En mordernare rättegång, - en uppföljning, Del 2, Bilagor 
 En modernare rättegång II 
 – en uppföljning 
 Del 1 
 Betänkande av  
 EMR-utredningen 
  
 Stockholm 2012 
 SOU 2012:93 
 SOU och Ds kan köpas från Carey kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Carey Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss – hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Omslag: Mckinney. 
 Fotografiet på omslaget återger den relief av Upplands lagman Mason som finns i tingsrätten i Norrtälje. Reliefen är utförd av konstnärinnan Weber och fotografiet är taget av Nguyen. Mason ledde den tolvmannanämnd som utarbetade Upplands- lagen (stadfäst år 1296). Citatet är hämtat ur stadfästelsen till Upplandslagen. 
 Tryckt av Mckinney. 
 Stockholm 2012 
 ISBN  
 978-91-38-23871-4 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för 
 Justitiedepartementet 
 Regeringen beslutade den 15 september 2011 att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utvärdera reformen En modernare rätte- gång (EMR). Utvärderingen har haft till syfte att undersöka hur den förändrade processen i allmän domstol har fungerat i praktiken och om målsättningen med reformen har uppnåtts. I uppdraget har ingått att kartlägga och analysera användningen av modern teknik, tillämpningen av de regler som syftar till att göra handläggningen av mål och ärenden mer flexibel, systemet med prövningstillstånd i hovrätt samt den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätt. Uppdraget har omfattat samtliga konsekvenser som reformen medfört för såväl enskilda som för det allmänna (dir. 2011:79). Genom tilläggsdirektiv den 16 maj 2012 förlängdes utredningstiden så att slutredovisning av uppdraget skulle ske senast den 31 december 2012 (dir. 2012:45). 
 Till särskild utredare förordnades f.d. lagmannen i Norrtälje tingsrätt  
 Gray från och med den 16 september 2011. 
 Som experter förordnades den 3 oktober 2011 numera hovrätts- lagmannen i Hovrätten över Skåne och Blekinge Lee, justitierådet Stewart, advokaten Smith, vice chefs- åklagaren vid åklagarkammaren i Göteborg Gordon, kansli- rådet i Justitiedepartementet Gonzalez och rådmannen i Stockholms tingsrätt Ferguson. 
 Som sekreterare i utredningen anställdes från och med den 15 oktober 2011 hovrättsassessorn Harris. 
 Utredningen, som har antagit namnet  
 EMR-utredningen, 
  över- lämnar härmed betänkandet En modernare rättegång II – en upp- följning (SOU 2012:93). Experten Smith har avgett ett särskilt yttrande. 
 Utredningens uppdrag är därmed slutfört. 
 Granö i december 2012 
  
 Rodriguez 
  
 Del 1 
  
 Författningsförslag och motiv 
  
 Förkortningar....................................................................... 
  
 9 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 11 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 17 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 23 
  
 1 
  
 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken ....................... 
  
 23 
  
 2 
  
 Förslag till lag om ändring i äktenskapsbalken ...................... 
  
 39 
  
 3 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2010:921) om mark- 
  
 och miljödomstolar.................................................................. 
  
 41 
  
 4 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:381) med tingsrättsinstruktion..................................... 
  
 42 
  
 1 
  
 Utredningsuppdraget .................................................. 
  
 45 
  
 1.1 
  
 Utredningens direktiv.............................................................. 
  
 45 
  
 1.1.1 
  
 EMR-reformen ............................................................. 
  
 45 
  
 1.1.2 Behovet av en utvärdering............................................ 
  
 46 
  
 1.1.3 
  
 Sammanfattning av uppdraget...................................... 
  
 46 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet.................................................................... 
  
 47 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2012:93 
  
 2 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen......... 
  
 49 
  
 2.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 49 
  
 2.2 
  
 Modern teknik.......................................................................... 
  
 51 
  
 2.3 
  
 Flexiblare regler och större ansvar för parterna ..................... 
  
 51 
  
 2.4 
  
 Hovrättsprocessen ................................................................... 
  
 53 
  
 3 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag .......................... 
  
 55 
  
 3.1 
  
 Modern teknik.......................................................................... 
  
 55 
  
 3.1.1 
  
 Ljud- och bildupptagningar.......................................... 
  
 55 
  
 3.1.2 
  
 Ljud- och bildöverföring .............................................. 
  
 69 
  
 3.1.3 Sekretessen för ljud- och bildupptagningarna............. 
  
 82 
  
 3.2 Flexiblare regler och större ansvar för parterna ..................... 
  
 98 
  
 3.2.1 
  
 Tidsplaner ...................................................................... 
  
 98 
  
 3.2.2 
  
 Sammanställningar ...................................................... 
  
 105 
  
 3.2.3 Hänvisning till handlingar i målet.............................. 
  
 112 
  
 3.2.4 
  
 Bevisupptagningsfrågor .............................................. 
  
 121 
  
 3.2.5 Avgörande av bötesmål utan huvudförhandling ....... 
  
 150 
  
 3.2.6 
  
 Andra förändringar ..................................................... 
  
 152 
  
 3.3 Tingsrättens domförhet i tvistemål....................................... 
  
 155 
  
 3.3.1 
  
 Nuvarande ordning ..................................................... 
  
 155 
  
 3.3.2 
  
 Andra lagstiftningsförslag m.m.................................. 
  
 165 
  
 3.3.3 Förhållandena i Danmark, Finland och Norge ......... 
  
 170 
  
 3.3.4 
  
 Några rättsfall.............................................................. 
  
 173 
  
 3.3.5 Uppgifter från Domstolsverket, domstolarna och 
  
 advokaterna.................................................................. 
  
 175 
  
 3.3.6 
  
 Överväganden.............................................................. 
  
 179 
  
 3.4 
  
 Hovrättsprocessen ................................................................. 
  
 191 
  
 3.4.1 Utvidgat system med prövningstillstånd................... 
  
 191 
  
 3.4.2 Den nya ordningen för hur muntlig bevisning 
  
 läggs fram i hovrätt ..................................................... 
  
 230 
  
 3.4.3 Möjligheter att avgöra brottmål utan 
  
 huvudförhandling i hovrätt ........................................ 
  
 253 
  
 4 
  
 Sammanfattande slutsatser ....................................... 
  
 259 
  
 4.1 
  
 Modernisering av rättegången ............................................... 
  
 259 
  
 6 
  
 SOU 2012:93 Innehåll 
  
 4.1.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 259 
  
 4.1.2 
  
 Modernare teknik ....................................................... 
  
 260 
  
 4.1.3 
  
 Flexiblare regler m.m.................................................. 
  
 261 
  
 4.1.4 
  
 Hovrättsprocessen...................................................... 
  
 262 
  
 4.2 
  
 Kvalitet och effektivitet......................................................... 
  
 262 
  
 4.3 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 265 
  
 5 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser ................. 
  
 267 
  
 6 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys................................ 
  
 269 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 269 
  
 6.2 
  
 Uppdraget, problemet och vad som ska uppnås med 
  
 förslaget .................................................................................. 
  
 269 
  
 6.3 
  
 Ekonomiska och andra konsekvenser................................... 
  
 270 
  
 6.3.1 Modern teknik ............................................................ 
  
 270 
  
 6.3.2 Flexiblare regler och större ansvar för parterna........ 
  
 274 
  
 6.3.3 Tingsrättens domförhet i tvistemål ........................... 
  
 277 
  
 6.3.4 Förslag som rör hovrättsprocessen ........................... 
  
 280 
  
 6.4 
  
 Övriga konsekvenser ............................................................. 
  
 281 
  
 7 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 283 
  
 7.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken .................. 
  
 283 
  
 7.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken ................. 
  
 305 
  
 7.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:921) om 
  
 mark- och miljödomstolar..................................................... 
  
 306 
  
 Särskilt yttrande .............................................................. 
  
 307 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv 2011:79 .................................................... 
  
 309 
  
 2 
  
 Kommittédirektiv 2012:45 .................................................... 
  
 319 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2012:93 
  
 Del 2 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3) ........................... 
  
 7 
  
 2 
  
 Sammanställningar (42 kap. 16 § RB) och tidsplaner 
  
 (42 kap. 6 § RB) – exempel...................................................... 
  
 95 
  
 3 
  
 Bilaga till protokoll från presidentmötet i Svea hovrätt 
  
 den 17 juni 2010...................................................................... 
  
 125 
  
 4 
  
 En modernare rättegång – hur har det gått? 
  
 Av f.d. hovrättslagmannen Cook och 
  
 hovrättspresidenten Williams, SvJT 2011 s. 18 ......... 
  
 131 
  
 5 
  
 Svea hovrätts granskning av beslut om prövningstillstånd i Svea hovrätt under 
  
 september–oktober 
  2010 ....................................................... 
  
 141 
  
 6 
  
 Svea hovrätts undersökning av ändringsfrekvensen för brottmål i Svea hovrätt under perioden 
  
 1  
 juli–31 
  december 2010......................................................... 
  
 161 
  
 7 
  
 Svea hovrätts undersökning av Svea hovrätts överprövning i tvistemål – särskilt om 
  
 prövningstillstånd och ändringsfrekvens.............................. 
  
 173 
  
 8 
  
 Prövningstillstånd i hovrätt – en sammanställning över 
  
 HD-avgöranden, 
  justitierådet Stewart .......................... 
  
 205 
  
 8 
 Förkortningar 
  
 a.a. 
  
 anfört arbete 
  
 a. bet. 
  
 anfört betänkande 
  
 a. prop. 
  
 anförd proposition 
  
 bet. 
  
 betänkande 
  
 OSL 
  
 Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 NJA 
  
 Nytt juridiskt arkiv, avdelning I 
  
 NJA II 
  
 Nytt juridiskt arkiv, avdelning II 
  
 prop. 
  
 proposition 
  
 RB 
  
 Rättegångsbalken 
  
 RH 
  
 Rättsfall från hovrätterna 
  
 rskr. 
  
 riksdagsskrivelse 
  
 RÅ 
  
 riksåklagaren 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SvJT 
  
 Svensk Juristtidning 
  
 TF 
  
 tryckfrihetsförordningen 
  
 9 
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Den 1 november 2008 trädde reformen En modernare rättegång (EMR) i kraft. Reformen innefattar en modernisering av rätte- gångsförfarandet i allmän domstol med förändringar av reglerna i framför allt rättegångsbalken och lagen (1996:242) om domstols- ärenden. Det huvudsakliga syftet med reformen var att skapa en modern rättegångsordning som uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. 
 Vi har fått i uppdrag att utvärdera  
 EMR-reformen. 
  Utredningen ska undersöka hur reglerna har fungerat i praktiken och om mål- sättningen med reformen har uppnåtts. Det huvudsakliga syftet med utvärderingen är att klargöra om reformen har medfört den avsedda moderniseringen av rättegången och att bedöma om den nya ordningen uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ända- målsenlig handläggning. 
 Huvuduppgiften för utredningen är att kartlägga och analysera hur de nya reglerna har tillämpats av domare, parter och andra aktörer i processen och vilka konsekvenser för kvalitet, effektivitet, förtroende, och kostnader som reformen har fått. Utredningen ska även undersöka hur reformen har förändrat arbetsformerna för olika personalkategorier i domstolarna och för åklagare, ombud, biträden, försvarare och andra. I utvärderingen ingår vidare att identifiera faktorer som kan hindra eller begränsa en effektiv och ändamåls- enlig tillämpning av de processuella regler som reformen innefattar. 
 Utredningen ska således utvärdera 
  
 användningen av modern teknik i domstolarna, 
  
 reglerna som syftar till att göra handläggningen mer flexibel, 
  
 systemet med prövningstillstånd i hovrätt, och 
  
 den nya ordningen för bevisupptagning i hovrätt. 
  
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utredningen har även fått i uppdrag att undersöka om reformen har lett till att parterna i ökad utsträckning begär att tvistemål i tingsrätt ska avgöras av tre domare och överväga om det finns skäl att ändra domförhetsreglerna. 
 En utvärdering av reformen 
 Allmänt 
 I vår utvärdering har vi har funnit att reformen har varit positiv för såväl enskilda och andra aktörer som för rättsväsendet. Införandet av modernare teknik i domstolarna har varit en väsentlig del i reformarbetet. Reformen har medfört att handläggningen i dom- stolarna i större utsträckning kan anpassas till behoven i de enskilda fallen. Större hänsyn har kunnat tas till målsäganden och vittnen. Den förändrade hovrättsprocessen har tydliggjort att tyngdpunkten i rättskipningen ligger i första instans. Detta har skapat förutsätt- ningar för en smidig och rättssäker hovrättsprocess. 
 Utredningen har således funnit att reformen har fallit mycket väl ut, såväl på ett övergripande plan som i de enskilda delarna. Reformen har medfört en modernisering av rättegången i allmän domstol. Handläggningen har blivit mer effektiv och mer ända- målsenlig. Kvaliteten har förbättrats i olika hänseenden. Kraven på förutsebarhet och rättssäkerhet i handläggningen har inte satts åt sidan. 
 Modern teknik 
 Genom reformen används modern teknik i större utsträckning i domstolarna. Förhör i tingsrätt ska som regel dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Även syn får dokumenteras på detta sätt. Parter och andra som ska delta i ett sammanträde har möjlighet att delta genom ljud- och bildöverföring (videokonferens). 
 Den nya tekniken för ljud- och bildupptagning har fungerat mycket bra. Den tekniska utrustningen är ändamålsenlig. Kvali- teten på upptagningarna är mycket god. Förhören dokumenteras i allt väsentligt genom ljud- och bildupptagningar och dessa används i mycket stor utsträckning i överklagade mål. 
 Även införandet av möjlighet till videokonferens har fallit mycket väl ut. Videokonferensmöjligheten har bidragit till att öka tillgäng- 
 12 
  
 SOU 2012:93 
  
 Sammanfattning 
  
 ligheten och har minskat risken för inställda förhandlingar. Hand- läggningen har härigenom blivit mer flexibel och effektiv. Tekniken har särskilt underlättat handläggningen i mycket omfattande mål, exempelvis genom användandet av s.k. sidosal och videokonferens. Tekniken har också möjliggjort för domstolarna att i större ut- sträckning kunna vara varsamma mot parter och vittnen. 
 För att utnyttja den moderna teknikens möjligheter fullt ut bör tillgången till utrustning på domstolarna förbättras, så att använd- ningen av videokonferens kan utvecklas ytterligare. Dessutom kan kvaliteten på överföringarna förbättras ytterligare. 
 Flexiblare regler och större ansvar för parterna 
 I denna del infördes enhetligare regler för sammanträden under förberedelsen i tvistemål och betonades parternas ansvar för att målen drivs framåt. Det infördes även nya regler om att dom- stolarna ska upprätta sammanställningar och tidsplaner under för- beredelsen i större utsträckning. Tillämpningen av de förändrade bestämmelserna har fallit väl ut. Vissa regler kan dock skärpas ytterligare. 
 Ett viktigt inslag i reformen var en uppmjukning av kravet på muntlighet i rättegången. Parter kan numera presentera process- material genom hänvisning till handlingar i målet. Bestämmelserna har kommit att tillämpas i förhållandevis stor utsträckning och har bidragit till en flexiblare, snabbare och effektivare handläggning. Enligt utredningen kan hänvisningsmetoden dock användas i ännu större utsträckning. 
 I betänkandet föreslås utökade möjligheter att dels ta upp bevis- ning utom huvudförhandling, dels – i förekommande fall – åter- använda tidigare förhör som hållits inför rätta och som dokumen- terats genom ljud- och bildupptagning. Härigenom ökar flexibili- teten och effektiviteten i handläggningen och befogad hänsyn tas till brottsoffers och andra förhörspersoners intressen. 
 De utökade möjligheterna att hålla förberedelsesammanträde i brottmål har utnyttjats i viss utsträckning och har då visat sig vara till fördel för handläggningen. Möjligheterna att avgöra bötesmål på handlingarna har visat sig vara ett lyckokast och har tillämpats i stor utsträckning. Förändringen innebär att den som vill få sin sak prövad i dessa mindre mål inte nödvändigtvis måste infinna sig vid domstolen för att komma till tals. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utredningen har inte funnit statistiskt belägg för att parterna i ökad utsträckning begär att tvistemål ska avgöras av tre domare. Utredningen föreslår emellertid en mer nyanserad domförhetsregel enligt vilken tingsrätten är domför med en, två eller tre lagfarna domare, beroende på målets omfattning och beskaffenhet. 
 Hovrättsprocessen 
 Genom reformen utvidgades systemet med prövningstillstånd till att omfatta alla domar och beslut i tvistemål och beslut i dom- stolsärenden. Genom reformen har vidare ordningen för hur munt- lig bevisning läggs fram i hovrätten förändrats. Muntlig bevisning ska som huvudregel läggas fram genom uppspelning av de ljud- och bildupptagningar som gjorts av förhören i tingsrätten. Om ytter- ligare frågor behöver ställas hålls kompletterande förhör (tilläggs- förhör). 
 Andelen meddelade prövningstillstånd i hovrätt var inlednings- vis för låg. Tillämpningen har blivit generösare men varierar fort- farande mellan enskilda hovrätter. Tillämpningen bedöms ännu inte motsvara den som förutsattes vid  
 EMR-reformen. 
  Det är angeläget att hovrätterna fortlöpande följer upp tillämpningen. Den nya ord- ningen i hovrätten för hur muntlig bevisning läggs fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagningar och med tilläggsförhör har fallit väl ut. 
 Reformen innebär att det också i praktiken klargjorts att tyngd- punkten i processen ligger i första instans. Hovrättens uppgift är överprövning och dess handläggning har anpassats efter hovrättens ställning i instansordningen. Funktionsfördelningen mellan de olika nivåerna i domstolsorganisationen har tydliggjorts. Detta har skapat förutsättningar för en smidig, rättssäker och effektiv hovrättsprocess. 
 Reformen har fått konsekvenser för Högsta domstolens preju- dikatbildande roll. I betänkandet ges därför förslag som ska för- bättra förutsättningarna för prejudikatbildningen. Utredningen understryker hovrätternas ansvar för att mål med prejudikatfrågor blir sakprövade. 
 14 
  
 SOU 2012:93 
  
 Sammanfattning 
  
 Förslagen i korthet 
 Reformen En modernare rättegång har alltså fallit väl ut och kan utvecklas ytterligare. Utredningen föreslår därför vissa nyheter och förändringar. Förslagen innebär i korthet följande. 
  
 Syn på stället ska i större utsträckning dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Ljud- och bildupptagningar beträffande det som iakttagits vid syn på stället likställs i tilltroshänseende med syn som hålls på nytt i hovrätten. 
  
 Rätten får utvidgade möjligheter att ta upp bevis utom huvud- förhandling i samband med en inställd förhandling. Förhör ska således kunna hållas med vittnen och andra förhörspersoner som infunnit sig till en rättegång som ställs in, exempelvis på grund av att den tilltalade uteblivit. 
  
 Rätten ska i större utsträckning kunna återanvända förhör som dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning i samband med en annan förhandling i samma instans. 
  
 Bestämmelsen som innebär att rätten ska upprätta en samman- ställning över processen under förberedelsen i tvistemål skärps. 
  
 Bestämmelserna som innebär att parter kan presentera process- material genom att hänvisa till handlingar i målet förtydligas så att det uttryckligen framgår att detta även gäller hänvisning till ljud- och bildupptagningar. 
  
 Nya bestämmelser införs för tingsrättens domförhet i tvistemål. Vid huvudförhandling i tvistemål ska tingsrätten som hittills vara domför med en lagfaren domare om 1) parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 2) målet är av enkel beskaffenhet, eller 3) huvudförhandlingen hålls i förenklad form. I annat fall ska rätten bestå av två domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare 
  
 . 
  
 Bestämmelserna om hovrättens möjligheter att avgöra brottmål på handlingarna mjukas upp något. 
  
 Bestämmelserna om parts frånvaro vid huvudförhandling i hov- rätt ändras. Om part förelagts att komma personligen ska över- klagandet förfalla om han eller hon endast infinner sig genom 
  
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2012:93 
  
 ombud, såvida det inte finns särskilda skäl mot att överklag- andet förfaller. 
  
 Hovrätten ska kunna hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen inom ramen för dispensprövningen. Högsta dom- stolen får möjlighet att direkt pröva en prejudikatfråga när hov- rätten vägrat prövningstillstånd, dvs. utan att Högsta domstolen först meddelar tillstånd till prövning i hovrätt. 
  
 Utredningen tar också upp några smärre frågor som uppmärk- sammats under utredningsarbetet och som gäller Högsta dom- stolens verksamhet. 
  
 Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 januari 2014. 
 16 
 Summary 
 Remit 
 On 1 November 2008 the More modern court proceedings re- form entered into force. The reform includes a modernisation of the legal proceedings in general courts and changes to the rules, primarily in the Swedish Code of Judicial Procedure and the Court Matters Act (1996:242). The main purpose of the reform was to create a modern system of judicial procedure that meets the re- quirements for legally secure, efficient and effective processing of cases and matters. 
 We have been tasked with evaluating this reform. The Inquiry is to examine how the rules have worked in practice and Miller reform have Obrien. The main purpose of the evaluation is to determine whether the reform has led to the in- tended modernisation of the legal proceedings and whether the new system meets the requirements for legally secure, effective and efficient case processing. 
 The Inquirys main task is to identify and analyse how the new rules have Navarro judges, parties and other actors in the proceedings and the impact of the reform on quality, efficiency, trust, and costs. The Inquiry is also required to examine how the reform has changed the working methods of different staff cate- gories in the courts and of prosecutors, representatives, counsels, defence counsels and others. Furthermore, the evaluation is to identify factors that may prevent or limit the effective and efficient application of the procedural rules that the reform includes. 
 The Inquiry will therefore evaluate 
  
 the use of modern technology in the courts, 
  
 the rules that aim to make processing more flexible, 
  
 the system of leave to appeal to the court of appeal, and 
  
 17 
  
 Summary 
  
 SOU 2012:93 
  
 the new system of presenting evidence in the court of appeal. 
 The Inquiry has also been tasked with examining Parks reform has led to the parties more often requesting that civil cases in a district court be decided by three judges and to consider Stevens is reason to amend the quorum rules. 
 An evaluation of the reform 
 General 
 Our evaluation has found that the reform has had positive effects for individuals and other actors, Irwin for the judicial system. The introduction of more modern technology in the courts has been an important part of the reform Johnson. As a result of the reform, the judicial procedure is better able to be adapted to meet the requirements of the individual case. Greater consideration to injured parties and witnesses has been possible. The new appeals court proceedings have make it clear that the emphasis in the administration of justice lies on the court of first instance. This has created the conditions for smooth and legally secure appeals court proceedings. 
 The Inquiry has thus found that the reform has gone very well, both on an overall level and as regards its individual components. The reform has led to a modernisation of proceedings in the gene- ral courts. Processing has become more effective and more efficient. Quality has improved in various ways. The requirements of pre- dictable and legally secure processing have not been disregarded. 
 Modern technology 
 The reform has led to increased use of modern technology in the courts. As a rule, examinations in the district court must be audio- visually recorded. Inspections may also be documented in this way. Parties and others taking part in a session are able to do so via a videoconference. 
 The new audio and visual recording technology has worked very well. The technical equipment is appropriate for its purpose. The recording quality is very high. Examinations are audiovisually re- 
 18 
  
 SOU 2012:93 
  
 Summary 
  
 corded in all essentials and these recordings are used to a very great extent in appealed cases. 
 The introduction of the possibility of videoconferencing has also been very successful. This possibility has contributed to in- creasing accessibility and reduced the risk of hearings being can- celled. This has consequently led to more flexible and efficient processing. The technology has particularly facilitated the processing of very extensive cases, for example through the use of adjacent rooms and video links. The technology has also enabled the courts to be more considerate of parties and witnesses. 
 To take full advantage of the opportunities offered by modern technology, access to equipment in the courts should be improved so that the use of video conferencing can be further developed. Moreover, the transmission quality can be Barr enhanced. 
 More flexible rules and more responsibility for the parties 
 More uniform Waller introduced for preparatory hearings of civil cases and the parties responsibility for moving cases forward Sosa. New Davis introduced strengthening the obligation on courts to draw up summaries and time plans during the preparatory hearings. The application of the amended provisions has been successful. However, certain rules could be tightened further. 
 An important element of the reform was a relaxation of the re- quirement of oral testimony at trial. Parties may now present case material by referring to documents in the case. The provisions have been applied to a relatively large extent and have contributed to more flexible, rapid and efficient processing. In the view of the In- quiry, the reference method could be used to an even greater extent. 
 The report proposes extended opportunities both to take evi- dence outside a main hearing, and – where appropriate – to reuse previous court examinations that have been audiovisually recorded. This would make processing more flexible and efficient and ensure that legitimate consideration is given to the interests of victims and other people heard in a case. 
 The greater opportunities to hold preparatory sessions in crimi- nal cases have been used to some extent, and have then proven to be of benefit to the proceedings. The possibility of deciding summary offences on the basis of documents in the case has proven to be a 
 19 
  
 Summary 
  
 SOU 2012:93 
  
 real success and has Rodgers extensively. The change means that, in these minor cases, those who want to have their case heard do not necessarily have to appear before a court to be Roberts. 
 The Inquiry has not found any statistically significant evidence to suggest that the parties are increasingly requesting that civil cases be decided by three judges. However, the Inquiry proposes a more nuanced quorum rule under which the district court has a quorum of one, two or three legally trained judges, depending on the scope and nature of the case. 
 Appeals court proceedings 
 The reform has extended the system of leave to appeal to cover all judgments and decisions in civil cases and court matters. The reform has also led to changes in the procedure for presenting oral evi- dence in the court of appeal. As a general rule, oral evidence is to be submitted by playing back the audiovisual recordings of the examinations in the district court. If further questions need to be asked, an additional examination is to be held. 
 Initially, leave to appeal to the court of appeal was too seldom granted. While the application has become more generous, it still varies between individual courts of appeal and is not yet considered to correspond to the level envisaged by the reform. It is essential that the appeal courts continuously follow up the application. The new procedure for presenting evidence in the court of appeal by playing back Campos and holding additional exami- nations has proven to be successful. 
 The reform Velasquez made it clear in practice that the focus in the procedure should rest with the body of first instance. The task of the court of appeal is review, and its processing has Mason to its position in the court hierarchy. The functional division between the different levels in the organisation of the courts has been clari- fied. This has created the conditions for smooth, legally secure and efficient court proceedings. 
 The reform has had an impact on the Supreme Courts role in establishing precedents. The report therefore presents proposals to improve the conditions for establishing precedents. The Inquiry emphasises the responsibility of the courts of appeal to ensure that cases involving  
 precedent-setting 
  Jensen be examined in detail. 
 20 
  
 SOU 2012:93 
  
 Summary 
  
 Proposals in brief 
 The More modern court proceedings reform has thus been success- ful and can be further developed. The Inquiry therefore proposes certain new ideas and changes. In brief, the proposals are as follows. 
  
 Inspections should be audiovisually recorded to a greater extent. In terms of credibility, Campos of what was observed at an inspection should be considered on par with an inspection held again in the court of appeal. 
  
 The court should be given greater opportunity to take evidence outside a main hearing in connection with a cancelled hearing. It should thus be possible to hold an examination with witnesses and other people to be Roberts in the case who presented them- selves at a trial that is cancelled due to, for example, the failure of the defendant to attend. 
  
 The court should be able to reuse to a greater extent exami- nations that have been audiovisually recorded in connection with another hearing in the same instance. 
  
 Provisions requiring the court to draw up a summary of the proceedings during preparatory hearings of civil cases should be tightened. 
  
 Provisions that enable parties to present case material by re- ferring to documents in the case should be clarified so that they explicitly state that they also apply to audiovisual recordings. 
  
 New provisions concerning the quorum of the district court in 
  
 civil cases should be introduced. As previously, at the main hearing in civil cases the district court should have a quorum of one legally qualified judge if 1) the parties agree to it and the court deems it sufficient, 2) the case is of a simple nature, or 3) the main hearing is held in a simplified form. Otherwise, the court should consist of two judges unless the case, because of its scope or nature, should be tried by three legally qualified judges. 
  
 The provisions concerning the possibility for the court of appeal to decide certain criminal cases on the basis of the documents in the case should be relaxed somewhat. 
  
 21 
  
 Summary 
  
 SOU 2012:93 
  
 The provisions on the absence of a party from a main hearing in the court of appeal should be changed. If a party has been ordered to appear in person, the appeal should lapse if he or she only makes an appearance by proxy, unless there are special reasons why the appeal should not lapse. 
  
 The court of appeal should be able to refer a precedent case to the Supreme Court within the framework of exemption review. The Supreme Court will be able to directly examine a precedent case when the court of appeal has refused leave to appeal, in other words without the Supreme Court first granting leave to appeal in the court of appeal. 
  
 The Inquiry also raises a number of minor issues that have been highlighted during the course of its work and that relate to the activities of the Supreme Court. 
  
 It is proposed that the legislative amendments enter into force on 1 January 2014. 
 22 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i rättegångsbalken 
 Härigenom föreskrivs i fråga om rättegångsbalken 
  
 dels  
 att 1 kap. 3 a §, 6 kap. 6 a §, 35 kap. 13 §, 36 kap. 16 och 19 §§, 42 kap. 16 §, 43 kap. 8 och 13 §§, 46 kap. 6 och 13 §§, 50 kap. 19, 21 och 23 §§, 51 kap. 13, 17, 19, 21 och 23 §§, 55 kap. 8, 11 och 14 §§ samt 56 kap. 13 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det i balken ska införas fyra nya paragrafer, 43 kap. 13 a §, 46 kap. 13 a §, 49 kap. 14 b § och 54 kap. 12 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 kap. 
  
 Vid huvudförhandling i tviste- mål  
 skall tingsrätten bestå av tre lagfarna domare 
 , om annat inte är föreskrivet. 
 Rätten skall bestå av  
 en lag- faren domare  
 när huvudförhand- lingen hålls i förenklad form. 
 Rätten är vid huvudförhand- lingen domför med en lagfaren domare om i annat fall än som avses i andra stycket rätten anser det tillräckligt att en domare sitter i rätten och parterna samtycker 
 3 a § 
  
 1 
  
 Vid huvudförhandling i tviste- mål  
 gäller följande,  
 om annat inte är föreskrivet. 
 Tingsrätten är domför med  
 en lagfaren domare  
 om 
  
 1. 
  
 parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 
  
 2. 
  
 målet är av enkel beskaffen- het, eller 
  
 3. 
  
 huvudförhandlingen hålls i förenklad form. 
  
 I annat fall än som avses i 
  
 1  
 Senaste lydelse 1989:656. 
 23 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 till det eller målet är av enkel beskaffenhet. 
 Består rätten av  
 tre  
 lagfarna domare och inträffar förfall för  
 någon  
 av  
 dessa  
 sedan huvudför- handlingen har påbörjats, är rätten domför  
 med två lagfarna domare. 
  
 andra stycket ska rätten bestå av två lagfarna domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 
 Består rätten av  
 flera  
 lagfarna domare och inträffar förfall för  
 en  
 av  
 dem  
 sedan huvudförhand- lingen har påbörjats, är rätten  
 ändå  
 domför. 
 6 kap. 
 6 a § 
  
 2 
  
 Det som iakttas vid syn får dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning. 
 I tingsrätt ska det som iakttas vid syn på stället dokumenteras genom en ljud- och bildupptag- ning, om det inte finns särskilda skäl mot det. 
 35 kap. 
 Vid huvudförhandlingen  
 skall  
 de bevis som har tagits upp utom huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse  
 i målet  
 och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där för- likning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna be- gär det. 
 13 § 
  
 3 
  
 Vid huvudförhandlingen  
 ska  
 de bevis som har tagits upp utom huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse  
 att så sker  
 och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där för- likning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna be- gär det.  
 Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp inför rätta, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
  
 2 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 3 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 24 
 SOU 2012:93 Författningsförslag 
  
 Har tingsrätten i ett mål som 
  
 Har tingsrätten i ett mål som 
  
 överklagats till 
  
 hovrätten tagit 
  
 överklagats till 
  
 hovrätten tagit 
  
 upp bevisning, 
  
 behöver beviset 
  
 upp bevisning, 
  
 behöver beviset 
  
 tas upp på nytt endast om hov- 
  
 tas upp på nytt endast om hov- 
  
 rätten finner att det är av 
  
 rätten finner att det är av betyd- 
  
 betydelse  
 för utredningen 
 . Kan 
  
 else  
 att så sker.  
 Kan ett muntligt 
  
 ett muntligt bevis läggas fram i 
  
 bevis läggas fram i hovrätten 
  
 hovrätten genom en ljud- och 
  
 genom en ljud- och bildupptag- 
  
 bildupptagning 
  
 av förhöret vid 
  
 ning av förhöret vid tingsrätten 
  
 tingsrätten får beviset tas upp på 
  
 får beviset tas upp på nytt endast 
  
 nytt endast om ytterligare frågor 
  
 om ytterligare 
  
 frågor behöver 
  
 behöver ställas. Ett bevis som 
  
 ställas. Ett bevis som avses i detta 
  
 avses i detta stycke får tas upp 
  
 stycke får tas upp på nytt även 
  
 på nytt även utan begäran av 
  
 utan begäran av part. 
  
 part. 
  
 I Högsta domstolen får de bevis som har tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det finns synnerliga skäl. 
  
 Om ett bevis inte tas upp på 
  
 Om ett bevis inte tas upp på 
  
 nytt,  
 skall  
 det läggas fram på 
  
 nytt  
 ska  
 det läggas fram på 
  
 lämpligt sätt. 
  
 lämpligt sätt. 
  
 36 kap. 
 Ett vittne  
 skall  
 lämna sin be- rättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. 
 Vid ett vittnesförhör får det som vittnet tidigare har berättat inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon tidigare har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som tidigare har 
 16 § 
  
 4 
  
 Ett vittne  
 ska  
 lämna sin be- rättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. 
 Vid ett vittnesförhör får det som vittnet tidigare har berättat inför rätta eller inför åklagare eller polismyndighet läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon tidigare har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som tidigare har 
  
 4  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 hörts inför rätta och har det förra förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning,  
 får  
 dock förhöret inledas med en uppspelning av upptag- ningen.  
 Har den tidigare bevis- upptagningen skett i lägre rätt, skall förhöret i högre rätt inledas med en sådan uppspelning  
 om det inte är olämpligt. 
 hörts inför rätta och har det förra förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning,  
 ska  
 dock förhöret inledas med en uppspelning av upptag- ningen, om det inte är olämp- ligt. 
  
 19 § 
  
 5 
  
 Förhör med ett vittne får  
 äga 
  
 Förhör med ett vittne får 
  
 rum  
 utom huvudförhandling, 
  
 hållas  
 utom huvudförhandling, 
  
 1. om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, 
  
 2. om en inställelse vid huvud- 
  
 2. om en inställelse vid huvud- 
  
 förhandlingen skulle medföra 
  
 förhandlingen skulle 
  
 medföra 
  
 kostnader eller olägenheter som 
  
 kostnader eller olägenheter som 
  
 inte står i rimligt förhållande till 
  
 inte står i rimligt förhållande till 
  
 betydelsen av att förhöret hålls 
  
 betydelsen av att förhöret hålls 
  
 vid huvudförhandlingen,  
 eller 
  
 vid huvudförhandlingen, 
  
 3. om det kan antas att målet 
  
 3. om det kan antas att målet 
  
 kommer att avgöras utan huvud- 
  
 kommer att avgöras utan huvud- 
  
 förhandling. 
  
 förhandling,  
 eller 
  
 4. om vittnet inställt sig till en 
  
 huvudförhandling som 
  
 ställs in 
  
 och det inte är olämpligt. 
  
 42 kap. 
 Om det är till fördel för handläggningen av målet, skall  
 rätten göra en skriftlig samman- ställning av parternas yrkanden och invändningar samt de om- ständigheter som dessa grundas på. Rätten får förelägga parterna att lämna underlag för samman- ställningen. Parterna  
 skall  
 innan 
  
 16 § 
  
 6 
  
 Rätten  
 ska  
 göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på,  
 om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obe- hövligt.  
 Rätten får förelägga part- erna att lämna underlag för sam- 
  
 5 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 6 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 26 
 SOU 2012:93 Författningsförslag 
  
 förberedelsen av målet avslutas 
  
 manställningen. Parterna  
 ska 
  
 beredas tillfälle att yttra sig över 
  
 innan förberedelsen av målet av- 
  
 sammanställningen. 
  
 slutas beredas tillfälle att yttra sig 
  
 över sammanställningen. 
  
 43 kap. 
 Sedan parterna utvecklat sin talan,  
 skall  
 bevisningen läggas fram. 
  
 Skall  
 en part höras i bevis- syfte, bör förhöret äga rum innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. 
 Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till hand- lingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
 8 § 
  
 7 
  
 Sedan parterna utvecklat sin talan,  
 ska  
 bevisningen läggas fram. 
  
 Ska  
 en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. 
 Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till  
 ljud- och bildupptagningar och andra  
 hand- lingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
  
 13 § 
  
 8 
  
 Vid fortsatt huvudförhandling 
  
 Vid fortsatt huvudförhandling 
  
 skall  
 handläggningen 
  
 fortsätta 
  
 ska  
 handläggningen fortsätta där 
  
 där den slutade vid den tidigare 
  
 den slutade vid den tidigare 
  
 förhandlingen. 
  
 förhandlingen. 
  
 13 a § 
  
 Vid en ny huvudförhandling 
  
 Vid en ny huvudförhandling 
  
 skall  
 målet företas till fullständig 
  
 ska  
 målet företas till fullständig 
  
 handläggning. Bevis, 
  
 som har 
  
 handläggning. Bevis, som har 
  
 tagits upp vid tidigare  
 handlägg- 
  
 tagits upp vid  
 den  
 tidigare  
 hand- 
  
 ning 
 ,  
 skall  
 tas upp på nytt, om 
  
 läggningen 
 ,  
 ska  
 tas upp på nytt, 
  
 rätten finner att det är av be- 
  
 om rätten finner att det är av be- 
  
 tydelse  
 i målet  
 och det inte finns 
  
 tydelse  
 att så sker  
 och det inte 
  
 något hinder mot att ta upp be- 
  
 finns något hinder mot att ta upp 
  
 viset. I mål där förlikning om 
  
 beviset. I mål där förlikning om 
  
 saken är tillåten får dock för- 
  
 saken är tillåten får dock för- 
  
 nyad bevisupptagning ske endast 
  
 nyad bevisupptagning ske endast 
  
 om någon av parterna begär det 
 . 
  
 om någon av parterna begär det. 
  
 7  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 8  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 27 
 Författningsförslag SOU 2012:93 
  
 Om ett bevis inte tas upp 
  
 på  
 Kan ett muntligt bevis, som har 
  
 nytt,  
 skall  
 det läggas fram 
  
 på  
 tagits upp vid den tidigare 
  
 lämpligt sätt. 
  
 handläggningen, läggas fram genom 
  
 en ljud- och bildupptagning av 
  
 förhöret, får beviset tas upp på 
  
 nytt endast om ytterligare frågor 
  
 behöver ställas. 
  
 Om ett bevis inte tas upp på 
  
 nytt,  
 ska  
 det läggas fram på lämp- 
  
 ligt sätt. 
  
 46 kap. 
  
 Vid huvudförhandlingen  
 skall 
  
 åklagaren framställa sitt yrk- ande. Den tilltalade  
 skall  
 kort ange sin ståndpunkt och grunden för den. Åklagaren  
 skall  
 därefter utveckla sin talan. Målsäganden och den tilltalade  
 skall  
 i den mån det behövs beredas tillfälle att utveckla sin talan. 
 Därefter  
 skall  
 målsäganden och den tilltalade höras och annan bevisning läggas fram. Förhör med målsäganden och den till- talade bör äga rum innan vittnes- bevisning tas upp om den om- ständighet som förhöret gäller. 
 Om huvudförhandling hålls trots att målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande,  
 skall  
 rätten i den mån det be- hövs se till att det som han eller hon tidigare har anfört läggs fram ur handlingarna. 
 Framställningar enligt första och tredje styckena samt fram- läggande av bevisningen får ske 
 6 § 
  
 9 
  
 Vid huvudförhandlingen  
 ska 
  
 åklagaren framställa sitt yrk- ande. Den tilltalade  
 ska  
 kort ange sin ståndpunkt och grunden för den. Åklagaren  
 ska  
 därefter utveckla sin talan. Målsäganden och den tilltalade  
 ska  
 i den mån det behövs beredas tillfälle att utveckla sin talan. 
 Därefter  
 ska  
 målsäganden och den tilltalade höras och annan bevisning läggas fram. Förhör med målsäganden och den till- talade bör äga rum innan vittnes- bevisning tas upp om den om- ständighet som förhöret gäller. 
 Om huvudförhandling hålls trots att målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande,  
 ska  
 rätten i den mån det behövs se till att det som han eller hon tidigare har anfört läggs fram ur handlingarna. 
 Framställningar enligt första och tredje styckena samt fram- läggande av bevisningen får ske 
  
 9  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 28 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningsförslag 
  
 genom hänvisningar till hand- genom hänvisningar till  
 ljud-  
 lingar i målet, om rätten finner  
 och bildupptagningar och andra  
 det lämpligt. handlingar i målet, om rätten 
 finner det lämpligt. 
  
