedningen. 
  
 SOU 1995:58.  
 Kompetens- och kunskapsutveckling. Om yrkesroller och arbetsfält inom socialtjänsten.  
 Delbetänkande av Socialtjänst- kommittén. 
  
 SOU 1997:116.  
 Barnets Bästa i främsta rummet. FN:s konvention om barnets rättigheter i Sverige.  
 Betänkande av Barnkommittén. 
  
 SOU 1999:2.  
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
 1935–1975, 
  Ekonomisk ersättning.  
 Delbetänkande av 1997 års steriliseringsutredning. 
  
 SOU 2001:72.  
 Barnmisshandel. Att förebygga och åtgärda. 
 Slutbetänkande från av Kommittén mot barnmisshandel. 
  
 SOU 2005:81.  
 Källan till en chans. Nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården. 
  
 SOU 2007: 82.  
 Samordnad och tydlig tillsyn av socialtjänsten. 
  
 SOU 2009:68.  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU). 
 Betänkande av Barnskyddsutredningen. 
  
 SOU 2009:99.  
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet. 
 Del- betänkande av Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. 
  
 SOU 2010:55.  
 Romers rätt – en strategi för romer i Sverige. 
 Betänkande av Delegationen för romska frågor. 
  
 SOU 2010:87.  
 Skadestånd och Europakonventionen.  
 Betänkande av Utredningen om det allmännas ansvar enligt Europakonventionen. 
  
 309 
  
 Referenser 
  
 SOU 2011:9 
  
 SOU 2010:95.  
 Se, tolka och agera – allas rätt till en likvärdig utbildning. 
 Propositioner 
  
 Prop. 1979/80:1, del  
 A. Om socialtjänsten.  
 Prop. 1995/96:187.  
 Patientskadelag m.m. 
  
 Prop. 1997/98:105.  
 Det allmännas skadeståndsansvar. 
  
 Prop. 1998/99:71.  
 Ersättning av staten till steriliserade i vissa fall, m.m. 
  
 Prop. 1998/99:139.  
 Ändring i lagen om ersättning till steriliserade i vissa fall, m.m. 
  
 Prop. 2000/01:68.  
 Ersättning för ideell skada. 
  
 Prop. 2006/07:129.  
 Utveckling av den sociala barn- och ungdomsvården m.m. 
  
 Prop. 2008/09:160.  
 Samordnad och tydlig tillsyn av socialtjänsten.  
 Prop. 2009/10:116.  
 Värdigt liv i äldreomsorgen. 
  
 Prop. 2009/10:131.  
 Scott och socialtjänsten – förslag om vissa förändringar. 
 Övrigt offentligt tryck 
  
 Ds S 1981:17.  
 Det förstärkta familjehemmet. 
  
 Ds 2009:33.  
 Förändringar i Lex  
 Sarah-bestämmelsen 
  m.m. 
  
 SOSFS 2003:20.  
 Socialstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om hem för vård eller boende. 
  
 SOSFS 2006:11.  
 Ledningssystem för kvalitet i verksamhet enligt SoL, LVU, LVM och LSS. 
  
 SOSFS 2006:12.  
 Socialstyrelsens allmänna råd om handläggning och dokumentation av ärenden som rör barn och unga. 
 310 
  
 SOU 2011:9 
  
 Referenser 
  
 Publikationer från Socialstyrelsen 
 Socialstyrelsen (1990a).  
 Vård utom hemmet 
 .  
 SoS-rapport 
  1990:4. Socialstyrelsen (1995).  
 Invandrarbarn i familjehem 
 .  
 SoS-rapport 
  1995: 7. Socialstyrelsen (1995a).  
 Ovisshetens barn.  
  
 SoS-rapport 
  1995:8. Socialstyrelsen (1995b).  
 Sammanbrott i familjehem.  
  
 SoS-rapport 
  1995:9. 
  
 Socialstyrelsen (1995c).  
 Familjehemsvården i utveckling. En sammanställning av uppföljningar på länsnivå. 
  
 Socialstyrelsen (1995d).  
 Utbildningsfrågor och utvecklingsprojekt inom familjehemsvården. 
  
 Socialstyrelsen (1995e).  
 Att möta barn som utsatts för sexuella över- grepp. En vägledning för familjehem.  
  
 SoS-rapport 
  
  1995:18. 
  
 Socialstyrelsen (1997).  
 Anmälningar om misstänkta sexuella över- grepp på barn och ungdomar placerade i familjehem. 
  
 Socialstyrelsen (2000).  
 Dartingtonprojektet. En försöksverksamhet för att stärka och utveckla familjehemsvården.  
  
 SoS-rapport 
  
  2002:2. 
  