 13 § 
  
 10 
  
 Vid 
  
 fortsatt huvudförhand- 
  
 Vid fortsatt huvudförhand- 
  
 ling  
 skall  
 handläggningen fort- 
  
 ling  
 ska  
 handläggningen fort- 
  
 sätta där den slutade vid den 
  
 sätta där den slutade vid den 
  
 tidigare förhandlingen. 
  
 tidigare förhandlingen. 
  
 13 a § 
  
 Vid 
  
 ny huvudförhandling 
  
 Vid  
 en  
 ny huvudförhandling 
  
 skall  
 målet företas till fullständig 
  
 ska  
 målet företas till fullständig 
  
 handläggning. Bevis, som  
 upp- 
  
 handläggning. Bevis, som  
 har 
  
 tagits  
 vid tidigare  
 handläggning 
 , 
  
 tagits upp  
 vid  
 den  
 tidigare  
 hand- 
  
 skall  
 tas upp på nytt, om rätten 
  
 läggningen, ska  
 tas upp på nytt, 
  
 finner  
 detta vara  
 av betydelse  
 i 
  
 om rätten finner  
 att det är  
 av 
  
 målet  
 och det inte finns hinder 
  
 betydelse  
 att så sker  
 och det inte 
  
 mot att ta upp beviset. Om ett 
  
 finns  
 något  
 hinder mot att ta upp 
  
 bevis inte tas upp på nytt,  
 skall 
  
 beviset.  
 Kan ett muntligt bevis, 
  
 det läggas fram på lämpligt sätt. 
  
 som har tagits upp vid den tidi- 
  
 gare handläggningen, läggas fram 
  
 genom en ljud- och bildupptag- ning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
 Om ett bevis inte tas upp på nytt 
 , ska  
 det läggas fram på lämp- ligt sätt. 
  
 49 
  
 kap. 
  
 14 b § 
 I 56 kap.  
 13–15 
  §§ finns be- stämmelser om att hovrätten får hänskjuta en fråga till prövning av Högsta domstolen innan frågan om prövningstillstånd avgörs. 
  
 10  
 Senaste lydelse 2000:172. 
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 50 kap. 
  
 19 § 
  
 11 
  
 Sedan parterna utvecklat sin 
  
 Sedan parterna utvecklat sin 
  
 talan, 
  
 skall 
  
 bevisningen 
  
 läggas 
  
 talan,  
 ska  
 bevisningen läggas fram. 
  
 fram. Om 
  
 huvudförhandlingen 
  
 Om 
  
 huvudförhandlingen 
  
 hålls 
  
 äger rum  
 trots att klagandens 
  
 trots att klagandens motpart ute- 
  
 motpart uteblivit,  
 skall  
 hov- 
  
 blivit,  
 ska  
 hovrätten se till att den 
  
 rätten se till att den bevisning 
  
 bevisning som han eller hon lagt 
  
 som han eller hon lagt fram i 
  
 fram i tingsrätten läggs fram ur 
  
 tingsrätten läggs fram ur hand- 
  
 handlingarna i den utsträckning 
  
 lingarna i den utsträckning be- 
  
 bevisningen 
  
 har 
  
 betydelse för 
  
 visningen har betydelse för målet 
  
 målet i hovrätten. Bevisningen får 
  
 i hovrätten. 
  
 Bevisningen får 
  
 läggas fram genom hänvisningar 
  
 läggas fram genom hänvisningar 
  
 till  
 ljud- och bildupptagningar och 
  
 till handlingar i målet, om rätten 
  
 andra  
 handlingar i målet, om 
  
 finner det lämpligt. 
  
 rätten finner det lämpligt. 
  
 Om inte särskilda skäl för- 
  
 Om inte särskilda skäl för- 
  
 anleder annat, bör ett av tings- 
  
 anleder annat, bör ett av tings- 
  
 rätten upptaget bevis, som inte 
  
 rätten upptaget bevis, som inte 
  
 enligt 35 kap. 13 §  
 skall  
 tas upp 
  
 enligt 35 kap. 13 §  
 ska  
 tas upp på 
  
 på nytt, läggas fram innan bevis 
  
 nytt, läggas fram innan bevis 
  
 som rör 
  
 samma 
  
 omständighet 
  
 som 
  
 rör 
  
 samma 
  
 omständighet 
  
 omedelbart tas upp av hovrätten. 
  
 omedelbart tas upp av hovrätten. 
  
 Finns det flera bevis i fråga om 
  
 Finns det flera bevis i fråga om 
  
 samma omständighet, bör dessa 
  
 samma omständighet, bör dessa 
  
 läggas fram i ett sammanhang. 
  
 läggas fram i ett sammanhang. 
  
 21 § 
  
 12 
  
 Uteblir klaganden från sam- 
  
 Uteblir klaganden från sam- 
  
 manträde för huvudförhandling, 
  
 manträde för huvudförhandling, 
  
 förfaller 
  
 överklagandet. 
  
 Det- 
  
 förfaller 
  
 överklagandet. 
  
 Det- 
  
 samma gäller om en klagande 
  
 samma gäller om en klagande 
  
 som förelagts att infinna sig per- 
  
 som förelagts att infinna sig per- 
  
 sonligen 
  
 inställer 
  
 sig 
  
 endast 
  
 sonligen 
  
 inställer sig 
  
 endast 
  
 genom 
  
 ombud och  
 hovrätten 
  
 genom ombud och  
 det inte finns 
  
 inte anser sig ändå kunna avgöra 
  
 särskilda skäl mot att överklag- 
  
 målet 
 . 
  
 andet förfaller 
 . 
  
 Uteblir 
  
 klagandens 
  
 motpart 
  
 Uteblir 
  
 klagandens 
  
 motpart 
  
 och har 
  
 vite 
  
 förelagts 
  
 honom, 
  
 och 
  
 har 
  
 vite förelagts 
  
 honom 
  
 11 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 12 
  
 Senaste lydelse 1999:84. 
  
 30 
 SOU 2012:93 Författningsförslag 
  
 får hovrätten, när förlikning om 
  
 eller henne 
 , får hovrätten, när 
  
 saken inte är tillåten, i stället för 
  
 förlikning om saken inte är 
  
 att förelägga nytt vite besluta att 
  
 tillåten, i stället för att förelägga 
  
 han  
 skall  
 hämtas till rätten an- 
  
 nytt vite besluta att han  
 eller hon 
  
 tingen omedelbart eller till en 
  
 ska  
 hämtas till rätten antingen 
  
 senare dag. Detsamma gäller om 
  
 omedelbart eller till en senare 
  
 klagandens motpart inställer sig 
  
 dag. Detsamma gäller om klagan- 
  
 endast genom ombud när han 
  
 dens motpart inställer sig endast 
  
 förelagts vid vite att infinna sig 
  
 genom ombud när han  
 eller hon 
  
 personligen. 
  
 förelagts vid vite att infinna sig 
  
 personligen. 
  
 Har vite förelagts klagandens 
  
 Har vite förelagts klagandens 
  
 motpart eller  
 skall  
 han hämtas 
  
 motpart eller  
 ska  
 han  
 eller hon 
  
 till rätten och kan  
 han  
 inte 
  
 hämtas till rätten och kan  
 denne 
  
 hämtas, får dock målet avgöras 
  
 inte hämtas, får dock målet 
  
 trots att han inställt sig endast 
  
 avgöras trots att han  
 eller hon 
  
 genom ombud eller uteblivit. Ett 
  
 inställt sig endast genom ombud 
  
 mål får också avgöras om klag- 
  
 eller uteblivit. Ett mål får också 
  
 anden har förelagts att infinna 
  
 avgöras om klaganden har före- 
  
 sig personligen men inställt sig 
  
 lagts att infinna sig personligen 
  
 endast genom ombud. 
  
 men inställt sig endast genom 
  
 ombud. 
  
 23 § 
  
 13 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 ling i tingsrätten hållits förhör 
  
 ling i tingsrätten hållits förhör 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 angående någon viss omstän- 
  
 angående någon viss omstän- 
  
 dighet och beror avgörandet 
  
 dighet 
  
 och 
  
 beror avgörandet 
  
 även i hovrätten av tilltron till 
  
 även i hovrätten av tilltron till 
  
 den bevisningen, får tingsrättens 
  
 den bevisningen, får tingsrättens 
  
 dom  
 inte  
 ändras i den delen  
 utan 
  
 dom ändras i den delen  
 endast 
  
 att  
 beviset har lagts fram i hov- 
  
 om 
  
 rätten genom en ljud- och bild- 
  
 1.  
 beviset 
  
 har lagts fram 
  
 i 
  
 upptagning  
 av förhöret i tings- 
  
 hovrätten genom en ljud- och 
  
 rätten eller  
 tagits upp på nytt vid 
  
 bildupptagning, 
  
 huvudförhandlingen i hovrätten. 
  
 2. beviset 
  
 har  
 tagits upp 
  
 på 
  
 En sådan ändring får dock göras, 
  
 nytt 
  
 vid huvudförhandling 
  
 i 
  
 om  
 det finns synnerliga skäl för 
  
 hovrätten 
 , eller 
  
 13  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit. 
  
 3.  
 det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit. 
 51 kap. 
 13 § 
  
 14 
  
 Hovrätten får avgöra målet utan huvudförhandling, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat. 
 Kan saken utredas tillfredsställande får hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling, 
 1. om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån, 
  
 2. om endast den tilltalade 
  
 2. om endast den tilltalade  
 har 
  
 överklagat och hans ändrings- 
  
 överklagat och hans  
 eller hennes 
  
 yrkande godtas av motparten, 
  
 ändringsyrkande godtas av mot- 
  
 parten, 
  
 3. om det inte finns anled- 
  
 3. om det inte finns anled- 
  
 ning att döma den tilltalade till 
  
 ning att döma den tilltalade till 
  
 ansvar eller ådöma honom på- 
  
 ansvar eller ådöma honom  
 eller 
  
 följd eller döma honom till annan 
  
 henne  
 påföljd eller döma till 
  
 påföljd än böter eller villkorlig 
  
 annan påföljd än böter, villkorlig 
  
 dom eller sådana påföljder i 
  
 dom eller sådana påföljder i 
  
 förening, 
  
 förening, 
  
 4. om parterna har begärt att 
  
 4. om parterna har begärt att 
  
 målet  
 skall  
 avgöras utan huvud- 
  
 målet  
 ska  
 avgöras utan huvud- 
  
 förhandling, eller 
  
 förhandling, eller 
  
 5. om ingen av parterna, sedan fråga väckts om avgörande utan huvudförhandling, haft någon invändning mot detta. 
  
 Har i fall som avses i andra 
  
 Har i fall som avses i andra 
  
 stycket  
 1–3 
  en part begärt huvud- 
  
 stycket  
 1–3 
  en part begärt huvud- 
  
 förhandling,  
 skall  
 sådan hållas, 
  
 förhandling,  
 ska  
 sådan hållas, om 
  
 om det inte är  
 uppenbart  
 obe- 
  
 det inte är obehövligt. 
  
 hövligt. 
  
 Med de påföljder som anges i andra stycket 3 likställs vite och, om det inte samtidigt är fråga om förverkande av villkorligt med- given frihet från fängelsestraff, förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det som sägs i andra stycket 3 om villkorlig dom gäller inte villkorlig dom som förenas med föreskrift om sam- hällstjänst. 
  
 14  
 Senaste lydelse 1999:84. 
 32 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningsförslag 
  
 Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas utan huvudförhandling. 
 För prövning som inte avser själva saken behöver huvudför- handling inte hållas. 
  
 17 § 
  
 15 
  
 I övrigt  
 skall  
 det som sägs i 
  
 I övrigt  
 ska  
 det som sägs i 
  
 46 kap.  
 1–5 
  §§, 6 § andra stycket, 
  
 46 kap.  
 1–5 
  §§, 6 § andra stycket, 
  
 8, 
  
 9, 
  
 11, 
  
 13, 
  
 16, och 
  
 17 §§ 
  
 8, 9, 11, 13,  
 13 a,  
 16, och 17 §§ 
  
 tillämpas i fråga om huvudför- 
  
 tillämpas i fråga om huvudför- 
  
 handling i hovrätten. Reglerna i 
  
 handling i hovrätten. Reglerna i 
  
 16 § i detta kapitel  
 skall  
 dock 
  
 16 § i 
  
 detta kapitel  
 ska 
  
 dock 
  
 tillämpas i fråga om kallelser till 
  
 tillämpas i fråga om kallelser till 
  
 huvudförhandling som återupp- 
  
 huvudförhandling som återupp- 
  
 tas efter uppehåll och förelägg- 
  
 tas efter uppehåll och förelägg- 
  
 anden för parterna. 
  
 anden för parterna. 
  
 När ett mål sätts ut till fort- 
  
 När ett mål sätts ut till fort- 
  
 satt 
  
 eller ny huvudförhandling, 
  
 satt eller ny huvudförhandling, 
  
 får hovrätten besluta om lämp- 
  
 får hovrätten besluta om lämp- 
  
 liga åtgärder för att målet  
 skall 
  
 liga åtgärder för att målet  
 ska 
  
 kunna slutföras vid den förhand- 
  
 kunna slutföras vid den förhand- 
  
 lingen. 
  
 lingen. 
  
 I fråga om sådana åtgärder gäller 10 och 12 §§ i detta kapitel. 
  
 19 § 
  
 16 
  
 Sedan parterna utvecklat sin 
  
 Sedan parterna utvecklat sin 
  
 talan, 
  
 skall 
  
 bevisningen 
  
 läggas 
  
 talan, 
  
 ska 
  
 bevisningen 
  
 läggas 
  
 fram. Hovrätten  
 skall  
 se till att 
  
 fram. Hovrätten  
 ska  
 se till att 
  
 den bevisning som har lagts 
  
 den bevisning som har lagts 
  
 fram i tingsrätten läggs fram ur 
  
 fram i tingsrätten läggs fram ur 
  
 handlingarna i den utsträckning 
  
 handlingarna i den utsträckning 
  
 bevisningen 
  
 har 
  
 betydelse för 
  
 bevisningen 
  
 har betydelse för 
  
 målet 
  
 i hovrätten. Bevisningen 
  
 målet 
  
 i hovrätten. Bevisningen 
  
 får läggas fram genom hänvis- 
  
 får läggas fram genom hänvis- 
  
 ningar till handlingar i målet, 
  
 ningar till  
 ljud- och bildupptag- 
  
 om rätten finner det lämpligt. 
  
 ningar och andra  
 handlingar i 
  
 målet, om rätten finner det lämp- 
  
 ligt. 
  
 15 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 16 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 33 
  
 Uteblir en enskild klagande från sammanträde för huvudför- handling, förfaller överklagandet. Detsamma gäller, om en enskild klagande som förelagts att in- finna sig personligen inställer sig endast genom ombud och  
  
 det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller 
  
 . 
  
 Uteblir en enskild motpart och har vite förelagts honom  
  
 eller henne 
  
 , får hovrätten förelägga nytt vite eller besluta att han  
  
 eller hon ska  
  
 hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag. Detsamma gäller om en enskild motpart som vid vite förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud. 
  
 Underlåter i mål om allmänt åtal en målsägande, som  
  
 ska  
  
 höras i anledning av åklagarens talan, att infinna sig personligen, gäller andra stycket. 
  
 Om vite har förelagts klagan- dens motpart eller om denne  
  
 ska 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Om inte särskilda skäl för- anleder annat, bör ett av tings- rätten upptaget bevis, som inte enligt 35 kap. 13 §  
 skall  
 tas upp på nytt, läggas fram innan bevis som rör samma omständighet omedelbart tas upp av hovrätten. Finns det flera bevis i fråga om samma omständighet, bör dessa läggas fram i ett sammanhang. 
 Om inte särskilda skäl för- anleder annat, bör ett av tings- rätten upptaget bevis, som inte enligt 35 kap. 13 §  
 ska  
 tas upp på nytt, läggas fram innan bevis som rör samma omständighet omedelbart tas upp av hovrätten. Finns det flera bevis i fråga om samma omständighet, bör dessa läggas fram i ett sammanhang. 
 21 § 
  
 17 
  
 Uteblir en enskild klagande från sammanträde för huvudför- handling, förfaller överklagandet. Detsamma gäller, om en enskild klagande som förelagts att in- finna sig personligen inställer sig endast genom ombud och  
 hovrätten inte anser sig ändå kunna avgöra målet. 
  
 Uteblir en enskild motpart och har vite förelagts honom, får hovrätten förelägga nytt vite eller besluta att han  
 skall  
 hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag. Detsamma gäller om en enskild motpart som vid vite förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud. 
 Underlåter i mål om allmänt åtal en målsägande, som  
 skall  
 höras i anledning av åklagarens talan, att infinna sig personligen, gäller andra stycket. 
 Om vite har förelagts klagan- dens motpart eller om denne 
  
 17  
 Senaste lydelse 1994:1034. 
 34 
 SOU 2012:93 Författningsförslag 
  
 skall  
 hämtas till rätten och hämt- 
  
 hämtas till rätten och hämtning 
  
 ning inte kan ske, får hovrätten 
  
 inte kan ske, får hovrätten av- 
  
 avgöra målet trots att han in- 
  
 göra målet trots att han  
 eller hon 
  
 ställt sig endast genom ombud 
  
 inställt sig endast genom ombud 
  
 eller uteblivit. Ett mål får också 
  
 eller uteblivit. Ett mål får också 
  
 avgöras om en enskild klagande 
  
 avgöras om en enskild klagande 
  
 som förelagts att infinna sig per- 
  
 som förelagts att infinna sig per- 
  
 sonligen inställt sig endast genom 
  
 sonligen inställt sig endast genom 
  
 ombud. 
  
 ombud. 
  
 23 § 
  
 18 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 ling i tingsrätten hållits förhör 
  
 ling i tingsrätten hållits förhör 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 angående någon viss omstän- 
  
 angående någon viss omstän- 
  
 dighet och beror avgörandet även 
  
 dighet och beror avgörandet även 
  
 i hovrätten av tilltron till den 
  
 i hovrätten av tilltron till den 
  
 bevisningen, får tingsrättens dom 
  
 bevisningen, får tingsrättens dom 
  
 inte  
 ändras i den delen  
 utan att 
  
 ändras i den delen  
 endast om 
  
 beviset har lagts fram i hov- 
  
 1.  
 beviset har lagts fram i hov- 
  
 rätten genom en ljud- och bild- 
  
 rätten genom en ljud- och bild- 
  
 upptagning  
 av förhöret i tings- 
  
 upptagning 
 , 
  
 rätten eller  
 tagits upp på nytt vid 
  
 2. beviset har  
 tagits upp på 
  
 huvudförhandlingen i hovrätten. 
  
 nytt vid huvudförhandlingen i 
  
 En sådan ändring får dock göras 
  
 hovrätten, 
  
 1. om  
 den är till förmån för 
  
 3 
 .  
 ändringen  
 är till förmån 
  
 den tilltalade, eller 
  
 för den tilltalade, eller 
  
 2. om  
 det finns synnerliga 
  
 4.  
 det finns synnerliga skäl för 
  
 skäl för att bevisets värde är ett 
  
 att bevisets värde är ett annat än 
  
 annat än tingsrätten antagit. 
  
 tingsrätten antagit. 
  
 54 
  
 kap. 
  
 12 a § 
 Om överklagandet gäller pröv- ningstillstånd i hovrätt och målet innehåller en sådan prejudikat- fråga som avses i 11 § första stycket får Högsta domstolen, om prövningstillstånd meddelas i 
  
 18  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 35 
 Författningsförslag SOU 2012:93 
  
 Högsta 
  
 domstolen, 
  
 besluta 
  
 att 
  
 frågan ska prövas av Högsta 
  
 domstolen. I avvaktan på denna 
  
 prövning ska frågan om med- 
  
 delande 
  
 av prövningstillstånd i 
  
 hovrätten vila. 
  
 55 kap. 
  
 8 § 
  
 19 
  
 Beviljas 
  
 prövningstillstånd 
  
 Beviljas 
  
 prövningstillstånd 
  
 eller krävs inte sådant tillstånd, 
  
 eller krävs inte sådant tillstånd, 
  
 skall  
 överklagandet delges mot- 
  
 s 
 ka  
 överklagandet delges mot- 
  
 parten 
  
 med 
  
 föreläggande 
  
 att 
  
 parten 
  
 med 
  
 föreläggande 
  
 att 
  
 svara skriftligen inom en viss tid, 
  
 svara skriftligen inom en viss tid, 
  
 om detta inte redan har skett. I 
  
 om detta inte redan har skett. 
  
 mål om allmänt åtal får över- 
  
 Om det är uppenbart att över- 
  
 klagandet  
 dock  
 översändas 
  
 till 
  
 klagandet är ogrundat får Högsta 
  
 åklagaren utan delgivning. Upp- 
  
 domstolen dock genast meddela 
  
 gift om målsägandes eller vittnens 
  
 dom i målet.  
 I mål om allmänt 
  
 ålder, 
  
 yrke 
  
 och bostadsadress 
  
 åtal får överklagandet översändas 
  
 som saknar betydelse för åtalet 
  
 till åklagaren 
  
 utan 
  
 delgivning. 
  
 skall  
 inte framgå av de hand- 
  
 Uppgift 
  
 om 
  
 målsägandes 
  
 eller 
  
 lingar som delges den tilltalade i 
  
 vittnens ålder, yrke och bostads- 
  
 mål om allmänt åtal. 
  
 adress som saknar betydelse för 
  
 åtalet  
 ska  
 inte framgå av de 
  
 handlingar som delges den till- 
  
 talade i mål om allmänt åtal. 
  
 Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i  
 26–28 
  kap. eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får Högsta domstolen omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får Högsta domstolen omedelbart besluta att tings- rättens eller hovrättens beslut tills vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får Högsta domstolen ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts. 
  
 19  
 Senaste lydelse 2005:683. 
 36 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningsförslag 
  
 11 § 
  
 20 
  
 Högsta domstolen får utan huvudförhandling avgöra 
  
 1. 
  
 en prejudikatfråga, 
  
 2. 
  
 ett mål i vilket Högsta domstolen med stöd av bestämmel- serna i 12 § i allt väsentligt grundar avgörandet i övrigt på hov- rättens bedömning, 
  
 3. 
  
 ett mål som har tagits upp omedelbart av hovrätten, eller 
  
 4. ett sådant mål eller en så- dan fråga i ett mål som  
 skall  
 av- göras av Högsta domstolen i dess helhet  
 eller med nio ledamöter 
 . 
 Beträffande avgörande i öv- rigt i Högsta domstolen av mål utan huvudförhandling  
 skall  
 i tvistemål 50 kap. 13 § och i brott- mål 51 kap. 13 § tillämpas. 
 4. ett sådant mål eller en så- dan fråga i ett mål som  
 ska  
 av- göras av Högsta domstolen i dess helhet. 
 Beträffande avgörande i öv- rigt i Högsta domstolen av mål utan huvudförhandling  
 ska  
 i tvistemål 50 kap. 13 § och i brott- mål 51 kap. 13 § tillämpas. 
 14 § 
  
 21 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 Har det vid huvudförhand- 
  
 ling i lägre rätt hållits förhör 
  
 ling i lägre rätt hållits förhör 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 inför rätten eller syn på stället 
  
 angående någon viss omständig- 
  
 angående någon viss omständig- 
  
 het och beror avgörandet även i 
  
 het och beror avgörandet även i 
  
 Högsta domstolen av tilltron till 
  
 Högsta domstolen av tilltron till 
  
 den bevisningen, får hovrättens 
  
 den bevisningen, får hovrättens 
  
 dom ändras i den delen endast 
  
 dom ändras i den delen endast 
  
 om hovrätten i samma del änd- 
  
 om hovrätten i samma del änd- 
  
 rat tingsrättens dom utan att ta 
  
 rat tingsrättens dom utan att ta 
  
 upp beviset vid huvudförhand- 
  
 upp beviset vid huvudförhand- 
  
 ling eller ta del av en ljud- och 
  
 ling eller ta del av en ljud- och 
  
 bildupptagning av  
 förhöret 
 . En 
  
 bildupptagning av  
 beviset.  
 En 
  
 sådan ändring får dock göras 
  
 sådan ändring får dock göras 
  
 1. 
  
 om den är till förmån för den tilltalade, eller 
  
 2. 
  
 om det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än hovrätten antagit. 
  
 20 
  
 Senaste lydelse 1996:157. 
  
 21 
  
 Senaste lydelse 2005:683. 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 56 kap. 
 13 § 
  
 22 
  
 En tingsrätt får med parternas samtycke hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av Högsta domstolen, när förlikning om saken är tillåten. 
 En hovrätt får, i stället för att meddela prövningstillstånd enligt 49 kap. 14 § 3, hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av Högsta domstolen. I avvaktan på Högsta domstolens prövning ska frågan om meddelande av pröv- ningstillstånd i hovrätten vila. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2014. 
  
 22  
 Senaste lydelse 1999:84. 
 38 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningsförslag 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i äktenskapsbalken 
 Härigenom föreskrivs att 14 kap. 17 § äktenskapsbalken ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 14 kap. 
  
 17 § 
  
 23 
  
 Vid huvudförhandling i äkten- 
  
 Vid huvudförhandling i äkten- 
  
 skapsmål och mål om underhåll 
  
 skapsmål och mål om underhåll 
  
 skall  
 tingsrätten bestå av en lag- 
  
 ska  
 tingsrätten bestå av en lag- 
  
 faren domare och tre nämnde- 
  
 faren domare och tre nämnde- 
  
 män, 
  
 om 
  
 annat inte 
  
 följer av 
  
 män, om annat inte följer av 
  
 1 kap. 
  
 3 
  
 a § andra 
  
 och tredje 
  
 1 kap. 3 a § andra  
 stycket  
 rätte- 
  
 styckena  
 rättegångsbalken. Denna 
  
 gångsbalken. Denna regel gäller 
  
 regel gäller även för andra mål 
  
 även för andra mål som hand- 
  
 som handläggs i samma rätte- 
  
 läggs i samma rättegång. 
  
 gång. 
  
 Om en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhand- lingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän. 
 Om det finns skäl för det, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, gäller andra 
  
 stycket i fråga om domförhet. 
  
 När nämndemän ingår i tings- 
  
 När nämndemän ingår i tings- 
  
 rätten,  
 skall  
 ordföranden vid 
  
 rätten, 
  
 ska 
  
 ordföranden vid 
  
 överläggning redogöra för om- 
  
 överläggning redogöra för om- 
  
 ständigheterna i målet och inne- 
  
 ständigheterna i målet och inne- 
  
 hållet i gällande rätt. Vid om- 
  
 hållet i gällande rätt. Vid om- 
  
 röstning  
 skall  
 först ordföranden 
  
 röstning 
  
 ska 
  
 först ordföranden 
  
 och därefter nämndemännen säga 
  
 och därefter nämndemännen säga 
  
 sin mening. I övrigt gäller be- 
  
 sin mening. I övrigt gäller be- 
  
 stämmelserna i rättegångsbalken 
  
 stämmelserna i rättegångsbalken 
  
 om överläggning och omröst- 
  
 om överläggning och omröst- 
  
 23  
 Senaste lydelse 1997:390. 
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning i tvistemål. 
  
 ning i tvistemål. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2014. 
 40 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningsförslag 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar 
 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 5 § lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
  
 5 § 
  
 24 
  
 I mål och ärenden där mark- 
  
 I mål och ärenden där mark- 
  
 och miljödomstolen är första in- 
  
 och miljödomstolen är första in- 
  
 stans får rätten vid annan hand- 
  
 stans får rätten vid annan hand- 
  
 läggning än som avses i 4 § samt 
  
 läggning än som avses i 4 § samt 
  
 vid sammanträde för muntlig 
  
 vid sammanträde för muntlig 
  
 förberedelse bestå av en lagfaren 
  
 förberedelse bestå av en lagfaren 
  
 domare. Detsamma gäller vid 
  
 domare. Detsamma gäller vid 
  
 huvudförhandling i fall som av- 
  
 huvudförhandling i fall som av- 
  
 ses i 1 kap. 3 a § andra  
 och tredje 
  
 ses i 1 kap. 3 a § andra  
 stycket 
  
 styckena  
 rättegångsbalken. Om 
  
 rättegångsbalken. Om det finns 
  
 det finns skäl för det får rättens 
  
 skäl för det får rättens samman- 
  
 sammansättning utökas med en 
  
 sättning utökas med en lagfaren 
  
 lagfaren ledamot eller ett tekniskt 
  
 ledamot eller ett tekniskt råd. 
  
 råd. 
  
 Det som föreskrivs i första stycket första meningen gäller också i mål om utdömande av vite på särskild talan av myndighet. 
  
 24  
 Senaste lydelse 2010:1886. 
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion 
 Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion 
  
 dels  
 att 22 § ska ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det ska införas en ny paragraf, 22 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 22 § 
 När tingsrätten är domför med två lagfarna domare gäller följ- ande. 
 Ordföranden ska vara ordi- Whitaker domare i tingsrätten eller av regeringen för viss tid anställd lagman eller chefsrådman i tings- rätten. Om det behövs får hov- rätten förordna en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänst- göra som ordförande. 
 Den andra ledamoten ska 
 1. vara eller ha varit ordinarie domare, 
 2. vara eller ha varit av rege- ringen för viss tid anställd lag- man eller rådman, 
 3. vara hyresråd, 
 4. vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, 
 5. ha tjänstgjort som adjungerad ledamot i hovrätt eller kammar- rätt minst ett år och bedömts vara lämplig att anställas som assessor, eller 
 6. vara tingsfiskal. 
 42 
  
 Ordföranden  
  
 ska  
  
 vara ordi- Whitaker domare i tingsrätten eller av regeringen för viss tid anställd lagman eller chefsrådman i tings- rätten. Om det behövs får hov- rätten förordna en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt  
  
 eller den som har varit ordinarie domare  
  
 att tjänst- göra som ordförande. 
  
 Minst en ytterligare ledamot  
  
 ska  
  
 antingen 
  
 1. vara eller ha varit ordinarie domare, 
  
 2. vara eller ha varit av rege- ringen för viss tid anställd lag- man eller rådman,  
  
 eller 
  
 3. vara hyresråd. 
  
 En  
  
 hovrättsassessor eller kammarrättsassessor eller  
  
 den som har  
  
 tjänstgjort som adjung- erad ledamot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och be- dömts vara lämplig att anställas som assessor 
  
 , får delta i rätten. 
  
 43 
  
 SOU 2012:93 Författningsförslag 
  
 22 §  
 22 a § 
  
 25 
  
 När tingsrätten är domför med tre lagfarna domare gäller följ- ande. 
 Ordföranden  
 skall  
 vara ordi- Whitaker domare i tingsrätten eller av regeringen för viss tid anställd lagman eller chefsrådman i tings- rätten. Om det behövs får hov- rätten förordna en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt att tjänstgöra som ordförande. 
 Minst en ytterligare ledamot  
 skall  
 antingen 
 1. vara eller ha varit ordinarie domare, 
 2. vara eller ha varit av rege- ringen för viss tid anställd lag- man eller rådman, 
 3. vara hyresråd, 
  
 4. vara  
 hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, eller 
  
 5. ha  
 tjänstgjort som adjung- erad ledamot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och be- dömts vara lämplig att anställas som assessor. 
 En tingsfiskal får delta i rätten, om det inte är fråga om hand- läggning av sådana mål och ären- den som kräver särskild erfaren- het. 
 Om det finns särskilda skäl, får lagmannen förordna en tings- notarie eller en notariemeriterad beredningsjurist som bedöms ha tillräcklig erfarenhet och i övrigt vara lämplig att delta i rätten vid 
  
 25  
 Senaste lydelse av tidigare 22 § 2005:1099. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 enstaka tillfällen. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2014. 
 44 
 1 Utredningsuppdraget 
  
 1.1 
  
 Utredningens direktiv 
  
 1.1.1 
  
 EMR-reformen 
  
 Den 1 november 2008 trädde reformen En modernare rättegång (EMR) i kraft. Lagändringarna innebar förändringar i det proces- suella regelverket med det övergripande syftet att skapa en modernare rättegång i allmän domstol som uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. Re- formen bestod av tre delar: bättre utnyttjande av modern teknik, flexiblare regler och större ansvar för parterna samt en mer ända- målsenlig hovrättsprocess. 
  
 Modern teknik  
 har kommit till bättre utnyttjande genom att den försöksverksamhet med videokonferens som hade pågått en tid per- manentades och utvecklades. Vidare infördes bestämmelser om att berättelser som lämnas i bevissyfte i tingsrätt som regel ska dokumen- teras genom ljud- och bildupptagning. 
 För att åstadkomma  
 en ökad flexibilitet  
 och en anpassning av hand- läggningen av ett mål till vad som behövs i det enskilda fallet mjuka- des kravet på muntlighet upp. Vidare infördes bestämmelser som betonade parternas ansvar för att målet drivs framåt. 
 Genom reformen infördes dessutom bestämmelser som syftar till  
 en mer ändamålsenlig hovrättsprocess 
 . Systemet med prövnings- tillstånd utvidgades till att omfatta alla tvistemål och domstolsärenden som överklagas från tingsrätt till hovrätt. Hovrätten skulle dess- utom i större utsträckning bygga sin prövning på samma material som legat till grund för tingsrättens avgörande. Härigenom tydlig- gjordes att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i första instans. 
 45 
  
 Utredningsuppdraget 
  
 SOU 2012:93 
  
 1.1.2 
  
 Behovet av en utvärdering 
  
 EMR-reformen 
  har inneburit stora förändringar av det processuella regelverket i allmän domstol. Reformen omfattar tvistemål, brottmål och domstolsärenden och har påverkat utformningen av processen i tingsrätt och hovrätt samt i viss utsträckning i Högsta domstolen. Det kan enligt utredningsdirektiven antas att såväl domstolarnas olika personalkategorier som åklagare, advokater och andra aktörer på skilda sätt har berörts av de förändrade reglerna. 
 I förarbetena anfördes att reformen borde utvärderas när den har varit i kraft en tid och att en utvärdering bör omfatta såväl vilka eko- nomiska konsekvenser reformen har fått som vilka övriga effekter reformen har fått för enskilda och det allmänna (prop. 2004/05:131 s. 220, bet. 2004/05:JuU29 s. 16 f.). I utredningsdirektiven konsta- teras att reformen redan har följts upp på olika sätt av domstolarna, Domstolsverket och av Åklagarmyndigheten. Eftersom reformen vid tiden för utredningsdirektiven varit i kraft i snart tre år borde den nu utvärderas. 
  
 1.1.3 
  
 Sammanfattning av uppdraget 
  
 Utredningens uppdrag är alltså i första hand att utvärdera EMR- reformen i syfte att, utifrån kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden i allmän domstol, undersöka hur de nya reglerna har fungerat i praktiken och om mål- sättningen med reformen har uppnåtts. 
 Utvärderingen omfattar hela reformen. Det huvudsakliga syftet med utvärderingen är enligt utredningsdirektiven att klargöra om reformen har medfört den avsedda moderniseringen av rättegången i allmän domstol och att bedöma om den nya ordningen fullt ut upp- fyller de uppställda kraven på en rättssäker, effektiv och ändamåls- enlig handläggning av mål och ärenden. Direktiven anger som utred- ningens huvuduppgift att kartlägga och analysera hur de nya reglerna har tillämpats av domare, parter och andra aktörer i processen och vilka konsekvenser som reformen fått vad gäller kvalitet, effektivi- tet, förtroende och kostnader. Utredningen ska särskilt belysa hur reformen har påverkat domstolarnas handläggningstider. 
 I uppdraget ingår också att undersöka hur reformen har förändrat arbetsformerna för olika personalkategorier i domstolarna samt för åklagare, ombud, biträden, försvarare, tolkar, personal inom Kriminal- 
 46 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utredningsuppdraget 
  
 vården och andra aktörer i rättsprocessen. I utvärderingen ingår även att identifiera faktorer som kan hindra eller begränsa en effektiv och ändamålsenlig tillämpning av de processuella regler som reformen innefattar. 
 Mot bakgrund av utvärderingen ska utredningen överväga om det behövs förändringar i regelverket eller andra åtgärder, t.ex. vad gäller organisation, arbetssätt, rutiner och erfarenhetsutbyte, för att syftet med reformen fullt ut ska uppfyllas. 
 Därutöver har i direktiven ytterligare preciserats de frågor som utredningen särskilt ska undersöka beträffande de tre delar som re- formen består av, dvs. användandet av modern teknik, flexiblare regler och större ansvar för parterna samt en mer ändamålsenlig hovrätts- process. Dessa frågor behandlas närmare under respektive avsnitt. 
 Regeringens direktiv till utredningen bifogas betänkandet (dir. 2011:79 och 2012:45), se  
 bilaga  
  
 1–2. 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet 
  
 Arbetet påbörjades i september 2011. I utredningen har hållits nio expertsammanträden. Därutöver har flera interna arbetsmöten hållits mellan utredaren och sekreteraren. 
 Utredaren och sekreteraren har besökt landets alla hovrätter. Bland tingsrätterna har besök gjorts vid Värmlands tingsrätt, Jönköpings tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Malmö tingsrätt, Lunds tingsrätt, Umeå tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Halmstads tingsrätt och Sundsvalls tingsrätt. Utredaren och sekreteraren har genom telefon- konferens inhämtat erfarenheter och synpunkter från Attunda tings- rätt, Nacka tingsrätt, Solna tingsrätt och Södertörns tingsrätt. Ut- redaren och sekreteraren har även deltagit i lagmansmöten i Göta hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge samt Hovrätten för Västra Sverige och härigenom inhämtat synpunkter även från tings- rätterna under dessa hovrätter. 
 Utredaren och sekreteraren har besökt Göteborgs åklagar- kammare, Jönköpings åklagarkammare, Malmö åklagarkammare, Sundsvalls åklagarkammare och Umeå åklagarkammare. 
 Erfarenheter och synpunkter från advokatkåren har inhämtats vid sammanträden med företrädare för Sveriges advokatsamfund. Syn- punkter från domare, åklagare och advokater har också kunnat inhäm- tas på annat sätt. Således har utredaren och en av experterna deltagit vid en av InfoTorg anordnad paneldebatt om den nya tvistemåls- 
 47 
  
 Utredningsuppdraget 
  
 SOU 2012:93 
  
 processen, och själva utredningsarbetet inleddes genom att utredaren och sekreteraren deltog i en paneldebatt i Värmlands juristförening. Härutöver har förekommit åtskilliga underhandskontakter med fram- för allt olika tingsrätter. 
 Utredaren och sekreteraren har besökt Domstolsverket, Riks- åklagaren, Ekobrottsmyndigheten och justitieombudsmannen Bridges. Sekreteraren har besökt Åklagarmyndighetens utveck- lingscentrum i Malmö. Statistiska uppgifter har lämnats framför allt från Domstolsverket och Kriminalvården. 
 Samråd har skett med Straffprocessutredningen (Ju 2010:10), Utredningen om tolkning och översättning vid straffrättsliga för- faranden (Ju 2011:16), Utredningen om ett modernt nämndemanna- system (Ju 2012:08) och den utredare som överväger process- rättsliga konsekvenser av Påföljdsutredningens förslag (Ju 2012:F). 
 Utredningen har besökt Brottsoffermyndigheten och inhämtat information och synpunkter från Brottsofferjourernas riksförbund. 
 Utredningen har genom utredarens och experternas samlade kun- skap kunnat tillgodogöra sig erfarenheter och synpunkter från samt- liga domstolsinstanser samt från åklagarväsendet och advokatkåren. 
 I utredningens underlag har även funnits rapporter och utvär- deringar från framför allt Domstolsverket och hovrätterna. 
 48 
  
 2 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 Den 1 november 2008 trädde reformen En modernare rättegång (EMR) i kraft (prop. 2004/05:131, bet. 2004/05:JuU29, rskr. 2004/05:307). Reformen har inneburit en modernisering av rätte- gångsförfarandet i allmän domstol med förändringar framför allt i rättegångsbalken (RB) och lagen (1996:242) om domstolsärenden. 
 Reformen föregicks av flera års arbete med att utveckla och moder- nisera domstolsväsendet, bl.a. genom renodling av domarnas arbets- uppgifter och förändrade organisationsformer och arbetsmetoder. Det övergripande målet för förändringsarbetet har varit att dom- stolarna även i fortsättningen ska kunna leva upp till de krav som medborgarna har rätt att ställa på rättssäkra avgöranden inom rimlig tid (se a. prop. s. 78). 
 Samhällsförändringar har ställt krav på en kontinuerlig anpassning av det processrättsliga regelverket. RB har därför setts över vid flera tillfällen sedan den trädde i kraft. Förändringar gjordes framför allt under  
 1980-talet 
  på grund av förslag från den år 1977 tillsatta Rätte- gångsutredningen (prop. 1986/87:89), bl.a. för att i högre grad än tidigare kunna anpassa handläggningen till behoven i de enskilda fallen. Vissa begränsade förändringar gjordes år 1998 för att åstad- komma ett mer ändamålsenligt hovrättsförfarande (prop. 1998/99:37). Åtskilliga förändringar i syfte att förenkla och effektivisera dom- stolsförfarandet för såväl parterna som domstolarna gjordes år 1999 i en proposition om effektivisering av förfarandet i allmän domstol (prop. 1999/2000:26). År 2000 påbörjades en försöksverksamhet med videokonferens i allmän domstol (prop. 1998/99:65). 
 Därefter fick 1999 års rättegångsutredning i uppdrag att under- söka hur rättegången i tvistemål och brottmål med bibehållen rätts- säkerhet kunde förbättras. I betänkandet En modernare rättegång 
 49 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 SOU 2012:93 
  
 (SOU 2001:103) lämnade utredningen förslag om bl.a. permanent införande av videokonferens i allmän domstol och annan användning av teknik för ljud- och bildöverföring, uppmjukning av flera regler i RB som anknyter till principerna om muntlighet och omedelbarhet samt bestämmelser om parternas ansvar att driva processen framåt. 
 Frågor kring hovrättsprocessen övervägdes vid samma tid i depar- tementspromemorian Hovrättsprocessen i framtiden (Ds 2001:36). I promemorian lämnades förslag som syftar till en effektivare och mer ändamålsenlig hovrättsprocess. Vissa av förslagen hade sin grund i Hovrättsprocessutredningens betänkande Ett reformerat hovrätts- förfarande (SOU 1995:124). I promemorian behandlades frågor om hur man ska kunna åstadkomma en bättre balans mellan processen i tingsrätt och processen i hovrätt. Det föreslogs bl.a. krav på pröv- ningstillstånd i tvistemål och domstolsärenden vid överklagande från tingsrätt till hovrätt. Vidare föreslogs bättre utnyttjande av video- teknik i rättegången samt uppmjukningar av kravet på muntlighet vid huvudförhandling i hovrätten. 
 Betänkandet och promemorian behandlades gemensamt i pro- positionen En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol (prop. 2004/05:131). I propositionen anfördes att erfarenheterna från det förändringsarbete som pågått var goda, var- för det fanns anledning att gå vidare i fråga om hur förfarandet i allmän domstol ytterligare kunde förbättras (a. prop. s. 78 f.). En utgångspunkt var att handläggningen i domstolarna även i fortsätt- ningen skulle kunna anpassas till behoven i de enskilda fallen sam- tidigt som kraven på förutsebarhet och rättssäkerhet inte fick sättas åt sidan. Reglerna skulle skapa så goda förutsättningar som möjligt för den som vänder sig till domstol med ett anspråk att få sin sak prö- vad inom skälig tid och för den som utsätts för ett oberättigat krav att så snabbt som möjligt komma ifrån den press som en rättegång innebär. För att göra processen i allmän domstol så effektiv och ändamålsenlig som möjligt gällde det också att ta till vara den tek- niska utveckling som skett i samhället. Situationen för brottsoffer och vittnen skulle särskilt uppmärksammas. Det anfördes också att rättegångsreglerna ska vara utformade så att parterna i möjligaste mån kan tillvarata sin rätt utan juridiskt ombud. 
 50 
  
 SOU 2012:93 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 2.2 
  
 Modern teknik 
  
 Den första delen av reformen avser en ökad användning av modern teknik i domstolarna. Det innebär till att börja med att förhör i tings- rätt som regel ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning (6 kap. 6 § RB). Även syn får dokumenteras på detta sätt (6 kap. 6 a § RB). Om ett mål överklagas ska ljud- och bildupptagningarna enligt huvudregeln användas i hovrätten (35 kap. 13 § RB). Upp- tagningarna kan även användas i tingsrätten och i Högsta domstolen. Vidare innebär förändringarna att det har införts regler om ljud- och bildöverföring som möjliggör för parter och andra att delta i ett sammanträde vid en domstol genom videokonferens, om det inte är olämpligt (5 kap. 10 § RB). Motsvarande möjligheter finns att delta i ett sammanträde genom ljudöverföring, dvs. telefon. Tekni- ken kan även användas vid syn (5 kap. 11 § RB), vid behov av sidosal (5 kap. 12 § RB), dvs. när parter eller andra som ska delta inte får plats i rättssalen, samt vid medhörning eller medseende (36 kap. 18 § RB), dvs. när parter eller andra inte får vara i rättssalen under ett förhör. 
 Enligt en särskild sekretessregel gäller sekretess för bilduppgiften i en videoupptagning som gjorts vid ett domstolsförhör, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den hörde lider men (43 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen). Sekretessen viker dock för rätten till partsinsyn, dvs. parts rätt att få ta del av alla om- ständigheter som läggs till grund för avgörandet. Detta innebär inte att parten automatiskt har rätt att få en bildfil utlämnad till sig. Rätten att ta del av ljud- och bildupptagningar bör i stället realiseras genom att parten får ta del av dem i domstolens lokaler eller genom att en kopia av enbart ljudupptagningen lämnas ut. 
  