 Socialstyrelsen (2006).  
 Social rapport. 
  
 Socialstyrelsen & Forkby, T (2006a).  
 Öppenvårdens former. En nationell kartläggning av öppna insatser i socialtjänstens barn- och ungdomsvård. 
  
 Socialstyrelsen (2006b).  
 Barn och unga i socialtjänsten. Utreda, planera och följa upp beslutade insatser. 
  
 Socialstyrelsen (2006c).  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården  
 1950–1980? 
  
 Socialstyrelsen (2007).  
 Ung och novis eller gammal och vis? 
  
 Socialstyrelsen (2008).  
 Social barnavård i förändring. Slutrapport från  
 BBIC-projektet. 
  
 Socialstyrelsen (2008a).  
 Stöd och kvalitet i socialtjänsten – om ledningssystem för kvalitet i verksamhet enligt SoL, LVU, LVM och LSS. 
  
 Socialstyrelsen (2009a).  
 Ny bestämmelse om stöd och hjälp till barn och unga som har varit placerade.  
 Meddelandeblad i juni 2009. 
  
 Socialstyrelsen (2009b).  
 Nationella bedömningskriterier för tillsyn av kvalitet och säkerhet vid HVB för barn och unga samt familj. 
 Socialstyrelsen (2010).  
 Social rapport. 
  
 311 
  
 Referenser 
  
 SOU 2011:9 
  
 Socialstyrelsen (2010a).  
 Social tillsyn – Länsstyrelsernas iakttagelser under 2008 och 2009. 
  
 Socialstyrelsen (2010b).  
 Scott – tillämpning av 14 kap. 2 § SoL och 24 a § LSS. Handbok för socialtjänsten. 
  
 Socialstyrelsen (2010c).  
 Barn och unga – insatser år 2009. 
  
 Socialstyrelsen (2010d).  
 Socialstyrelsens arbete för att åstadkomma en trygg och säker vård i familjehem och HVB.  
 Dnr. 5.2- 29892/2010. 
  
 Socialstyrelsen (2010fe).  
 Handläggning och dokumentation inom socialtjänsten. 
 Publikationer utgivna av Socialstyrelsen tillsammans med andra myndigheter eller organisationer 
 Länsstyrelserna och Socialstyrelsen (2009).  
 Hem för vård eller boende för barn och unga. Slutrapport från en nationell tillsyn  
  
 2006–2008. 
  
 Socialstyrelsen, Rikspolisstyrelsen, Rättsmedicinalverket och Åklagarmyndigheten (2008c).  
 Barnahus – försöksverksamhet med samverkan under gemensamt tak vid misstanke om brott mot barn. 
  
 Socialstyrelsen, Sveriges Kommuner och Landsting, Landstinget i Östergötland, Landstingens Ömsesidiga Försäkringsbolag (2009). 
 Riskanalys & Händelseanalys. Handbok för patientsäkerhetsarbete. 
 Andra reviderade upplagan 
 . 
  
 Publikationer från övriga myndigheter och organisationer 
 Barnombudsmannen och Länsstyrelsen i Skåne län (2004).  
 Barn på institution. 
  
 Barnombudsmannen (2010).  
 I´m sorry. Röster från särskilda ungdomshem. 
 Barnens rätt i samhället (2010).  
  
 BRIS-rapporten 
  
  2010.  
 Brottsoffermyndighetens referatsamling 2009. Europarådets rekommendation. Rec. 1937 (2010). 
 Fokus Kalmar län (2006). Morgan, Bishop, L.  
 När dokumenten berättar. Statistik och tankar kring placering av barn och unga i Kalmar läns kommuner.  
  
 Fokus-Rapport 
  2006:5. 
 312 
  
 SOU 2011:9 
  
 Referenser 
  
 Justitiekanslerns utlåtande angående neurosedynkatastrofen 2003-  
 04-30, 
  dnr.  
 3195-02-90. 
  
 Länsstyrelserna (2008).  
 Socialtjänsten och barnen. Länsstyrelsernas granskning av den sociala barn- och ungdomsvården  
 2006–2007. 
  
 Länsstyrelsen i Västernorrland (2002).  
 Familjehemsplaceringar i Nåjden AB.  
 Dnr  
 701-9456-02 
 (502-10079-00) 
  
 Länsstyrelserna i Dalarnas, Gävleborgs, Värmlands, Västmanlands och Örebro län (2005).  
 Vem ser barnet? En granskning av 100 familjehemsplacerade barn åren  
  
 2002–2003. 
  
 Länsstyrelserna i Blekinge, Hallands, Jönköpings, Kalmar, Kronobergs och Skåne län (2005).  
 Familjevård genom paraplyorganisationer. 
  