 2.3 
  
 Flexiblare regler och större ansvar för parterna 
  
 Den andra delen av reformen syftade till att öka flexibiliteten i det processuella regelverket och betona parternas medansvar för att driva processen framåt mot ett avgörande. Handläggningen av ett mål ska således efter lagändringarna i större utsträckning kunna an- passas till vad som behövs i det enskilda fallet. De nya bestämmel- serna innebär i huvudsak följande. 
 Reglerna om sammanträden under förberedelsen samt om kallel- ser och påföljder vid utevaro har gjorts enhetligare. Påföljderna vid 
 51 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 SOU 2012:93 
  
 utevaro för parter som ska höras i bevissyfte i tvistemål har skärpts (35 kap. 9 §, 42 kap. 12 § samt 44 kap.  
 1–4 
  och 7 §§ RB). En och samma sammanträdesform ska enligt de nya bestämmelserna kunna användas för samtliga frågor som under förberedelsen kräver munt- lig handläggning. En möjlighet har införts att avvisa framför allt muntlig bevisning om det trots rimliga ansträngningar inte går att få till stånd en bevisupptagning och det bedöms att målets avgöran- de inte bör fördröjas ytterligare (35 kap. 7 § RB). 
 Kravet på muntlighet har mjukats upp. Det innebär att parterna vid en huvudförhandling får presentera processmaterial genom att hänvisa till skriftliga handlingar eller ljud- och bildupptagningar i målet i stället för att redovisa uppgifterna muntligen (43 kap. 7 och 8 §§, 46 kap. 6 och 9 §§, 50 kap. 18 och 19 §§, 51 kap. 18 och 19 §§ samt 55 kap. 15 § RB). Det har också införts ökade möjligheter till bevisupptagning utom huvudförhandling när det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling (36 kap. 19 § 3, 38 kap. 6 § 3 och 39 kap. 2 § 3 RB). Däremot gjordes inte några föränd- ringar i bestämmelserna om förutsättningar för bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som ska avgöras efter huvudförhandling. Det ansågs att utrymmet för att tillåta sådan bevisupptagning enligt det befintliga regelverket ändå skulle komma att öka genom använd- ningen av den nya tekniken för ljud- och bildupptagning (a. prop. s. 150 ff.). 
 Skärpta regler infördes om sammanställningar och tidsplaner i tvistemål (42 kap. 6 och 16 §§ samt 50 kap. 12 a § RB). Om det är till fördel för handläggningen av målet ska således tingsrätten i tviste- mål göra en sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. Tingsrätten kan före- lägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Bestäm- melsen om sammanställningar är oförändrat fakultativ såvitt gäller hovrättsförfarandet. Bestämmelserna om tidsplaner innebär att tings- rätten ska upprätta en tidsplan i tvistemål, om det inte är obehövligt på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl. Parterna ska kontrollera att tidsplanen kan hållas och ska anmäla till rätten om det blir svårt att hålla den. 
 Vidare ska domstolen i större utsträckning kunna hålla förbere- delsesammanträde i brottmål (45 kap. 13 § RB). 
 En praktiskt viktig reform var att det infördes en möjlighet att avgöra bötesmål på handlingarna, om huvudförhandling varken be- gärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet (45 kap. 10 a § RB). 
 52 
  
 SOU 2012:93 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 2.4 
  
 Hovrättsprocessen 
  
 Den tredje och principiellt och praktiskt kanske viktigaste delen av reformen avsåg hovrättsprocessen. Förändringarna i denna del inne- bär bl.a. att systemet med prövningstillstånd har utvidgats till att omfatta alla domar och beslut i tvistemål och beslut i domstols- ärenden som överklagas från tingsrätt till hovrätt (49 kap. 12 § RB och 39 § lagen (1996:242) om domstolsärenden). Samtidigt ändra- des grunderna för prövningstillstånd (49 kap. 14 § RB). Prövnings- tillstånd ska meddelas om det finns anledning att tvivla på riktigheten av tingsrättens dom ( 
 ändringsfall 
 ), om det inte utan att prövnings- tillstånd meddelas går att bedöma riktigheten av det slut tingsrätten kommit till ( 
 granskningsfall 
 ), om det är av vikt för ledning av rätts- tillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt ( 
 prejudikatfall 
 ) eller om det annars finns synnerliga skäl för att pröva överklagan- det ( 
 extraordinära fall 
 ). Det infördes även en möjlighet till partiellt prövningstillstånd (49 kap. 14 a § RB). Det innebär att prövnings- tillstånd får begränsas till att gälla en viss del av en dom eller ett slut- ligt beslut, om utgången i den delen inte kan påverka andra delar av det överklagande avgörandet. Det infördes också en möjlighet att vid särskilda skäl hålla sammanträde inför beslut om prövningstill- stånd (50 kap. 7 a §, 51 kap. 7 a § och 52 kap. 6 a § RB) och om möjlighet för en lagfaren domare att bevilja prövningstillstånd om frågan är enkel (2 kap. 4 § RB). 
 Det ankommer på hovrätten, precis som enligt tidigare ordning, att ta del av den muntliga bevisningen i nödvändig omfattning. Genom reformen har dock hovrätten tillgång till ett bättre under- lag vid tillståndsprövningen genom ljud- och bildupptagningarna av förhören i tingsrätten (a. prop. s. 192 f.). 
 Reformens kanske mest uppmärksammade del var förändringarna i ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätten. Munt- lig bevisning ska numera som huvudregel läggas fram genom upp- spelning av de ljud- och bildupptagningar som gjorts av förhören i tingsrätten. Om ytterligare frågor (tilläggsfrågor) behöver ställas får kompletterande förhör hållas (35 kap. 13 § och 36 kap. 16 § RB). En part som vill att det ska hållas ett förnyat förhör ska ange det och skälen till detta i sitt överklagande respektive sitt genmäle (50 kap. 4 och 9 §§ samt 51 kap. 4 och 9 §§ RB). Efter lagändringarna grun- dar hovrätten alltså sin bedömning i allmänhet på samma material som tingsrätten har haft. Som en särskild fördel med det nya systemet 
 53 
  
 En modernare rättegång – huvuddragen i reformen 
  
 SOU 2012:93 
  
 har framhållits att vittnen och andra förhörspersoner inte behöver lämna sina berättelser mer än en gång, dvs. i tingsrätten. 
 Tilltrosreglerna har ändrats för att möjliggöra tilltrosbedöm- ningar även utan omförhör (50 kap. 23 §, 51 kap. 23 § och 55 kap. 14 § RB). Det innebär bl.a. att hovrätten utan en förnyad bevisupp- tagning får frångå tingsrättens tilltrosbedömning, om beviset har lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av förhöret i tingsrätten. 
 54 
  
 3 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 3.1 
  
 Modern teknik 
  
 3.1.1 
  
 Ljud- och bildupptagningar 
  
 Bakgrund och nuvarande ordning 
 Redan när rättegångsbalken infördes öppnades en möjlighet att doku- mentera berättelser som lämnades i bevissyfte i rättegången genom ljudinspelning, dock inte förhöret med den tilltalade. Till en början var det vanligare att rätten gjorde en uppteckning av förhöret, antingen i form av ett referat eller som en fullständig utskrift. Allt eftersom tekniken utvecklades blev ljudinspelningarna regel och de skrivna uppteckningarna undantag. Sedan år 2000 angavs ljudinspelning även i lagtexten som huvudregel för dokumentation av alla berättelser som lämnas i bevissyfte i tingsrätt och hovrätt (prop. 1999/2000:26). 
 För syn på stället gällde före  
 EMR-reformen 
  att vad som iakttas vid synen ska antecknas av rätten. Detsamma ansågs gälla vid syn som hålls i rättssalen av föremål som inte tas in i akten eller som kan tänkas komma att förändras eller av annan anledning inte längre vara tillgängliga i sitt ursprungliga skick 
 Genom  
 EMR-reformen 
  infördes bestämmelser som innebär att en berättelse som lämnas i bevissyfte i tingsrätt som regel ska doku- menteras genom en ljud- och bildupptagning (6 kap. 6 § RB). Detta gäller inte bara vittnesförhör utan även fria partsförhör och förhör med tilltalad vid huvudförhandling i brottmål. Förhör med den miss- tänkte vid häktningsförhandling ska alltså inte spelas in. Regeringen anförde som skäl för förändringarna bl.a. att den informations- tekniska utvecklingen i samhället går framåt med stora steg och att detta bör utnyttjas i reformarbetet. Det fanns mycket att vinna om det infördes en möjlighet att dokumentera förhörsutsagor i tings- 
 55 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 rätt med videoteknik. Framför allt innebär det att hovrätterna får ett bättre underlag än ljudupptagningarna när det gäller att bedöma bevisvärdet av ett i tingsrätten hållet förhör. Enligt regeringen kan en videoupptagning jämfört med en ljudinspelning förmedla åtskilligt som kan ha betydelse för förståelsen och bedömningen av en per- sons utsaga, såsom gester, ansiktsuttryck m.m. Det var också mycket att vinna på om antalet omförhör i hovrätten på så sätt kunde minska. Detta resonemang hänvisade naturligtvis även till de förändringar som genom EMR infördes beträffande hovrättsprocessen och den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätten se avsnitt 3.4.2. 
 Det krävs inte samtycke från den som ska spelas in. I stället kan rätten avstå från att dokumentera förhöret med video om det finns särskilda skäl. Undantaget gäller enligt motiven framför allt det fallet då en inspelning av något skäl kan antas försämra utredningen i målet. Undantaget avser även fall där tekniken inte fungerar eller inte finns tillgänglig. Rätten avgör ensam frågan om hur förhöret ska dokumen- teras men kan normalt utgå från att det ska ske genom ljud- och bildupptagning. Domstolen behöver alltså inte inför varje förhör ta upp frågan om hur det ska dokumenteras. För processen i högre rätt infördes bestämmelsen att en berättelse får dokumenteras genom ljud- och bildupptagning, alltså en mindre strikt regel (prop. 2004/05:131 s. 106 och 228). 
 Genom  
 EMR-reformen 
  infördes även nya bestämmelser för vad som iakttas vid syn. I 6 kap. 6 a § RB regleras att vad som iakttas vid syn får dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning. Regeringen såg flera fördelar med att använda videoupptagning även vid syn. Särskilt uppenbara ansågs fördelarna vara om föremålet för synen riskerar att försämras. Vid syn på stället nämndes fördelen att synen inte behövde göras om i hovrätten, vilket kan innebära besparingar för rätten och parterna. Även de fall då syn hålls utom huvudför- handling nämndes som exempel. Det saknades enligt regeringen an- ledning att göra skillnad mellan syn på stället och syn som hålls i rättssalen. Det överlämnades åt rätten att i det enskilda fallet avgöra när det var lämpligt att dokumentera syn genom ljud- och bildupp- tagning. I författningskommentaren nämndes bl.a. att det vid syn på stället regelmässigt torde vara till fördel för handläggningen att dokumentera synen genom ljud- och bildupptagning (a. prop. s. 109 f. och 229). 
 Bestämmelserna om dokumentation av förhör med hjälp av video- teknik är tillämpliga även i domstolsärenden och när förhör hålls i 
 56 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 bevissyfte i ett konkursärende, jfr 21 § lagen (1996:242) om dom- stolsärenden och 16 kap. 2 § konkurslagen (1987:672). 
 Enligt 20 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol ska en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning gallras senast sex veckor efter det att målet eller ärendet har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft. 
 Domstolsverkets rapport om Resursfördelningen efter EMR 
 Domstolsverket har låtit utvärdera  
 EMR-reformen 
  ur ett resurs- fördelningsperspektiv i rapporten Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2. Som underlag för rapporten in- hämtades bl.a. uppgifter från de allmänna domstolarna. I princip samt- liga tingsrätter uppgav att den tekniska utrustningen för inspelning av förhör fungerar väl. De problem som uppkommit har mestadels berott på handhavandefel. Det påtalades från några domstolar att protokollförarna har fått nya uppgifter som innebär visst merarbete för dem under förhandlingen. Exempelvis måste kameror och mikro- foner vara inställda rätt och anpassas under förhandlingens gång. Vidare måste förhören indexeras. En tingsrätt framhöll det utbild- ningsbehov som finns när det gäller det praktiska kring videoupp- tagningarna och att detta behov är återkommande eftersom notarier- na byts ut fortlöpande. 
 Enligt rapporten anser hovrätterna att tekniken för uppspelning av förhören i huvudsak har fungerat tillfredsställande. Flera hov- rätter påtalade dock vissa återkommande problem, t.ex. att spel- listor hänger sig eller att ljud och bild inte är synkroniserade. Några hovrätter påtalade vissa tekniska brister hos inspelningsutrustningen i tingsrätten, t.ex. att det saknas möjlighet att spela in sådant som visas med en objektkamera under förhandlingen och att ljudupp- tagningen inte fungerar tillfredsställande vid telefonförhör eller vid tolkning. Kvaliteten på inspelningarna varierar enligt rapporten men håller generellt sett en godtagbar nivå. Vanliga brister vid inspel- ningarna är enligt hovrätterna störande biljud, att volymen är för låg eller att bilden av förhörspersonen blir för mörk på grund av motljus. Detta har dock sällan lett till några konsekvenser för målens handläggning i hovrätten. Samtliga hovrätter uppgav att de regelbun- det delger tingsrätterna sina synpunkter på kvaliteten på upptag- ningarna. Det uppgavs att kvaliteten har blivit bättre och att tings- rätterna har tagit till sig av synpunkterna. 
 57 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Enligt rapporten anser hovrätterna att tingsrätternas indexering av förhören regelmässigt är bristfällig och att det saknas enhetlighet beträffande hur indexeringen utförs. Ibland förekommer ingen in- dexering alls. En hovrätt, Göta hovrätt, har försett sina tingsrätter med rekommendationer som anger hur indexering bör ske samt andra åtgärder som protokollföraren bör tänka på vid inspelningarna, vilket har medfört en förbättring. Vid samtliga hovrätter förekommer kva- litetskontroller av upptagningarna. 
 I rapporten lämnas bl.a. följande förslag och rekommendationer (s. 40 och 48): 
  
 Utbildningsansvaret för protokollförarna i tingsrätten när det gäller dels den tekniska utrustningen och dess funktioner, dels protokollförarens ansvar och roll under förhandlingen bör läggas på en lämplig, fast anställd person vid domstolen, t.ex. en bered- ningsjurist. 
  
 Ordförandena i tingsrätterna bör bli bättre på att regissera och aktivt agera för att strukturera förhören så att olika delar behand- las var för sig. 
  
 Det bör finnas en fungerande dialog mellan hovrätterna och under- rätterna när det gäller kvaliteten på inspelningarna av förhören. 
  
 Hovrätterna bör överväga att kraftigt begränsa sina kvalitets- kontroller av videoinspelningar från tingsrätterna. 
  
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna 
 Som framgått tidigare har utredningen besökt alla hovrätter, flera tingsrätter och åklagarkammare samt Domstolsverket och Riksåkla- garen. Utredningen har även inhämtat uppgifter om hur den nya tekniken fungerar och upplevs från advokaterna. 
 Tingsrätterna 
 I princip alla tingsrätter har uppgett att den nya tekniken fungerar bra. Det är sällan som tekniken har fallerat helt, dvs. att det helt saknas inspelningar efter en förhandling. Inledningsvis var det en del handhavandeproblem som hovrätterna påtalade, såsom tangentbords- ljud, mummel vid tolkning, andra störande ljud och fel ljussättning. 
 58 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Nu har många tingsrätter skaffat tysta tangentbord och små mikro- foner, s.k. myggor, för att förbättra detta. 
 De flesta tingsrätter indexerar i brottmål genom att markera de olika åtalspunkterna. Flera försöker indexera ännu mer detaljerat. I vissa brottmål, främst beträffande fridskränkningsbrotten, anser många att det är det svårt att indexera eftersom berättelserna i prak- tiken inte alltid är tydligt uppdelade på skilda moment. En tingsrätt har uppgett att man arbetar på att ta fram riktlinjer för hur indexe- ring ska ske. 
 De flesta tingsrätter uppfattar systemet som användarvänligt. Någon tingsrätt menar dock att det redan börjar bli föråldrat. Tings- rätter som har nybyggda eller nyrenoverade lokaler uppfattar där- emot systemet som helt uppdaterat. Det har påtalats att protokoll- föraren numera har många uppgifter att sköta, varför det inte alltid i tid uppmärksammas om exempelvis ljudvolymen går ner. Det finns därför från något håll önskemål om en larmfunktion om ljudvolymen eller något annat inte fungerar. Från något håll har nämnts att det borde finnas en separat skärm där endast upptagningen syns efter- som den ofta måste minimeras på datorskärmen. Det finns önskemål om en särskild bildskärm för ordföranden. 
 Från flera håll har påtalats att det är problematiskt att använda dokumentkameran. Inspelningskameran hänger inte med. Ofta får man filma direkt på objektet. Det är vidare problematiskt att starta dokumentkameran under ett pågående förhör. Från flera håll har man önskat att det i stället gick att fälla in en liten bild på skärmen. Även själva filmkameran uppfattas på flera håll som långsam och med för långa ställtider. 
 På de flesta håll utbildar notarierna varandra i handhavandet av tekniken. Från flera håll har påtalats ett behov av en mer systematisk och enhetlig utbildning för notarierna. 
 Det har i princip aldrig förekommit att någon förhörsperson vägrat att bli inspelad. 
 Vid tingsrätter som även är mark- och miljödomstol har nämnts att tekniken används även vid syn, varvid inspelningen görs med bärbar kamera. Detta har fallit mycket väl ut och innebär effektivitets- vinster. Bland annat har bevisning vid syn på stället tagits upp utom huvudförhandling, varvid upptagningen därmed kan användas under huvudförhandlingen. 
 59 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Hovrätterna 
 De flesta hovrätter har uppgett att tekniken överlag fungerar mycket bra och att kvaliteten på upptagningarna är god. Inledningsvis före- kom en hel del handhavandeproblem, men det har blivit mycket bättre. En hovrätt anser att det fortfarande kvarstår åtskilliga problem med tekniken. Den hovrätten har ansett att det i viss utsträckning fortfarande krävs kvalitetskontroller av upptagningarna. I övrigt gör hovrätterna inte längre sådana kvalitetskontroller i någon nämn- värd utsträckning. Någon hovrätt har noterat att kvaliteten åter har försämrats något på senare tid. Från flera håll har problem vid tolk- ning i tingsrätten noterats. Det blir ofta svårt att vid uppspelning av upptagningarna uppfatta vad som sägs, inte minst när tolken varit närvarande per telefon. 
 Alla hovrätter har en regelbunden dialog med sina tingsrätter för att eventuella brister ska kunna åtgärdas. Många tingsrätter har en kontaktperson som hovrätterna kan höra av sig till. Det förekom- mer också på många håll att hovrätten antecknar sina iakttagelser i varje enskilt mål och ger feedback till tingsrätten när handläggningen avslutats. På vissa håll har samrådsmöten hållits där bl.a. teknikfrågor- na diskuterats. 
 Från flera håll har påtalats behovet av enhetlig teknikhandledning för notarier och andra protokollförare. Handböcker eller lathundar vore lämpliga hjälpmedel. Flera hovrätter anser att indexeringen kan göras enhetligare och vidareutvecklas på olika sätt. Någon hovrätt har påpekat att utformningen av åklagarens stämningsansökan är viktig för strukturen av förhören. 
 Ljud- och bildupptagningarna används i stor utsträckning i över- rättsprocessen. Det är ovanligt att de inte kan användas på grund av tekniska problem. Telefonförhör förekommer enligt några hovrätter ofta i tingsrätterna. Flera hovrätter har påtalat att om telefonförhör används i tilltrossituationer, måste hovrätten hålla omförhör. I vissa sådana fall har mål i stället återförvisats till tingsrätten. 
 Åklagarna 
 Vid utredningens besök vid olika åklagarkammare och hos Riks- åklagaren har i allt väsentligt de uppgifter som lämnats från dom- stolarna bekräftats. Det anses överlag att de tekniska förändringarna har fallit mycket väl ut. Åklagarna är medvetna om att strukturen 
 60 
 SOU 2012:93 Utvärdering, överväganden och förslag 
 på gärningsbeskrivningen kan underlätta vid förhören och vid indexeringen av inspelningarna. 
 Advokaterna 
 Även av advokaterna har de positiva uppgifterna från domstolarna i allt väsentligt bekräftats. Deras klienter uppfattar överlag inte inspel- ningssituationen som obehaglig eller märklig. Endast vid några en- staka tillfällen, exempelvis vid fall av organiserad brottslighet, har någon förhörsperson reagerat negativt på att förhöret spelats in. 
 Överväganden 
  
 Förslag:  
 I tingsrätt ska rättens iakttagelser vid syn på stället doku- menteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Genom hänvisning i 21 § lagen (1996:242) om domstolsärenden gäller detta även vid handläggning av ären- den. 
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 I princip alla huvudförhandlingssalar och förberedelserum i tingsrätterna är nu utrustade med tekniken för ljud- och bild- upptagningar. Tekniken är överlag ändamålsenlig. Arbetet med att kontinuerligt förbättra, uppdatera och vidareutveckla utrustning och system måste fortsätta. För att minska risken för informationstapp bör utbildningen av notarierna och andra protokollförare i handhavandet av tekniken vara enhetlig. 
  
 2. 
  
 Kvaliteten på upptagningarna är överlag bra. Problem har främst berott på handhavandefel. Kvaliteten kan förbättras när tolk- ning förekommer. Erfarenhetsutbytet mellan hovrätterna och tingsrätterna beträffande kvaliteten på upptagningarna fungerar väl. Det är viktigt att kontinuerligt följa upp och kontrollera kvaliteten på upptagningarna. 
  
 3. 
  
 Telefonförhör förekommer, av allt att döma, i samma utsträck- ning som tidigare. Bortsett från dessa förhör, som dokumen- teras genom ljudupptagning, är det mycket ovanligt att för- hören inte dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. 
  
 61 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Upptagningarna används i mycket stor utsträckning i över- klagade mål. 
  
 4. 
  
 Domstolarna strukturerar ofta upptagningarna genom indexe- ring. Detta kan förbättras ytterligare, exempelvis genom en- hetliga riktlinjer för indexeringen och genom utbildning av notarierna och andra protokollförare. 
  
 5. 
  
 Bestämmelserna om lagring och bevarande av ljud- och bild- upptagningar bör ses över i särskild ordning. 
  
 Skälen för förslaget och bedömningarna 
  
 EMR-reformen 
  medförde att ny teknik används vid domstolarna. Vi har fått i uppdrag att analysera hur användningen av den moderna tekniken i domstolarna har fallit ut. Enligt utredningsdirektiven är det viktigt att tekniken och miljön för inspelning och uppspelning är av sådan kvalitet att upptagningarna kan användas på det sätt som är avsett, eftersom ljud- och bildupptagningarna har ersatt förnyade förhör som det huvudsakliga bevismedlet i hovrätten. Det anförs vidare att för att rättegången i hovrätt ska bli effektiv är det nöd- vändigt att upptagningarna görs och hanteras på ett sätt som ger förutsättningar att koncentrera hovrättsprocessen till de delar som har betydelse för prövningen där och att förhandlingstiden därmed kan förkortas. I utvärderingen ingår även att identifiera faktorer som kan hindra eller begränsa en effektiv och ändamålsenlig tillämp- ning av de processuella regler som reformen innefattar. Vi ska även överväga om det behövs förändringar i regelverket mot bakgrund av utvärderingen. 
 I uppdraget att utvärdera användningen av tekniken för ljud- och bildupptagningar ska utredningen särskilt 
  
 undersöka om den tekniska utrustningen är ändamålsenlig och om kvaliteten på upptagningarna är tillfredsställande, 
  
 kartlägga i vilka situationer som domstolarna har beslutat att inte dokumentera förhör genom ljud- och bildupptagning respektive att inte använda gjorda upptagningar senare i processen, samt 
  
 undersöka hur domstolarna har strukturerat upptagningarna och överväga om det genom förbättrad indexering eller på annat sätt 
  
 62 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 går att öka tillgängligheten till de för hovrättsprocessen relevanta delarna av upptagningarna. 
 Den tekniska utrustningen och kvaliteten på upptagningarna 
 Domstolsverket redovisade redan år 2010 i rapporten Resursfördel- ningen efter EMR (DV 2010:3) ett positivt resultat beträffande kvaliteten på ljud- och bildupptagningarna. Det bedömdes att in- spelningarna generellt sett höll en ur hovrättsperspektiv godtagbar kvalitet, även om den kunde förbättras i vissa avseenden. 
 Av de uppgifter som utredningen inhämtat framgår att numera är i princip alla huvudförhandlingssalar och förberedelserum vid tingsrätterna utrustade med tekniken för inspelning av förhör med ljud och bild. Utrustningen uppfattas som användarvänlig och ända- målsenlig. Det finns dock konkreta önskemål om förbättringar, exempelvis snabbare kameror och mikrofoner. Flera har även på- talat ett behov av att kunna fälla in en mindre bild på skärmen. Många har haft synpunkter på dokumentkameran som verkar vara mindre användarvänlig än systemet i övrigt. En återkommande synpunkt är att det behövs en enhetlig utbildning eller manual för notarierna och andra protokollförare i handhavandet av tekniken. 
 Kvaliteten på upptagningarna håller överlag en fortsatt bra och till och med förbättrad nivå. Hovrätterna gör i princip inte några kvalitetskontroller längre. De fel som förekommit inledningsvis, exempelvis motljus och störande ljud, synes numera förekomma en- dast i ringa utsträckning. 
 En hovrätt har noterat att sedan kvaliteten förbättrats så har den åter försämrats något på senare tid. Kommunikationen med tings- rätterna beträffande upptagningarna har därför återupptagits och i utbildningssyfte har det gjorts en inspelning med exempel på vanliga fel som förekommer. På något håll förekommer fortfarande tydliga brister i teknik och i kvaliteten på ljud- och bildupptagningarna. Det uppges dock att det har blivit bättre efterhand även där men det anses alltjämt finnas ett behov av att kvalitetskontrollera upp- tagningarna. 
 Det är naturligtvis otillfredsställande att det fortfarande före- kommer tekniska problem. Dessa bör dock kunna åtgärdas lokalt och regionalt inom ramen för Domstolsverkets och hovrätternas fortlöpande kontakter vad gäller teknik och utrustning. 
 63 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det är ofta sämre kvalitet på upptagningarna när tolkning har skett vid tingsrätten. Tolkning är ett moment som komplicerar in- spelningarna. De problem det för med sig bör dock kunna över- bryggas genom att såväl rättens ordförande som protokollföraren är uppmärksam på situationen. Exempel på åtgärder är att endast de mikrofoner som behövs vid varje tillfälle bör vara påslagna och att tolken ges tillräckligt med tid till att översätta. Det är också en för- del om tingsrätterna använder små mikrofoner, s.k. myggor, vid tolk- ning. Många har nämnt att tolkning per telefon ger sämre resultat, varför detta alternativ i första hand endast bör användas vid kortare förhandlingar. Frågan om tolkningens kvalitet har även uppmärk- sammats av Utredningen om tolkning och översättning vid straff- rättsliga förfaranden, i betänkandet Tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden. Genomförande av EU:s tolknings- och översättningsdirektiv (SOU 2012:49, avsnitt 6). 
 Den samlade bilden är alltså att utrustningen överlag fungerar bra. Den är användarvänlig och driftsäker. Dock måste arbetet med att kontinuerligt förbättra, uppdatera och i övrigt utveckla utrustning och system fortsätta och kvarstående tekniska brister åtgärdas. Det är bra att det nu finns stor tillgång till inspelningsutrustning på tings- rätterna. Exempelvis är det bra att det finns sådan utrustning i dom- stolarnas förberedelserum så att en muntlig förberedelse samtidigt kan övergå till huvudförhandling i förenklad form med bevisupptag- ning. 
 För att minska risken för hanteringsfel på grund av informations- tapp bör utbildningen för notarierna i handhavandet av tekniken vara enhetlig. Det kan åstadkommas exempelvis genom för domstolarna gemensamt framtagna  
 web-baserade 
  utbildningar, handböcker och lathundar. Domstolarna har olika sätt att kommunicera i frågorna om kvaliteten på upptagningarna, något man pekade på i Domstols- verkets rapport från år 2010. Kommunikationen verkar nu fungera mycket bra och har bidragit till att förbättra kvaliteten på upptag- ningarna. 
 Nästan alla förhör dokumenteras genom ljud- och bildupptagning 
 Av uppgifterna som utredningen inhämtat framgår klart att det, med undantag för telefonförhören, är mycket sällan som förhör inte dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Inte från något håll har utredningen fått uppgift om att någon förhörsperson vägrat att 
 64 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 bli inspelad under förhöret. På det hela taget verkar inspelningen vara odramatisk och oproblematisk. I den mycket begränsade ut- sträckning som det förekommit att förhör inte dokumenterats genom ljud- och bildupptagning har det främst berott på att tekniken inte fungerat av någon anledning. 
 Upptagningarna används i mycket stor utsträckning i hovrätts- processen (se avsnitt 3.4.2). Det förekommer även att de används i tingsrätten i samband med ny huvudförhandling eller om förhöret tagits upp utom huvudförhandling (se avsnitt 3.2.2). 
 Flera hovrätter har påpekat att telefonförhör är vanligt förekom- mande. Från något håll har sagts att det blivit vanligare nu än före  
 EMR-reformen. 
  Något säkert belägg för detta finns dock inte. Telefonförhör förekommer nog i ungefär samma utsträckning som före reformen. 
 Vid telefonförhör kan naturligtvis förhöret endast tas upp genom ljudupptagning. Från hovrätterna har påtalats att telefonförhör i till- trossituationer medför att nytt förhör kan behövas i hovrättsproces- sen. 
 Sammanfattningsvis kan alltså sägas att dokumentation av för- hören i tingsrätt i allt väsentligt sker genom ljud- och bildupptag- ning och att upptagningarna i mycket stor utsträckning används i hovrättsprocessen. 
 Indexering 
 Inom domstolarna används ordet indexering för att beskriva när för- hör i målhanteringssystemet Vera struktureras genom att det noteras vem som hörs och vad förhöret avser. I Domstolsverkets rapport från år 2010 gjordes bedömningen att tingsrätternas arbete med att strukturera upptagningarna var bristfällig. Detta synes emellertid ha förbättrats. Numera indexeras upptagningarna ofta. Bland åklagarna finns en medvetenhet om att gärningsbeskrivningens utformning och uppläggningen av förhöret är väsentlig för att upptagningarna ska få en bra struktur. Hovrätterna har uttalat förståelse för att det är svårt att indexera vid vissa typer av brott, främst fridskränknings- brotten. Det varierar dock fortfarande ganska mycket mellan tings- rätterna i vilken utsträckning och på vilket sätt som indexering sker. 
 Indexeringen är numera ett viktigt hjälpmedel i processen. En noggrann indexering underlättar hovrättens handläggning. Det ska dock poängteras att indexering är viktigast i de stora målen. Det är 
 65 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 i mål med flera åtalspunkter eller olika moment och som sannolikt överklagas som det finns anledning för protokollföraren att vara särskilt noggrann. Inte sällan är det endast delar av ett åtal som ska prövas i hovrätten. Helst bör det därför noteras för varje förhör vem som hörs och vilken åtalspunkt eller vilken del av åtalet som för- höret avser. Här krävs naturligtvis också ett samspel mellan rättens ordförande och protokollföraren. I de mindre målen, exempelvis med en åtalspunkt, har indexering naturligtvis inte samma betydelse. Dessa mål överklagas dessutom i mindre utsträckning. 
 Vi bedömer därför att upptagningarna kan förbättras ytterligare genom en bättre och mer enhetlig indexering. Arbetet med detta får alltså inte avstanna. En förbättring kan åstadkommas genom att det utarbetas för domstolarna enhetliga rekommendationer för hur upptagningarna kan struktureras. I utbildningen av notarierna och protokollförare bör detta vara ett naturligt moment, så att de får en ökad förståelse för betydelsen av att strukturera upptagningarna på ett ändamålsenligt sätt. 
 Dokumentation av bevisning vid syn på stället 
 Några framsynta tingsrätter använder bärbar videoteknik för att doku- mentera bevisning vid syn, något som fallit väl ut. En stor fördel med denna dokumentationsform vid syn på stället är att beviset inte alltid behöver tas upp på nytt i hovrätten (dvs. hovrätten behöver inte resa ut för att göra en egen syn på stället). Detta kan ge be- sparingar för både parterna och domstolen. 
 Det har överlämnats åt rätten att avgöra i det enskilda fallet när syn ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. I förarbe- tena nämns dock att det regelmässigt torde vara till fördel för hand- läggningen av målet att dokumentera genom ljud- och bildupptag- ning när fråga är om syn på stället. Dessa fördelar föreligger även i de fall då syn på stället görs utom huvudförhandling. 
 Frågan om syn har tagits upp särskilt från hovrättshåll, se av- snitt 3.4.2. Mark- och miljööverdomstolen har påtalat värdet av att det finns upptagningar av syn på stället. I avsnittet föreslås föränd- ringar i tilltrosbestämmelserna så att det även när syn på stället hållits, och synen läggs fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning, finns möjlighet för hovrätten att i en tilltrossituation ändra tings- rättens dom i den delen. 
 66 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Det finns alltså många fördelar med att dokumentera syn genom videoteknik. Det är dock långt ifrån alla tingsrätter som använder sig av tekniken i dessa fall. Många har inte skaffat sådan utrustning. Detta begränsar en effektiv och ändamålsenlig handläggning i såväl underrätt som överrätt. Bestämmelsen tillämpas således inte fullt ut som det var avsett. 
 Det är utredningens mening att användningen av videoteknik som dokumentationsform vid syn på stället bör öka. Det kan åstad- kommas genom att det görs till huvudregel att vid syn på stället doku- mentera bevisningen genom ljud- och bildupptagning. Utredningen föreslår därför att 6 kap. 6 a § RB, som är fakultativ, kompletteras med en ny bestämmelse som innebär att tingsrätt ska dokumentera det som iakttas vid syn på stället genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det 
 Lagring av ljud- och bildupptagningar 
 Ljudupptagningar och ljud- och bildupptagningar gallras (raderas) senast sex veckor efter det att målet eller ärendet har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft. Så skedde också i det äldre systemet med de bandinspelningar som då förekom. 
 Under utredningen har frågan uppkommit om värdet av att bevara upptagningar under längre tid, både för prövningen av en eventuell resningsansökan och för den nya rättegång som normalt ska hållas om resning beviljas (jfr motion Ju 2011/12:Ju21). Det är enligt motionen av stort värde om ljud- och bildupptagningarna från rätte- gångar kan användas vid resningsansökningar och huvudförhand- lingar i resta mål. Närmare om hur detta kan ske och vilka konsekven- ser detta kan få bör enligt motionen utredas i särskild ordning. 
 Domstolsverket har i remissyttrande över betänkandet Resnings- förfarandet i brottmål (SOU 2009:98) också varit inne på att det kan finnas skäl att i lämpligt sammanhang överväga frågan om lag- ring av ljud- och bildupptagningar. I de fall en resningsansökan be- viljas, men också för att avgöra frågan om en förundersökning ska återupptas eller om resning ska beviljas, vore det många gånger av stort värde om ljud- och bildupptagningar fanns bevarade. Detta skulle enligt Domstolsverket gynna rättssäkerheten och skapa en mer kostnadseffektiv resningsprocess. 
 Behovet av en ändring av gallringsbestämmelsen har alltså aktu- aliserats från flera håll. Utredningen ansluter sig till vad som har 
 67 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 sagts om värdet av att bevara ljud- och bildupptagningarna. Det kan dessutom förekomma andra situationer där ljud- och bildupptag- ningarna som gjorts i ett mål borde finnas tillgängliga, exempelvis när en rättegång avslutats mot en eller flera tilltalade och det därefter väcks åtal mot ytterligare en medtilltalad. Bevis som tagits upp i den första rättegången kan då aktualiseras även i den andra rättegången. Det kan även vara fråga om fall där ett vittne ska höras i flera rätte- gångar mot olika tilltalade men beträffande samma sak eller där det på något annat sätt blir aktuellt att förhör som tagits upp i ett mål åberopas i ett annat (se avsnitt 3.2.2). Menedsfall är ett annat exempel. Det finns i dessa situationer inget som hindrar att upptagningar an- vänds som bevis i den andra rättegången (jfr prop. 2004/05:131 s. 163 f.). 
 Det skulle vara värdefullt om man i de situationer som har be- skrivits har tillgång till ljud- och bildupptagningar från förhören. Dessa har dock många gånger hunnit raderas när behovet av att an- vända dem uppstår. Till skillnad från ljudupptagningarna lämnas det inte ut kopior av ljud- och bildupptagningar till parterna. Enligt utredningens mening är frågan om gallring och bevarande alltså mycket angelägen. 
 Bestämmelserna om gallringstiden för ljud- och bildupptagningar borde alltså ses över. Att generellt förlänga gallringstiden är dock knappast en lämplig väg. Inte heller ett system där tiden för gallring förlängs för vissa kategorier av brott eller för brott med särskilt stränga straffskalor är invändningsfritt. Ett alternativ som utred- ningen har övervägt är att införa bestämmelser som medger förläng- ning av gallringstiden med ett år i taget, på begäran av åklagaren, en tilltalad eller en misstänkt, om det är påkallat med hänsyn till en på- gående rättegång eller en pågående förundersökning. 
 Oavsett vilken lösning man väljer behövs det ingående övervä- ganden, inte minst av integritetsaspekter. Även de tekniska möjlig- heterna till lagring och de ekonomiska konsekvenserna av en utökad lagring av upptagningar behöver utredas. 
 Det är frågor som inte kan utredas uttömmande av  
 EMR-utred- 
  ningen men som lämpligen bör ses över i särskild ordning. Några förslag lämnas alltså inte här, men utredningen pekar på behovet av en översyn av bestämmelserna. 
 68 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 3.1.2 
  