 NOU 2004:23.  
 Carr og spesialskoler under lupen – Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
 1945–1980. 
 (Norsk statlig utredning). 
  
 Nätverk IFO (2009).  
 En studie av familjehemsplacerade barns och ungdomars känsla av sammanhang.  
 Nätverk IFO omfattar Halmstad, Kalmar, Karlskrona, Kristianstad och Växjö kommuner. 
  
 Patientförsäkringsföreningens verksamhetsberättelse 2008. 
 Regeringens skrivelse 2000/01:73.  
 Redogörelse för steriliserings- frågan i Sverige åren  
  
 1935–1975 
  
  och regeringens åtgärder. 
  
 Residential Institutions Redress Board (2005)  
 A guide to the redress scheme under the Residential Institutions Redress Act, 2002. 
  
 (Storbritannien). 
 Residential Institutions Redress Board (2008)  
 May of the Residential Redress Board 2008.  
 (Storbritannien). 
 Riksdagens ombudsman. Justitieombudsmannen (1985). Sverne, T. 
 Barn i familjehem – en undersökning om hur socialnämnderna fullgör sina uppgifter inom familjehemsvården.  
 Dnr 2989. 
  
 Riksdagens revisorer (1992).  
 Familjehemsvård för barn och ungdom. 
 Rapport 1991/92:4 
 Riksdagens revisorer (2002).  
 Familjehemsvården.  
 Rapport 2001/02:16. 
  
 Riksrevisionsverket (2002).  
 Tillsyn av behandlingshem för barn och ungdomar.  
 RRV 2002:6 
  
 Skolinspektionen (2010).  
 Undervisning vid hem för vård eller boende, HVB. Elever får inte den undervisning de har rätt till. 
 313 
  
 Referenser 
  
 SOU 2011:9 
  
 Statens Institutionsstyrelse (2007).  
 Om en anställd vid SiS misstänks för brott eller annat olämpligt beteende mot en elev eller en klient.  
 SiS interna föreskrifter. Råd & riktlinjer 2007:1. 
 Statens Institutionsstyrelse (2009).  
 Uppdrag att göra en översyn av avskiljning m.m.  
 Skrivelse till Socialdepartementet (S 2009/5081/ST). Dnr  
 31-583-2009. 
  
 Statens Institutionsstyrelse (2010).  
 SiS åtgärder för att förhindra och upptäcka övergrepp och allvarliga försummelser.  
 Skrivelse till Upprättelseutredningen. Dnr  
 31-901-2010. 
  
 Statens Institutionsstyrelse (2010a).  
 Riktlinjer för teckenekonomi inom SiS.  
 Daterad  
 2010-10-26. 
  
 Sveriges Kommuner och Landsting (2009).  
 Familjehemsvård ur ett barnperspektiv – för lärande och inspiration i ett utvecklingsarbete. 
  
 Sveriges Kommuner och Landsting (2010).  
 Upphandling och uppföljning av HVB för barn och unga. 
  
 Unicef (2008)  
 Handbok om barnkonventionen.  
 Första upplagan. UNICEF Sverige. 
  
 United Nations (2007)  
 Legislative History of the Convention of the Rights of the Child. 
 United Nations, Security Council (2004)  
 The rule of law and transitional justice in conflict and postconflict societys – Report of the Secretary General,  
 S/2004/616 (http://www.unrol.org/files/2004%20report.pdf) 
 United Nations,  
 Secretary-General 
  (2010)  
 Walsh of the  
  
 Secretary-General 
  
  – United Nations Approach to Transitional Justice 
  
 (http://www.unrol.org/files/TJ_Guidance_Note_March_2010F INAL.pdf). 
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. PM 68/2010. 
 Riskfaktorer för barn att råka illa ut i den sociala barn- och ung- domsvården. 
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. PM 75/2010. 
 Hur kan berörda upptäcka och förhindra vanvård av barn inom barnavården. 
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården. PM 77/2010. 
 En varierande historia – perspektiv på den sociala barnavården genom akter och intervjupersoners berättelser. 
 314 
  
 SOU 2011:9 
  
 Referenser 
  
 Utrikesdepartementets och Integrations- och jämställdhets- departementets skrift (2007)  
 Mänskliga rättigheter – en introduktion. 
  
 Litteratur 
 Andersson, Sanchez (1995).  
 Barn i samhällsvård.  
 Studentlitteratur. 
  
 Phillips, G (2008).  
 Utsatt barndom – olika vuxenliv, ett longitudinellt forskningsprojekt om barn i samhällsvården.  
 Stiftelsen Allmänna Barnhuset 2008:02. 
  