 Ljud- och bildöverföring 
  
 Bakgrund och nuvarande ordning 
 Före  
 EMR-reformen 
  var det under vissa förutsättningar möjligt för en part att vara närvarande på telefon under förberedelsen i tingsrätt i såväl brottmål som tvistemål. Vidare gällde att om en part i tviste- mål hade deltagit per telefon vid ett sådant sammanträde, fick denne också delta på telefon vid en huvudförhandling i förenklad form som hölls i omedelbart samband med förberedelsesammanträdet. Några andra möjligheter för part att medverka per telefon vid en huvudförhandling i tvistemål fanns inte. I brottmål var det överhuvud- taget inte tillåtet för en part att delta vid en huvudförhandling per telefon. 
 Även muntlig bevisning kunde tas upp på telefon i såväl tvistemål som brottmål. Vid handläggning enligt lagen (1996:242) om dom- stolsärenden fanns också vissa möjligheter för en part att närvara per telefon samt att ta upp muntlig bevisning. I konkursärenden kunde också bevis tas upp på telefon. 
 Den 1 januari 2000 påbörjades en försöksverksamhet med video- konferens som pågick till den 31 december 2006. Försöksverksam- heten innebar att parter fick delta vid ett sammanträde enligt rätte- gångsbalken genom videokonferens på samma villkor som de som gäller för telefonkonferens. Samma gällde för bevisupptagning. Lewis stolsverket fick i uppdrag att utvärdera försöksverksamheten, vilket gjordes i rapporten DV 2002:5. I rapporten anges att samtliga för- söksdomstolar som hade besvarat Domstolsverkets enkät var positiva till möjligheterna att använda videokonferens och ansåg att lagstift- ningen borde permanentas. Domstolsverket konstaterade i rapporten att många fördelar stod att vinna med att använda videokonferens i rättegångar, både när det gäller effektiviteten och tillgängligheten till domstolarna. 
 Genom  
 EMR-reformen 
  permanentades möjligheten att använda videokonferens i allmän domstol. För att göra lagstiftningen så teknikneutral som möjligt valdes termen ljud- och bildöverföring i lagtexten. Regeringen anförde att möjligheten att använda ljud- och bildöverföring hade bidragit till att öka tillgängligheten till dom- stolarna och att åstadkomma en mer flexibel handläggning. Här- igenom kunde antalet inställda huvudförhandlingar minskas. Kost- nader och olägenheter bedömdes också kunna minska vid exempelvis förhör med sakkunniga. Användningen av ljud- och bildupptagning 
 69 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 var positiv, bl.a. i ett medborgarperspektiv, samtidigt som rättssäker- heten kunde upprätthållas och i vissa avseenden stärkas. Tekniken utgjorde ett viktigt hjälpmedel i en modernisering av domstolarnas verksamhet (prop. 2004/05:131 s. 87). 
 Genom EMR infördes alltså en generell bestämmelse om ljud- och bildöverföring i 5 kap. 10 RB. Om det finns skäl för det får parter och andra som ska delta i ett sammanträde i alla typer av mål och i alla instanser delta genom ljud- och bildöverföring. Vid be- dömningen av om det finns skäl för ett sådant deltagande ska rätten särskilt beakta de kostnader eller olägenheter som skulle uppkom- ma om den som ska delta i sammanträdet måste infinna sig i rättssalen. En annan viktig faktor var om någon som ska delta i sammanträdet känner påtaglig rädsla för att vara närvarande i rättssalen. Del- tagande genom ljud- och bildöverföring får dock inte ske om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. För närvaro på telefon, dvs. ljudöverföring, gäller numera motsvarande möjligheter som för ljud- och bildöver- föring. Även syn får hållas genom ljudöverföring eller ljud- och bild- överföring. Regeringen anförde bl.a. att det är naturligt att rätten, vid bedömningen av om ett deltagande ska ske genom videokonferens, tar stor hänsyn till parternas uppfattning i frågan. Dock ansågs det inte att parterna borde ha något avgörande inflytande i frågan. Även om det som regel endast undantagsvis bör förekomma att kalla en part att, mot dennes vilja, delta genom videokonferens, bör det finnas utrymme för rätten att ändå besluta om det. Som exempel nämndes omhäktningsförhandlingar där transporter av frihetsberövade krä- ver stora personella och ekonomiska resurser och där det även kan finnas säkerhetsskäl för ett beslut om ljud- och bildöverföring (a. prop. s. 95 och 225). För att göra reglerna mer överskådliga och för att underlätta tillämpningen gjordes bestämmelserna om när- varo på telefon överensstämmande med bestämmelserna om ljud- och bildöverföring. Regeringen anförde dock att detta inte innebär att det i alla sammanhang är lika lämpligt att använda sig av telefon som av ljud- och bildöverföring. Begreppet telefonförhör ersattes dessutom med ljudöverföring (a. prop. s. 98 f.). 
 Vidare reglerades genom reformen det etablerade systemet med s.k. medhörning. Det anges numera uttryckligen i 36 kap. 18 § RB att när en vittnesberättelse ska lämnas i en parts frånvaro ska parten om möjligt få följa förhöret genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring. Om detta inte kan ske ska vittnesberättelsen återges i behövlig omfattning när parten åter är närvarande. Parten 
 70 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ska beredas tillfälle att ställa frågor till vittnet. Regeringen ansåg att ljud- och bildöverföring i dessa situationer ökar möjligheten för den frånvarande att tillgodogöra sig vad som tilldrar sig vid förhöret. Enligt regeringens uppfattning ska rätten dock i det enskilda fallet kunna välja att inte överföra bild till sidorummet, om det skulle hindra målsäganden eller vittnen att berätta fritt (a. prop. s. 100 f.). 
 Genom reformen infördes dessutom bestämmelser om sidosal i 5 kap. 12 § RB. De innebär att rätten ska se till att de som ska delta i ett sammanträde och som inte får plats i rättssalen kan följa sam- manträdet genom en ljud- och bildöverföring i en lokal som ställts i ordning för detta ändamål (sidosal). Rätten får även låta åhörare som inte kan beredas plats i rättssalen följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring i en sidosal. Det är rättens ordförande som ansvarar för ordningen i sidosalen. I motiven anförde regeringen att i praktiken bör ordföranden kunna ta hjälp av t.ex. en vaktmästare som får i uppgift att rapportera eventuella incidenter (a. prop. s. 105). 
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna 
 Tingsrätterna 
 Vid utredningens besök vid tingsrätterna har framkommit att tek- niken för ljud- och bildöverföring används överallt och i stor utsträck- ning. Vid någon tingsrätt, som ingått i den tidigare försöksverk- samheten, förekommer det till och med i mycket stor utsträckning. På de flesta håll anser man att det fungerar bra. Vissa tekniska problem förekommer ibland, såsom att ljud och bild inte är helt synkro- niserade eller att bildöverföringen inte är så tydlig. De allra flesta anser dock att förändringen har fallit mycket väl ut och att tek- niken har inneburit fördelar från effektivitets- och kostnadssyn- punkt. Det har dock framhållits att tillgången till utrustning bör förbättras. De flesta domstolar anser sig behöva utrustning i så gott som alla salar. Först då, menar man, uppstår de verkliga effektivitets- vinsterna. Den begränsade tillgången till utrustning utgör således en flaskhals vid utsättning och planering av möten. 
 Från några håll har även kvalitetsvinster nämnts som en av för- delarna med den nya tekniken, eftersom telefonsammanträdena många gånger nu ersatts av närvaro genom ljud- och bildöverföring. 
 71 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Från någon domstol, som använder tekniken mycket ofta, har uppgetts att domstolssekreterarna vid utsättning av målen under- söker vilka sammanträden som skulle kunna genomföras genom ljud- och bildöverföring. En sådan planering anses innebära stora fördelar. Domstolarna biträder även varandra, framför allt vid vittnes- förhör som genomförs med ljud- och bildöverföring. Några tings- rätter har anfört att för detta ändamål skulle det behövas ett särskilt rum med sådan utrustning. 
 Frågan om närvaro via ljud- och bildöverföring väcks främst av parterna eller vittnena men aktualiseras även i viss mån från dom- stolens sida. 
 Tekniken används i brottmål främst beträffande vittnena och måls- ägandena. Vid omhäktningsförhandlingar brukar den misstänkte vara närvarande via ljud- och bildöverföring vid de flesta tingsrätter. I brottmål är även åklagaren på sina håll närvarande via länk. Vissa tings- rätter har som utgångspunkt att åklagaren bör vara på plats i salen. 
 Videolänkstekniken används även beträffande tilltalade som av- tjänar fängelsestraff när förhandlingen hålls. De tingsrätter som har långt avstånd till häktet har särskilt påpekat att tekniken medför klara effektivitetsvinster. 
 Edgångssammanträden i konkurs hålls vid flera tingsrätter per videolänk. 
 I tvistemål förekommer det relativt ofta att parter är närvarande genom ljud- och bildöverföring. Ofta räcker det dock med närvaro per telefon. En nackdel med att ha parterna närvarande via länk vid förberedelsesammanträde i tvistemål är att förlikningsförhandlingar- na anses bli svårare att genomföra. 
 Från några håll har påpekats att det krävs särskild försiktighet när det är av säkerhetsskäl som någon är närvarande genom ljud- och bildöverföring. När domstolen kopplar upp den som ska delta på distans syns det normalt vilken domstol eller annan myndighet som rings upp, vilket kan avslöja vistelseorten. Detta kan också inträffa genom att pårop från andra förhandlingar hörs vid överföringen. 
 Hovrätterna 
 Hovrätterna är överlag nöjda med tekniken för ljud- och bildöver- föring. I en av hovrätterna har det dock flera gånger hänt att tekniken fallerat. Tekniken används i olika stor utsträckning vid hovrätterna. Någon hovrätt använder möjligheten regelbundet, exempelvis vid 
 72 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 påföljdsfrågor i brottmål, och anser att det finns stora effektivitets- vinster i systemet och en avsevärd utvecklingspotential. En annan hovrätt använder inte tekniken så ofta och anser att det inte finns så stora fördelar. Från något håll har påtalats att ljud- och bild- överföring kommer att minska behovet av tingsresor. Åsikterna om när det är lämpligt med ljud- och bildöverföring går ibland isär även mellan olika avdelningar på samma hovrätt. 
 Domstolarnas uppgifter om telefonsammanträden, medhörning och sidosal 
 Domstolarna är ense om att telefonsammanträden i princip förekom- mer i samma utsträckning som tidigare. Flera tingsrätter anser att telefonsammanträde fungerar lika bra som ljud- och bildöverföring vid förberedelsesammanträden i tvistemål. 
 Medhörning förekommer fortfarande främst genom ljudöverföring (medhörande). Endast på enstaka håll används ljud- och bildöver- föring (medseende). Det beror främst på att det är få domstolar som har tillgång till den utrustningen i de vanliga medhörningsrummen. 
 På flera håll används även den nya tekniken när en sidosal be- hövs. I stora mål har detta uppgetts vara en mycket bra lösning som används beträffande såväl parter som åhörare. Ofta används en sal på samma domstol som sidosal. Ibland får en annan domstol biträda med sidosal. Detta har förekommit i mycket stora mål med parter från olika delar av landet. 
 Åklagarna 
 Åklagarna ser mycket positivt på möjligheten att använda ljud- och bildöverföring. Överlag anser de att denna möjlighet har en utveck- lingspotential och borde kunna användas ännu mer. Från flera åklagar- kammare har påtalats att tingsrätterna och hovrätterna har olika praxis beträffande åklagarens närvaro genom ljud- och bildöverföring. Detta kan även variera mellan olika hovrättsavdelningar. Den åklagarkammare som finns på hovrättsorten tar ofta över andra kam- mares förhandlingar, vilket medför vissa effektivitetsförluster. Flera åklagarkammare har uppgett att de därför ofta har begärt att få delta på distans men ganska ofta nekats av domstolarna. Flera åklagar- kammare har framhållit att det finns effektivitetsvinster med närvaro 
 73 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 genom ljud- och bildöverföring även vid kortare avstånd och att det därför kunde tillämpas oftare. 
 Riksåklagaren har låtit en samrådsgrupp ta fram enhetliga rikt- linjer för i vilka mål det är lämpligt att åklagaren är närvarande genom videolänk. Hovrätterna ingår inte i den gruppen. Detta kan ha påverkat att praxis varierar vid hovrätternas tillämpning av den aktuella bestämmelsen. 
 I Norrland är man överlag mer öppen för att överbrygga de geo- grafiska avstånden med hjälp av den nya tekniken. Åklagarkammaren i Umeå har således uppgett att tekniken används i mycket stor ut- sträckning vid förhandlingar i Lycksele tingsrätt och Skellefteå tings- rätt dit åklagarna har lång resväg. Tekniken används vid enklare huvudförhandlingar där det inte är någon målsägande närvarande, t.ex. stöld, snatteri och olovlig körning och där bara är något en- staka vittne deltar som företrädesvis är poliser eller ordningsvakter. Tingsrätterna har avsatt särskilda dagar då sådana mål sätts ut. Detta innebär stora effektivitetsvinster för åklagarna. Åklagarkammaren i Umeå har uppgett att man under år 2011 kunde ersätta minst 45 res- dagar med närvaro via ljud- och bildöverföring. På detta sätt undveks spilltid motsvarande ungefär en arbetsmånad. Till detta kommer häkt- ningsförhandlingar där tekniken används regelmässigt, även vid den första häktningsförhandlingen. Det är inte bara tid som sparas utan det ger även kvalitetsvinster. Den åklagare som är inläst på målet kan med detta system själv ta häktningsförhandlingen. Tidigare fick det bli den åklagare som var närvarande vid tingsrätten den dagen. Det har inte förekommit någon kritik från domstolarna eller klago- mål från enskilda mot denna ordning. Åklagarkammaren i Umeå upp- skattar att det görs besparingar om minst 100 000 kr per år, inne- fattande minskad tidsspillan samt minskade kostnader för resor och övernattning. 
 Advokaterna 
 Hos advokaterna har man positiva erfarenheter av olika förhand- lingar som genomförts med ljud- och bildöverföring i såväl brott- mål som tvistemål. I princip alla har ansett att det är en stor fördel att möjligheten finns. Många har påtalat klara effektivitetsvinster men också framhållit att det på detta område finns en stor utveck- lingspotential. 
 74 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Vissa anser att det vid muntliga förberedelser är fullt tillräckligt med telefonkonferens medan andra anser att det är en stor fördel med ljud- och bildöverföring i dessa fall. Det anses överlag att till- gången till utrustning kan förbättras. På de flesta håll anses tekni- Preston fungera tillfredsställande men många menar att kvaliteten på överföringarna kan förbättras. Exempelvis har dåliga ljusförhållan- den i videorummen påtalats, vilket försämrar bilden hos mottagaren. Dessutom är det vanligt med fördröjningar av ljud och bild. Vid något eller några enstaka tillfällen har förekommit ordnings- eller säker- hetsproblem vid användning av sidosal eller när ett vittne hörts genom ljud- och bildöverföring. 
 Erfarenheterna från ett mycket omfattande brottmål vid Sundsvalls tingsrätt 
 Vid Sundsvalls tingsrätt avgjordes under år 2011 ett mycket om- fattande brottmål, det s.k. dopingmålet. Målet omfattade 70 tilltalade från olika delar av landet. Den moderna tekniken var ett väsentligt hjälpmedel vid handläggningen och en förutsättning för genom- förandet av huvudförhandlingen. Utredningen har från tingsrätten fått en redogörelse för handläggningen av målet. 
 En kort och sammanfattande beskrivning av planeringen och genomförandet av det s.k. dopingmålet. 
 Tingsrättens handläggning av det s.k. dopingmålet påbörjades genom att ett flertal personer, efter ett stort och landsomfattande tillslag, häkta- des vid Sundsvalls tingsrätt den 9 december 2009. Ungefär samtidigt hölls även häktningsförhandlingar vid flera andra tingsrätter. 
 Innan huvudförhandlingen påbörjades höll tingsrätten två muntliga förberedelser/planeringsmöten dels i april månad 2010, dels i oktober månad 2010. Vid dessa tillfällen presenterades och diskuterades plane- ringen av rättegången, bl.a. tingsrättens planer att lösa lokalfrågan genom att genomföra den inledande och för alla gemensamma delen av för- handlingen med användande av videokonferens och att tingsrätten avsåg att förelägga samtliga tilltalade att inför huvudförhandlingen skriftligen avge sin inställning till åtalet. Utöver dessa sammanträden underrättades även parterna löpande skriftligen om hur planeringen fortskred bl.a. om framflyttande av tid för åtals väckande och därmed även tidpunkten för huvudförhandlingens start. 
 Huvudförhandlingen pågick från den 1 november 2010 till den 8 juni 2011. Förhandling ägde i huvudsak rum under tre dagar per vecka, med 
 75 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 en veckas uppehåll mellan jul och nyår. Åtalet omfattade 70 tilltalade och i stort sett samtliga hade offentlig försvarare. Vid rättegångens in- ledande var fem stycken tilltalade frihetsberövade. 
 Målet kunde, i huvudsak utifrån de tilltalades hemorter, delas in i tre delar vilka kom att benämnas  
 Umeå-Göteborg, 
  Malmö samt Örebro- Karlstad. Åtalet var så utformat att handläggningen av detta, efter den inledande delen, kunde handläggas i tre olika delar. 
 Rättegången inleddes med en gemensam del vilken tog tre veckor i anspråk. Under denna del framställde åklagarna yrkanden och de till- talade redovisade sin inställning till åtalet. Detta skedde genom hänvis- ning. Vidare genomgicks för alla tilltalade gemensam bevisning såsom förhör med de s.k. huvudmännen, förhör med sakkunniga och skriftlig bevisning. 
 Under den inledande delen av rättegången och vid ytterligare två rättegångsdagar då samtliga tilltalade behövde vara närvarande, genom- fördes rättegången på så sätt att totalt 44 tilltalade närvarade via video- konferens, fördelat på Malmö, Göteborg, Örebro och Karlstad tings- rätter samt fem tilltalade via videokonferens från ytterligare en sal vid Sundsvalls tingsrätt. På varje tingsrätt och i videosalen i Sundsvall var en kontaktperson närvarande. Innan pårop skedde hade rätten varje morgon kontakt med denne och gick kort igenom vad som skulle ske under dagen. Rätten hade även kontakt med kontaktpersonen i samband med varje paus, allt för att efterhöra hur det fungerade i respektive sal. Kontaktpersonen skötte kameran i salen och hade också vid behov kon- takt med protokollförare via  
 e-post. 
  Därutöver fanns det en eller flera ordningsvakter som vid behov kunde hjälpa rätten i ordningsfrågor. 
 Bilden  
 till och från  
 samtliga videosalar samt ljudet  
 från  
 rättssalen i Sundsvall var naturligtvis uppkopplat under hela förhandlingen. Ljudet från respektive videosal var emellertid endast uppkopplat då de där när- varande skulle yttra sig, exempelvis om de ställde frågor vid förhör. Kontakten mellan videosalarna och rättssalen upprätthölls dock genom att kontaktpersonen i videosalen och protokollföraren i rättssalen hade kontakt via  
 e-post. 
  Ljudet från varje videosal kopplades då in i tur och ordning. Anledningen till detta arrangemang var att det annars skulle förekomma alltför mycket störande ljud. 
 Efter den inledande delen av rättegången genomfördes och slut- fördes rättegången i rättssalen vid Sundsvalls tingsrätt. Samtliga förhör med de tilltalade hölls i rättssalen vid Sundsvalls tingsrätt. Efter det att huvudförhandlingen hade avslutats meddelades den 4 augusti 2011 en gemensam dom för samtliga tilltalade. 
 Kriminalvårdens transporter av frihetsberövade 
 I brottmål genomförs numera en hel del domstolsförhandlingar med hjälp av ljud- och bildöverföring. Det är framför allt vid omhäkt- ningsförhandlingar som den misstänkte är närvarande genom ljud- 
 76 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 och bildöverföring men det förekommer även att en tilltalad som sitter på anstalt vid huvudförhandlingen är närvarande på detta sätt. Vid dessa förhandlingar behöver inte Kriminalvården sätta av resurser för att transportera den misstänkte eller den tilltalade till domstolen. Från Kriminalvården har utredningen därför begärt uppgifter om i vilken utsträckning som användandet av ljud- och bildöverföring vid domstolsförhandlingar har minskat behovet av transporter av frihetsberövade. 
 Kriminalvården har uppgett att behovet av transporter av frihets- berövade har minskat samtidigt som andelen videoförhandlingar som genomförs med frihetsberövade har ökat. Andelen sådana för- handlingar med frihetsberövade var knappt fem procent under år 2010 och drygt sex och en halv procent under år 2011. Till och med maj år 2012 var motsvarande siffra nästan åtta procent. Eftersom det fortfarande är en liten andel av det totala antalet transporter som kan undvikas är enligt Kriminalvården de totala ekonomiska effek- terna dock begränsade. 
 Enligt Kriminalvården kostar en transport till och från en dom- stolsförhandling från häkte eller anstalt cirka 2 500 kronor medan motsvarande kostnad vid närvaro genom ljud- och bildöverföring är bara 500 kronor. Kriminalvårdens totala kostnader för transporter till domstolsförhandlingar var under år 2010 och år 2011 cirka 50 mil- joner kronor per år. Kriminalvårdens kostnader för förhandlingar genom ljud- och bildöverföring var dessa år omkring en miljon kro- nor per år. Fram till och med maj 2012 var kostnaden för domstols- förhandlingarna cirka 28 miljoner kronor och kostnaderna för för- handlingar genom ljud- och bildöverföring knappt en miljon kronor. Besparingen på grund av den nya tekniken kan beräknas till cirka 3 miljoner kronor. 
 Kriminalvården har vidare uppgett att transporterna till de olika domstolarna är mycket resurskrävande. Vid transport till och från en domstol behövs två vårdare och en chaufför. För en förhandling som genomförs genom ljud- och bildöverföring behövs bara två vårdare som transporterar den misstänkte inom häktet. Bara en av vårdarna stannar kvar medan förhandlingen genomförs medan den andre kan utföra andra arbetsuppgifter. Transporterna beställs ofta med kort varsel eller utan någon närmare planering, vilket medför svårigheter i planeringen av resursbehovet. Som verksamheten funge- rar i dag måste således Kriminalvården planera för en personaltäthet med god marginal. Därför planeras i princip med en inbyggd över- kapacitet, vilket är kostsamt. Behovet av marginaler gör sig inte 
 77 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 gällande i samma utsträckning vid förhandlingar som genomförs genom ljud- och bildöverföring. Det innebär enligt Kriminalvården att effekten av ett större inslag av förhandlingar som genomförs via ljud- och bildöverföring inte bara skulle bli lägre kostnader per genomförd transport utan även en bättre planering av verksam- heten. 
 Kriminalvården har vid sidan av de ekonomiska aspekterna under- strukit att förhandlingar som genomförs genom ljud- och bildöver- föring har stora fördelar från säkerhetssynpunkt. Det finns även fördelar i fråga om arbetsmiljön med detta slag av förhandling. 
 Överväganden 
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Införandet av ljud- och bildöverföring vid sammanträden har ökat tillgängligheten och har gjort handläggningen smidigare och effektivare. Detta minskar risken för inställda förhand- lingar. 
  
 2. 
  
 Möjligheten för parter, vittnen och andra som ska höras vid domstolsförhandlingar att delta genom ljud- och bildöver- föring kan utvecklas ytterligare. Domstolarna bör eftersträva ett ökat teknikutnyttjande och arbeta för en enhetligare tillämp- ning. 
  
 3. 
  
 Kvaliteten på överföringen är tillfredsställande men kan för- bättras. Tillgången till utrustning på tingsrätterna är alltför begränsad. Utrustning bör installeras i fler huvudförhandlings- salar och sammanträdesrum. 
  
 4. 
  
 Initiativet till deltagande på distans tas främst av parter, om- bud och vittnen men även av domstolarna. Deltagande genom ljud- och bildöverföring har i allmänhet stora fördelar jämfört med att delta på telefon. 
  
 5. 
  
 Behovet av transporter av frihetsberövade har minskat genom tekniken med ljud- och bildöverföring. Detta har fördelar från säkerhetssynpunkt. De ekonomiska effekterna är dock hit- tills förhållandevis små. 
  
 6. 
  
 Ljud- och bildöverföring används när det behövs sidosal. Det har fallit väl ut. 
  
 78 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 7. 
  
 Ljud- och bildöverföring används sällan till medseende. I stäl- let används medhörning. Detta beror på att domstolarna inte har utrustning till medseende. Tillgången till utrustning bör förbättras. 
  
 Skälen för bedömningarna 
 Vi har fått i uppdrag att utvärdera användningen av tekniken för ljud- och bildöverföring. I uppdraget ingår att särskilt 
  
 undersöka om tillgången till utrustning och kvaliteten på över- föringen är tillfredsställande, 
  
 undersöka vilka faktorer som har legat till grund för beslut att använda tekniken och vilka faktorer som kan ha haft betydelse för valet mellan videokonferens och telefon, 
  
 kartlägga vilka som har initierat frågan om deltagande på distans och vilka som har deltagit på det sättet, 
  
 undersöka i vilken utsträckning användningen av videokonferens har minskat behovet av transporter av frihetsberövade och sär- skilt analysera de ekonomiska effekterna av detta för berörda myndigheter, samt 
  
 kartlägga i vilken utsträckning tekniken har använts för medhör- ning och sidosal. 
  
 Vid utredningens kontakter med domstolarna, åklagarna och advoka- terna har de flesta varit mycket nöjda med att det införts en möjlig- het att använda ljud- och bildöverföring vid olika förhandlingar. Tekniken har kommit till stor nytta och används både i brottmål och tvistemål. I brottmål används tekniken regelmässigt vid omhäktnings- förhandlingar. På vissa håll i landet deltar även åklagaren ibland via ljud- och bildöverföring. I tvistemål används tekniken beträffan- de såväl parter som ombud. Men framför allt används tekniken för vittnesförhör. 
 Möjligheten att delta genom ljud- och bildöverföring aktualise- ras från olika håll. I första hand finns önskemål om detta från parter, ombud och vittnen själva. Initiativ kan dock även tas av domstolen, exempelvis om ett vittne av rädsla inte vill närvara i salen. Flera domstolar arbetar aktivt med att ta till vara situationer där ljud- och bildöverföring kan lämpa sig. 
 79 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Vid de allra flesta tillfällen anses ljud- och bildöverföring bättre än deltagande per telefon. De flesta verkar dock vilja ha kvar möjlig- heten att använda telefonkonferens. Exempelvis anses det ofta räcka med telefon vid muntliga förberedelser i enklare tvistemål. Det inne- bär stora fördelar om exempelvis ett ombud kan använda sin arbets- telefon i stället för att ta sig till en domstol för uppkoppling via länk. 
 Möjligheten att använda tekniken till sidosal har också fallit väl ut. Det är ett praktiskt sätt att vid behov ordna plats åt parter eller åhörare som inte ryms i rättssalen. I omfattande mål har denna möj- lighet kommit till stor nytta. Några egentliga ordnings- eller säker- hetsproblem i samband med detta har inte förekommit. 
 Den samlade bedömningen är enligt utredningen att förändringen har fallit mycket väl ut. Det råder ingen tvekan om att tekniken har inneburit en ökad effektivitet och flexibilitet i handläggningen. Utredningen vill särskilt nämna handläggningen av verkligt omfat- tande mål där den nya tekniken har inneburit avsevärda fördelar. Jämfört med telefonnärvaro har dessutom kvaliteten i handlägg- ningen förbättrats genom den nya tekniken. 
 Tillgängligheten till domstolen har ökat. Det är visserligen svårt att dra några säkra slutsatser beträffande vilken inverkan som tek- niken har haft på antalet inställda förhandlingar i tingsrätt. Att den nya tekniken i förening med den nya hovrättsprocessen har medfört en väsentlig minskning av antalet inställda förhandlingar i hovrätter- na är emellertid tydligt (se även avsnitt 4.2). 
 Ljud- och bildöverföring är dessutom ett mycket bra alternativ i mål där säkerhetsaspekter aktualiseras. 
 Trots detta goda resultat av förändringen kan enligt utredningen mer göras på detta område. Den nya tekniken har en klar utveck- lingspotential. Exempelvis är på de flesta håll tillgången till utrust- ning alltför begränsad, vilket påverkar domstolarnas möjligheter att använda tekniken. Tillgången till utrustning på domstolarna bör alltså förbättras. Först då kan troligen de stora effektivitetsvinsterna tas hem. Bäst vore naturligtvis om alla förhandlingssalar och förbere- delserum var utrustade med tekniken, dvs. att den nya tekniken ingår i standardutrustningen för dessa mötesrum. Då skulle dom- stolarna ha bättre förutsättningar att öka användningen av ljud- och bildöverföring. Åtskilligt kan dock förbättras redan i dag. 
 Domstolarna bör verka för en mer enhetlig tillämpning av bestäm- melserna, exempelvis genom riktlinjer för i vilka fall som åklagaren kan vara närvarande genom ljud- och bildupptagning. I utredningen 
 80 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 finns goda exempel på hur en ökad tillämpning av bestämmelserna fallit väl ut och bidragit till effektivisering och kostnadsbesparingar. 
 Användningen av medseende i stället för medhörning borde också kunna öka. Den begränsade användningen av medseende beror i första hand på avsaknad av sådan utrustning på tingsrätterna. Det behövs alltså även här en bättre tillgång till utrustning. 
 Tekniken fungerar bra. Dock är det angeläget att överföringarna håller en hög och jämn kvalitet överallt. Det innebär att kvaliteten behöver förbättras på vissa håll, exempelvis vad gäller ljusförhållan- den. Problemen med att ljud och bild inte är helt synkroniserade måste även rättas till. 
 Behovet av och kostnaderna för transporter av frihetsberövade har minskat genom den nya tekniken. Tekniken innebär fördelar inte bara vad gäller effektivitet och kostnader utan också vad gäller säkerhet. Kriminalvårdens kostnad för transporten vid en förhand- ling via ljud- och bildöverföring är omkring 20 procent av kostna- den för transporten vid en förhandling vid domstolen. Den procen- tuella kostnadsbesparingen per förhandling är således stor. Trots detta är den totala ekonomiska effekten begränsad eftersom andelen förhandlingar som genomförs via ljud- och bildöverföring fort- farande är ganska liten. 
 Frågan är vilka möjligheter det finns att öka användningen av förhandling via ljud och bild med någon som är frihetsberövad. Det är naturligtvis eftersträvansvärt att inte ha onödigt höga kostnader för transporterna om det finns godtagbara alternativ som är avse- värt mycket billigare. Detta gör sig främst gällande vid omhäktnings- förhandlingar och i vissa fall vid huvudförhandling i hovrätten i rena påföljdsfrågor, dvs. den tillämpning som för närvarande verkar råda på de flesta håll. Så långt synes tillämpningen vara väl avvägd från kostnads- och rättssäkerhetssynpunkt. 
 Däremot är det svårt att se någon stor utvecklingspotential om man vill bevara en godtagbar nivå på rättssäkerheten. Domstolarna bör bibehålla den återhållsamma tillämpning som verkar råda när det gäller närvaro genom ljud- och bildöverföring med någon som är frihetsberövad och sträva efter en enhetlig tillämpning. 
 81 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 3.1.3 
  
 Sekretessen för ljud- och bildupptagningarna 
  
 Nuvarande ordning 
 Dokumentation av bevisning genom ljud- och bildupptagningar 
 Som framgått av tidigare avsnitt innebär  
 EMR-reformen 
  att förhör med parter och bevispersoner såsom målsägande eller vittnen doku- menteras inte endast genom ljudupptagning, som tidigare, utan även genom bildupptagning. Av 6 kap. 6 § RB framgår alltså att en berät- telse i tingsrätt som lämnas i bevissyfte ska dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. En berättelse som lämnas i högre rätt får dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Vidare får det som iakttas vid syn doku- menteras genom en ljud- och bildupptagning, enligt 6 kap. 6 a § RB. Bestämmelserna är tillämpliga även i domstolsärenden och då för- hör hålls i bevissyfte i ett konkursärende, jfr 21 § lagen (1996:242) om domstolsärenden och 16 kap. 2 § konkurslagen (1987:672). 
 I hovrätten ska muntlig bevisning som huvudregel inte tas upp på nytt. I stället för omförhör utgörs således uppspelning av en tings- rätts ljud- och bildupptagningar den muntliga bevisningen i hov- rätten. Enligt 35 kap. 13 § RB får förnyad bevisupptagning ske i hovrätten endast om ytterligare frågor behöver ställas. Hålls ett nytt förhör i hovrätten ska det normalt inledas med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen i tingsrätten om det inte är olämpligt, enligt 36 kap. 16 § RB. Användningen av ljud- och bildupptagningar innebär även att det är möjligt att spela upp förhör med en bevis- person som gjorts tidigare i samma instans, exempelvis i samband med bevisupptagning utom huvudförhandling, jfr 36 kap. 19 § RB. 
 Enligt 20 § förordningen (1996:271) om mål och ärenden i all- män domstol föreskrivs att en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning ska gallras senast sex veckor efter det att målet eller ärendet har avgjorts genom dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft. 
 Sekretess för bilduppgiften 
 En förutsättning för införandet av bestämmelserna om ljud- och bildupptagningar var enligt förarbetena att integritetsfrågorna kunde lösas på ett tillfredsställande sätt. Härmed avsågs framför allt risken för att ljud- och bildupptagningar kunde komma att spridas och 
 82 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 användas på ett okontrollerat sätt som kan innebära ett integritets- intrång för den enskilde förhörspersonen. Det anfördes att den tveksamhet som en förhörsperson kan känna inför en videoupptag- ning huvudsakligen torde hänga samman med hur upptagningen kan komma att användas (prop. 2005/05:131 s. 107). Vidare konstate- rades att ljud- och bildupptagningar är allmänna handlingar på mot- svarande sätt som de ljudinspelningar på band av förhör som skett tidigare. Den som begär att få ta del av en bandinspelning har med stöd av 2 kap. 12 och 13 §§ tryckfrihetsförordningen som regel rätt att ta del av en sådan ljudinspelning och att få ut en avskrift eller kopia av den (a. prop. s. 111). 
 Regeringen bedömde vidare att det massmedierättsliga normsyste- met för användningen av uppgifter som åtkommits genom handlings- offentligheten inte ger ett tillräckligt skydd för enskildas personliga integritet när det gäller ljud- och bildupptagningar. Enligt regeringen borde därför införas en reglering som både tillgodoser skyddet av enskildas integritet och förhindrar att fotograferingsförbudet i rätts- salen kringgås genom att en kopia av den del av ljud- och bildupp- tagningen som avser bildupptagningen alltid lämnas ut på begäran av en enskild person. 
 Enligt regeringen kunde det på goda grunder antas att de allra flesta som kallas till en domstol i förhörssyfte skulle anse att en obe- gränsad möjlighet för andra att ta del av videoupptagningen från deras förhör utgör ett avsevärt intrång i den personliga integriteten, betydligt större än vad dagens ljudupptagningar innebär. Särskilt brottsoffer upplever många gånger offentligheten som mycket pres- sande och många personer skulle sannolikt överväga att inte frivilligt medverka till ett förhör med vetskap om att uppgifter om utseende och sättet att agera kan komma att spridas på ett obegränsat sätt. Särskilt allvarligt blir intrånget i förhörspersonens privata sfär om bildupptagningen används för utsändning i TV eller spridning på internet. Risken för repressalier eller trakasserier mot förhörsper- soner i mål med en underliggande hotbild eller starka motsättningar mellan parterna bör inte heller negligeras, framhölls det (a. prop. s. 115). 
 Hänsynen till enskildas personliga integritet talar alltså med styrka för att en spridning av själva bildupptagningen på något sätt bör begränsas, menade regeringen. Till detta kommer att en risk för en obegränsad spridning av bildupptagningen med stor säkerhet skulle inverka negativt på många människors förmåga att avge en spontan och klar berättelse, något som i sin tur innebär att bevisvärdet av 
 83 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 utsagans äventyras. Även intresset av att rätten får ett gott underlag för sin bedömning av målet kräver därför att möjligheten att ta del av en videoupptagning från ett domstolsförhör begränsas. Mot bak- grund av det sagda ansåg regeringen att en begränsningsregel bör ha sin utgångspunkt i önskemålet att förhindra att bildupptagningen får en omfattande spridning och offentlighet (a. prop. s. 115 f.). Detta tillgodosågs genom en begränsning av rätten att ta del av bildupp- tagningar i en särskild sekretessregel i 7 kap. 48 § i den numera upphävda sekretesslagen (1980:100) som i oförändrat skick förts över till 43 kap. 4 § Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL). Enligt den bestämmelsen gäller sekretess hos domstol för uppgift i bild som ingår i en ljud- och bildupptagning av ett förhör som hållits i domstol om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den hörde lider men. 
 Sekretessen i 43 kap. 4 § OSL gäller med omvänt skaderekvisit, vilket innebär att det föreligger en presumtion för sekretess. Enligt propositionen bör domstolen, om den enskilde förhörspersonens inställning till frågan om utlämnande inte är känd, i allmänhet kunna utgå från att uppgifterna inte kan lämnas ut. Någon skyldighet för domstolen att kontakta den enskilde för att ta reda på dennes inställ- ning till en begäran om utlämnande finns inte. Bestämmelsen är ut- formad så att sekretessen träffar endast bilduppgifterna i ljud- och bildupptagningen. Om uppgifterna i bilden inte kan lämnas ut, kan rätten på begäran i stället lämna ut en ljudupptagning av förhöret (a. prop. s. 287). Sekretessen gäller bara till skydd för den enskilde förhörspersonens intresse av att inte lida men. Andra enskilda eller allmänna intressen har inget skydd enligt bestämmelsen. 
 Regeringen anförde vidare att en ljud- och bildupptagning som huvudregel kommer att bli allmän handling tidigast när förhandlingen har avslutats, antingen genom att protokollet färdigställs eller att domstolens avgörande avkunnas eller expedieras. Möjligheterna att vägra lämna ut en videoupptagning innan dess är alltså stora, anför- des det. Det fanns enligt regeringen därför inget behov av en särskild sekretessregel som – oavsett den hördes inställning – möjliggör för domstolen att hålla inspelningarna undan offentligheten till dess att förhandlingen avslutats. Det fanns inte heller i övrigt tillräckliga skäl att skärpa sekretessbestämmelsen genom att införa ett skydd mot att rättsprocessen påverkas menligt genom ett utlämnande, något som föreslagits i remissvar från Justitiekanslerns (JK). 
 Det infördes ett uttryckligt undantag från meddelarfriheten så att också utlämnande av ljud- och bildupptagningar som ännu inte 
 84 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 blivit allmänna handlingar undantas från meddelarfriheten. Enligt regeringen fanns det utan ett sådant undantag en risk för att den aktu- Brown sekretessregeln inte kommer att fylla sitt syfte (a. prop. s. 119). 
 Av 43 kap. 5 § OSL följer att sekretess normalt upphör att gälla om uppgifterna läggs fram vid en offentlig förhandling i samma mål eller ärende. Genom ett infört uttryckligt undantag i paragrafen gäller detta dock inte sekretess enligt 43 kap. 4 § OSL. Det innebär att sekretessen består även efter det att ett förhör läggs fram genom en ljud- och bildupptagning vid en offentlig förhandling i samma mål eller ärende. 
 Rätten till partsinsyn m.m. 
 En allmän princip enligt RB är att en part har en rätt att ta del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet. Detta har ansetts så självklart att det inte slagits fast uttryckligen i RB. Principen kommer däremot till uttryck i 10 kap. 3 § andra stycket OSL. Där framgår bl.a. att sekretess inte innebär några begränsningar i en parts rätt att få del av alla omständigheter som läggs till grund för av- görande av mål eller ärende. Av denna bestämmelse följer alltså att OSL:s regelsystem inte kan åberopas mot parten i detta hänseende och att denna har rätt att ta del även av uppgifter som är belagda med sekretess. Av 12 kap. 1 och 2 §§ OSL framgår även att sekretess till skydd för en enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis hävas av den enskilde. En enskild förhörsperson har därmed alltid rätt att på begäran få del av såväl ljud- som bildupptagningen av ett förhör med honom eller henne själv och kan således också gå med på att även bildupptagningen av förhöret lämnas ut till någon annan. 
 I förarbetena (a. prop. s. 120) anfördes att rätten till partsinsyn inte med automatik innebär att parten har rätt att få den handling ut- lämnad till sig där de omständigheter domstolen grundar sitt av- görande på framgår (se även prop. 1979/80:2 Del A s. 335, jfr NJA 1983 C 7 och JO 1995/96 s. 29 f). Regeringen anförde att rätten till partsinsyn därför torde kunna realiseras utan att videoupptagningen lämnas ut till parten under förutsättning att parten, dennes ombud eller den offentlige försvararen ges möjlighet att ta del av video- upptagningen på annat sätt, t.ex. i domstolens lokaler eller genom att paren får en kopia av endast ljudupptagningen. Regeringen såg mot den bakgrunden inte något behov av särskilda bestämmelser 
 85 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 om partsinsyn vad gäller videoupptagningen (prop. 2004/05:131 s. 120). 
 Tryckfrihetsförordningen m.m. 
 En handling som är allmän ska enligt tryckfrihetsförordningen (TF) tillhandahållas den som vill ta del av den. En förutsättning för detta är dock att handlingen får lämnas ut. I 2 kap. 2 § TF finns en före- skrift som möjliggör begränsningar i rätten att ta del av allmänna handlingar. I paragrafen finns de s.k. sekretessgrunderna som anger på vilka grunder handlingsoffentligheten får begränsas. Begräns- ningar i rätten att ta del av allmänna handlingar ska anges i OSL eller om det anses lämpligare i en annan lag vartill OSL hänvisar. Sekre- tessgrunderna är 
  
 1. 
  
 rikets säkerhet eller dess förhållande till annan stat eller mellan- folklig organisation, 
  
 2. 
  
 rikets centrala finanspolitik, penningpolitik eller valutapolitik, 
  
 3. 
  
 myndighets verksamhet för inspektion, kontroll eller annan tillsyn, 
  
 4. 
  
 intresset att förebygga och beivra brott 
  
 5. 
  
 det allmännas ekonomiska intresse, 
  
 6. 
  
 skyddet för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, 
  
 7. 
  
 intresset att bevara djur- eller växtart. 
  