 Phillips, Jones, B. (2006). Fosterbarns perspektiv på socialtjänstens företrädare. Socialmedicinsk tidskrift.  
 Fosterbarn.  
 2006. årgång 83, häfte 1, s.  
 5–15. 
  
 Chandler, T. (2003).  
 Institutionsbehandling av ungdomar. Vad säger forskningen?  
 Gothia. 
  
 Hansen, Jones, E. (2008).  
 Skadeståndslagen – En kommentar.  
 Tredje upplagan, Norstedts juridik. 
 Bengtsson, B. (2009).  
 Om ex gratiaersättning,  
 SvJT 2009, häfte 3. 
  
 Miller, Gilmore (2007).  
 Mänskliga rättigheter i europeisk praxis – En kommentar till Europakonventionen om de mänskliga rättigheterna. 
 Tredje upplagan. Norstedts Juridik. 
 Fanshel, Cruz, E. B. (1978).  
 Children in foster care.  
 Colombia U P, N Y. 
  
 Cohen, RushTrafikskadenämnden – dess verksamhet och några rättsliga problem,  
 JT 1997/98 nr 3. 
  
 Adkins, Middleton, C. (2000).  
 Patientskadelagen i teori och praktik,  
 Nordisk Forsikringstidskrift NFT 3/2000. 
 Hellbacher, U., Espersson, Villarreal, H. (2006).  
 Patient- skadeersättning vid skador inom sjukvården. 
  
 Hellner J. & Radetzki M. (2010).  
 Skadeståndsrätt.  
 Åttonde upplagan. Norstedts Juridik. 
 Höjer, I. (2001).  
 Fosterfamiljens inre liv.  
 Göteborgs universitet. Institutionen för socialt arbete (akademisk avhandling). 
  
 Höjer, I. (2007).  
 Föräldrars röster – hur är det att ha sina barn placerade i fosterhem. Brukare och forskare samverkar.  
 Stiftelsen Allmänna Barnhuset 2007:2. 
  
 315 
  
 Referenser 
  
 SOU 2011:9 
  
 Höjer, Le, Brown (2009).  
 Ungdomar i utsatta livssituationer och deras väg till själständighet.  
 I bilaga till SOU 2009:68. 
  
 Barnes, Medina (2009).  
 Frederick – en intervention för ung- domar med beteendeproblem.  
 Akademisk avhandling vid Lunds universitet. 
  
 Kälvesten,  
 A-L 
  Becker, G. (1982).  
 Familjepsykologi. 
  
 Linderoth, S. (2006).  
 Att placera eller inte placera i släktinghem, det är frågan.  
 Lunds universitet, Socialhögskolan. Meddelanden från Socialhögskolan 2006.1. 
  
 Zamora, Collins, S. (2009).  
 Kommunallagen i lydelsen den 1 mars 2009 – En handbok med lagtext och kommentarer.  
 Elfte upplagan. 
 Ayala, Shah, M. (2009). Samhällsvårdade  
 ungdomars kontakter med föräldrar och syskon?  
 Artikel i tidskriften Socionomen 2009:6, forskningsupplement Nr 26. 
  
 Mattsson, T. (2006).  
 Barnet som subjekt och aktör. En rättslig studie om barn i familjehem. 
  
 Mattsson, T. (2008).  
 Ungas delaktighet. Exemplet institutionsvård. 
 Mattsson, T. (2010). Gamla synsätt lever kvar. Intervju i Barnombudsmannens årsrapport 2010.  
 Röster från särskilda ungdomshem. 
  
 Mossler, K. (2011). PM.  
 Ersättning för vanvård i samhällsvården – underlag för kostnadsberäkningar. 
 Persson, Dixon (2004).  
 Rapport över Steriliserings- ersättningnämndens verksamhet 
 ,  
 2004-03-02. 
  
 Gill,  
  
 K.-S. 
  
  (2010).  
 Kommunale oppreisningsordninger for tidligere barnevernsbarn – Resultater fra en kartleggingsstudie.  
 Institutt for kriminologi og rettssosiologi. 
  
 Mendoza, B. (2009).  
 20 år med barnkonventionen. Tillbakablickar och reflektioner kring innebörden för barn i den sociala barnavården. 
 I bilaga till SOU 2009:68. 
  
 Rädda Barnen (2005).  
 Rakt från hjärtat. Tankar och idéer från barn och ungdomar placerade i samhällets vård. 
  
 Rädda Barnen (2007).  
 Se mig som person. Röster från ungdomar i familjehem. 
  
 Sallnäs, M. (2000).  
 Barnavårdens institutioner – framväxt, ideologi och struktur. 
 316 
  
 SOU 2011:9 
  
 Referenser 
  
 Sallnäs, M. (2005). Vårdmarknad med svårigheter – om privata aktörer inom institutionsvården för barn och ungdomar.  
 Socialvetenskaplig Tidskrift,  
 12, nr  
 2–3. 
  
 Sallnäs (2006). Institutionsvård av barn och unga. I Farmer, V. & Vinnerljung, B.  
 Nytta & fördärv. Socialt arbete i kritisk belysning 
 . Natur och Kultur. 
  
 Tran, M. (2008).  
 Kränkning – Studier i skadeståndsrättslig argumentation.  
 Jure Förlag AB. 
  
 Webb, Martinez (2010).  
 Litteraturgenbomgång av nationell och internationell kunskap om förekomst av övergrepp mot barn och unga som är i samhällets vård. 
 Vinnerljung, B, Sallnäs, M. & Kyhle Matthews, Medina (2001). 
 Sammanbrott vid tonårsplaceringar – om ungdomar i fosterhem och på institution.  
 Socialstyrelsen, Centrum för utvärdering av socialt arbete. 
  
 Vinnerljung, B. (2006). Fosterhemsvård. I Farmer, V. & Vinnerljung, B. (red.).  
 Nytta & fördärv. Socialt arbete i kritisk belysning.  
 Natur och Kultur. 
 Westberg, M. & Tilander, K. (2010).  
 Att lära av fosterbarn – åtta års arbete med intervjuer med före detta fosterbarn.  
 Stiftelsen Allmänna Barnhuset 2010:1. 
 317 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Upprättelseprocessen för enskilda som utsatts 
  
 Dir. 
  
 för övergrepp och vanvård i den sociala 
  
 2010:15 
  
 barn- och ungdomsvården 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 18 februari 2010 
 Sammanfattning 
 En särskild utredare ska lämna förslag till hur en upprättelseprocess för enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barn- och ungdomsvården underperioden  
 1920-1980 
  kan utformas. 
 Utredaren ska besvara följande frågor: 
  
 - 
  
 Hur kan en upprättelseprocess och ett erkännande av det som hänt dem som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården ges en lämplig ceremoniell inramning? 
  
 - 
  
 Behövs åtgärder – utöver redan vidtagna – för att det som hänt inte ska upprepas? 
  
 - 
  
 Behöver åtgärder för upprättelse vidtas utöver det som sker genom Utredningen om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården (S 2006:05)? 
  
 - 
  
 Hur kan befintliga åtgärder för rehabilitering bättre komma dem till del som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården? 
  
 - 
  
 Kan och bör ekonomisk ersättning lämnas till dem som utsatts för vanvård och övergrepp och hur ska ett system för sådan kompensation i så fall utformas på ett rättssäkert sätt? 
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 31 januari 2011. 
 319 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:9 
  
 Bakgrund 
 Bakgrunden till denna utredning är frågan om upprättelse för människor som berättat om att de utsatts för vanvård och över- grepp i den sociala barnavården som aktualiserades i Sverige 2005. För att få en uppfattning om problematiken utsågs den 21 juni 2006 en särskild utredare med uppdrag att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården (dir. 2006:75, 2007:167, dir. 2010:4). Upp- draget omfattar kvinnor och män som under uppväxten varit place- rade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnaårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1980:621, 1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Syftet med utredningen är att genom att dokumentera berättelserna och ta del av arkivhandlingar dels ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller ekonomisk kompensation till de drabbade. 
 Utredaren presenterade den 14 januari 2010 delbetänkandet Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  (SOU 2009:99). Del- betänkandet bygger på 404 intervjuer som genomförts under perio- den december 2006 - januari 2009. I betänkandet beskrivs bl.a. lagstiftningen, ansvarsfördelningen mellan kommuner, landsting och stat samt analyseras intervjuerna och dras vissa slutsatser. Sta- ten har haft ansvar för lagstiftning och tillsyn samt drivit ungdoms- vårdskolor eller motsvarande. Landstingen har drivit olika institu- tioner inom den sociala barnavården. Kommunerna har haft huvud- ansvaret för att godkänna och följa upp vården i fosterhem, men har också drivit institutioner och köpt tjänster hos privata institu- tioner. 
 De som berättat om att de varit utsatta för vanvård och över- grepp har såväl till utredningen som direkt till regeringen ställt krav på upprättelse som handlar om en offentlig ursäkt och ekonomisk kompensation. I samband med intervjuerna har de intervjuade även lämnat förslag till åtgärder som syftar till att detta inte ska upp- repas. Utredningsrapporten ger tillräcklig information för att kunna konstatera att det förekommit vanvård och övergrepp iden sociala barnavården i vårt land. 
 Utredaren beskriver liknande utredningar och hur frågan om upprättelse har behandlats i ett antal olika länder - Norge, Island, Irland, Wales, Australien och Kanada. Utredningarna i berörda 
 320 
  