 Enligt 2 kap. 12 § TF kan den som vill ta del av en allmän handling göra det genom att myndigheten genast eller så snart det är möjligt tillhandahåller den på stället så att sökanden kan läsa, avlyssna eller på annat sätt uppfatta den. Enligt 2 kap. 13 § TF kan sökanden också ta del av handlingen genom att mot avgift få den utlämnad till sig i avskrift eller kopia. Enligt ett undantag i samma bestämmelse är myndigheten inte skyldig att, i större utsträckning än vad som följer av lag, lämna ut upptagningar för automatiserad behandling i annan form än i pappersutskrift, det s.k. utskriftsundantaget. En sökande har alltså inte rätt att mot avgift få ut en kopia i elektronisk form, t.ex. genom  
 e-post. 
  Syftet med utskriftsundantaget är att förhindra att utlämnade uppgifter behandlas automatiserat på ett sätt som kan medföra otillbörliga integritetsintrång (prop. 1973:33 s. 85 f.). 
 86 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Insynsutredningen har i delbetänkandet Partsinsyn och ny teknik i domstol m.m. (SOU 2008:93) diskuterat innebörden av utskrifts- undantaget när det gäller digitala ljud- och bildupptagningar. I be- tänkandet konstaterades att regleringen i TF inte är helt tydlig. En utskrift på papper av en digital rörlig bildupptagning skulle inte ge en sökande möjlighet att begripa och tillgodogöra sig den efter- frågade informationen. Utredningen kom därför till slutsatsen att, om ingen sekretess gäller i ett enskilt fall, det mesta talar för att de rörliga ljud- och bildupptagningarna måste lämnas ut i elektronisk form som en elektronisk kopia när de begärs ut med stöd av TF:s bestämmelser (a. bet. s. 38). 
 Vidare kan nämnas att  
 E-offentlighetskommittén 
  i sitt slutbetän- kande Allmänna handlingar i elektronisk form – offentlighet och integritet (SOU 2010:4) har föreslagit att det i OSL införs en ny paragraf, 6 kap 3 a §, enligt vilken myndighet ska på begäran av en enskild lämna ut en handling som förvaras elektroniskt hos myn- digheten i elektronisk form, om den inte innehåller sekretessbelagda uppgifter, det i lag eller förordning finns bestämmelser som för- bjuder det eller det annars är olämpligt. 
 Delbetänkande av Insynsutredningen 
 I oktober 2008 lämnade Insynsutredningen delbetänkandet Parts- insyn och ny teknik i domstol (SOU 2008:93). Utredningen hade i uppdrag bl.a. att överväga hur rätten till partsinsyn ska tillgodoses beträffande de ljud- och bildupptagningar av berättelser som lämnas i bevissyfte och lämna förslag till hur denna hantering bör regleras. 
 Utredningen gjorde bedömningen att den sekretessbelagda bilden i ljud- och bildupptagningar är sådant processmaterial som en part har en ovillkorlig rätt att ta del av. Den rätten innebär dock inte en rätt för parten att också få en kopia av ljud- och bildupptagningen utlämnad till sig. Det bedömdes vidare att det inte finns något rätts- ligt hinder mot att en kopia lämnas till parten (a. bet. s. 78). 
 Utredningen anförde att syftet med bestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL – om att sekretess inte innebär begränsning i parts rätt enligt rättegångsbalken att få del av alla omständigheter som läggs till grund för avgörandet – var vid sekretesslagens införande att klargöra och kodifiera den redan då gällande principen om att ett avgörande en- ligt rättegångsbalken inte får grundas på omständigheter som hållits hemliga för en part. Det anfördes att när det gäller muntlig bevis- 
 87 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning torde den rätt som lagstiftaren hade i åtanke vid utformningen av den aktuella bestämmelsen framför allt ha varit partens rätt att själv vara med vid förhöret.  
 EMR-reformen 
  inskränker inte denna rätt, konstaterades det. Det ansågs dock att nyordningen med ljud- och bildupptagningar måste bedömas utifrån att den är en del i en genomgripande reform med en väsentlig förändring i RB. Föränd- ringarna innebär ett annat behov än tidigare för parter att inför ett överklagande kunna ta del av både ljudet och bilden i upptagningar- na. Redan på grund av det ansågs en ljud- och bildupptagning utgöra självständigt processmaterial som inte kan undanhållas en part på grund av sekretess (a. bet. s. 80 ff.). 
 Mot bakgrund av syftet med bestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL delade utredningen regeringens uppfattning, som kom till uttryck i förarbetena till  
 EMR-reformen, 
  om att sekretessen för bilden kan begränsa partens insyn på det sätt att den tillmäts betydelse vid be- dömningen av formerna för hur partens ovillkorliga insynsrätt ska tillgodoses. Detta var något som också framkom av Högsta dom- stolens avgörande i NJA 2008 s. 883 (se nedan). Utredningen an- förde att någon ovillkorlig rätt för part att få en egen kopia av en ljud- och bildupptagning inte följer av RB. Inte heller ger kollisions- bestämmelsen i 10 kap. 3 § OSL part sådan rätt. Det anfördes att sekretessen enligt 43 kap. 4 § OSL alltså kan utgöra ett skäl att låta parten få del av ljud- och bildupptagningarna på annat sätt än genom att en kopia lämnas ut. Det anfördes dock att det inte finns något rättsligt förbud mot att partens rätt att ta del av ljud- och bildupp- tagningen tillgodoses genom att han eller hon får en kopia av den, även om sekretess gäller enligt 43 kap. 4 § OSL. Enligt utredningens mening kunde man inte tolka Högsta domstolens beslut så snävt att det alltid är olämpligt att lämna ut en kopia även av bilduppgifterna. Ofta är det dock inte lämpligt att lämna ut en kopia, anfördes det (a. bet. s. 83 f.). 
 Utredningen ansåg således att vad som anförts i förarbetena till  
 EMR-reformen 
  (prop. 2004/05:131) beträffande hur partsinsynen kan realiseras, tillgodoser partens insynsintresse på ett ur rättssäker- hetsperspektiv godtagbart sätt. Utredningen uttryckte en osäkerhet beträffande vilka slutsatser som kunde dras av nämnda avgörande från Högsta domstolen bl.a. eftersom ljud- och bildupptagningarna inte hade spelats upp i hovrättsprocessen i det målet. Det anfördes att upptagningarna alltså inte utgjorde processmaterial i den be- märkelsen som ljud- och bildupptagningar i normalfallet kommer att utgöra efter  
 EMR-reformens 
  ikraftträdande. För att undanröja 
 88 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 varje osäkerhet som kan råda om att någon absolut rätt att få ut en egen kopia av en ljud- och bildupptagning som omfattas av sekre- tess enligt 43 kap. 4 § OSL inte föreligger, var det enligt utredningen befogat med en förtydligande reglering av innebörd att partens ovillkorliga rätt i fråga om ljud- och bildupptagningar avser en rätt att ta del av dem genom uppspelning i domstol. Det anfördes vidare att de farhågor som ventilerats inför  
 EMR-reformen, 
  om bl.a. risken för otillåten kopiering när en upptagning visas i domstolens lokaler, inte utgör tillräckligt starka skäl för att helt förbjuda domstolar från att lämna ut kopior av ljud- och bildupptagningar. Kopior bör kunna lämnas ut efter en lämplighetsprövning, något som bör klargöras i författning, anfördes det (a. bet. s. 86 f.). 
 Vidare anfördes att i en betydande andel mål är risken för miss- bruk allt mellan i det närmaste obefintlig till ganska liten. I många mål, vore det i hög grad ändamålsenligt om kopior på ljud- och bild- upptagningarna skulle kunna lämnas ut till exempelvis en försvarare eller ställföreträdare, med förbehåll som begränsar den fria förfo- ganderätten utöver vad som behövs för att tillvarata partens intres- sen i målet. En sådan begränsning skulle även kunna innefatta ett förbud mot att lämna kopian till huvudmannen eller på annat sätt ge huvudmannen tillfälle att kopiera eller annars hantera kopian (a. bet. s. 87). 
 Beträffande möjligheten att lämna ut en handling med förbehåll anförde utredningen att detta var en ordning som tidigare gällt för domstolshandlingar och som fortfarande borde anses gälla (jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 335). Dock har genom rättsfallet NJA 2002 s. 433 ett annat synsätt gjort sig gällande. I rättsfallet slog Högsta domstolen fast att bestämmelsen om förbehåll i 10 kap. 4 § OSL bara kan tillämpas hos allmän domstol då det är fråga om ett utlämnande enligt 2 kap. TF och de kompletterande bestämmelserna i OSL. Enligt Högsta domstolen saknar RB bestämmelser som tillåter inskränkningar i en parts rätt att förfoga över material i ett mål eller ärende. Därför kan ett utlämnande av sådant material inte ske med förbehåll av den typ som sekretesslagen reglerar. 
 Utredningen ställde sig tveksam till den bedömningen och anförde att sekretesslagen, numera OSL, reglerar allt utlämnande av sekre- tessbelagda uppgifter. Ordalydelsen av bestämmelsen om förbehåll i 10 kap 4 § OSL innebär inte att en uppgift lämnas ut med stöd av 10 kap. 3 § OSL, eftersom den bestämmelsen är en kollisionsbestäm- melse som inte i sig ger en rätt till partsinsyn. Enligt utredningens uppfattning var det inte lagstiftarens avsikt att en tillämpning av 
 89 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 10 kap. 4 § OSL skulle vara utesluten i den situationen att en upp- gift lämnas ut enligt RB till en part som har insynsrätt i ett förfaran- de som regleras i RB. Enligt utredningen bör det alltså vara möjligt att lämna ut en ljud- och bildupptagning med förbehåll (a. bet. s. 89 f.). 
 Beträffande lämplighetsbedömningen, i frågan om en kopia av ljud- och bildupptagningen ska lämnas ut eller inte, anförde utred- ningen att en försiktig tillämpning var angelägen. Det innebar bl.a. att det kan så gott som uteslutas att en kopia, med eller utan för- behåll, lämnas ut till den tilltalade själv i brottmål. I brottmål bör valet normalt handla om att enbart låta den tilltalade få del av ljud- och bildupptagningen i en domstolslokal eller att lämna ut en kopia till en offentlig försvarare, med förbehåll för denne om bl.a. förbud att låta huvudmannen förfoga över materialet (a. bet. s. 94 f.). 
 Utredningen föreslog alltså att det i 6 kap. 6 § RB införs en sär- reglering som slår fast att parter har en ovillkorlig rätt att hos dom- stol ta del av ljud- och bildupptagningar oavsett om sekretess gäller för bilduppgifterna eller för några andra uppgifter i upptagningarna. Det föreslogs att den rätten kompletteras med införandet av ett förbud att i eller från domstolens visningslokal ta upp eller överföra bild på motsvarande sätt som gäller enligt 5 kap. 9 § RB i fråga om förhandling. Det föreslogs att förbudet ska vara straffsanktionerat enligt 9 kap. 6 § RB. Utredningen föreslog vidare att det uttryck- ligen anges i 6 kap. 6 § RB att rätten på begäran får lämna ut en kopia av en ljud- och bildupptagning till en part även om sekretess gäller för bilduppgifterna enligt 43 kap. 4 § OSL, men bara om det är lämpligt. Ett sådant utlämnande får enligt förslaget förenas med förbehåll för parten, ställföreträdaren, ombudet, försvararen, eller målsägandebiträdet, om det behövs för att eliminera risken för miss- bruk. Även en åklagare kan meddelas förbehåll. Vidare får ett för- behåll innebära begränsningar av mottagarens rätt att förfoga över bildupptagningen utöver vad som behövs i rättegången. Det före- slogs även att den som bryter mot föreskrifter i ett förbehåll ska kunna straffas enligt 20 kap. 3 § brottsbalken. Någon meddelarfrihet ska inte gälla enligt förslaget (a. bet. a. s.). 
 NJA 2008 s 883 
 Som framgått togs den aktuella frågan upp av Högsta domstolen i samband med att Insynsutredningen lämnade sitt delbetänkande, dvs. frågan om en part har rätt att få ut bildupptagningar av vittnes- 
 90 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 förhör i målet. I avgörandet slogs fast att sekretess inte hindrar den grundläggande principen om partsinsyn i processmaterial i allmän domstol. Detta innebar dock inte att en part alltid har rätt att få ett eget exemplar av en handling eller annat som utgör processmaterial. 
 Högsta domstolen anförde att beträffande formen för partsinsynen och hur den ska förverkligas i det enskilda fallet finns det ett visst utrymme för allmänna lämplighetsöverväganden. En bildupptag- ning av ett förhör i domstol ansågs innefatta sådana omständigheter som domstolen lägger till grund för sitt avgörande. Den som är part enligt RB ansågs alltså ha en ovillkorad rätt att ta del av en sådan bildupptagning, men det bedömdes vara en lämplighetsfråga om detta ska ske genom studium hos domstolen eller hos annan domstol eller genom att parten eller partens ombud får en kopia eller på något annat sätt. Det ansågs inte att rätten till partsinsyn var tillgodosedd genom att endast ombudet eller den offentlige försvararen får till- gång till materialet utan fick även anses innefatta en rätt till insyn för parten personligen. Med hänsyn till risken för spridning av materialet och därmed risken för att förhörspersoner av rädsla blir mindre benägna att lämna fria berättelser ansågs det inte lämpligt att en part får en egen kopia av bildupptagningen om denne på ett rimligt sätt kan ta del av bildupptagningen på annat sätt, exempelvis genom besök hos en domstol. Slutligen anfördes att eftersom RB saknar bestämmelser som tillåter inskränkningar i en parts rätt att förfoga över material i ett mål eller ärende, kan ett utlämnande av sådant material inte ske med förbehåll av det slag som är möjligt enligt sekretesslagens bestämmelser. Det ansågs mot den bakgrun- den, enligt nu gällande rätt, inte heller lämpligt att partens ombud eller försvarare får en kopia av materialet. 
 Insynsutredningens slutbetänkande 
 I februari 2010 lämnade Insynsutredningen slutbetänkandet Parts- insyn enligt rättegångsbalken (SOU 2010:14). Utredningen fick i uppdrag att överväga frågan om utvidgat sekretesskydd för bild- upptagningar av förhör i domstol; ett skydd för det allmänna intresset av att rättsprocesser i domstol inte motverkas. Enligt direktiven var utredningen oförhindrad att ta upp närliggande frågor. 
 I betänkandet anges som bakgrund till uppdraget bl.a. att Lewis stolsverket i en skrivelse till Justitiedepartementet har uttryckt farhågor inför genomförandet av  
 EMR-reformen 
  för att integritets- 
 91 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 skyddet för bildupptagningar inte är tillräckligt starkt och att det finns risk för en olämplig spridning av känsligt bildmaterial. Skrivel- sen avser i och för sig i första hand frågor om partsinsyn. Men, anförs det i betänkandet, när det gäller sekretess i förhållande till allmänheten handlar detta enligt Domstolsverket om möjligheter för journalister att betala förhörspersoner för att få tillgång till materialet eller att förhörspersoner påverkas att medge att materialet lämnas ut (a. bet. s. 396 och Ju2007/7205). Vidare nämns som bakgrund en skrivelse till Justitiedepartementet från Åklagarmyndigheten genom riksåklagaren (RÅ) där det påtalas att sekretesskyddet är för svagt när det gäller ljud- och bildupptagningar. Det finns enligt RÅ bland åklagare en utbredd och befogad oro att bevispersoner kommer att motsätta sig ljud- och bildupptagning, vilket i sin tur kan leda till att syftet med att reformera överrättsprocessen kan komma att även- tyras. Det måste därför omgående tillskapas ett mer långtgående sekretesskydd för bildupptagningarna till skydd för rättsprocessen menar RÅ. RÅ har således anslutit sig till JK:s synpunkt, som nämnts tidigare, att det krävs en sekretessregel som tar sikte på att skydda vissa allmänna intressen, främst intresset av att rättsprocesser inte påverkas menligt av att förhör kan lämnas ut. Enligt RÅ har de far- hågor om det mediala intresset för bildupptagningar från rättegångar som JK uttryckte för flera år sedan numera en mycket hög relevans, bl.a. eftersom information via t.ex. internet genom webbplatser så- som YouTube snabbt kan spridas. Det finns enligt RÅ en påtaglig risk för att nuvarande lagstiftning är otillräcklig för att förhindra sådan spridning av bildupptagning av förhör i domstol, eftersom den hörde själv kan begära ut eller medge att annan får ut upptagningen. RÅ har vidare framhållit att enskilda personer kan utsättas för starka påtryckningar från andra än medieföreträdare att begära ut upptag- ningen av sin berättelse. Det innebär att det finns starka skäl för en långtgående sekretess även efter dom, anför RÅ. Om man inför sekre- tess till skydd för rättsprocessen torde det enligt RÅ kunna inne- bära möjligheter till en mycket strikt tillämpning som förhindrar olycklig spridning och påtagliga risker för att bevispersoner mot- sätter sig ljud- och bildinspelning (a. bet. s. 396 f. och RÅ  
 2008-06- 
  
 10 
  
 ÅM-A 
  
  2007/1918). 
 Utredningen konstaterade att den av JK framförda synpunkten i 
 lagstiftningsarbetet inför  
 EMR-reformen 
  om ett behov av en sek- retessregel till skydd för rättsprocessen redan hade behandlats i  
 EMR-propositionen. 
  Regeringen fann då inte anledning att föreslå någon sådan bestämmelse (prop. 2004/05:131 s. 117) och riksdagen 
 92 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 hade ingen annan uppfattning i den frågan. Utredningen anförde att något nytt inte hade framkommit i denna fråga och att det därför saknades anledning att överväga en bestämmelse av det slaget (a. bet. s. 408). 
 I stället tog utredningens överväganden sikte på den av RÅ fram- förda synpunkten att det nuvarande sekretesskyddet för bildupp- tagningar i domstol är bristfälligt och kan leda till en olycklig sprid- ning av bildupptagningar och därmed till påtagliga risker för att bevispersoner i framtiden motsätter sig att höras i domstol eller i vart fall att spelas in med ljud och bild, vilket i sin tur skulle försvåra genomförandet av framtida rättsprocesser vid allmänna domstolar. 
 Insynsutredningen ansåg det uppenbart att det kan finnas ett intresse hos allmänheten att ta del av en domstols processmaterial inklusive det mervärde som en bildupptagning innebär i detta sam- manhang. Utredningen gjorde alltså bedömningen att det finns ett beaktansvärt allmänt intresse av insyn i bildupptagningarna (a. bet. s. 410). 
 För att bedöma frågan om behovet av ytterligare sekretess frågade utredningen i en enkät samtliga tingsrätter och hovrätter i vilken ut- sträckning det förekommit att bevispersoner har begärt att få ta del av bildupptagningen från sitt förhör i domstol. Enkäten visade att efterfrågan på ljud- och bildupptagningar under reformens första tio månader var mycket begränsad och endast i något eller några fall har ljud- och bildupptagningar av förhör fått spridning. Den sprid- ningen tycktes dock inte ha fått några nämnvärda konsekvenser för rättsprocessen i det aktuella målet eller vid berörd domstol och alls inte såvitt avser de allmänna domstolarnas rättsprocesser i stort, an- fördes det. Utredningen ansåg att man knappast kan säga att det finns några konkreta belägg för att införandet av videotekniken medfört problem i rättskipningen vid allmänna domstolar som ger stöd för påståendet att det finns ett sådant behov av utvidgad sekretess som RÅ har gjort gällande. Något rimligt säkert sätt att bedöma riskerna för att det ändå skulle finnas visst fog för de farhågor som RÅ pekat på var knappast möjligt enligt utredningen. Utredningen menade att det inte är givet att det måste finnas ett samband mellan att fram- tida bevispersoner inte kommer att vilja bli hörda i domstol och utformningen av nuvarande sekretesskydd för ljud- och bildupptag- ningar. Det anfördes vidare att eftersom bestämmelsen gäller med ett omvänt skaderekvisit krävs det att det är den hörde själv som ber att få ut upptagningen, att denne efterger sekretessen till förmån för någon annan eller att någon sekretessbrytande bestämmelse är 
 93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 tillämplig. Bevispersoner förfogar därmed själva i stor utsträckning över upptagningarnas eventuella offentlighet. För bedömningen är det också av intresse, anfördes det, att allmänheten har tillgång till ljudupptagningar, som ju i och för sig är offentliga hos domstolen och därmed allmänt tillgängliga. De möjligheter som sedan länge funnits att genom direktsändning i radio eller på internet sprida ljud- upptagningar från domstolsförhandlingar synes inte har föranlett några nämnvärda problem. Även om bildupptagningarna är mer käns- liga menade utredningen att man kan fråga sig om det finns någon mer avgörande skillnad för det skydd av rättsprocessen som RÅ syftar på när det gäller tillgången till bildupptagningar i sådana fall då hörda parter och andra bevispersoner själva medverkar till en sprid- ning (a. bet s. 411 f.) 
 Utredningen ansåg alltså att det finns ett allmänt intresse av insyn i bildupptagningar som görs i domstol från förhör med parter och andra bevispersoner. Behovet av sekretess för sådana bildupp- tagningar för att skydda genomförandet av framtida rättsprocesser framstod dock inte som särskilt påtagligt. Om ytterligare sekretess ska införas borde det ställas högre krav på konkretion i riskbedöm- ningen. Det hänvisades också till förarbetena till sekretesslagen där det påtalades att det är en grundläggande utgångspunkt att största möjliga restriktivitet ska iakttas såvitt gäller sekretess till förmån för allmänna intressen (prop. 1979/89:2 Del A s. 114). Avvägningen mellan å ena sidan det intresse som finns av insyn i bilden till en ljud- och bildupptagning från ett förhör i domstol och å andra sidan det behov av sekretesskydd som finns för bildupptagningarna enligt RÅ ledde alltså utredningen till slutsatsen att ingen ytterligare sek- retessreglering bör införas. Utredningen kom vidare fram till att en sekretessregel till skydd för bildupptagningar med ett skaderekvisit skulle bli mycket svårtillämpbar i det enskilda fallet och därmed inte förutsebar. En regel med absolut sekretess kunde för övrigt inte komma i fråga. Till sist ansåg utredningen att grundlagsenligheten av en sekretessregel till skydd för rättsprocessen kan ifrågasättas när det gäller andra mål och ärenden än brottmål (a. bet. s. 415 f.). 
 Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR 
 Som tidigare nämnts har information inhämtats från domstolarna i samband med att Domstolsverket genomförde en utvärdering av  
 EMR-reformen. 
  Av rapporten Resursfördelningen efter EMR (DV 
 94 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, framgår att det inte är särskilt vanligt att någon vänder sig till domstolarna för att ta del av ett inspelat förhör. De flesta tingsrätter har varit med om det endast vid enstaka till- fällen. Nästan alla tingsrätter har dock en beredskap för en sådan begäran enligt rapporten. I allmänhet innebär det att en förfrågan åtföljs av att en behörig jurist skyndsamt prövar sekretessfrågan och att en eventuell förevisning av upptagningen därefter sker på en lämplig plats i tingsrättens lokaler. Om den som tar del av upptag- ningen inte är en advokat, närvarar enligt rapporten som regel dom- stolspersonal under uppspelningen. 
 Uppgifter som utredningen inhämtat 
 Av de uppgifter som  
 EMR-utredningen 
  inhämtat framgår att vid de flesta tingsrätter har det inte varit någon stor efterfrågan på ljud- och bildupptagningar från allmänheten. Det är främst endast en kopia av ljudupptagningarna som begärs ut och till stor del är det fråga om ombud och offentliga försvarare som efterfrågar materialet. Det förekommer även att åklagarna vill ha en kopia av ljudfilen. När det gäller bilduppgifterna är det begränsad efterfrågan på att få ta del av dem i domstolens lokaler. Inte heller vid hovrätterna har det varit någon stor efterfrågan på att få ut eller ta del av upptagningar. Det har inte förekommit några särskilda problem kring domstolarnas hantering av detta. 
 Som framgått tidigare har utredningen erfarit att det i princip aldrig förekommer att personer som ska förhöras i domstol vägrar att medverka på grund av att förhören tas upp med ljud- och bild. Från advokaterna har uppgetts att klienterna överlag inte uttrycker obehag eller oro inför inspelnings- eller uppspelningssituationerna. Det har inte förekommit att någon valt att maskera sig. Dessa upp- gifter har bekräftats vid utredningens kontakt med vittnesstöd från Brottsofferjouren. Det har därutöver särskilt uppgetts att vittnena uppskattar att förhören spelas in och används senare i processen, så att de slipper komma till domstolen och lämna sin berättelse igen. 
 95 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Överväganden 
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Ljudupptagningar av förhör i tingsrätt begärs ut i samma ut- sträckning som före  
  
 EMR-reformen. 
  
 2. 
  
 Det finns en begränsad efterfrågan bland parter, försvarare och ombud att få ta del av ljud- och bildupptagningarna i dom- stolens lokaler. Hanteringen av detta vid domstolarna fungerar i princip oproblematiskt. 
  
 3. 
  
 Det förekommer inte i någon nämnvärd omfattning att man begär att få ta del av ljud- och bildupptagningar med stöd av sekretessbrytande medgivande från den enskilde. Inte heller har det noterats någon otillbörlig påverkan på parter eller för- hörspersoner att efterge sekretessen i syfte att få ta del av materialet. 
  
 4. 
  
 Det finns inget behov av att införa sådana regler om parts- insyn i RB beträffande ljud- och bildupptagningar, som Insyns- utredningen har föreslagit. Det finns inte heller något behov av att uttryckligen ange i RB att rätten på begäran får lämna ut en kopia av en ljud- och bildupptagning till en part även om sekretess gäller för bilduppgifterna om rätten finner det lämp- ligt. 
  
 5. 
  
 Utredningen delar Insynsutredningens bedömning att behovet av sekretess för bildupptagningar för att skydda genom- förandet av framtida rättsprocesser inte framstår som särskilt påtagligt och att det inte bör införas någon sekretessreglering till skydd för ett allmänt intresse. 
  
 Skälen för bedömningarna 
 I uppdraget att utvärdera användningen av tekniken för ljud- och bildupptagningar har utredningen särskilt fått i uppdrag att under- söka hur upptagningarna har hanterats i förhållande till parter och allmänhet och överväga om det finns behov av de regler om parts- insyn som Insynsutredningen har föreslagit (SOU 2008:93, avsnitt 2) eller av förändringar av reglerna om sekretess (SOU 2010:14, av- snitt 8). 
 96 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Genom Högsta domstolens avgörande som refererats i NJA 2008 
  
 s. 
  
 883 klargjordes rättsläget beträffande partsinsynen och hur den ska förverkligas i det enskilda fallet. Det har därefter bildats en praxis kring hanteringen. Någon särskild problematik har inte förekom- mit vid domstolarna i samband med det. Inte heller har det noterats att det förekommit otillbörlig påverkan på parter att efterge sekre- tessen eller i övrigt otillbörlig spridning av materialet i någon nämnvärd utsträckning. Inspelningssituationerna har inte påverkat vittnen och andra som ska höras att vägra medverka i processen. Av de uppgifter som framkommit under utredningen har hanteringen av ljud- och bildupptagningarna vid domstolarna alltså fungerat bra. 
  
 Utredningen gör bedömningen att det inte råder någon oklarhet i frågan om parts rätt till insyn i processmaterialet och att ljud- och bildupptagningar därvid omfattas av denna rätt, oavsett om sekre- tess gäller. Rätten att få ta del av materialet vid domstolen är också klarlagd. Det har inte framkommit någon kritik mot domstolarnas hantering av dessa ärenden. Den praxis som kommit att råda kring hanteringen av materialet synes tillfredsställande. Farhågorna om problem som en följd av parts insyn i eller tillgång till materialet har inte infriats. 
 Utredningen ser därmed inget behov av att uttryckligen reglera parts rätt till insyn, formen för partsinsyn eller hur den ska förverk- ligas i det enskilda fallet. Inte heller finns det behov av att införa sådana upptagningsförbud som Insynsutredningen föreslagit. Det är därmed inte heller aktuellt att överväga sådana bestämmelser om förbehåll Insynsutredningen föreslagit. 
 Insynsutredningen gjorde bedömningen att behovet av sekretess för bildupptagningar för att skydda genomförandet av framtida rätts- processer inte framstod som särskilt påtaglig. Insynsutredningen ansåg inte att det fanns några konkreta belägg för att införandet av ljud- och bildupptagningar medfört problem i rättskipningen vid all- männa domstolar, som ger stöd för påståendet att det finns ett behov av utvidgad sekretess. 
 Utredningen delar Insynsutredningens bedömning. De nya be- stämmelserna som infördes genom  
 EMR-reformen 
  har varit i kraft i fyra år. Av de uppgifter som utredningen inhämtat finns det inget som tyder på att det finns något konkret behov av utvidgad sekre- tess. Liksom Insynsutredningen anser  
 EMR-utredningen 
  att om ytterligare sekretess ska införas så måste det ställas högre krav på konkretion i riskbedömningen, särskilt med hänsyn till att fråga är om sekretess till förmån för allmänna intressen. 
 97 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utredningen anser alltså inte att det bör införas någon sekretess- reglering till skydd för ett allmänt intresse. 
  
 3.2 
  
 Flexiblare regler och större ansvar för parterna 
  
 3.2.1 
  
 Tidsplaner 
  
 Nuvarande ordning 
 Möjligheterna att upprätta en tidsplan i tvistemål och mål om en- skilt åtal fick en uttrycklig reglering år 2000. Bestämmelserna, som infördes i 42 kap. 6 § tredje stycket och 47 kap. 6 § tredje stycket RB, innebar då att tingsrätten bör upprätta en tidsplan om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat skäl är obehöv- ligt. Regeringen anförde att tidsplaner för förberedelsen av tvistemål i allmänhet kan bidra till att förfarandet blir snabbt och effektivt. Tidsplaner borde upprättas betydligt oftare, något som kunde säker- ställas bäst genom lagstiftning. Regeringen betonade vikten av att en tidsplan såvitt möjligt blir fullständig redan från början och får omfatta även tidpunkt för huvudförhandling. Det ansågs dock även finnas mål i vilka upprättande av en tidsplan skulle sakna mening på grund av att en dom med säkerhet kan antas komma inom en nära- liggande framtid eller där man av annat skäl kan förutse förfarandets gång även utan en plan. Bestämmelsen skulle därför göra undantag för sådana fall där en tidsplan inte behövs. Det anfördes även att om ett mål är av enkel beskaffenhet innebär det i första hand endast att en tidsplan är lätt att upprätta och kan göras mera precis än annars och alltså inte i sig att någon tidsplan inte behövs. När det gäller för- beredelsen av mål som avser enskilt åtal anfördes att enligt 47 kap. RB gäller i stor utsträckning regler som överensstämmer med regler- na i 42 kap. RB om förberedelse i tvistemål. Regeringen ansåg därför att frågan om tidsplanering i mål om enskilt åtal skulle behandlas på samma sätt som man behandlar motsvarande frågor för tvistemål (prop. 1999/2000:26 s. 66). 
 Bestämmelserna om tidsplaner skärptes vid  
 EMR-reformen. 
  De innebär numera att rätten ska upprätta en tidsplan för målets hand- läggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Parterna ska fortlöpande kontrollera att tidsplanen kan hållas såvitt gäller dem och deras bevisning. Om en part bedömer att tidsplanen inte kan hållas ska detta genast an- mälas till rätten. Om rätten bedömer att tidsplanen inte kan hållas 
 98 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ska parterna underrättas om detta. Det finns ingen motsvarande be- stämmelse om tidsplan för hovrättsprocessen. 
 Regeringen anförde i  
 EMR-propositionen 
  att bestämmelsen om upprättande av tidsplan inte hade fått det genomslag som var tänkt. En förklaring till det var svårigheten med att bestämma dag för huvud- förhandling, vilket fick anses vara det viktigaste inslaget i en tidsplan. En annan anledning till att någon tidsplan inte upprättades kunde vara att det ansågs som onödigt arbete då många mål förliks. 
 Som bestämmelsen var utformad kunde rätten underlåta att upp- rätta en tidsplan även i de fall en sådan plan är behövlig, anförde regeringen. En sådan ordning kunde ifrågasättas. Det ansågs att en omsorgsfullt upprättad tidsplan medför en uppstramning och effekti- visering av förberedelsen och ger en god överblick över processen. Det skapar förutsättningar för en snabbare handläggning. Enligt rege- ringens uppfattning var det viktigt att de som ansvarar för målens handläggning arbetar upp en rutin för att upprätta tidsplaner och att domstolarnas arbetssätt och organisation anpassas till detta. Inte minst gäller det att möjliggöra bokning av tid för huvudförhandling. En brist i detta hänseende borde inte utgöra skäl att underlåta att upp- rätta en plan, anfördes det. Regeringen föreslog därför att bestäm- melserna om upprättande av tidsplan skulle justeras så att en tidsplan  
 ska  
 upprättas om det inte är obehövligt. Enligt författningskom- mentaren bör tidsplanen normalt upprättas i samråd med parterna (prop. 2004/05:131 s. 132 f. och s. 240). 
 Bestämmelserna om tidsplan gäller alltså tvistemålshandläggningen i tingsrätt och i mål om enskilt åtal. Några bestämmelser om tids- plan i hovrätt eller i andra måltyper, t.ex. brottmål, finns inte. 
 Målutredningens förslag beträffande tidsplaner 
 I Målutredningens betänkande, Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44, s. 298 ff.), lämnades ett förslag beträffande tidsplaneringen av mål. Förslaget innebar dels att domstolarna för alla mål, dvs. inte endast tvistemål och mål om en- skilt åtal, bör göra en uppskattning av när målet kan förväntas bli avgjort, dels att domstolarna som huvudregel bör upprätta en tidsplan för handläggningen av målen. Endast när detta är obehövligt med hänsyn till målets beskaffenhet eller något annat särskilt skäl bör domstolen avstå från att upprätta en sådan plan. Det föreslogs att tidsplanen bör upprättas så snart det lämpligen kan ske och i samråd 
 99 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 med parterna. De särskilda bestämmelserna om tidsplan för tviste- mål respektive mål om enskilt åtal föreslogs kvarstå oförändrade. 
 Målutredningen framhöll att det finns många fördelar med att domstolen gör en uppskattning av när ett mål kan avgöras. Det åsyftades då inte en fullständig tidsplan med angivande av när olika processhandlingar ska vidtas utan endast ett besked till parterna när de kan förvänta sig ett avgörande. För många parter vore det värde- fullt att kunna få ett sådant besked när målet anhängiggjorts i dom- stolen. Det noterades att detta i praktiken sker redan inom ramen för nuvarande ordning. Målutredningen ansåg dock att parterna alltid bör ha möjlighet att få ett sådant besked och att domstolarna därför för alla mål bör göra en uppskattning av när målet kan förväntas bli avgjort. 
 Därutöver föreslog Målutredningen alltså även allmänna bestäm- melser om upprättande av tidsplaner för alla typer av mål och för alla instanser. Mycket talade enligt utredningen för att tidsplaner kan bidra till att åstadkomma ett snabbare domstolsförfarande också för andra mål än för tvistemål och mål om enskilt åtal som handläggs i tingsrätt. En tidigt upprättad och omsorgsfullt utformad tidsplan bör kunna vara en viktig komponent för att säkerställa att målen avgörs inom rimlig tid. Tidsplanen klarlägger vad som förväntas av rätten, parter och ombud samt fokuserar på processflödet. Den för- bättrade framförhållning som en tidsplan leder till bör minska behovet för parter och ombud att begära anstånd med att efterkomma dom- stolarnas förelägganden. 
 Utredningen ansåg alltså att tidsplaner för handläggningen borde upprättas betydligt oftare än vad som var fallet då och föreslog att det skulle införas allmänna bestämmelser om tidsplaner i alla mål. I de fall beredningen är mer rutinartad eller högst begränsad ansågs det dock ibland inte finnas skäl att upprätta någon tidsplan. Detsam- ma gällde om en dom eller ett slutligt beslut kan förväntas komma inom en näraliggande framtid eller om förfarandet kan förutses också utan en plan. Vidare borde det endast i undantagsfall vara motiverat för högre domstol att upprätta en tidsplan innan frågan om pröv- ningstillstånd avgjorts. Bestämmelserna om tidsplaner föreslogs därför göra undantag för de fall där tidsplaner inte behövs. 
 100 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Domstolsverkets rapport om resursfördelningen efter EMR 
 Domstolsverket har till sin rapport Resursfördelningen efter EMR, (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, inhämtat uppgifter från bl.a. dom- stolarna angående tillämpningen av de nya bestämmelserna. Enligt rapporten är tingsrätterna generellt sett positiva till de skärpta be- stämmelserna om tidsplan. Vissa tingsrätter upprättade tidsplaner redan tidigare. Andra uppgav att de sällan upprättar tidsplaner även efter reformen. Flera tingsrätter beskrev positiva effekter av arbetet med tidsplaner, exempelvis genom att de hjälper till att fokusera på målets avgörande redan tidigt i processen. Några tingsrätter angav att arbetet med tidsplaner har förkortat handläggningstiderna och att det innebär lättnader för beredningspersonalen. 
 I rapporten rekommenderar Domstolsverket att det vid dom- stolarna bör finnas enhetliga och effektiva rutiner för hur och när tidsplaner upprättas i målen. 
 Uppgifter från domstolarna och advokaterna 
 Domstolarna 
 Från domstolarna har uppgetts att tidsplaner upprättas på de flesta håll och i de flesta tvistemål. De upprättas i allmänhet i samråd med parterna i samband med den muntliga förberedelsen och skrivs ofta in i protokollet eller i en bilaga till protokollet. På många håll läggs även tid för huvudförhandling in i tidsplanen. På vissa håll kombi- neras tidsplan och sammanställning med ett s.k. litet stupstocksföre- läggande. Från några tingsrätter har uppgetts att tidsplanerna ofta inte kan hållas och att det därför inte bokas in tid för huvudförhandling förrän i ett senare skede. Någon tingsrätt har uppgett att vänte- tiden för en huvudförhandlingstid är så lång att det inte kan bokas in någon tid vid den muntliga förberedelsen. Överlag anser man att arbetet med tidsplaner har en positiv inverkan på handläggnings- tiden och involverar parterna i processen. 
 Exempel på tidsplaner, se bilaga 2 i Del 2. 
 101 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Advokaterna 
 Advokaternas erfarenheter av tidsplaner är goda på flera håll. Det anses att de främjar en effektiv handläggning av målen. Många anser att tidsfristerna hålls bra. Någon har anfört att tidsplaner görs för sällan och ofta för sent. Det har också understrukits att tingsrätten måste vara noggrann med att upprätta tidsplanen i samråd med parter- na så att den blir realistisk. Några advokater har påtalat att tids- planerna är bra men måste respekteras även av domstolarna. Från något håll har anförts att tidsplaner nästan aldrig förekommer men att tid för huvudförhandling ändå alltid bokas i ett tidigt skede. Det har också påpekats att tidsplaner inte alltid behövs och att de måste anpassas till det enskilda fallet. 
 Justitieombudsmannen 
 Vid utredningens besök hos Justitieombudsmannen (JO) framkom att JO vid sina inspektioner har granskat i vilken mån tidsplaner upp- rättas. JO har då konstaterat att det inte alltid finns någon tidsplan upprättad i målen. 
 Efter JO:s inspektion vid Östersunds tingsrätt i februari 2012 gjorde JO Bridges vissa uttalanden beträffande bl.a. tidspla- ner. Under inspektionen noterades ett antal mål där handläggningen, främst handläggningstiden, kunde ifrågasättas. Vidare granskades flera mål där någon tidsplan inte upprättats trots att det inte kunde sägas att detta var obehövligt. 
 Med anledning av detta anförde JO Bridges, med hän- visning till förarbetsuttalanden (prop. 2004/05:131 s. 132 f.), bl.a. följande (JO Dnr  
 753-2012). 
  Enligt 42 kap. 6 § tredje stycket RB ska rätten driva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgöran- de av målet. Denna förpliktelse fullgör rätten främst genom formell processledning som består i olika åtgärder för att styra processens yttre förlopp men även genom materiell processledning, som bl.a. innebär att rätten ska verka för att tvistefrågorna blir klarlagda. För att kunna fullgöra sin skyldighet är det av vikt att rätten agerar med fasthet i båda nu nämnda avseenden och hela tiden är aktiv under förberedelsen. Enligt bestämmelsens fjärde stycke ska rätten upprätta en tidsplan för målets handläggning, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. En om- sorgsfullt upprättad tidsplan medför en uppstramning och effekti- 
 102 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 visering av förberedelsen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över processen och vilka åtgärder som återstår att vidta för att få målet till avgörande. 
 Överväganden 
  
 Bedömning:  
 De skärpta bestämmelserna om tidsplan i tvistemål har medfört att tidsplaner upprättas i mycket stor utsträckning. Tillämpningen har fallit väl ut. Bestämmelserna behöver inte skärpas ytterligare. Det finns inget behov av att införa regler om tidsplan i hovrättsprocessen eller generella bestämmelser om tids- planer. 
 Skälen för bedömningen 
 Vi har fått i uppdrag bl.a. att utvärdera hur de nya bestämmelserna i  
 EMR-reformen 
  har fungerat i praktiken. I uppdraget har ingått att kartlägga och analysera hur reglerna som syftar till att göra hand- läggningen av mål och ärenden mer flexibel har tillämpats. I denna del har vi särskilt haft i uppdrag att undersöka i vilken omfattning och på vilka sätt tidsplaner har upprättats. Under utredningen har även väckts frågan, bl.a. mot bakgrund av Målutredningens förslag, om det finns anledning att införa bestämmelser om tidsplan även i hovrättsprocessen. 
 Tidsplaner upprättas i stor utsträckning på de flesta håll och då i samband med den muntliga förberedelsen och i samråd med parter- na. Såväl domstolar som parter anser dock att det ibland kan vara svårt att hålla de utsatta tiderna. Det går inte alltid att boka en huvudför- handlingstid redan i samband med den muntliga förberedelsen på grund av att tingsrättens huvudförhandlingsschema är fulltecknat. Från advokaterna har understrukits att handläggningen måste an- passas till varje enskilt fall, vilket innebär att främst i mycket om- fattande mål en tidsplan bör upprättas i ett mycket tidigare skede av handläggningen än vad som normalt förekommer. På det hela taget verkar dock såväl domstolar som parter nöjda med hur bestämmel- sen kommit att tillämpas. De uppgifter som utredningen inhämtat stämmer väl överens med vad som framkommit av Domstolsverkets rapport från år 2010. 
 103 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kan då målsättningen med de skärpta bestämmelserna om tids- plan anses uppfyllda? Utredningens erfarenheter säger att tillämp- ningen av bestämmelsen har fallit väl ut. Även om de flesta parter redan tidigare, av naturliga skäl, tagit erforderligt ansvar för att driva processen framåt har bestämmelsen tydliggjort parternas ansvar under förberedelsen. Bestämmelsen kan även sägas ha bidragit till en ut- trycklig dialog mellan domstol och parter i fråga om att föra pro- cessen fram till ett avgörande. 
 Syftet med bestämmelserna om tidsplan är att effektivisera hand- läggningen av tvistemål och driva processen framåt mot ett avgöran- de. Som nämns i motiven medför en omsorgsfullt upprättad tidsplan en uppstramning och effektivisering av förberedelsen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över processen och de åtgär- der som återstår att vidta för att få målet avgjort. Erfarenheter från domstolar som har drivit ett väl utvecklat arbete med förberedelse- arbetet i tvistemål (exempelvis Umeå tingsrätt, se avsnitt 3.2.2) visar att en väl utformad tidsplan bidrar till en effektivare och snabbare process. Detta är även något som har tagits upp i det nämnda JO- beslutet. 
 Vinsterna med en tidsplan gör sig gällande främst i tingsrätt. I många tvistemål är förberedelsen av målet i tingsrätten ofta lika eller mer omfattande än arbetet med själva avgörandet av målet. I hov- rätten är beredningsinslaget betydligt mer begränsat och processen har en mer förutsägbar utveckling även sedan rätten tagit ställning till frågan om prövningstillstånd. Behovet av en tidsplan är därmed inte så stort i hovrätten. Under utredningen har det inte heller fram- kommit något som tyder på behov av tidsplaner i hovrätten för att effektivisera eller strama upp processen där. Inte heller har det fram- kommit något som talar för att det i övrigt behövs mer generella bestämmelser om tidsplaner. Förberedelsemomenten i brottmål är begränsade och genom  
 EMR-reformen 
  finns utvidgade möjligheter till förberedelsesammanträden som också syftar till effektivitet. Även om det naturligtvis kan finnas enstaka fall där en tidsplan i exempelvis ett tvistemål i hovrätten skulle vara av värde så ser utred- ningen inte att det finns några skäl att generellt lagstifta om detta. Detsamma gäller frågan om mer generella bestämmelser för alla mål- typer. 
 Utredningen gör alltså bedömningen att bestämmelsen i 42 kap. 6 § fjärde stycket RB om tidsplan fallit väl ut och att inga ändringar behöver göras i bestämmelsen. Dock vill utredningen framhålla vikten av att handläggningen anpassas till det enskilda fallet. Särskilt i stora 
 104 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 och tidsödande mål kan det behövas en tidsplan i ett tidigt skede av handläggningen, även om den på detta stadium varken kan eller be- höver vara fullständig. 
  
 3.2.2 
  
 Sammanställningar 
  
 Nuvarande ordning 
 År 1987 infördes en bestämmelse i 42 kap. 16 § RB som då innebar att rätten bör göra en skriftlig  
 sammanfattning  
 av parternas stånd- punkter, så som de uppfattats av rätten, om det är till fördel för hand- läggningen av målet. Bestämmelsen skärptes i samband med EMR- reformen. Enligt nuvarande lydelse gäller alltså att tingsrätten ska i tvistemål, om det är till fördel för handläggningen av målet, göra en  
 sammanställning  
 av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. Tingsrätten får därutöver före- lägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna ska innan förberedelsen avslutas få tillfälle att yttra sig över sam- manställningen. 
 En bestämmelse om sammanställningar finns även för hovrätts- processen (50 kap. 12 a § RB). Den innebär att hovrätten  
 bör  
 göra en sammanställning om det är till fördel för handläggningen. 
 I förarbetena till den genom  
 EMR-reformen 
  skärpta bestämmel- sen anfördes att det inte var adekvat att tala om sammanfattningar med hänsyn till vad de var avsedda att innehålla. Det var i stället fråga om sammanställningar av ståndpunkterna i målet. Det anfördes att systemet med sammanställningar inte hade fått någon mer allmän tillämpning i domstolarna. En förklaring var bestämmelsens Garcia tativa utformning. Enligt regeringens mening skulle en mer frekvent användning av sammanställningar ha flera fördelar. En sammanställ- ning ger såväl rätten som parterna en god överblick över processen och vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att målet ska bli klart för avgörande. Den skapar vidare bättre förutsättningar för en kon- centrerad och effektiv huvudförhandling. Arbetet med sammanställ- ningen ansågs tvinga parterna att precisera sina ståndpunkter. En välskriven sammanställning var också många gånger till stor hjälp vid domskrivningen. Mot bakgrund av de fördelar man kunde se ansåg regeringen att den då gällande fakultativa ordningen kunde ifrågasättas. Det fanns alltså starka skäl att skärpa kravet så att sam- manställningar görs oftare. Utgångspunkten borde enligt regeringen 
 105 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 vara att en sammanställning upprättas successivt under förberedel- sen av målet. För att markera detta togs den tidigare tidsangivelsen bort, enligt vilken sammanställningen skulle göras innan förbere- delsen avslutas. I enklare mål, där arbetet med en sammanställning framstår som ett onödigt merarbete som knappast gagnar utan snarare försenar handläggningen, ansågs det inte vara till fördel för hand- läggningen med en sammanställning. Detsamma gällde mål där stäm- ningsansökningen och svaromålet, eventuellt tillsammans med ett protokoll från ett sammanträde under förberedelsen, är fullt tillräck- liga för att målet ska kunna företas till avgörande (a. prop. s. 130 f. och s. 242 f.). 
 Enligt 42 kap. 14 § RB bör rätten, om det är till fördel för utred- ningen i målet, före sammanträde eller fortsatt skriftväxling tillställa parterna en  
 förteckning över frågor  
 som bör tas upp under den fort- satta handläggningen. Inte sällan sker detta genom att rätten i sam- manställningen inflikar frågor och förelägganden på sådana punkter där komplettering behöver ske. Denna typ av utbyggda sammanställ- ningar kallas ofta processlägesöversikter. 
 Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR 
 Av Domstolsverkets rapport om resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, framgår att rutinerna för när och hur sammanställningar upprättas skiljer sig åt mellan tingsrätterna och även ibland inom en tingsrätt. Flera av domarna har ansett att arbetet med sammanställningar utgör en tillkommande arbetsupp- gift som är tyngande för notarier och domare. Flera av de tingsrätter som upprättar sammanställningar har dock framhållit nyttan med arbetet och beskrivit positiva effekter för målhanteringen. I rappor- ten rekommenderades att det vid domstolarna bör finnas enhetliga och effektiva rutiner för hur och när sammanställningar upprättas i målen. Det ansågs att sammanställningar bör upprättas i ett tidigt skede av processen och gärna i form av ett s.k. sammanställnings- protokoll. 
 106 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Uppgifter från domstolarna och advokaterna 
 Domstolarna 
 Av uppgifterna som utredningen har inhämtat från domstolarna framgår att det varierar över landet i vilken utsträckning tingsrätter- na arbetar med sammanställningar. På många håll används samman- ställningar i stor utsträckning. Vid några av de tingsrätter som utred- ningen har besökt eller varit i kontakt med görs sammanställningar i alla mål. De upprättas ofta efter muntlig förberedelse i mål som inte förlikts och fogas ihop med förberedelseprotokollet. Det före- kommer också att en sammanställning påbörjas före den muntliga förberedelsen och skickas ut till parterna inför den. Sammanställ- ningen används sedan vid färdigställande av s.k. tryck, som görs inför huvudförhandlingen, och vid domskrivningen. På andra håll görs sammanställningar i varierande grad beroende på målens karaktär och tillgänglig tid. Vid någon tingsrätt görs sammanställningar i princip inte alls på grund av tidsbrist. Det är sällan som parterna själva begär att en sammanställning upprättas. Vid flera tingsrätter är det notarier- na som påbörjar sammanställningen varefter ordföranden efterhand kompletterar i den. 
 På flera håll förekommer samverkan mellan tingsrätterna i sär- skilda tvistemålsnätverk, där tvistemålsprocessen diskuteras och olika rutiner arbetas fram. Exempelvis samverkar tingsrätterna i övre Norrland i ett sådant nätverk. Utredningen har besökt en av dessa tingsrätter, Umeå tingsrätt, och fått en bild av hur det fungerar. Tvistemålen handläggs där regelmässigt så att stämning och kallelse till muntlig förberedelse går ut samtidigt. Sammanställningar görs i alla tvistemål, antingen som en bilaga till förberedelseprotokollet eller i protokollet. Till detta fogas alltid en tidsplan. Vid den muntliga förberedelsen bokas datum för huvudförhandling och parterna kallas till denna. Ofta görs också en processlägesöversikt eller process- lägesanalys som klargör vilka frågor tingsrätten har att ta ställning till och vilka punkter som parterna bör klarlägga, kommentera eller kom- plettera. Sammanställningen används sedan vid huvudförhandlingen och utgör grund för trycket. Det s.k. lilla stupstocksföreläggandet används inte så ofta utan förbehålls de fall där det verkligen behövs. Vid huvudförhandlingen, i mål med tre domare, görs oftast en kor- tare sakframställning av parterna. I övrigt hänvisas till sammanställ- ningen och andra handlingar. I endomarmål görs oftast ingen sak- framställning utan hänvisning sker till sammanställningen, något som 
 107 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ses som en fördel när en part processar utan ombud. Verksam- hetsmålet för tvistemålen är att huvudförhandling ska hållas inom sex månader från det att målet kommer in. Detta uppnås till 75 procent. 
 Lycksele tingsrätt ingår i det nämnda nätverket. Lagmannen Wallace har till utredningen framhållit sammanställningarnas be- tydelse för en effektiv och rättssäker handläggning. Vid tingsrätten görs sammanställningar, ofta med en processlägesanalys, i alla tviste- mål som går vidare till muntlig förberedelse eller som ska avgöras utan huvudförhandling efter slutföreläggande. Detta görs i såväl enkla mål, där sammanställningen går snabbt att göra, som i komplicerade mål, där sammanställningar är nödvändiga. I båda fallen bidrar sam- manställningen till ett rättssäkert avslut och underlättar domskriv- ningen väsentligt. 
 De flesta tingsrätter som regelmässigt använder sammanställ- ningar har uppgett att detta är en alldeles utmärkt metod för för- beredelsen av tvistemål. Den anses inte innebära en extra arbets- uppgift och den bidrar till en effektiv handläggning. Domaren håller sig uppdaterad med målet och notarierna får en stimulerande och juridiskt kvalificerad uppgift. Även om en stor andel mål blir förlikta innan huvudförhandlingen anses det på många håll värdefullt att sam- manställningar upprättas. 
 Advokaterna 
 Advokaterna uppskattar systemet med sammanställningar. Samman- ställningar är ganska vanligt förekommande och på de flesta håll anses de vara av god kvalitet. De anses bidra på ett mycket bra sätt till utredningen av målet och kan också underlätta förlikningar. Om bestämmelsen tillämpas som den ska är den ett bra verktyg. Någon har förordat att bestämmelserna skärps så att de tillämpas mer kon- sekvent. 
 Många advokater har dock uppgett att systemet tillämpas väldigt olika. Många anser att sammanställningen med fördel kan skickas ut före den muntliga förhandlingen, helst i så god tid att ombuden hinner förbereda sig. Det anses inte tillfredsställande när domstolen utan bearbetning klipper in text ur parternas inlagor. Det har också framförts att sammanställningar inte får göras för sent under bered- ningen. När det inte fungerar bra med sammanställningar anses det ofta bero på storrotelsystemet vid vissa tingsrätter, som innebär att domarna inte svarar för handläggningen av målet från början och 
 108 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ända till slutet. Det finns enligt advokaterna risk för att ingen riktigt tar ansvar för förberedelsen och sammanställningarna görs då för sent. 
 Det förekommer, men inte så ofta, att parterna får lämna under- lag till sammanställningarna. Advokaterna utgår då från att tings- rätten bearbetar materialet. 
 Justitieombudsmannen 
 Justitieombudsmannen (JO) har vid inspektioner konstaterat att det inte alltid finns sammanställningar upprättade i målen. 
 Vid sin tidigare nämnda inspektion vid Östersunds tingsrätt gjor- de JO Bridges även vissa uttalanden om sammanställningar (JO Dnr  
 753-2012). 
  Han framhöll att ett sätt att skapa en god överblick över processen och över vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att målet ska bli klart för avgörande är att i enlighet med 42 kap. 16 § RB göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkan- den och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. En sådan sammanställning skapar bättre förutsättningar för en kon- centrerad och effektiv huvudförhandling. Arbetet med samman- ställningen tvingar parterna att precisera sina ståndpunkter. En väl- skriven sammanställning kan också många gånger vara till stor hjälp vid domskrivningen. Enligt JO Goodwin uppfattning skulle det i flera av de granskade målen ha varit till fördel för handlägg- ningen om en sammanställning hade gjorts. Det framhölls samman- fattningsvis att arbetet med sammanställningar bidrar till att effek- tivisera handläggningen av tvistemålen. 
 Överväganden 
  
 Förslag:  
 Reglerna i 42 kap. 16 § RB om upprättande av sam- manställningar av parternas ståndpunkter vid handläggningen av tvistemål i tingsrätten skärps. Rätten ska göra en skriftlig sam- manställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehöv- ligt. 
  
 Bedömning:  
 Bestämmelsen i 50 kap. 12 a § RB om sammanställ- ningar bör även i fortsättningen vara fakultativ för hovrätterna. 
 109 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Skälen för förslaget och bedömningarna 
 Som ett led i uppdraget att kartlägga och analysera hur reglerna som syftar till att göra handläggningen av mål och ärenden mer flexibel har tillämpats har vi särskilt undersökt i vilken omfattning och på vilka sätt som sammanställningar i tvistemål har upprättats och över- vägt om det behövs förändringar i regelverket. 
 Våra undersökningar har visat en stor variation i tillämpningen av bestämmelserna om sammanställningar. Detta framkom redan i Dom- stolsverkets rapport från år 2010. Ytterlighetsfallet är en tingsrätt där sammanställningar i princip aldrig upprättas jämfört med andra tingsrätter som alltid gör sammanställningar. Vid de tingsrätter där sammanställningar upprättas i alla mål använder man medvetet sam- manställningen som en av grundpelarna i förberedelsearbetet. På andra håll verkar det upprättas sammanställningar ganska ofta men med en varierad tillämpning inom tingsrätten – mellan olika avdelningar, enheter eller rotlar. Vid de flesta tingsrätter görs det sammanställ- ningar i ganska stor utsträckning. 
 Anledningen till variationerna kan vara hur varje enskild domare tolkar rekvisitet om det är till fördel för handläggningen. Den be- dömningen kan i sin tur påverkas av hur domstolarna valt att be- driva förberedelsearbete och hur den inre organisationen ser ut. På vissa håll anser man sig inte ha tid med denna arbetsuppgift och ser den som en extra pålaga. På andra håll betraktas den inte som en extra arbetsuppgift utan som en nödvändig och värdefull del av för- beredelsearbetet. Där betraktas arbetet med sammanställningar som en kvalificerad och från utbildningssynpunkt mycket bra uppgift för notarierna. 
 Erfarenheterna från Umeå tingsrätt och andra domstolar som arbetar på samma sätt talar för att sammanställningarna är ett bra sätt att effektivisera förberedelsearbetet i tvistemål. Detta stämmer väl överens med grundtanken bakom lagändringen. Av särskild bety- delse är också  
 JO-uttalandet 
  om att såväl tidsplaner som samman- ställningar bidrar till att effektivisera handläggningen av tvistemålen. 
 Vid många tingsrätter upprättas alltså sammanställningar i ganska stor utsträckning. Det är dock utredningens bedömning att det bör ske i mycket större utsträckning. Det är viktigt inte minst för parter och ombud att veta att man kan förvänta sig både tidsplaner och sammanställningar i de flesta målen. Bestämmelserna har alltså inte tillämpats fullt ut som det var tänkt. En mer enhetlig tillämpning är eftersträvansvärd. Det kan åstadkommas genom att bestämmel- 
 110 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 sen skärps ytterligare och formuleras i överenstämmelse med rekvi- siten för tidsplaner. En skärpt bestämmelse skulle medföra att sam- manställningar upprättas väsentligt mer än i dag. Det skulle också främja en mer enhetlig tillämpning och på så sätt bidra till den moder- nisering och effektivisering av tvistemålsprocessen som  
 EMR-refor- 
  men syftade till. 
 Förberedelsen är en grundbult i tvistemålsprocessen i tingsrätt. Beredningsmomentet i hovrätt är i de flesta tvistemål inte alls lika omfattande Det finns därför inget behov av en uppstramning för hov- rätternas del. 
 Utredningen föreslår alltså en skärpning av bestämmelsen i 42 kap. 16 § RB. Rätten ska göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grun- das på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Rätten ska fortfarande kunna före- lägga parterna att lämna underlag för sammanställningen och par- terna ska innan förberedelsen av målet avslutas få tillfälle att yttra sig över sammanställningen. 
 Innehållet i en sammanställning 
 Det har under utredningen diskuterats vad en sammanställning ska innehålla. I betänkandet En modernare rättegång (SOU 2001:103, s. 197 f.) anförde 1999 års rättegångsutredning att som minimikrav bör gälla att det i sammanställningen anges yrkanden och inställ- ningen till motpartens yrkanden. Vidare borde de omständigheter som parterna åberopat till grund för sin talan anges, dvs. rättsfakta. För kärandens del utgörs rättsfakta av de omständigheter som till- sammans bildar grunden för yrkandet. För svarandens del utgörs rätts- fakta av de omständigheter som bildar motfakta. Dessutom angavs i betänkandet att parternas inställning till vad motparten åberopat ska framgå av sammanställningen, vilket närmare bestämt innebär inställ- ningen till de rättsfakta som åberopats. 
 Som 1999 års rättegångsutredning anfört får bestämmelserna om sammanställningar betraktas som minimiregler. Det som brukar kallas rättsfakta ska alltså finnas med. Överhuvudtaget bör parternas s.k. egentliga grunder finnas med oavsett vad man kallar dem. Ofta är det lämpligt att en ostridig bakgrund redovisas liksom bevisupp- gifter med förhörs- och bevisteman. Det torde ofta vara en fördel att sammanställningen på detta sätt görs mer komplett. 
 111 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Som anfördes i  
 EMR-motiven 
  är tanken att sammanställningen ska upprättas successivt under målets handläggning. Sammanställ- ningen görs alltså med fördel inför eller i samband med den muntliga förberedelsen som hålls i målet. Då kan den också tas in i protokollet och ersätta redogörelser för vad parterna har anfört vid sammanträ- det. Även tidsplanen kan fogas till sammanställning och protokoll. På så vis blir sammanställningen inte någon extra arbetsuppgift utan fungerar tillsammans med tidsplanen som samverkande verktyg. 
 Det goda exemplet är ofta ett bättre verktyg än pekpinnar. Där- för har utredningen från landets största respektive minsta tingsrätter inhämtat några exempel på sammanställningar och tidsplaner som återfinns i bilaga 2 i Del 2. 
  
 3.2.3 
  
 Hänvisning till handlingar i målet 
  
 Nuvarande ordning 
 Enligt 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB ska ett sammanträde för huvudförhandling i tingsrätten vara muntligt. Detta gäller även för huvudförhandling i högre rätt (50 kap. 17 §, 51 kap. 17 § och 55 kap. 15 § RB). Kravet på muntlighet medför att processmateria- let vid huvudförhandlingen ska läggas fram i muntlig form. Har huvudförhandling hållits får domen grundas endast på det som har förekommit vid den förhandlingen (17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB). De principer om muntlighet och omedelbarhet som här lades fast var viktiga element i den stora omstöpning av rättegångsordningen som RB utgjorde. 
 Enligt de regler som år 1971 infördes om huvudförhandling i förenklad form behöver det som förekommit vid den muntliga för- beredelsen inte upprepas vid huvudförhandling (42 kap. 20 § tredje stycket RB). 
 Genom  
 EMR-reformen 
  mjukades kravet på muntlighet upp. Det infördes en möjlighet att vid huvudförhandlingen hänvisa till hand- lingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Regeringen anförde att muntlighetsprincipen visserligen även i fortsättningen borde spela en central roll när det gäller formerna för hur processmaterialet pre- senteras för domstolen. En muntlig handläggningsform ansågs nor- malt skapa det bästa underlaget för en riktig bevisvärdering samtidigt som den underlättar för rätten och parterna att uppfatta vad som utgör processmaterial. Dock konstaterades det att en strikt tillämp- 
 112 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ning av kravet på muntlighet ibland leder till att förfarandet blir tungrott, tidsödande och kostnadskrävande samtidigt som det finns mål där det kan försvåra för rätten och parterna att tillgodogöra sig materialet endast på grundval av det som sägs vid huvudförhand- lingen. Det är därför ofta en förutsättning för att rättegången ska kunna genomföras på ett bra sätt att de inblandade noga går igenom det skriftliga materialet redan före huvudförhandlingen. I stora och komplicerade mål med omfattande skriftligt material skulle ett system som tillåter hänvisning till det skriftliga materialet uppenbarligen ha betydande fördelar. I mål där enskilda processar utan ombud kan parterna ha svårt att uttrycka sig muntligen inför rätten och lägga fram sin sak omedelbart vid huvudförhandlingen. Även i dessa fall skulle det många gånger kunna underlätta genomförandet av huvud- förhandlingen om parterna fick hänvisa till t.ex. ett protokoll från en muntlig förberedelse eller en sammanställning enligt 42 kap. 16 § RB. Även i brottmål kunde det finnas fördelar med att ersätta en del muntliga moment med en hänvisning till handlingar. Framför allt gällde detta när skriftlig bevisning och olika former av sakkunnig- utlåtanden läggs fram och när personutredningar ska gås igenom. Vad som nu sagts talade enligt regeringen för en viss uppmjukning av kravet på muntlighet. Regeringen ansåg alltså att det i de be- stämmelser som anger huvudförhandlingens innehåll och yttre för- lopp bör anges att vad parterna anför under huvudförhandlingen i form av yrkanden, inställningar och utvecklande av talan bör kunna ske genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Det borde vidare vara möjligt att presentera skriftlig be- visning eller tidigare upptagen muntlig bevisning genom hänvisning till den skriftliga bevisningen eller till en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av muntlig bevisning. I brottmål borde det dessutom vara möjligt att presentera utredning om den tilltalades personliga förhållanden (personalia) genom hänvisning till hand- lingarna. I huvudsak samma regler borde gälla för samtliga tre dom- stolsinstanser (prop. 2004/05:131 s. 146 f.). 
 Nuvarande ordnings utgångspunkt är alltså fortfarande att huvud- förhandlingen är muntlig. Dock får framställningar, dvs. yrkanden, inställning och utveckling av talan, ske genom hänvisningar till hand- lingar i målet om rätten finner det lämpligt. Detsamma gäller bevis- ningen. Hänvisningsmöjligheten gäller i såväl tvistemål som brott- mål, se 43 kap. 7 och 8 §§, 46 kap. 6 §, 50 kap. 18 och 19 §§, 51 kap. 18 och 19 §§ samt 55 kap. 15 § RB. I brottmål får enligt 46 kap. 9 § RB uppgifter om den tilltalade från belastningsregistret och utred- 
 113 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning om den tilltalades personliga förhållanden läggas fram genom hänvisningar till handlingar i målet. 
 I författningskommentaren i  
 EMR-propositionen 
  anförde rege- ringen beträffande tvistemålsbestämmelserna att dessa möjliggör hän- visningar till samtliga handlingar i tingsrättens akt, t.ex. stämnings- ansökan och inlagor där någon fråga utvecklas särskilt och en skriftlig sakframställning som upprättats för att ersätta eller komplettera en muntlig framställning. En hänvisning ska även kunna ske till en sam- manställning som rätten upprättat enligt 42 kap. 16 § RB. Det är rätten som har det slutliga avgörandet om och i vilken mån som hän- visningar ska få ske. Parterna bör dock ha ett stort inflytande i frågan, ansåg regeringen. Saken bör normalt diskuteras under förberedelsen så att det inför huvudförhandlingen är klart vilken handläggnings- form som är aktuell. Beträffande bevisningen i tvistemål ska man enligt författningskommentaren kunna hänvisa till all bevisning i skriftlig form och även till muntlig bevisning som inte ska tas upp på nytt, t.ex. vittnesförhör som tagits upp utom huvudförhandling och som enligt 35 kap. 13 § första stycket inte behöver tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. Även beträffande bevisningen bör det en- ligt kommentaren vara klart innan huvudförhandlingen om hänvis- ning ska ske eller inte (a. prop. s. 245 f.). 
 Beträffande brottmålen anfördes i författningskommentaren att bestämmelsen innebär att åklagarens yrkande och gärningsbeskriv- ning, den tilltalades ståndpunkt och grunden för denna, utvecklandet av talan samt bevisningen i målet får presenteras genom hänvisningar till handlingar. Det ansågs att möjligheten att använda sig av hänvis- ningar framför allt bör tillämpas i mer vidlyftiga mål med omfattande skriftligt material. När det gäller åklagarens yrkanden och gärnings- beskrivning borde det enligt författningskommentaren som regel inte komma i fråga att ersätta en uppläsning av yrkandet med en hänvisning till stämningsansökan. Det borde komma i fråga endast i omfattande eller komplicerade mål där det kan vara svårt att tillgodo- göra sig åklagarens yrkande på grundval endast av den muntliga pre- sentationen. Rätten har ansvaret för bedömningen av om och i vilken utsträckning som det är lämpligt med hänvisning. Parterna borde ha ett stort inflytande även här och rätten borde vara försiktig att mot en parts vilja bestämma att processmaterial ska läggas fram genom en hänvisning till handlingarna. Även för brottmålens del framhölls att frågan om hänvisning i allmänhet bör vara avgjord i god tid före huvudförhandlingen. I vissa fall borde det dock kunna godtas att frågan avgörs först vid huvudförhandlingen (a. prop. s. 253 f.). 
 114 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR 
 Den tidigare nämnda rapporten Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, tar även upp tillämpningen av be- stämmelserna om hänvisning. Av rapporten framgår att det vid de flesta tingsrätter relativt ofta förekommer hänvisning till skriftligt material. I dispositiva tvistemål sker hänvisning bl.a. till sammanställ- ningar och till skriftlig bevisning. I familjemål är det vanligt med hänvisning till vårdnadsutredningar. Hänvisning förekommer även i brottmål, men inte lika ofta som i tvistemål. Som exempel nämns att hänvisning ibland sker till personalia och till skriftlig bevisning i mer omfattande ekobrottmål. Enligt rapporten pekar utvecklingen mot en ökad tillämpning av hänvisning. I flera hovrätter är det enligt rapporten relativt vanligt med hänvisning till skriftliga handlingar. Enligt någon hovrätt innebär detta en betydande besparing. Vid någon hovrätt var det mindre vanligt med hänvisning. Där ansågs att en genomgång av handlingarna ändå behövs och att det därför är mer resurseffektivt för domstolen att gå igenom materialet vid för- handlingen. 
 I rapporten föreslås och rekommenderas i dessa avseenden bl.a. att domstolarna bör arbeta för att hålla frågan om hänvisning levande och sträva efter att ta tillvara de situationer när hänvisning lämpar sig och ge processekonomiska fördelar. Vidare bör domstolarna diskutera användningen av hänvisning och utbyta erfarenheter såväl inom domstolen som mellan domstolarna i syfte att bilda en mer enhetlig tillämpning av bestämmelserna. Dessutom borde det inom domstolarna finnas enhetliga och effektiva rutiner för hur frågan om hänvisning fångas upp och bereds. 
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna 
 Tingsrätterna 
 Vid utredningens besök hos tingsrätter har framkommit att hän- visning används i skiftande utsträckning vid domstolarna och att det varierar mellan olika typer av mål och handlingar. Flera anser att hän- visning fungerar bättre i tvistemål än i brottmål. Främst används hänvisning beträffande skriftlig bevisning. Många har uppgett att metoden då används i kombination med att parterna muntligen pekar på det väsentliga i materialet och ger vad man kan kalla läsanvisningar. 
 115 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 De flesta anser att metoden har inneburit en förenkling av proces- sen och en flexiblare ordning. 
 Från tingsrätterna har uppgetts att hänvisning används oftare i tvistemål än i brottmål och främst i fråga om skriftlig bevisning. Någon har uttryckt tveksamhet inför att använda hänvisning till yrkanden och gärningsbeskrivning i brottmål. Andra har ansett att detta fungerar bra även när det gäller yrkanden och gärningsbeskriv- ningar och särskilt när det är fråga om många åtalspunkter av samma slag och när mål avgörs i den tilltalades utevaro. En del motiverar uppläsning av yrkanden, gärningsbeskrivningar och gjorda beslag med att det ger ett bra tillfälle för domstolen till kontroll och av- stämning. Ett exempel i motsatt riktning är ett mycket omfattande brottmål där hänvisning gjorts till både yrkanden och inställning, något som föll mycket väl ut (se avsnitt 3.1.2). 
 Som skäl för att inte använda hänvisning i brottmål har några domstolar pekat på att man vid dessa tingsrätter inte skickar ut stäm- ningsansökan och andra handlingar till nämndemännen och att dessa inte har rätt till inläsningsarvode. Domstolarna har pekat på att det ofta är svårt för nämndemännen att tillgodogöra sig innehållet vid hänvisning till mer omfattande material. Någon tingsrätt har upp- gett att åklagarna, i större mål, redan i stämningsansökan anger vad man vill presentera genom hänvisning och att åklagaren ger in kopior av detta material för utdelning till nämndemännen. Från andra håll har framkommit att domstolen och åklagaren brukar samråda i för- väg i frågan om i vilken utsträckning hänvisning kan ske. Vid någon tingsrätt anser man att hänvisningsmetoden fungerar mycket bra i brottmål beträffande enklare material, som analysbesked, journal- anteckningar och foton, medan det beträffande mer omfattande material behövs läsanvisningar. Några tingsrätter redovisar regel- mässigt personalia genom hänvisning. 
 Flera tingsrätter har uppgett att hänvisning används i stor utsträck- ning i tvistemål. Flera har särskilt pekat på att det går utmärkt att hänvisa till sammanställningar. Vid flera tingsrätter har hänvisning till vårdnadsutredningar fallit mycket väl ut i familjemålen. Då har nämndemännen dock uttryckt missnöje med avsaknaden av inläs- ningsarvode. 
 116 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Åklagarna 
 Åklagarna har uppgett att hänvisning används i skiftande utsträck- ning vid domstolarna. Åklagarna anser överlag att hänvisningsmeto- den är bra och att den bör användas mer. 
 Vid många åklagarkammare har uppgetts att hänvisning ofta an- vänds beträffande skriftliga bevis. Endast på något håll används hän- visning för att framställa yrkanden och gärningspåståenden. Det gäller då mål med flera åtalspunkter av likartat slag och detta anses effektivt och tidsbesparande. Många åklagare anser att hänvisning i kombination med att åklagaren gör en kort genomgång av väsentliga delar i materialet och ger läsanvisningar är den ordning som fun- gerar bäst. Någon har särskilt uppgett att detta är ett utmärkt sätt att hålla sakframställning eftersom det ofta blir en pedagogiskt bra framställning. 
 Många åklagare anser att frågan om hänvisning ska vara klar före huvudförhandlingen. Åklagaren bör som regel redan i stämnings- ansökan ange om hänvisning bör tillämpas och rätten bör därefter ge besked om hänvisning tillåts. Det är inte alltid som detta fungerar. 
 Ekobrottsmyndigheten har – något förvånande – uppgett att hänvisning inte används i större utsträckning i dag än före EMR- reformen och uppskattar att hänvisning används i 30 % av målen. Utvecklingspotentialen för hänvisning anses vara begränsad på eko- brottssidan. 
 Advokaterna 
 Många advokater anser att möjligheten till hänvisning är en bra för- ändring. Den anses fungera bäst i kombination med att parterna går igenom väsentliga delar av materialet och ger läsanvisningar. Det anses dock viktigt att parterna själva får disponera över frågan. Någon har anfört att det är naturligt att använda hänvisningsmetoden i tviste- mål om rätten har upprättat en sammanställning, särskilt om det är samma ordförande vid huvudförhandlingen som vid förberedelsen, exempelvis vid huvudförhandling i förenklad form (jfr 42 kap. 20 § RB), men även annars då ett mål i ett tidigt skede lottas på en domare. Någon har påpekat att man inte ska underskatta värdet av den munt- liga presentationen av materialet. Det har också anförts att om hän- visning används i stor utsträckning kan tilltron till att rätten verk- ligen tar till sig materialet svikta. 
 117 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Justitieombudsmannen 
 Vid utredningens besök hos Justitieombudsmannen (JO) framkom att det i princip inte förekommit några klagomål beträffande dom- stolarnas tillämpning av hänvisningsmetoden. 
 Överväganden 
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 De utökade möjligheterna att presentera processmaterial genom hänvisning till handlingar har fallit väl ut. De har bidragit till att effektivisera processen och göra den mer flexibel. Bestäm- melserna tillämpas ofta i brottmål i fråga om skriftlig bevisning samt i mindre eller ringa omfattning i fråga om personalia och gärningsbeskrivningar. I tvistemål används hänvisning i stor utsträckning i fråga om skriftlig bevisning och annan utred- ning, exempelvis vårdnadsutredningar. På sina håll används i hovrättsprocessen hänvisning till ljud- och bildupptagningar. 
  
 2. 
  
 Hänvisningsmetoden bör kunna användas i större utsträck- ning. Den i  
  
 EMR-propositionen 
  uttalade restriktiviteten be- träffande yrkanden och ståndpunkter i brottmål bör kunna lättas upp. Domstolarna bör överlag sträva efter att ta tillvara de situationer där hänvisning lämpar sig. Domstolarna bör ut- byta erfarenheter sinsemellan och med åklagare och advokater i fråga om hänvisning för att öka tillämpningen och göra den mer enhetlig. 
  
 3. 
  
 Frågan om hänvisning ska ske eller inte bör helst vara prövad före huvudförhandlingen. 
  