 SOU 2011:9 
  
 Bilaga 1 
  
 länder har tillsatts som en följd av att offer berättat om vanvård och övergrepp i media, något som väckt starka reaktioner och krav på upprättelse. Utredningarna har i princip haft samma uppdrag - att undersöka om det under en given tidsperiod har förekommit olika former av vanvård och övergrepp inom den kommunala och/eller statliga barnavården. I alla utredningar har information hämtats från intervjuer, som kompletterats med arkivmaterial. I alla länder har utredningarna kommit fram till en gottgörelseprocess. Inter- vjuade har i alla utredningar uttryckt en stark önskan om att någon i ledande ställning ska ta ansvar för det som hänt. 
 Utifrån erfarenheter i andra länder har utredaren lämnat förslag till innehåll i en process för upprättelse för de drabbade enligt följ- ande: 
  
 - 
  
 erkännande av det som hänt och en formell ursäkt från rege- ringen 
  
 - 
  
 åtgärder som syftar till att det som hänt inte ska upprepas 
  
 - 
  
 åtgärder för upprättelse 
  
 - 
  
 åtgärder för rehabilitering 
  
 - 
  
 annan kompensation 
  
 Uppdraget 
 Uppdraget syftar till att ta fram förslag till olika åtgärder för att ge upprättelse åt de människor som under perioden  
 1920–1980 
  ut- sattes för vanvård och övergrepp när de var i samhällets vård. 
 Hur kan en upprättelseprocess och ett erkännande av det som hänt dem som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården ges en lämplig ceremoniellinramning? 
 Att ansvariga myndigheter medger att det förekommit vanvård och övergrepp i den sociala barnavården är, enligt erfarenheter i andra länder där liknande förhållandets utretts och konstaterats, en viktig del i en upprättelseprocess. 
 Utredaren ska ta fram förslag på hur upprättelseprocessen och ett erkännande av det som hänt dem som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården kan ges en lämp- lig ceremoniell inramning. I det arbetet ska utredaren samråda med 
 321 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:9 
  
 företrädare för dem som drabbats och i övrigt medverka till en bred förankring bland berörda aktörer. 
 Behövs åtgärder - utöver redan vidtagna - för att det som hänt inte ska upprepas? 
 Under senare år har många åtgärder vidtagits för att stärka barn- rättsperspektivet i socialtjänsten. Socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) har ändrats för att stärka skyddet för barn och anpassa bestämmelserna till barnkonventionen. Bland annat har barnets rätt till information, att komma till tals och att få sin berättelse doku- menterad, tydliggjorts. Hänsyn till vad som är bäst för barnet ska tas i åtgärder enligt socialtjänstlagen. Barnets bästa ska vara avgör- nde i alla åtgärder enligt LVU. Socialnämnden har ett ansvar att vid behov ge ett barn fortsatt stöd när en placering har upphört. Från den 1 januari 2010 har Socialstyrelsen ansvaret för tillsynen över socialtjänsten. I och med den reformen har också tillsynen tillförts ett barnrättsperspektiv som innebär att alla placerade barn och deras föräldrar ska få information om sina rättigheter i samband med placering och om att de kan vända sig till Socialstyrelsen med eventuella synpunkter på vården. Alla hem för vård eller boende (HVB) ska tillsynas två gånger årligen, tillsynspersonalen ska tala enskilt med barn och unga och ett av tillsynsbesöken ska vara oanmält. En försöksverksamhet med tillsynsombud för familje- hemsplacerade barn ska genomföras. 
 Det pågår utvecklingsarbete på såväl statlig som kommunal nivå. Socialstyrelsen har utvecklat BBIC - Barns behov i centrum - ett system för att på ett kunskapsbaserat sätt utreda och följa upp ärenden om stöd och skydd till barn och unga. Socialstyrelsen har även i uppdrag att under de närmaste åren att ta fram bedömnings- kriterier för familjehem och utveckla statistiken inom den sociala barnavården för att underlätta uppföljningar och jämförelser mellan kommuner. Socialstyrelsen ansvarar för en förteckning över sam- tliga HVB för barn och unga samt för barn och familjer. Social- styrelsen beslutar om allmänna råd och föreskrifter samt tar fram handböcker för socialtjänsten. 
 Sveriges Kommuner och Landsting har under 2009 gett ut en skrift som beskriver olika goda exempel på hur barnrätts- perspektivet kan stärkas i familjehemsvården. Där beskrivs bl.a. hur 
 322 
  
 SOU 2011:9 
  
 Bilaga 1 
  
 små kommuner går samman i arbetet med att rekrytera, utbilda och ge stöd till familjehem, hur en kommun sedan flera år har utsett barnets egen socialsekreterare vid placeringar och hur ett antal kommuner arbetar för att uppmärksamma placerade barns skol- gång. I en kommun följer man sedan flera år upp familjehems- placeringar genom att bjuda in alla som varit placerade till en uppföljande intervju två till tre år efter placeringen för att reflektera över positivt och negativt under placeringen. 
 Barnskyddsutredningen lämnade i juli 2009 betänkandet Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU, SOU 2009:68).Förslagen i betänkandet handlar bl.a. om att 
  
 - 
  
 familjehem ska få utbildning och annat behövligt stöd, 
  
 - 
  
 avtal ska skrivas mellan socialnämnden och familjehemmet för att tydliggöra respektive parts ansvar under placeringen, 
  
 - 
  
 alla placerade barn ska ha en egen socialsekreterare som besöker barnet i familjehemmet minst fyra gånger om året samt 
  
 - 
  
 socialnämndens ansvar för placerade barns hälsa och skolgång ska förtydligas. 
  
 Förslagen bereds för närvarande i Regeringskansliet. 
 Utredaren ska ta ställning till om ytterligare åtgärder, utöver dem som redovisats ovan, för att stödja huvudmännen kan behövas för att så långt det är möjligt förhindra att barn och unga far illa när de är i samhällets vård. Utredaren ska även ta ställning till hur kunskapen som inhämtats av Vanvårdsutredningen kan tas till vara så att profession och forskning får tillgång till den. Om det behövs ska utredaren föreslå lagändringar. 
 Bör åtgärder för upprättelse vidtas utöver det som sker genom Utredningen om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården? 
 Att få berätta om sina upplevelser av övergrepp och vanvård under den tid man varit i placerad i fosterhem eller barnhem är ytterligare en väsentlig del av en upprättelseprocess. Som nämnts ovan anges i direktiven till Utredningen om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård i den sociala barnavården 
 323 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:9 
  
 (S 2006:05, Vanvårdsutredningen) att intervjuerna och dokumenta- tionen i sig är att ses som en del i en upprättelse process. 
 Utredaren ska överväga om åtgärder utöver det som görs inom ramen för Vanvårdsutredningen bör genomföras för att åstad- komma upprättelse för drabbade. Det kan t.ex. handla om hur de människor som inte anmält sig till Vanvårdsutredningen inom den tid som det varit möjligt ska kunna berätta sin historia och få den dokumenterad. Det kan också handla om hur frivilligorganisationer kan bidra i ett sådant arbete. 
 Hur kan befintliga åtgärder för rehabilitering bättre komma dem till del som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården? 
 Många av dem som deltagit i Vanvårdsutredningens (S 2006:05) intervjuer har behov av rehabilitering - medicinsk, psykisk, social och ekonomisk. Behoven är individuella. De intervjuade har, enligt utredaren, beskrivit hur en splittrad vård och rehabiliterings- organisation har ställt sig frågande till deras behov. Utredaren ska analysera de upplevda svårigheter som beskrivs i utredningens be- änkande Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  (SOU 2009:99) och undersöka möjligheterna till hur dessa behov kan tillgodoses inom ramen för redan befintliga åtgärder. Om det finns behov ska utredaren föreslå åtgärder för att underlätta för de drabbade att få tillgång till rehabiliteringsåtgärder som de enligt gällande lagstift- ning har rätt till men upplever att de inte har tillgång till. I detta sammanhang ska utredaren samverka med Sveriges Kommuner och Landsting. 
 Kan och bör ekonomisk ersättning lämnas till dem som utsatts för vanvård och övergrepp och hur ska ett system för sådan kompensation i så fall utformas på ett rättssäkert sätt? 
 I länder där utredningar om vanvård och övergrepp i den sociala barnavården genomförts har de drabbade i flera fall beviljats ekono- misk kompensation från staten, delstater och kommuner som en del av gottgörelseprocessen. I några länder pågår liknande processer som ännu inte avslutats. Det har här i Sverige i olika sammanhang ställts krav från såväl de drabbades organisationer som enskilda 
 324 
  