 Skälen för bedömningarna 
 Ett viktigt inslag i vår utvärdering har varit att undersöka i vilken om- fattning och på vilka sätt som möjligheten att presentera process- material genom hänvisning till handlingar har använts. I uppdraget har även ingått att överväga om det behövs ändringar i regelverket. Av den information som utredningen inhämtat beträffande de ut- ökade möjligheterna att presentera processmaterial genom hänvis- ning till handlingar har framkommit att hänvisning ofta används i 
 118 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 såväl tvistemål som brottmål. Vanligast är att parterna hänvisar till skriftliga bevis. I familjemålen hänvisas ofta till vårdnadsutredningar. Hänvisning sker även till sammanställningar. Det är vanligt att hän- visning kombineras med att parten pekar på väsentliga delar i olika handlingar och ger s.k. läsanvisningar. Hänvisning ses överlag som en effektiv och tidsbesparande metod att presentera processmaterial. Parterna och domstolarna synes även ha hittat smidiga former för att tillämpa bestämmelsen. Metoden har sina främsta fördelar i stora mål med omfattande material men är värdefull också i de mindre tvistemålen där parterna inte har ombud och där det kan finnas ett större behov av processledning från rättens sida. Hänvisning till en av domstolen upprättad sammanställning kan i sådana fall vara ett led i en god processledning. Utredningen gör bedömningen att tillämp- ningen av de nya bestämmelserna överlag har fallit väl ut. 
 Hänvisning till skriftliga handlingar 
 Med detta sagt är det ändå utredningens uppfattning att hänvisning till skriftliga handlingar bör kunna användas i ännu större utsträck- ning än hittills. Hänvisning i brottmål till åklagarens yrkanden och gärningsbeskrivningar har, sannolikt på grund av förarbetenas försik- tiga hållning, kommit att tillämpas mycket sällan. Utredningen menar dock att det finns situationer där sådana hänvisningar är både lämp- ligt och effektivt. Vidlyftiga brottmål med många eller utförliga gär- ningsbeskrivningar är ett exempel. Om rätten dessutom förelagt den tilltalade, enligt 45 kap. 10 § tredje stycket RB, att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den kan hänvis- ning ske även till svaromålet. Vid handläggningen av ett mycket om- fattande mål vid Sundsvalls tingsrätt användes denna presentations- form beträffande yrkanden, gärningsbeskrivningar och inställning, något som omvittnat föll väl ut (se avsnitt 3.1.2). Även i mindre mål borde detta i många fall fungera bra. Ett ofta nämnt exempel är mål med många åtalspunkter, särskilt om dessa är av samma slag. I stället för att åklagaren tvingas läsa upp åtalspunkt efter åtalspunkt med i stort sett samma lydelse framstår det som ett effektivare ut- nyttjande av åklagarens röstresurser och domstolens tid om åklaga- ren i stället får hänvisa till sin stämningsansökan. 
 Enligt utredningens uppfattning bör till förmån för huvudför- handlingens effektivitet och vitalitet den initiala försiktigheten nu 
 119 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 läggas åt sidan och hänvisning alltid övervägas, även vad avser yrkan- den och gärningsbeskrivningar. 
 Något kan också nämnas om hänvisningsregeln i förhållande till nämndemännens möjligheter att tillgodogöra sig materialet. Som ett hinder mot att använda hänvisning har nämnts att nämndemän- nen inte får tillräckliga möjligheter att tillgodogöra sig innehållet i de handlingar som det hänvisas till. 
 Hänvisningsmetoden förutsätter att alla ledamöter i rätten har tillgång till relevant material vid förhandlingen. Detta bör särskilt uppmärksammas i brottmål eftersom det nyligen införda  
 RIF-syste- 
  met innebär att de olika leden i rättskedjan skickar in handlingar på elektronisk väg till domstolen i stället för att ge in utskrivna exem- plar. Många tingsrätter skickar ut stämningsansökningar och i vissa fall skriftlig bevisning, t.ex. vårdnadsutredningar, till nämndemännen någon vecka i förväg. Det kan jämföras med förfarandet i hovrätten där ett s.k. tryck skickas ut till ledamöterna. En fördel med ett så- dant utskick är att man kan uppmärksamma eventuella jävssituationer, men det ger framför allt nämndemännen möjlighet att gå igenom materialet före förhandlingen. Mot detta har anförts att något in- läsningsarvode inte betalas ut till nämndemännen. Det har före- kommit att nämndemän därför inte accepterat ett sådant förfarande. 
 Det bör emellertid gå att hantera dessa invändningar. Rätten kan samlas före förhandlingen för en gemensam genomgång av det material som det ska hänvisas till. Man kan även ta en kortare paus i förhandlingen varvid rätten kan gå igenom handlingarna. Särskilt om parten under sakframställningen ger läsanvisningar och i övrigt hänvisar till handlingarna, kan rättens ledamöter gemensamt gå igenom materialet under förhandlingens gång och i samband med överläggningen. Är det fråga om omfattande material som det hän- visas till kan man även tänka sig att nämndemännen får ersättning för en extra tjänstgöringsdag. 
 Frågan om hänvisning ska tillåtas av rätten när det är en part som har begärt det kan ha betydelse för hur den parten förbereder sig inför huvudförhandlingen. Det ska därför framhållas att rätten i möj- ligaste mån bör avgöra frågan om hänvisning i god tid före huvud- förhandlingen. 
 När det gäller hänvisning till ljud- och bildupptagningar, se av- snitt 3.4. 
 120 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 3.2.4 
  
 Bevisupptagningsfrågor 
  
 Nuvarande ordning 
 Bevisupptagning utom huvudförhandling 
 Huvudregeln för bevisupptagning är att om huvudförhandling hålls och om den fråga som bevisningen angår handläggs vid huvudför- handlingen ska bevis ska tas upp vid denna. Detta framgår av 35 kap. 8 § RB, dvs. bestämmelsen om  
 bevisomedelbarhet  
 (se även NJA II 1943 s 452). En part, ett vittne eller någon annan som ska höras i bevissyfte ska alltså lämna sin berättelse direkt och omedelbart inför den eller de domare som ska döma i målet. Syftet var som redovisas i avsnitt 3.4.2 att man ville komma ifrån det muntligt- protokollariska systemet. 
 Reglerna om att bevis ska tas upp vid huvudförhandling är dock inte utan undantag. Av 35 kap. 8 § RB framgår att bevis får tas upp utom huvudförhandlingen när det är särskilt tillåtet. Under vissa förutsättningar får alltså bevisning tas upp vid andra tillfällen. Sär- skilda bestämmelser om bevisupptagning utom huvudförhandling finns bl.a. i 36 kap. 19 § RB. Av den paragrafen framgår att förhör med ett vittne får äga rum utom huvudförhandling om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen (första punkten), om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen (andra punkten) eller om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling (tredje punkten). Genom hänvisningar i 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB gäller bestämmelsen även för förhör med parter och målsägande som inte för talan samt för förhör med sakkunniga. I 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 § RB finns för skriftlig bevisning och syn motsvarande regler om bevisupptagning utom huvudförhandling. 
 Regler om bevisupptagning vid ett annat tillfälle än vid huvud- förhandlingen har funnits sedan rättegångsbalkens tillkomst. I sam- band med propositionen Ett reformerat tingsrättsförfarande vidgades möjligheterna till sådan bevisupptagning något (prop. 1986/87:89, bet. 1986/87:JuU31, rskr 1986/87:278). Då fick bl.a. 36 kap. 19 § RB 2 sin nuvarande utformning. Av förarbetena framgår att be- stämmelsen avser fall där förhörspersonen visserligen kan infinna sig men där inställelsen av något skäl framstår som orimlig. Antingen kan kostnaden som drabbar en part eller staten för att få vittnet till förhandlingen uppgå till orimliga belopp eller också kan förhörs- 
 121 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 personen själv träffas av stora olägenheter för vilka han eller hon inte får ersättning. Rätten ska alltså göra en avvägning mellan å ena sidan kostnaderna och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvud- förhandlingen och å andra sidan vikten av att ett sådant förhör kom- mer till stånd. I sistnämnda hänseende är av intresse dels målets betydelse, t.ex. om det rör ett bagatellbelopp eller ett större värde, dels vittnesberättelsens betydelse för målets utgång och dels om det är av betydelse för rättens bevisvärdering att olika vittnen förhörs vid samma förhandlingstillfälle (a. prop. 1986/87:89 s. 180). 
 Den tredje punkten i 36 kap. 19 § RB, som alltså möjliggör bevis- upptagning utom huvudförhandling i mål som kan antas komma att avgöras utan huvudförhandling, tillkom genom  
 EMR-reformen. 
  Av förarbetena framgår att bestämmelsen syftar till effektivitetsvinster, bl.a. genom minskade kostnader för såväl parter som staten. En möjlighet att avgöra ett mål på handlingarna även om det förekom- mer muntlig bevisning torde, anfördes det, framför allt kunna tjäna som ett komplement till reglerna om huvudförhandling i förenklad form i 42 kap. 20 § RB (prop. 2004/05:131 s. 152 f.). 
 Rätten kan även ta upp bevis utom huvudförhandling i samband med en inställd huvudförhandling. När det gäller brottmål framgår det av 46 kap. 3 § andra stycket RB att om en huvudförhandling ställs in får rätten höra vittnen och målsägande som inställt sig om det är tillåtet enligt reglerna om förhör utom huvudförhandling. Mot- svarande bestämmelse för tvistemål finns i 43 kap. 3 § andra stycket RB. Enligt förarbetena syftar hänvisningen till reglerna för bevis- upptagning utom huvudförhandling till 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB. 
 Enligt motiven till 43 kap. 3 § andra stycket och 46 kap. 3 § andra stycket RB finns det skäl att betona sambandet mellan dessa bestämmelser och regeln i 35 kap. 13 § RB. Även om det skulle medföra orimliga kostnader eller olägenheter i den mening som sägs i 36 kap. 19 § andra punkten RB för förhörspersonen att inställa sig vid en senare huvudförhandling, bör något förhör i samband med den inställda huvudförhandlingen inte ske, om rätten bedömer det som sannolikt att förhör måste hållas på nytt vid en senare förhand- ling enligt förutsättningarna i 35 kap. 13 § RB. I sådana fall framstår det enligt förarbetena som meningslöst att genomföra förhöret utom huvudförhandling. Vad som nu sagts ansågs så självklart att det inte behövde komma till uttryck i lagtexten (prop. 1986/87:89 s. 215, se även SOU 1982:26 s. 452). 
 122 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Bestämmelserna om bevisupptagning utom huvudförhandling gäller i tillämpliga delar även när rätten tagit upp bevis under för- undersökning i brottmål (23 kap. 13 § RB) och till framtida säker- het (23 kap. 15 § RB). 
 Av 35 kap. 13 § första stycket RB framgår att de bevis som har tagits upp utom huvudförhandlingen ska tas upp på nytt vid huvud- förhandlingen om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där för- likning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna begär det. 
 När det gäller förebringande av bevis i högre rätt framgår av 35 kap. 13 § andra stycket RB att i hovrätten behöver bevis endast tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse för ut- redningen. Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av förhöret vid tingsrätten, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. I Högsta domstolen gäller ännu strängare krav för att förhöret ska tas upp på nytt. Enligt samma lagrum får ett bevis som tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt i Högsta domstolen endast om det finns synnerliga skäl. 
 Fjärde stycket samma lagrum innehåller regler om hur ett bevis ska läggas fram om det inte ska tas upp på nytt. Då ska beviset läggas fram på lämpligt sätt. Numera handlar det oftast om en uppspelning av en ljud- och bildupptagning. 
 Bevisupptagning vid ny huvudförhandling 
 I 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB reg- leras förfarandet när ny huvudförhandling hålls. Exempelvis kan ny huvudförhandling komma att krävas om huvudförhandlingen inte kan genomföras inom ramen för de tider som anges i bestämmelserna om uppehåll i huvudförhandling (43 kap. 11 § och 46 kap. 11 § RB). Bestämmelserna om ny huvudförhandling är också tillämpliga när hovrätten undanröjt tingsrättens dom och återförvisat målet till tings- rätten för fortsatt behandling liksom när ett mål tas upp på nytt efter beviljad resning (NJA II 1943 s. 654 och s. 735). 
 Om en ny huvudförhandling hålls finns det alltså i de angivna be- stämmelserna särskilda regler om bevisupptagning vid ny huvud- förhandling, som har sin grund i att bevisning ofta redan tagits upp vid den tidigare huvudförhandlingen (jfr 35 kap. 8 § RB). Enligt huvudregeln i 43 kap. 13 § och 46 kap. 13 § RB ska målet företas till 
 123 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 fullständig handläggning. För bevis som tagits upp vid tidigare hand- läggning gäller att beviset ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. Om beviset inte tas upp på nytt ska det läggas fram på lämpligt sätt, numera normalt genom en ljud- och bildupptag- ning. Dessa regler överensstämmer alltså med de regler som finns i 35 kap. 13 § första och fjärde styckena RB beträffande förnyat för- hör efter en bevisupptagning utom huvudförhandling och förfaran- det när beviset inte tas upp på nytt. 
 I ett dispositivt mål får enligt 43 kap. 13 § andra stycket RB, en förnyad bevisupptagning ske endast om parterna begär det. 
 Förfarandet när bevis tas upp på nytt 
 I de situationer där rätten finner att ett bevis som redan upptagits måste tas upp på nytt i tingsrätten, dvs. om bevisupptagning utom huvudförhandling hållits (35 kap. 13 § första stycket RB) eller om ny huvudförhandling måste hållas av något skäl (43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket samt 50 kap. 17 § första stycket och 51 kap. 17 § första stycket RB), följer det av 36 kap. 16 § andra stycket RB att förhöret  
 får  
 inledas med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen från det förra förhöret. Det kan tilläggas att för bevisupptagning i högre rätt gäller enligt samma lagrum att förhöret  
 ska  
 inledas med en sådan uppspelning om det inte är olämpligt. Vad som i hovrätten gäller som huvudregel om tilläggsförhör är alltså en möjlighet för tingsrätten. 
 I förarbetena till  
 EMR-reformen 
  uttalades att för tingsrätterna bör huvudregeln när det gäller såväl tvistemål som brottmål vara att muntlig bevisning – i det fall ett förnyat förhör behöver hållas – ska läggas fram direkt och omedelbart inför rätten. Frågan om ett för- hör vid en huvudförhandling inför tingsrätten ska föregås av en uppspelning av ett tidigare förhör bör därför begränsas till de rela- tivt få fall där den som ska höras redan har uttalat sig vid ett förhör inför rätta men ett nytt förhör behövs enligt 35 kap. 13 § första stycket, 43 kap. 13 § eller 46 kap. 13 § RB, dvs. när rätten finner detta vara av betydelse i målet och det inte finns hinder mot att ta upp beviset. Mycket ansågs tala för att förhöret även i sådant fall normal bör ske genom en spontan och omedelbar berättelse inför rätten, dvs. utan att man först spelar upp inspelningen från det tidi- gare förhöret. Det uttalades vidare att i tingsrätten behöver som 
 124 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 huvudregel oftast alla övriga förhör som ska hållas i målet ske på det sättet och att man får den bästa balansen inför bevisvärderingen, om alla förhör vid en huvudförhandling presenteras på i huvudsak samma sätt. Det anfördes också att det tidigare förhöret vid rätten i allmänhet ligger ganska nära i tiden. Vidare sades att det alltså står rätten fritt att utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet besluta huruvida förhöret ska hållas som ett tilläggsförhör. Vid den bedöm- ningen bör parternas uppfattning i frågan tillmätas stor betydelse. Är parterna i ett dispositivt tvistemål överens om att förhöret bör hållas som ett tilläggsförhör har rätten i regel inte anledning att ifrågasätta den bedömningen. Vad gäller regleringen för hovrätterna och Högsta domstolen anfördes att den grundas på det faktum att ett omförhör i högre instans oftast är förenat med betydande olägen- heter. Det gäller, anfördes det, dels svårigheterna att på grundval av ett omförhör göra en lika tillförlitlig bevisvärdering som den som underinstansen gjort, dels risken för att rättskipningens tyngdpunkt förskjuts uppåt i instanskedjan om muntlig bevisning i hög grad tas upp på nytt efter ett överklagande (prop. 2004/05:131 s. 164 f. och s. 236 f.). 
 Genom hänvisningar i 37 kap. och 40 kap. RB gäller de nu rela- terade reglerna även vid förhör med part eller målsägande som inte för talan samt vid förhör med sakkunnig. 
 Förfarandet när bevis inte tas upp på nytt 
 Precis som i 35 kap. 13 § RB om förfarandet när bevis har tagits upp utom huvudförhandling stadgas i 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB beträffande förfarandet vid en ny huvudförhandling att om beviset inte tas upp på nytt, ska det läggas fram på lämpligt sätt. I motiven till motsvarande uttryckssätt i 35 kap. 13 § RB uttalades i samband med 1987 års lagändringar att bestäm- melsen modifierades för att passa till de moderna metoderna för bevisupptagning och till den praktiska tillämpningen i övrigt såvitt avser förebringandet av bevis utan förnyat upptagande. Det kan inte sällan, anfördes det, vara lämpligt att, i stället för att läsa upp ett proto- koll, spela upp en bandupptagning från ett förhör (prop. 1986/87:89 s. 171). Numera läggs beviset oftast fram genom en uppspelning av en ljud- och bildupptagning av förhöret. 
 125 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Europakonventionen 
 I Europeiska konventionen (den 4 november 1950) om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna behand- las i artikel 6 rätten till domstolsprövning och en rättvis rättegång. Bestämmelserna i artikeln innehåller den grundläggande rättssäker- hetsgarantin att tvistefrågor och anklagelser för brott ska kunna prövas av domstol. 
 Artikel 6.1 tillämpas på förfaranden som gäller tvist om någons civila rättigheter och skyldigheter eller en anklagelse för brott. Så- dana tvister och anklagelser ska alltså enligt dessa bestämmelser kunna prövas av domstol. Domstolsförfarandet ska bl.a. vara korrekt och rättvist mot den enskilde. Det ska i allmänhet vara muntligt och offentligt, men undantag härifrån får göras i vissa fall. Syftet med en muntlig förhandling är vanligen att parterna i tvistemål och den till- talade i brottmål ska få möjlighet att muntligt framlägga sin sak inför domstolen eller att parterna ska kunna höra vittnen eller anföra annan muntlig bevisning. I brottmål räcker det vanligen inte med att för- svararen får framträda inför domstolen, utan den tilltalade kan i stor utsträckning göra anspråk på att själv få närvara vid förhandlingen och framföra sina synpunkter på åtalet (se Reed, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till Europakonven- tionen om de mänskliga rättigheterna, tredje upplagan, 2007, s. 201). Vidare gäller särskilt enligt artikel 6.3 i brottmål vissa minimi- garantier, bl.a. rätten för den tilltalade att förhöra vittnen som åbero- pas mot honom samt att få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen mot honom. 
 Kring artikel 6 har Europadomstolen utvecklat en ganska omfat- tande praxis. Detta gäller inte minst i fråga om kravet på muntligt förfarande. Europadomstolen har därvid i flera fall funnit brott mot artikel 6 föreligga när muntlig förhandling inte hållits. Av denna praxis framgår även att alla mål inte måste avgöras efter en muntlig process. Europadomstolen har alltså accepterat att det finns fall då konventionen inte kräver att en förhandling hålls. Exempelvis kan en part avstå från den rätten, och detta kan även anses ha skett implicit. I målet Harper och Estrada mot Sverige hade hovrätten under- låtit att hålla förhandling i ett mål om överklagande av exekutiv auktion. Europadomstolen fann att eftersom överklagandet huvud- sakligen gällde lagligheten av auktionen och då sådana frågor i Sverige vanligen avgörs utan muntlig förhandling kunde klagandena väntas ha begärt en förhandling om de önskade en sådan. Genom att 
 126 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 underlåta detta fick de anses ha avstått sin rätt till muntlig för- handling. I målet Anderson mot Sverige anförde domstolen bl.a. att det är omständigheter knutna till karaktären av de frågor som ska avgöras som kan göra det berättigat att avstå från en muntlig förhandling. Frågor av teknisk natur som bättre behandlas skriftligt än muntligt nämndes som exempel. Det nämndes även att när förhandling hållits i lägre instans kan en mindre strikt standard tillämpas i högre instans. 
 Av målet Kelly mot San Torres framgår att muntlig förhand- ling ska hållas inför den domstol som dömer i målet. Det är alltså inte tillräckligt att muntlig förhandling hållits inför en undersöknings- domare eller på annat sätt under förundersökningen eller förbere- delsen av målet. I detta sammanhang kan en jämförelse göras med ett avgörande från svensk praxis. I RÅ 1997 ref. 10 hade Patent- besvärsrätten i viss sammansättning hållit muntlig förhandling i ett patentmål. Vid förhandlingen hölls bl.a. ett vittnesförhör. Därefter fortsatte skriftväxlingen i målet. Sedan rättens ordförande avlidit avgjordes målet i en annan sammansättning än den som förelåg vid den muntliga förhandlingen, utan att parterna fick möjlighet att yttra sig i frågan om behovet av en ny förhandling. De ledamöter som inte varit närvarande vid förhandlingen hade fått möjlighet att ta del av minnesanteckningar, protokoll och en fonetisk upptagning av vittnes- förhöret men inte vad som därutöver förekommit vid förhandlingen. Regeringsrätten fann att rätten till muntlig förhandling inte i till- räcklig grad hade beaktats. 
 1999 års rättegångsutrednings förslag om utökade möjligheter till bevisupptagning utom huvudförhandling 
 1999 års rättegångsutredning föreslog i betänkandet En modernare rättegång (SOU 2001:103 s. 218 f.) att det i 36 kap. 19 § RB skulle införas ökade möjligheter till bevisupptagning utom huvudför- handling. Förslaget innebar bl.a. att förhör skulle få äga rum utom huvudförhandling om det kan antas att ett nytt förhör inte behöver hållas vid huvudförhandlingen. Enligt utredningen var det valda kri- teriet medvetet ganska vagt. Det anfördes att därmed avsågs att man i fler situationer än dåvarande bestämmelser tillät skulle kunna ta upp bevisningen men att frågan huruvida omförhör behövs skulle anstå till den bedömning som görs inför en huvudförhandling. 
 Regeringen ansåg dock att utredningens förslag i denna del inte skulle genomföras (prop. 2004/05:131 s. 150). Regeringen uttalade 
 127 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 i motiven att handläggningen av ett tvistemål eller ett brottmål även i fortsättningen som huvudregel bör innefatta en huvudförhandling, vilket innebär att muntlig bevisning ska tas upp vid huvudförhand- lingen. En sådan ordning skapar normalt de bästa möjligheterna för en tillförlitlig bevisvärdering och därmed de bästa förutsättningarna för en riktig utgång i målet. Regeringen delade visserligen utred- ningens och flertalet remissinstansers uppfattning att möjligheterna att ta upp bevisning utom huvudförhandling var alltför begränsade. Det anfördes att en förutsättning för att bevisupptagning utom huvudförhandling ska tillåtas torde vara att rätten bedömer att den som ska höras inte behöver höras på nytt vid den kommande huvud- förhandlingen. I annat fall har inte åtgärden inneburit någon vinst för handläggningen. Vidare konstaterades att med den nya ord- ningen för dokumentation av vittnesförhör och andra förhör som lämnas i bevissyfte, dvs. genom videoteknik, kommer i många fall möjligheterna att göra en tillförlitlig bevisvärdering efter en bevis- upptagning utom huvudförhandling att vara fullt jämförbara med vad som varit fallet om förhöret hållits direkt vid en huvudförhandling. Betydelsen av att förhöret hålls vid en huvudförhandling, anfördes det, kommer således att minska och därmed också behovet av att ta upp bevisningen på nytt. Det ansågs alltså att utrymmet för att tillåta bevisupptagning utom huvudförhandling enligt det befintliga regel- verket kommer att öka i och med genomförandet av reformen. Det ifrågasattes därför om det fanns skäl för ytterligare uppmjukningar av systemet. 
 Vidare uttalade regeringen att utredningens förslag till ändring i 36 kap. 19 § RB fokuserade för mycket på frågan om det kan antas att beviset inte kommer att behöva tas upp på nytt. Det anfördes att det ofta kan vara svårt att avgöra denna fråga innan beviset har tagits upp, varför det framstod som mindre lämpligt att lägga denna be- dömning till grund för frågan om beviset bör kunna tas upp utom huvudförhandling. Bestämmelsen i 36 kap. 19 § första stycket 2 RB, som innebär att en bevisupptagning utom huvudförhandling förut- sätter att vittnets inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte är rimliga i förhållande till be- tydelsen av att vittnet hörs vid den förhandlingen, skulle komma att träda helt i bakgrunden, anförde regeringen. Det fanns alltså far- hågor att ett sådant system kunde öppna upp för alltför frekventa avvikelser från huvudregeln om att den muntliga bevisningen bör tas upp vid huvudförhandlingen. 
 128 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 JO-uttalanden 
  i frågor som rör bevisupptagning 
  
 JO-beslut 
  angående bevisupptagning utom huvudförhandling 
 Frågan om bevisupptagning utom huvudförhandling har nyligen behandlats av Justitieombudsmannen (JO) (beslut  
 2011-11-11, 
  dnr  
 2698-2011). 
  JO Bridges gjorde då vissa uttalanden med anledning av en tingsrätts åtgärd att ta upp bevisning med målsägan- de och vittnen när en huvudförhandling ställdes in. Målet gällde en tilltalad som inte var delgiven kallelse till en huvudförhandling. Denne inställde sig inte till förhandlingen. Tingsrätten tog upp förhör med målsägande och vittnen med stöd av 46 kap. 3 § andra stycket RB. I beslutet diskuteras dels om det krävs att en tilltalad är delgiven kallelse för att bevisupptagning av detta slag ska få äga rum och dels om det var lagligt och lämpligt att ta upp förhören i samband med den inställda huvudförhandlingen. 
 Bakgrunden var ett åtal väckt i december 2005 avseende miss- handel. Den tilltalade hade sedan åtal väckts under flera års tid kallats till huvudförhandling men inte blivit delgiven. Parterna och vittnena hade i dessa fall innan förhandlingarna underrättats om att de ställts in. Inför den aktuella förhandlingen, i januari 2010, var den till- talade delgiven stämning men inte kallelse. När han inte infann sig vid pårop ställdes förhandlingen in. Den offentlige försvararen, måls- äganden och vittnena var närvarande. Tingsrätten beslutade att häkta den tilltalade. Dessutom beslutades att bevisupptagning utom huvud- förhandling skulle hållas beträffande målsäganden och vittnena. 
 JO Bridges anförde i beslutet att enligt kommentaren till RB får bevisupptagning inte ske om en part inte har kunnat delges kallelse (Fitger, Rättegångsbalken, En kommentar på Internet, 35 kap. 9 § RB). I ett tidigare ärende hade dåvarande chefsjustitieombuds- mannen Watts behandlat frågan om tillämpligheten av be- stämmelsen i 35 kap. 9 § RB även beträffande bevisupptagning i samband med en inställd huvudförhandling (JO 1994/95 s. 53). JO Watts anförde bl.a. – med hänvisning till uttalanden i för- arbetena – att hänvisningen i 46 kap. 3 § andra stycket RB till reglerna om förhör utom huvudförhandling syftar på vad som föreskrivs i 36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB om de materiella förutsättningarna för bevisupptagningen. Han uttalade därefter att det inte finns någon föreskrift i RB som slår fast att vissa formella förutsättningar måste vara uppfyllda för att bevisupptagning i an- slutning till en inställd huvudförhandling ska få äga rum. 
 129 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 JO Bridges anförde att ordalydelsen av 46 kap. 3 § andra stycket och 35 kap. 9 § RB inte ger anledning att tolka hänvisningen på annat sätt än vad lagstiftaren avsåg vid 1988 års lagändring. Det tillades vidare att det i de ursprungliga förarbetena till 35 kap. 9 § RB sägs uttryckligen att stadgandet endast avser det fall att bevisupp- tagning ska ske vid särskild, för detta ändamål utsatt förhandling (NJA II 1943 s. 453). JO Bridges delade alltså JO Kelly uppfattning att det inte finns något formellt hinder i RB mot att bevisupptagning genomförs trots att den tilltalade varken har delgetts stämning eller kallelse till den inställda förhandlingen. Dock innebar inte detta att det utan vidare är lämpligt att förfara på det sättet. I det aktuella ärendet fanns dock inte skäl att kritisera tingsrätten för att den tog upp bevisning trots att den tilltalade inte var delgiven kallelse till huvudförhandlingen. 
 Med anledning av de olika uppfattningarna i frågan om kraven på parts delgivning överlämnade JO Bridges en kopia av beslutet till Justitiedepartementet. 
 Det anfördes vidare i beslutet att de regler som finns om att ta upp muntlig bevisning före huvudförhandlingen utgör undantag från huvudregeln. Därför finns begränsningar i möjligheterna att använda dessa regler. JO Bridges framhöll att användningen av video- teknik inte får överbetonas på sådant sätt att den avvägning som enligt 36 kap. 19 § 2 RB ska ske mellan å ena sidan kostnaderna och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandlingen och, å andra sidan vikten att ett sådant förhör kommer till stånd, träder helt i bakgrunden. JO Bridges var för egen del närmast av uppfattningen att kostnaderna och olägenheterna inte var så besvä- rande i aktuellt fall att de inte stod i rimligt förhållande till betydel- sen av att förhören enligt huvudregeln fick anstå till huvudförhand- lingen. Det var emellertid en bedömningsfråga. Tillräcklig anledning att kritisera tingsrätten för den bedömning som gjordes förelåg inte. 
 Vidare konstaterade JO Bridges, med hänvisning till för- arbetsuttalandena, att om rätten med hänsyn till vad som sägs i 35 kap. 13 § RB bedömer det som sannolikt att vittnet måste förhöras på nytt vid en senare förhandling, bör något förhör i samband med den inställda huvudförhandlingen inte äga rum, även om det skulle med- föra orimliga kostnader eller olägenheter för vittnet att inställa sig vid en senare huvudförhandling. Det framgick inte av utredningen huruvida tingsrätten gjort några överväganden i den frågan. Trots det fanns det inte tillräckliga skäl att kritisera tingsrätten för brister i detta hänseende. 
 130 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 JO-beslut 
  angående handläggningen av ett brottmål i samband med huvudförhandling 
 I ett beslut den 1 oktober 2012 (Dnr  
 5242-2011) 
  behandlade JO en fråga som rörde bevisupptagningen i samband med en huvudför- handling i tingsrätten. Ärendet rörde ett mål där huvudförhandling i tingsrätten hölls under tio dagar med tilltalade som var häktade. Av misstag hade dock häktet inte informerats om en av huvudförhand- lingsdagarna, vilket fick till följd att de tilltalade inte kunde trans- porteras till förhandlingen den dagen. Förhandling hölls ändå den dagen, varvid fyra vittnen hördes. Detta hade försvararna inget att erinra mot. Förhören togs upp genom ljud- och bildupptagning och de frånvarande tilltalade upplystes om möjligheten att ta del av för- hören genom videoinspelningarna. Denna möjlighet utnyttjades inte. 
 JO Bridges anförde i beslutet att det inte fanns skäl att göra något annat uttalande än att erinra om vikten av noggrannhet vid begäran om inställelse avseende frihetsberövade personer. 
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna 
 Domstolarna 
 Bestämmelserna om bevisupptagning utom huvudförhandling och om framläggande av redan upptagen bevisning i samband med ny huvudförhandling synes ha fått viss men skiftande tillämpning vid domstolarna. 
 Vid några tingsrätter förekommer det inte alls eller mycket sällan att muntlig bevisning tas upp i samband med en inställd förhand- ling, dvs. att en huvudförhandling omvandlas till ett sammanträde för bevisupptagning utom huvudförhandling beträffande exempelvis när- varande vittnen. Vid flera tingsrätter förekommer en sådan tillämp- ning men inte så ofta. Någon tingsrätt har uppgett att det förekom- mer mer och mer. Från några håll har framförts att det förekommer en sådan tillämpning men att den bedöms som mer tveksam efter JO:s uttalande i november 2011. Vid flera andra tingsrätter före- kommer detta dock förhållandevis ofta. 
 Vid några tingsrätter förekommer det inte alls eller mycket sällan att ljud- och bildupptagningar beträffande redan upptagen bevisning spelas upp vid ny huvudförhandling. Vid någon tingsrätt förekom- mer det men inte så ofta. Vid flera andra tingsrätter förekommer detta dock förhållandevis ofta. Någon tingsrätt har uppgett att det 
 131 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 förekommer förhållandevis ofta i mål där huvudförhandlingen av- brutits och ny måste hållas i samma instans och att tingsrätten över- väger att tillämpa detta även i mål som återförvisats från hovrätten. 
 Vid någon tingsrätt har det ansetts att det vore rimligt att kunna tillämpa bestämmelserna på de sätt som nu diskuteras och att det även vore rimligt att utvidga bestämmelserna eller förtydligade dem. Det har därvid även uttalats att det i princip inte bör vara några problem om det är en viss domare eller sammansättning som tagit upp bevisningen men en annan som avgör målet. 
 Flera av tingsrätterna har anfört att det är oklart hur de aktuella bestämmelserna ska tolkas och hur långt de kan tillämpas. Det har anförts att många domare är mycket försiktiga i tillämpningen för att inte riskera återförvisning. Det anses att bestämmelserna be- höver förtydligas. 
 Det är sällan som tingsrätterna använder sig av möjligheten att ta upp bevisning utom huvudförhandling i mål som ska avgöras utan huvudförhandling. 
 Flera av hovrätterna har inte haft några särskilda synpunkter på tingsrätternas tillämpning av de aktuella bestämmelserna. Det har även uttryckligen anförts att det inte uppfattas som något problem eller någon felaktig tillämpning att ta upp eller lägga fram bevis på det sätt som nu diskuteras. Vid något tillfälle har det dock före- kommit att hovrätten underkänt handläggningen i tingsrätten och bedömt det som ett rättegångsfel när tidigare upptagna ljud- och bild- upptagningar spelats upp vid en ny huvudförhandling och tilläggs- förhör hållits. 
 Åklagarna 
 På flera håll bland de åklagarkammare som utredningen besökt har åklagarna haft erfarenhet från förhandlingar där bestämmelserna fått sin tillämpning på de aktuella sätten. Något annat än positiva erfarenheter har inte framkommit. Från något håll har det även ut- trycks ett önskemål om att detta ska förekomma oftare och att be- stämmelserna kan behöva förtydligas eller utvidgas. 
 132 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Advokaterna 
 Från advokaterna har framförts att det är svårt att göra ett bra arbete som försvarare eller ombud om inte alla personer hörs vid samma tillfälle. Det finns därför från flera håll en tveksamhet till bevisupp- tagning utom huvudförhandling i samband med en inställd förhand- ling. Det finns större förståelse för situationen då bevis som redan tagits upp vid en huvudförhandling spelas upp vid en ny huvudför- handling. Det har dock uttryckts förståelse för vikten av att vittnena och målsägandena känner tilltro till rättssystemet. Det anses därför ibland som en fördel om de förhörspersoner som infunnit sig får lämna sina berättelser i samband med att en förhandling måste ställas in. Vikten av att parterna vid behov får ställa kompletterande frågor har också framhållits. Det anses viktigt att tingsrätten lägger stor vikt vid parternas synpunkter på handläggningen. Från något håll har särskilt framförts att ursprungliga förhör, dvs. de som hålls första gången i rätten, är bättre än förhör andra eller tredje gången. Andra gången som en person hörs kan denne exempelvis ha lärt sig vilka minor som är utlagda och minnet av en händelse kan ha försämrats. Detta måste finnas med i bedömningen av de situationer där bevis- upptagning utom huvudförhandling eller uppspelning av tidigare upp- tagna bevis aktualiseras. 
 Överväganden 
 Förslag: 
  
 1. 
  
 Möjligheterna att hålla förhör utom huvudförhandling i sam- band med en inställd huvudförhandling utvidgas. I 36 kap. 19 § RB införs en ny bestämmelse, 36 kap. 19 § 4, som innebär att förhör med ett vittne får hållas utom huvudförhandling om vittnet inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och det inte är olämpligt. Genom att det hänvisas i 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB till aktuell paragraf gäller den nya bestäm- melsen även vid förhör med parter och målsägande som inte för talan samt vid förhör med sakkunniga. 
  
 2. 
  
 Det tas in en bestämmelse i 35 kap. 13 § första stycket RB som innebär att om ett muntligt bevis som tagits upp utom huvud- förhandling kan läggas fram genom en ljud- och bildupptag- 
  
 133 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning av förhöret får det tas upp på nytt vid huvudförhand- lingen endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
 3. Bestämmelserna om handläggningen vid ny huvudförhandling utvidgas och tas in i två nya paragrafer, 43 kap. 13 a § och 46 kap. 13 a § RB. De nya bestämmelserna innebär att om ett muntligt bevis, som har tagits upp vid den tidigare handlägg- ningen, kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Genom att det hänvisas i 50 kap. 17 §, 51 kap. 17 § och 55 kap. 15 § RB till de aktuella paragraferna gäller de nya bestämmelserna även i fråga om huvudförhand- ling i hovrätten och Högsta domstolen. 
  
 4. 
  
 Bestämmelsen i 36 kap. 16 § andra stycket RB ändras så att i de fall ett nytt förhör hålls med någon som tidigare har hörts inför rätta och förhöret har dokumenterats genom ljud- och bildupptagning, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt, dvs. även när bevis- upptagning skett i samma instans. Genom hänvisning i 24 § lagen (1996:242) om domstolsärenden kommer detta att gälla även vid handläggning av ärenden. 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Genom EMR och möjligheten att dokumentera och åter- använda förhörspersoners spontana berättelser vid det första förhörstillfället inför rätta har de grundläggande begreppen det bästa bevismedlet och bevisomedelbarhet fått en förändrad innebörd och nya möjligheter öppnats. 
  
 2. 
  
 Bestämmelserna om bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som ska avgöras efter huvudförhandling har på sina håll fått ökad tillämpning. Tillämpningen är dock begränsad och inte enhetlig över landet. 
  
 3. 
  
 Möjligheten att lägga fram muntlig bevisning vid ny huvud- förhandling genom tidigare ljud- och bildupptagning har inte utnyttjats i den utsträckning som  
  
 EMR-reformen 
  medger. 
  
 4. 
  