 SOU 2011:9 
  
 Bilaga 1 
  
 personer på ekonomisk kompensation för den skada enskilda anser sig ha lidit till följd av vad man utsatts för under tiden i den sociala barnavården. 
 Frågan om ekonomisk kompensation är komplex. De övergrepp och den vanvård som de drabbade beskriver i sina berättelser till Vanvårdsutredningen innehåller uppgifter om händelser som om de inträffade i dag skulle ses som brottsliga handlingar. Ett krav för att få delta i utredningens intervjuer är att de övergrepp som begåtts mot barnen när de varit i samhällsvård ska vara preskriberade. Eftersom händelserna ligger långt tillbaka i tiden är det inte möjligt att utreda dem på sedvanligt sätt. Det är berättelser om egna upp- levelser som kommer att utgöra underlag för bedömningar vilken vanvård och vilka övergrepp som skett. Härtill ska ställas svårig- heten att i ett enskilt fall bedöma omfattningen av de personligen upplevda händelserna på ett objektivt sätt och den därpå följande gränsdragningsproblematiken. 
 Utredaren ska överväga om det är lämpligt att ekonomisk kom- pensation lämnas till dem som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barn- och ungdomsvården och hur ett system för sådan kompensation i så fall ska utformas. Utgångspunkten ska vara att en sådan kompensation står i överensstämmelse med svensk praxis inom området. 
 Frågor som i det sammanhanget behöver besvaras är: Hur ut- formas lämpliga kriterier för en eventuell ersättning? Ska en eventuell ersättning vara enhetlig? Hur utformas en procedur så att krav på rättssäkerhet tillgodoses? 
 Utredaren ska även ta till vara och väga in de erfarenheter som gjorts i andra länder, men också av svenska erfarenheter i samband med att  
 HIV-smittade 
  och neurosedynskadade fick möjlighet att ansöka om ersättning ex gratia eller när tvångssteriliserade genom en särskild lag, lagen (1999:332) om ersättning till steriliserade i vissa fall, kunde ansöka om ersättning. I detta sammanhang ska särskilt uppmärksammas att det i dessa fall förelåg mindre svårig- heter i bedömningen av skador än i fallet med de personer som utsatts för vanvård och övergrepp i den sociala barnavården. 
 Samtliga dessa erfarenheter bör ingå i en bedömning av om det är lämpligt att ekonomisk eller annan kompensation ska utges. Om analysen visar att det finns behov av och möjlighet för sådan kom- pensation ska utredaren utforma ett sådant förslag. 
 325 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2011:9 
  
 Samråd och redovisning av uppdraget 
 Utredaren ska i sitt arbete samråda med Socialstyrelsen, Sveriges Kommuner och Landsting och med Utredningen om dokumenta- tion och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård inom den sociala barnavården (S 2006:05), forskare och organisa- tioner och ta till vara deras kunskaper och erfarenheter. 
 Om förändringar i lag eller förordning krävs ska förslag lämnas. Förslagen ska kostnadsberäknas. Om förslagen påverkar kostnaderna för staten, landstingen eller kommunerna ska en beräkning av dessa kostnader redovisas. Om förslagen medför kostnadsökningar för stat, landsting eller kommuner ska utredaren föreslå en finansiering av den. Förslagets konsekvenser ska redovisas enligt vad som anges i 14, 15 och 15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). 
 Uppdraget ska redovisas senast den 31 januari 2011. 
 326 
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. U. 
  
 2. 
  
 Välfärdsstaten i arbete. Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. Fi. 
  
 3. 
  
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. S. 
  
 4. 
  
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. N. 
  
 5. 
  
 Bemanningsdirektivets genomförande i Sverige. A. 
  
 6. 
  
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. S. 
  
 7. 
  
 Transporter av frihetsberövade. Ju. 
  
 8. 
  
 Den framtida gymnasiesärskolan 
  
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. U. 
  
 9. 
  
 Barnen som samhället svek. 
  
 - åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhälls- vården. S. 
  
 2011_SOU register  
 S-format.indd 
  2 
  
 2011-01-25 
  14:27:19 
  
 Statens offentliga utredningar 2011 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Transporter av frihetsberövade [7] 
 Socialdepartementet 
 Sanktionsavgifter på trygghetsområdet. [3] 
 Missbruket, Kunskapen, Vården. Missbruksutredningens forskningsbilaga. [6] 
 Barnen som samhället svek. 
 - åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården. [9] 
 Finansdepartementet 
 Välfärdsstaten i arbete. 
 Inkomsttrygghet och omfördelning med incitament till arbete. [2] 
 Utbildningsdepartementet 
 Svart på vitt – om jämställdhet i akademin. [1] 
 Den framtida gymnasiesärskolan 
 – en likvärdig utbildning för ungdomar med utvecklingsstörning. [8] 
 Näringsdepartementet 
 Genomförande av EU:s regelverk om inre vattenvägar i svensk rätt. [4] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Bemanningsdirektivets genomförande i 
 Sverige. [5] 
  
 2011_SOU register  
 S-format.indd 
  3 
  
 2011-01-25 
  14:27:19