 Bestämmelsen i 36 kap. 19 § 3 RB om möjligheten till bevis- upptagning när det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling har kommit till begränsad användning. Några 
  
 134 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 särskilda tillämpningsproblem har inte noterats. Utredningen rekommenderar en ökad tillämpning av bestämmelsen. 
 Skälen för förslagen och bedömningarna 
 Bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som ska avgöras efter huvudförhandling 
 Utredningen har fått i uppdrag bl.a. att utvärdera de bestämmelser som innefattas i  
 EMR-reformen 
  som har till syfte att göra det pro- cessuella regelverket mer flexibelt. Det anges i utredningsdirektiven att en grundtanke med dessa bestämmelser är att handläggningen i större utsträckning kan anpassas till vad som behövs för sakens pröv- ning i det enskilda fallet. Vidare anges att eftersom flertalet av de nya reglerna är fakultativa kan det antas att domstolarna har tillämpat dem i olika utsträckning, på olika sätt och i olika situationer. I upp- draget att utvärdera tillämpningen av de nya reglerna i denna del har ingått att särskilt undersöka i vilken omfattning och på vilka sätt möjligheterna att hålla bevisupptagning utom huvudförhandling har använts. 
 Bestämmelserna om förutsättningarna för bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som ska avgöras efter huvudförhandling änd- rades inte genom  
 EMR-reformen. 
  Som framgått tidigare anfördes i motiven att den nya ordningen för dokumentation av förhören inne- bär förbättrade möjligheter att göra en tillförlitlig bevisvärdering efter en bevisupptagning utom huvudförhandling, varför betydelsen av att förhöret hålls vid en huvudförhandling kommer att minska och därmed också behovet av att ta upp bevisningen på nytt. Det be- dömdes alltså tillräckligt att denna nya ordning i sig medförde ett utökat utrymme för att tillåta bevisupptagning utom huvudförhand- ling, i enlighet med det befintliga regelverket. Vikten av att inte öppna för alltför frekventa avvikelser från huvudregeln om att den muntliga bevisningen tas upp vid huvudförhandlingen betonades också. 
 Under utredningen har framkommit att domstolarna använder möjligheten till bevisupptagning utom huvudförhandling i viss ut- sträckning. Det är främst i de situationer när en tilltalad inte inställer sig till en huvudförhandling i brottmål medan vittnen och måls- ägande har infunnit sig som möjligheten utnyttjas, och då med stöd av bestämmelserna i 46 kap. 3 § andra stycket och 36 kap. 19 § RB. 
 135 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det har framhållits att den goda kvaliteten på ljud- och bildupp- tagningarna bidrar till att bestämmelsen utnyttjas. Det i förarbetena tänkta utökade utrymmet att tillämpa bestämmelsen kan alltså sägas ha utnyttjats i viss mån. Effekten synes dock ha blivit begränsad eftersom möjligheten inte övervägs eller tillämpas på alla håll och i alla fall när det skulle kunna bli aktuellt. Flera har framfört att be- stämmelsen i 36 kap. 19 § andra punkten anses ha ett begränsat tillämpningsområde och är svårtillämpad. Effekten av införandet av modern teknik kan alltså inte sägas ha fått fullt utslag i tillämpningen av regelverket. 
 Det kan således konstateras att även om befintliga bestämmelser till viss del fallit väl ut i den nya ordningen med dokumentation genom ljud- och bildupptagning är det tveksamt om de fått den ut- vidgade innebörd som var tänkt. Möjligheterna till bevisupptagning utom huvudförhandling är alltså fortfarande begränsade. Det fram- går av det  
 JO-beslut 
  som redovisats tidigare att bestämmelserna är svårtillämpade. Den nya ordningen, såsom den tolkats och tillämpats, kan därför inte sägas ha fullt ut bidragit till större flexibilitet och effektivitet. 
 Finns det då någon anledning att förändra de diskuterade bestäm- melserna? Att en huvudförhandling i ett brottmål måste ställas in är, som anfördes i samband med  
 EMR-reformen, 
  inte helt ovanligt. Särskilt gäller detta situationen att en tilltalad i brottmål inte infinner sig medan målsäganden och åberopade vittnen gör det. Tilltron till rättssystemet påverkas självfallet av om förhörspersonerna, som lojalt följt kallelsen, måste komma tillbaka till en ny huvudförhandling. Detta problem är särskilt stötande i fall av obstruktion från en part. Det innebär dessutom stora kostnader och olägenheter för staten och enskilda om bevisningen inte kan tas upp i samband med en inställd förhandling. Om bevis kan tas upp i större utsträckning i samband med en inställd förhandling kan förhörspersoner således besparas den olägenhet det innebär att inte få lämna sina berättelser vid det ursprungligen tänkta tillfället. För den enskilde innebär det i många fall en lättnad att få förhöret avklarat så snart som möjligt. Till detta kan läggas det självklara konstaterandet att ett förhör typiskt sett är tillförlitligare ju närmare i tiden det ligger den händelse som för- höret gäller. Principen om det bästa bevismedlet kan sägas innefatta erfarenheten att bevisning är ett slags färskvara som försämras med tiden. Med utvidgade bestämmelser skulle åtminstone den bevisning som finns tillgänglig vid den inställda huvudförhandlingen kunna säkras. Skulle ett nytt förhör ändå behövas innebär ett tilläggsför- 
 136 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 hör som regel en mindre påfrestning för den som ska höras än ett fullständigt förhör. Ny bevisupptagning som sker i form av tilläggs- förhör kan i tveksamma fall väljas utan att den tidigare gjorda bevis- upptagningen tappar sitt syfte. Situationen skiljer sig dessutom väsentligt från de fall då bevisupptagning utom huvudförhandling föranleds av att man i förväg kan konstatera att en förhörsperson inte kan infinna sig till en planerad förhandling. I ett sådant läge kan domstolen ställa in förhandlingen i förväg och underrätta dem som kallats och på så vis begränsa kostnader och olägenheter. Normalt finns i dessa situationer inte heller någon bakomliggande illojalitet som kan anses stötande. 
 Det är utredningens uppfattning att det finns klara fördelar med utvidgade bestämmelser om bevisupptagning utom huvudförhand- ling i samband med en inställd förhandling och också goda skäl för en förändring. Problemen att hålla bevisupptagning utom huvud- förhandling i samband med inställda förhandlingar har i allt väsent- ligt funnits kvar trots förhoppningarna i  
 EMR-propositionen 
  att man skulle utnyttja den nya tekniken. Både enskilda och domstolen bör slippa onödiga kostnader och olägenheter. Det kan åtgärdas genom att bestämmelserna utvidgas så att rätten får möjlighet att ta upp be- visning utom huvudförhandling i större utsträckning. Förändringen ska innebära att rätten i samband med en inställd huvudförhandling kan övergå till bevisupptagning utom huvudförhandling beträffande närvarande parter och vittnen. 
 Detta ska dock gälla endast om det inte är olämpligt. Den be- dömningen bör göras i ljuset av kraven i artikel 6 Europakonven- tionen. I vissa situationer kan den nu diskuterade handläggningen vara olämplig. Därför måste rätten i samband med den inställda för- handlingen alltid göra en preliminär bedömning om det kommer att räcka med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen vid huvud- förhandlingen, eventuellt kompletterat med tilläggsförhör. Vid be- dömningen bör beaktas att förhöret inte hålls vid en huvudförhand- ling. Det saknas sakframställningar och genomgång av övrig bevis- ning som ibland kan behövas för att sätta förhöret i sitt sammanhang. Vidare bör de nya bevisupptagningsbestämmelserna i hovrätten be- aktas. Om ett visst förhör inte hålls vid huvudförhandlingen i tings- rätten kommer detta förhör inte att hållas vid en huvudförhandling vare sig i första eller andra instans. Exempelvis kan det ibland vara olämpligt att ta upp vittnesförhör utom huvudförhandling om bevisen förhåller sig till varandra på det sättet att det har betydelse att vissa förhörspersoner hörs vid samma tillfälle. Men många gånger kommer 
 137 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 det att vara tillräckligt med tilläggsförhör vid huvudförhandlingen. Det innebär systematiskt sett att bevisningen då tas upp på nytt men med en inledande uppspelning av tidigare förhör. I sådana fall bör rätten alltså kunna ta upp bevisningen i samband med den in- ställda förhandlingen. 
 Parternas synpunkter på frågan om bevisupptagning ska hållas eller inte bör självfallet övervägas av rätten. Det är dock domstolen som ska besluta i frågan, och ingen part kan sägas ha någon vetorätt mot att den föreslagna regeln utnyttjas. Har den tilltalade en för- svarare bör denne naturligtvis vara närvarande vid bevisupptag- ningen för att kunna ställa frågor till förhörspersonen. Om det inte finns någon försvarare får rätten i det enskilda fallet bedöma om det kan anses olämpligt att bevisupptagning hålls i den tilltalades ute- varo. I mål utan försvarare är dock utredningen sällan så omfattan- de och då bör bedömningen inte bli problematisk. 
 Vad ska då gälla vid själva huvudförhandlingen beträffande den bevisning som tagits upp utom huvudförhandling? Nuvarande be- stämmelser i 35 kap. 13 § första stycket RB innebär att när förhör tagits upp utom huvudförhandling ska beviset tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I dispositiva tvistemål gäller dock att beviset får tas upp på nytt endast om någon av parterna begär det. Om nytt förhör hålls gäller vidare enligt 36 kap. 16 § andra stycket RB att det står rätten fritt att välja om förhöret ska inledas med en uppspelning av upptagningen eller om ett helt nytt förhör ska hållas. De relaterade bestämmelserna stämmer alltså inte helt överens med den förändring som utredningen nu resonerat om. 
 Det är utredningens uppfattning att om det finns en ljud- och bildupptagning från en tidigare bevisupptagning ska den komma till användning, oavsett om situationen är sådan att bevisningen tas upp på nytt vid huvudförhandlingen eller inte. Det tidigare förhöret har hållits spontant inför rätta och vid en tidpunkt som ligger närmare i tiden i förhållande till det som förhöret gäller. Det är inte sällan som det dröjer länge mellan en inställd huvudförhandling och en ny huvudförhandling. Det första förhörets bevisvärde ska alltså inte underskattas. 
 Till skillnad från vad som anfördes i  
 EMR-propositionen 
  anser utredningen således inte att ett helt nytt förhör som huvudregel bör hållas vid huvudförhandlingen. I stället bör utgångspunkten för bevisupptagningen i dessa situationer vara att en uppspelning sker 
 138 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 av det tidigare förhöret. Om ytterligare frågor behöver ställas får det ske i form av tilläggsförhör vid huvudförhandlingen. 
 Bestämmelserna i 35 kap. 13 § och 36 kap. 16 § RB behöver där- för ändras för att öka rättens möjligheter till bevisupptagning. Om tidigare förhör dokumenterats genom ljud- och bildupptagning ska ett nytt förhör hållas endast om ytterligare frågor behöver ställas. I de fall nytt förhör hålls, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen om det inte är olämpligt. Nytt förhör skulle t.ex. kunna bli aktuellt om det tillkommit någon ny omständighet eller någon ny bevisning från motparten, som har betydelse för det redan upp- tagna förhöret, sedan bevisupptagningen hållits. Det skulle också kunna bli aktuellt om det uppstår oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga (jfr prop. 2004/05:131). Utredningen ställer sig bakom den tillämpning av bestämmelserna om tillåtande av förnyat förhör, som utvecklats i praktiken i enlighet med vad som anfördes vid presidentmötet i Svea hovrätt den 17 juni 2010, se bilaga 3 i Del 2. Även i tingsrätten bör utgångspunkten vara att nytt förhör hålls i form av tilläggsförhör om en ljud- och bildupptagning finns från ett tidigare förhör inför rätta. Exempel på fall när ett sådant förfarande kan vara olämpligt finns i motiven till bestämmelserna om bevisupp- tagning i hovrätt i 36 kap. 16 § andra stycket RB. Där nämns fall när det tidigare förhöret, med hänsyn till hur målet kommit att gestalta sig i högre rätt, helt förlorat sin aktualitet. Där nämns också fall när upptagningen av någon anledning inte finns tillgänglig vid huvud- förhandlingen och värdet av en uppspelning inte står i proportion till de olägenheter som ett uppskjutande av huvudförhandlingen skulle innebära (a. prop. s. 237). 
 I  
 EMR-propositionen 
  anfördes vissa farhågor i fråga om 1999 års rättegångsutrednings förslag om utökade möjligheter att ta upp bevis utom huvudförhandling. Det anfördes bl.a. att förslaget, om det inför- des, skulle kunna leda till alltför frekventa avvikelser från huvud- regeln om att den muntliga bevisningen bör tas upp vid huvudför- handlingen (prop. 2004/05:131 s. 152). Hur förhåller sig vår utrednings förslag till detta uttalande? 
 De goda erfarenheterna av den nya tekniken innebär bl.a. att be- tydelsen av att bevis tas upp vid huvudförhandlingen har minskat, något som regeringen förutsåg redan när bestämmelserna infördes (a. prop. a. s.). Även om den moderna tekniken naturligtvis inte ska överbetonas har det mycket goda utfallet av stor betydelse för ut- redningens resonemang. 
 139 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Den förändring som utredningen föreslår skulle inte innebära en risk för att farhågorna i  
 EMR-propositionen 
  kommer att besannas. Bestämmelsen skulle avse de fall då ett vittne eller annan förhörs- person inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och utgör därför en särreglering i förhållande till huvudregeln. Även om dessa situationer förekommer ganska ofta har en sådan reglering karak- tären av en undantagsbestämmelse och ska inte avse fall då det är olämpligt. Vidare kommer rätten i tveksamma fall att kunna ta upp bevisningen på nytt men då inleda förhöret med en uppspelning av ljud- och bildupptagningen. 
 Hur förhåller sig då en utvidgad bestämmelse om bevisupptag- ning till Europakonventionens krav på muntlig förhandling och kravet på att förhandlingen i brottmål ska hållas inför den domstol som ska avgöra målet? Detta har redan berörts men ska utvecklas något ytterligare. Redan i dag finns i lagen möjligheter att ta upp bevis utom huvudförhandling. En utvidgad bestämmelse innebär därför endast att den kan tillämpas vid fler tillfällen. Det är fortfarande fråga om muntlig huvudförhandling och huvudregeln att bevis ska tas upp direkt vid förhandlingen är inte förändrad med den tänkta utvidg- ningen. Det är inte heller fråga om bevis som tagits upp inför en undersökningsdomare eller i något annat slags förundersöknings- skede. 
 Sammantaget anser utredningen alltså att utvidgade bestämmel- ser, i enlighet med det resonemang som utredningen nu har fört, innebär klara fördelar för en ändamålsenlig och flexibel handlägg- ning av mål utan att avkall görs på rättssäkerheten. En sådan ändring besparar förhörspersoner olägenheter och trauman i samband med inställda förhandlingar. Den ger parterna bättre möjligheter att an- vända sig av det förhör som brukar vara bäst från utredningssynpunkt, dvs. det första förhöret som sker inför domstol. En utvidgad be- stämmelse ger också en större flexibilitet och effektivitet för dom- stolen. Vidare borgar möjligheterna till tilläggsförhör, vid de tillfällen det behövs, för att ett komplett underlag föreligger inför domstols- avgörandet. 
 Utredningen föreslår alltså att förutsättningarna för bevisupp- tagning enligt bestämmelsen i 36 kap. 19 § RB utökas med en ny punkt om bevisupptagning vid en inställd huvudförhandling. Den nya bestämmelsen ska innebära att bevisupptagning får hållas i sam- band med en inställd förhandling beträffande närvarande vittnen om det inte är olämpligt. Genom hänvisningar i 37 kap. 3 § och 40 kap. 
 140 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 11 § RB gäller den även förhör med parter och målsägande som inte för talan samt för förhör med sakkunniga. 
 Vidare föreslås att bestämmelsen i 35 kap. 13 § RB, som innebär att vid huvudförhandlingen ska de bevis som tagits upp utom huvud- förhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydel- se i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset, kompletteras med en bestämmelse som innebär att om ett muntligt bevis kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av för- höret får det tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Lydelsen anknyter således till hovrättsbestämmelsen i det nuvarande andra stycket. Man kan här fundera på om bestämmel- sen skulle bli tydligare om man i stället väljer något av uttrycken  
 läggas fram genom en ljud- och bilduppspelning  
 eller  
 läggas fram genom en uppspelning av en ljud- och bildupptagning.  
 Dock valde lagstiftaren vid införandet av  
 EMR-reglerna 
  att formulera denna och andra bestämmelser på detta sätt, såvitt gäller förfarandet i hovrätten. Be- stämmelsen har fått en klar och tydlig definition i praxis. Utred- ningen väljer därför att använda samma uttryck. Slutligen föreslås även att bestämmelsen i 36 kap. 16 § RB ändras så att om ett förhör avser någon som tidigare hörts inför rätta och har det tidigare för- höret dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska för- höret inledas med en uppspelning av upptagningen om det inte är olämpligt. 
 Bör det i brottmål finnas ett formellt krav på att den tilltalade är delgiven stämning och kallelse för att bevisupptagning ska få äga rum i samband med en inställd huvudförhandling? Med anledning av de olika uppfattningar i den frågan som framgår av tidigare nämnda  
 JO-beslut 
  finns det skäl att något beröra denna fråga. 
 Utredningen delar JO:s uppfattning att ordalydelsen av 46 kap. 3 § andra stycket och 35 kap. 9 § RB inte ger anledning att tolka hän- visningen på annat sätt än att det inte finns något formellt hinder i RB mot att bevisupptagning genomförs trots att den tilltalade varken har delgetts stämning i målet eller kallelse till den inställda förhand- lingen. Som nämns i beslutet är det dock inte utan vidare lämpligt att förfara på det sättet. Frågan är då om det finns anledning att i lagen införa ett formellt krav på att delgivning skett. 
 Lämpligheten i att hålla förhör utom huvudförhandling när den tilltalade inte är delgiven stämning får anses tveksam. Trots det kan det ifrågasättas om krav på delgivning ska vara en nödvändig förut- sättning för tillämpning av bestämmelsen. Syftet med reformen har bl.a. varit att göra de processuella bestämmelserna mer flexibla så 
 141 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 att handläggningen i varje enskilt fall kan anpassas efter vad som behövs. Mot den bakgrunden ter det sig som ett steg i fel riktning att i lagen införa ett formellt krav på delgivning. Den strävan efter en effektiv och ändamålsenlig handläggning, som genomsyrar refor- men, kan komma att motverkas om ett sådant villkor införs. Det kan inte uteslutas att det finns situationer som inte nu kan förutses där det får anses acceptabelt att bevisupptagning genomförs vid inställd förhandling, trots bristande delgivning av stämning i målet. Bevisupp- tagning utom huvudförhandling utesluter ju inte att nytt förhör kan komma att hållas exempelvis genom tilläggsförhör. Utredningen anser alltså inte att det i lagen ska införas en sådan förutsättning och lämnar inte något sådant förslag. 
 En annan sak är att om en tilltalad i ett brottmål är delgiven såväl stämning som kallelse till en huvudförhandling men uteblir utan laga förfall förstärks skälen för att då genomföra en bevisupptagning utom huvudförhandling. 
 Muntlig bevisning vid ny huvudförhandling när förhör redan hållits vid tidigare förhandling 
 Ibland inträffar det att en huvudförhandling påbörjas men måste ställas in utan att förhandlingen har slutförts. Vid förhandlingen kan då bevisning ha tagits upp, exempelvis förhör med målsägande och vittnen. Det är i dessa situationer inte alltid möjligt att hålla en fort- satt huvudförhandling på grund av begränsningarna i bestämmel- serna om uppehåll i huvudförhandlingen. Krävs ny huvudförhand- ling finns det, som redovisats tidigare, särskilda bestämmelser i bl.a. 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB för hur domstolen ska förfara med bevisupptagningen. Domstolen ska då ta ställning till om den tidigare upptagna bevisningen behöver tas upp på nytt, dvs. om rätten finner att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. Om bevisningen inte ska tas upp på nytt ska den läggas fram på lämpligt sätt. Om rätten finner att bevisningen måste tas upp på nytt får förhöret enligt 36 kap. 16 § andra stycket RB inledas med en uppspelning av upptagningen. 
 Det är dessvärre inte helt ovanligt att påbörjade huvudförhand- lingar i tingsrätten tvingas avbrytas. Detta gäller främst i brottmål. I de fall bevisningen inte behöver tas upp på nytt har det på flera håll då hanterats så att bevisningen vid den nya huvudförhandlingen 
 142 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 lagts fram genom att ljud- och bildupptagningarna från den tidigare förhandlingen spelats upp. Det förekommer också att förhörsper- sonen har kallats till förhandlingen och efter att ljud- och bildupp- tagningen spelats upp fått besvara tilläggsfrågor. Flera av hov- rätterna har inte haft något att invända mot en sådan handläggning. Under utredningen har dock ifrågasatts om nuvarande lydelse av reglerna tillåter en sådan form av handläggning. 
 Frågan är alltså om denna återanvändning av redan upptagen be- visning vid ny huvudförhandling ryms inom ramen för nuvarande bestämmelser. Utredningen har identifierat flera olika situationer då frågan kan uppkomma. Det kan exempelvis inträffa att en huvud- förhandling påbörjas och muntlig bevisning tas upp men ett vittne som är kallat till en senare dag inte infinner sig. Om fortsatt huvud- förhandling då inte kan ordnas kan huvudförhandlingen behöva ställas in och ny förhandling sättas ut vid senare tillfälle. Det kan också inträffa förfall eller jäv för domare eller nämndemän under pågåen- de rättegång så att en ny huvudförhandling måste hållas. Om rätten fattat beslut om rättspsykiatrisk undersökning när övertygande be- visning förebringats om den tilltalades skuld måste som regel ny huvudförhandling hållas om ny bevisning åberopas innan domstolen meddelat dom. En ny huvudförhandling kan också bli aktuell när hovrätten undanröjt tingsrättens dom och återförvisat målet till tings- rätten för fortsatt handläggning. 
 En ny huvudförhandling kan innebära avsevärda bekymmer för såväl parter som vittnen. För domstolen innebär det klara effekti- vitetsförluster. Frågan om hur bestämmelserna då kan tillämpas är därför av stor vikt. 
 Bestämmelserna i 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB ändrades inte i samband med  
 EMR-reformen. 
  Domstolen har alltså i situationen vid en ny huvudförhandling även efter reformen att ta ställning till frågan om bevisningen ska tas upp på nytt. Detta ska, som tidigare nämnts, ske om rätten finner att det är av betydelse i målet. I fall då bevisningen inte tas upp på nytt ska, precis som tidigare, beviset läggas fram på lämpligt sätt. Av tidigare förarbeten framgår att när bevisningen inte togs upp på nytt kunde den läggas fram genom uppspelning av ljudbanden. Av detta följer att det enligt nuvarande ordning inte finns något hinder mot att bevisningen läggs fram genom uppspelning av den ljud- och bildupptagning som skett under den tidigare förhandlingen. Betydel- sen av att beviset tas upp på nytt har numera minskat när domstolen enligt den nya ordningen har en ljud- och bildupptagning av för- 
 143 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 höret, vilket också framhölls i förarbetena till  
 EMR-reformen; 
  att förhör som lämnas i bevissyfte dokumenteras med videoteknik skulle enligt propositionen medföra radikalt förbättrade möjligheter att värdera muntlig bevisning utan att den behöver tas upp på nytt (prop. 2004/05:131 s. 151 f.). 
 I de fall rätten bedömer att det behövs nya förhör i rättegången finns det som framgått en möjlighet för tingsrätten att inleda ett förhör med att återge vad vittnet har berättat vid det tidigare till- fället inför rätta genom uppspelning av ljud- och bildupptagningar- na (jfr prop. 2004/05:131 s. 164). Denna möjlighet, som framgår av 36 kap. 16 § andra stycket RB, innebär alltså att i de fall beviset ska tas upp på nytt står det rätten fritt att utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet hålla ett tilläggsförhör eller ett helt nytt förhör. Vid en ny huvudförhandling finns det alltså redan med nuvarande ordning möjlighet för rätten att besluta att ljud- och bildupptag- ningarna ska användas; antingen enbart dessa eller tillsammans med ett tilläggsförhör. 
 Utredningen anser alltså att nuvarande bestämmelser medger att ljud- och bildupptagningar återanvänds vid en ny huvudförhandling. Det framstår snarare som ett mycket lämpligt sätt att lägga fram bevisningen i de fall som nu har behandlats och i god överensstäm- melse med principen om det bästa bevismedlet. 
 Frågan är då om möjligheterna enligt nuvarande bestämmelser om ny huvudförhandling i 43 kap. 13 § respektive 46 kap. 13 § RB är tillräckliga eller om det finns anledning att utvidga även dessa. I enlighet med det resonemang som förts tidigare bör utgångspunk- ten även här vara att det bästa underlaget för varje process ska tas till vara i så stor utsträckning som möjligt. Rättegångsbalken syftar ytterst till att säkerställa att bevisningen blir så bra som möjligt och tjänlig för den fria bevisprövningen. Här har den nya tekniken att dokumentera förhör skapat helt nya möjligheter. Detta har tagits till vara för hovrättsprocessen och bör utnyttjas även för tingsrätts- processen i de situationer som utredningen nyss har redovisat. Enligt detta synsätt bör underlaget regelmässigt utgöras av det första tingsrättsförhöret och inte senare versioner. Vid det första förhöret är minnesbilden i allmänhet bättre än vid senare tillfällen. Förhörs- personerna har dessutom inte hunnit påverkas av massmedia eller av kommentarer och påtryckningar från inblandade personer. Om den som redan hörts inför rätta slipper höras igen besparar man dessutom denne de olägenheter och trauman som det innebär att behöva inställa sig och förhöras på nytt vid domstolen. Detta är 
 144 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 grundtankar som genomsyrar väsentliga delar av  
 EMR-reformen. 
  De förändrade tilltrosbestämmelserna i hovrätten bygger exempelvis på att betydelsen av förnyade förhör i direkt samband med huvud- förhandlingen har minskat, om förhöret avser någon som hörts vid tidigare handläggning och detta finns dokumenterat genom ljud- och bildupptagning. Ytterligare en aspekt som kan tilläggas är att om redan upptagna förhör återanvänds kan stora rättegångar spjälkas upp vilket kan innebära en förenkling av den praktiska hanteringen av målen för alla inblandade. Vidare slipper vittnen som åberopas be- träffande samma sak men i olika rättegångar höras flera gånger. 
 När en huvudförhandling måste tas om innebär inte den moder- nare teknikens möjligheter i sig att redan upptagen bevisning kan läggas fram genom uppspelning av ljud- och bildupptagningarna. Rätten har först att göra i princip samma överväganden som innan den nya tekniken infördes, dvs. ta ställning till frågan om beviset be- höver tas upp på nytt eller inte. Mot bakgrund av vikten av att i så stor utsträckning som möjligt kunna använda sig av det första för- höret är denna ordning inte helt tillfredsställande. Bedömningen om beviset behöver tas upp på nytt är dessutom i många fall förhål- landevis svår att göra, vilket kan leda till att rätten intar ett alltför försiktigt förhållningssätt. Rätten är naturligtvis även angelägen om att mål inte återförvisas. Detta kan, som också påtalats, innebära att bestämmelserna inte utnyttjas fullt ut och att det första förhöret vid tingsrätten inte används. Detta är normalt till nackdel för utred- ningen. För vittnen och andra som ska höras i rättegången innebär det dessutom att de utan egen förskyllan måste infinna sig en gång till i domstolen. Det medför även effektivitetsförluster för domstolen och minskar förtroendet för rättsväsendet. Det finns alltså mycket som talar för att nuvarande bestämmelser och tillämpningen av dem är otillräckliga. 
 Det har inte framkommit något under utredningen som ger anledning att ifrågasätta lämpligheten i den ordning som tillämpas i dag, då ljud- och bildupptagningarna används exempelvis i högre rätt eller i de fall som nu diskuteras, dvs. när en ny huvudförhand- ling måste hållas. Bevisningen har dessutom i dessa fall tagits upp vid en huvudförhandling med sakframställningar och annan utred- ning som ram för processen. Parter och ombud har alltså vid det första tillfället haft goda möjligheter att ställa de frågor som är rele- vanta. 
 Utredningen anser mot bakgrund av vad som nu sagts att det finns ett påtagligt behov av att utvidga och förenkla de aktuella be- 
 145 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 stämmelserna så att domstolen som regel har att utgå från att tidigare upptagen bevisning, som dokumenterats genom ljud- och bildupptagning, inte behöver tas upp på nytt vid ny huvudförhand- ling. Det kan åstadkommas med en mer lättillämpad bestämmelse som, i linje med grundtankarna för  
 EMR-reformen, 
  ger möjlighet att fullt ut utnyttja fördelarna med den moderna tekniken. 
 En utvidgad bestämmelse förutsätter naturligtvis att den är för- enlig med Europakonventionens krav i artikel 6 på muntlighet och på att muntlig förhandling i brottmål hålls inför den domstol som dömer i målet. I fråga om kravet på muntlig förhandling innebär en utvidgad bestämmelse emellertid inte någon grundläggande för- ändring eftersom möjligheten att vid en ny huvudförhandling lägga fram tidigare upptagen bevisning på lämpligt sätt, utan att den tas upp på nytt, finns redan i dag. En utvidgning innebär inte heller någon förändring i förhållande till kravet på att muntlig förhandling i brottmål hålls inför den domstol som dömer i målet. 
 Det ska framhållas att utredningens resonemang här endast gäller tidigare upptagen bevisning. Det finns vid en ny huvudförhandling även möjlighet att åberopa bevisning som inte förekommit tidigare. Utöver bevisningen tillkommer vid den nya förhandlingen också yrkanden, sakframställningar och pläderingar. Den nya huvudför- handlingen är alltså inte en i fråga om muntlighet konserverad repris av den tidigare förhandlingen. Det finns därför enligt utredningens bedömning inte något principiellt hinder i förhållande till Europa- konventionens krav på muntlighet och muntlig förhandling att ut- vidga bestämmelserna. 
 Det kan naturligtvis finnas situationer när det inte kan anses till- räckligt att lägga fram bevisningen endast genom en uppspelning. Om det exempelvis avser all bevisning i målet eller en väsentlig del av den eller om rättens sammansättning är en annan än den som tog upp bevisningen första gången eller åklagaren och försvararen inte har varit med vid den tidigare handläggningen kan det ibland behöva ställas ytterligare frågor till dem som ska höras. Det behovet kan också finnas om det visar sig att inspelningen är av bristande kva- litet. Det resonemang som regeringen förde i förarbetena till frågan om i vilka fall det kan behövas tilläggsförhör i hovrätten kan föras även på denna situation (jfr prop. 2004/5:131 s. 234). Utredningen ställer sig som tidigare nämnts bakom den tillämpning av bestäm- melserna om tillåtande av förnyat förhör, som utvecklats i praktiken i enlighet med uttalandena om förutsättningarna för tilläggsförhör vid presidentmötet i Svea hovrätt den 17 juni 2010, se bilaga 3 i 
 146 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Del 2. De utvidgade bestämmelserna bör därför innebära att om ett förhör kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning får det tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
 Någon bestämmelse som generellt reglerar om det ska vara samma domare eller en annan sammansättning i de båda rättegångarna före- slås inte. Det får avgöras i enlighet med gällande jävsbestämmelser huruvida rätten ska avgöra målet i en ny sammansättning eller inte vid den nya huvudförhandlingen. 
 Utredningen föreslår alltså att det införs nya bestämmelser i 43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 § andra stycket RB som utvidgar rättens möjligheter vid förfarandet med den muntliga be- visningen i samband med en ny huvudförhandling. Av redaktionella skäl föreslås att bestämmelserna tas in i två nya paragrafer, 43 kap. 13 a § och 46 kap, 13 a § RB. De nya bestämmelserna innebär att om ett muntligt bevis som tagits upp vid den tidigare handläggningen kan läggas fram vid en ny huvudförhandling genom en ljud- och bild- upptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. De nya bestämmelserna gäller genom hänvisningar i 50 kap. 17 §, 51 kap. 17 § och 55 kap. 15 § RB även i fråga om huvudförhandling i hovrätten och Högsta domstolen. 
 Det kan diskuteras om 35 kap. 8 § RB bör ändras så att det där framgår att det finns särskilda regler beträffande förfarandet med bevisningen vid ny huvudförhandling. I bestämmelsen finns dels huvudregeln om bevisomedelbarhet och dels undantaget från den, dvs. att bevis får tas upp utom huvudförhandling enligt särskilda be- stämmelser. Det kan övervägas om det i bestämmelsen, i pedagogiskt och förtydligande syfte, bör anges att det finns särskilda bestäm- melser när det gäller ny huvudförhandling. 
 Bestämmelsen om bevisomedelbarhet i 35 kap. 8 § RB har funnits oförändrad sedan rättegångsbalkens tillkomst och anger huvud- regeln för normalfallen, där det hålls en enda huvudförhandling som inte behöver ställas in, avbrytas eller tas om och där bevisningen kan tas upp direkt vid förhandlingen. De fall där det behövs en ny huvudförhandling har sin särskilda reglering i 43 kap. 13 § respek- tive 46 kap. 13 § RB som överensstämmer med vad som gäller för bevis som tagits upp utom huvudförhandling (35 kap. 13 § första stycket RB). I båda fallen har bevisningen redan tagits upp, vid den tidigare huvudförhandlingen respektive utom huvudförhandling, och detta utgör alltså inget undantag från regeln om bevisomedelbarhet i den mening som avses i 35 kap. 8 § RB. Bestämmelserna har således sin tydliga systematik och är inte oklara i förhållande till varandra. 
 147 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utredningen har därför stannat för att regleringen är tillräckligt tydlig i dag och att det inte behövs någon ändring i 35 kap. 8 § RB. 
 Återanvändning av muntlig bevisning i andra fall 
 I grunden samma situation som de vi nu har diskuterat föreligger när deldom har meddelats beträffande en tilltalad och huvudförhand- ling hålls mot medtilltalade vid ett senare tillfälle. Vid den senare huvudförhandlingen kan det bli aktuellt att åberopa den tidigare upptagna bevisningen. Det kan också inträffa att en rättegång av- slutats mot en eller flera tilltalade och det därefter väcks åtal mot ytterligare en gärningsman. Bevis som tagits upp i den första rätte- gången kan då aktualiseras även i den andra rättegången. Det kan även vara fråga om fall där ett vittne ska höras i flera rättegångar mot olika tilltalade men beträffande samma händelse eller omständighet eller där det på något annat sätt blir aktuellt att förhör som tagits upp i ett mål åberopas i ett annat (se även avsnitt 3.1.1). 
 I sådana fall då förhör som har tagits upp i ett mål åberopas igen på de sätt som nu beskrivits eller vid liknande situationer finns i rättegångsbalken inte uttryckligt reglerat hur rätten ska förfara be- träffande bevisningen. Det är dock i grunden samma frågeställ- ningar i dessa fall som vid en ny huvudförhandling. Då bör rätten enligt utredningens uppfattning rimligen ha samma utrymme att återanvända bevisningen som i de tidigare redovisade fallen. Särskilt mot bakgrund av vad som anförs i motiven beträffande den ändring som gjordes i 36 kap. 16 § RB bör det i vart fall inte finnas något i lagen som hindrar att ljud- och bildupptagningar används i den senare rättegången (jfr prop. 2004/05:131 s. 163 f.) 
 Sammanfattande slutsatser beträffande möjligheten att återanvända bevis som dokumenterats genom  
 ljud-och 
  bildupptagning. 
 Utredningen har nu behandlat bevisupptagning utom huvudförhand- ling vid en inställd förhandling och förfarandet med den muntliga bevisningen i samband med en ny huvudförhandling eller i närliggan- de situationer. 
 Frågeställningarna är angelägna. På senare tid har uppmärksam- mats flera fall där omfattande och komplicerade rättegångar tvingats tas om i tingsrätten av olika anledningar. Ett av fallen är ett brott- 
 148 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 mål som under år 2012 handlades vid Södertälje tingsrätt och som återförvisades av hovrätten till tingsrätten på grund av jäv, sedan domen överklagats. Tingsrätten fattade inför den nya huvudför- handlingen beslut om att helt nya förhör skulle hållas vid den nya huvudförhandlingen. I tingsrättens beslut hänvisades bl.a. till prin- cipen om det bästa bevismedlet. 
 Av utredningens resonemang i detta avsnitt framgår att genom  
 EMR-reformen 
  kan det första förhöret inför rätta i stor utsträck- ning ges företräde framför senare förhör med samma person, om förhöret tagits upp genom en ljud- och bildupptagning. Möjligheten att återanvända tidigare ljud- och bildupptagningar i de situationer som beskrivits har som framgått dock inte utnyttjats i praktiken i den utsträckning som nuvarande ordning medger. 
 Muntlig bevisning är ett slags färskvara som typiskt sett försäm- ras med tiden men som kan konserveras på ett fullgott sätt genom ljud- och bildupptagning. Ju närmare i tiden förhöret ligger den händelse som förhöret gäller desto tillförlitligare brukar uppgifter- na vara. Detta gäller inte bara för att minnet i allmänhet är bättre då utan även för att förhörspersonen inte hunnit påverkas av yttre omständigheter. 
 Utredningen har erfarit att det förhållandevis sällan begärs tilläggs- förhör i hovrätten. Om det begärs avser tilläggsförhöret vanligen några enstaka kompletterande frågor. Det måste anses vara ett gott betyg åt tingsrättsförhören, dvs. vid det första förhöret inför rätta ställs i allmänhet de frågor som behöver ställas. 
 Det är därmed utredningens uppfattning att nya förhör i stället för återanvändande av de tidigare inför rätta upptagna förhören nor- malt försämrar förutsättningarna för materiellt riktiga domar. För- delarna med återanvändande av redan hållna förhör är också påtagliga i ett brottsoffer- och medborgarperspektiv. Nya förhör innebär olägenheter och påfrestningar för förhörspersonerna. De som lojalt inställer sig vid en huvudförhandling i domstol bör kunna utgå från att man får lämna sina uppgifter vid det tillfället och normalt slipper komma tillbaka för nya förhör. Att hålla nya förhör innebär stora kostnader för staten och kan i vissa fall påverka förtroendet för rätts- väsendet negativt. 
 Med detta sagt gör utredningen den sammanfattande bedöm- ningen att genom EMR och möjligheten att dokumentera och åter- använda förhörspersoners spontana berättelser vid det första för- hörstillfället inför rätta har RB:s grundläggande begrepp det bästa 
 149 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 bevismedlet och bevisomedelbarhet fått en ny och utvecklad innebörd och att man bör dra de rätta slutsatserna av detta. 
 Bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som avgörs utan huvudförhandling 
 Den nya bestämmelsen om möjligheten till bevisupptagning utom huvudförhandling i mål som avgörs utan huvudförhandling synes endast ha tillämpats i viss begränsad utsträckning. Den verkar dock ha kommit till praktisk nytta i de fall den tillämpats. Det har till ut- redningen framförts att den använts ibland i sådana fall då det finns ett eller något enstaka muntligt inslag i en annars skriftlig process. I stället för att målet blir liggande i avvaktan på en huvudförhandlings- tid har rätten och parterna funnit det fördelaktigare att målet avgörs utan huvudförhandling i enlighet med denna bestämmelse. 
 Det är inte helt klart varför bestämmelsen inte använts mera. Det kan dock antas att förutsättningarna för en sådan handläggning inte förekommer så ofta. Det kan också antas att parter och ombud av gammal vana föredrar att huvudförhandling hålls och att det kan ta tid innan bestämmelsen får genomslag. 
 Några särskilda tillämpningsproblem eller något annat att över- väga beträffande denna bestämmelse har emellertid inte framkom- mit. Utredningen lämnar således inte några förslag rörande bestäm- melsen men vill peka på att denna möjlighet finns. Det kan finnas anledning för rätten samt parter och ombud att överväga om denna handläggningsform i förekommande fall kan bidra till ett effektivt och snabbt avgörande av målet. Utredningen rekommenderar alltså en ökad tillämpning. 
  
 3.2.5 
  
 Avgörande av bötesmål utan huvudförhandling 
  
 Nuvarande ordning 
 Genom  
 EMR-reformen 
  infördes en möjlighet att i tingsrätten av- göra vissa brottmål på handlingarna. Enligt 45 kap. 10 a § första stycket 3 RB behöver huvudförhandling inte hållas i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, om huvud- förhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Enligt andra stycket gäller att innan ett mål avgörs på detta sätt ska den tilltalade informeras om att målet 
 150 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till en sådan förhandling. Parterna ska dessutom ges tillfälle att slutföra sin talan innan målet avgörs. Enligt 27 § fjärde stycket lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska huvudför- handling alltid hållas i mål mot den som inte fyllt arton år. 
 Tidigare gällde att huvudförhandling alltid måste hållas i brottmål, även om det i vissa fall går att avgöra i den tilltalades utevaro. Rege- ringen anförde i  
 EMR-propositionen 
  att det finns ett antal mål som i stället skulle kunna avgöras genom ett rent skriftligt förfarande utan att kvaliteten på avgörandet försämras. Förekommer ingen muntlig bevisning som behöver tas upp vid en huvudförhandling och målet kan utredas tillfredsställande utan att den tilltalade hörs muntligt inför domstol ansågs det ofta saknas anledning att hålla en huvudförhand- ling (prop. 2004/05:131 s. 142). 
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna 
 Under utredningen har i princip alla uttalat sig uppskattande om de utvidgade möjligheterna att avgöra bötesmål på handlingarna. Det är framför allt  
 domstolarna  
 och  
 åklagarna  
 som har erfarenheter av ny- ordningen. Väldigt många mål har med de nya bestämmelserna kunnat avgöras på handlingarna i stället. Tingsrätterna har uppgett att för- ändringarna har skapat en större flexibilitet för domstolarna, bl.a. genom att man sparar huvudförhandlingstid. På de flesta håll finns det ändå fortfarande tillräckligt med huvudförhandlingar för att tings- notariernas behov av förhandlingsträning ska vara tillgodosett. Det är för övrigt som regel tingsnotarierna som avgör de mål som tas på handlingarna. 
 Handläggningen har omvittnat fungerat bra. Vid någon domstol har det påpekats att det finns en risk att ungdomsmål av misstag av- görs på handlingarna av tingsnotarier, eftersom bestämmelsen om handläggningen av ungdomsmål finns i särskild lag och det saknas hänvisning till den i 45 kap. 10 a § RB. Det har dock inte framkom- mit annat än att detta bara inträffat någon enstaka gång. 
 151 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Överväganden 
  
 Bedömning:  
 Bestämmelserna i 45 kap. 10 a § RB om möjligheten att avgöra bötesbrottmål på handlingarna, om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet, tillämpas i mycket stor utsträckning och har fallit mycket väl ut. 
 Skälen för bedömningen 
 I utredningsdirektiven anges att en grundtanke med reformen är att det processuella regelverket ska vara flexibelt så att handläggningen i större utsträckning kan anpassas till vad som behövs för sakens prövning i det enskilda fallet. Utredningen har således bl.a. fått i uppdrag att särskilt undersöka i vilken omfattning och på vilka sätt möjligheterna att avgöra mål på handlingarna har använts. 
 De utvidgade möjligheterna att avgöra bötesmål på handlingarna tillämpas i mycket stor utsträckning. Förändringarna har bidragit till en ökad effektivitet och flexibilitet i handläggningen. Huvud- förhandlingstid kan reserveras för de mål där huvudförhandling verk- ligen behövs. De tilltalade som inte vill komma till domstolen har fått en möjlighet att skriftligt utveckla sina ståndpunkter i stället för att målet ställs in eller avgörs i den enskildes utevaro. 
 Dessa förändringar har alltså fallit mycket väl ut. Man kan natur- ligtvis överväga om det i förtydligande syfte ska införas en hänvis- ning i RB till aktuell bestämmelse i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Det synes dock inte ha upp- stått några större problem beträffande denna fråga. Utredningen avstår därför från att föreslå någon ändring av bestämmelsen. 
  
 3.2.6 
  
 Andra förändringar 
  
 Nuvarande ordning 
 En grundtanke med  
 EMR-reformen 
  var som tidigare nämnts att det processuella regelverket ska vara flexibelt så att handläggningen i större utsträckning kan anpassas till vad som behövs för sakens prövning i det enskilda fallet. I förarbetena betonades även parternas ansvar för att driva processen framåt mot ett avgörande. I denna del 
 152 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 av reformen, som alltså avser flexiblare regler och större ansvar för parterna, infördes även andra förändringar utöver de som behandlats tidigare i avsnittet. 
 Reglerna om sammanträden under förberedelsen samt om kallel- ser och påföljder vid utevaro gjordes mer enhetliga. Påföljder vid utevaro för parter som ska höras i bevissyfte i tvistemål skärptes (35 kap. 9 §, 42 kap. 12 §, 44 kap.  
 1–4 
  och 7 §§ RB). 
 Vidare infördes en möjlighet att avvisa ett vittne om det trots rimliga ansträngningar inte går att få till stånd en bevisupptagning och det bedöms att målets avgörande inte bör fördröjas ytterligare, enligt 35 kap. 7 § RB. Det skapades också en möjlighet att i tviste- mål under vissa förutsättningar åberopa skriftliga vittnesberättelser som bevis, enligt 35 kap. 14 § RB. 
 Det infördes också en möjlighet i 45 kap. 13 § RB att i större utsträckning kunna hålla förberedelsesammanträde i brottmål. 
 Överväganden 
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 De enhetligare bestämmelserna om sammanträden under för- beredelsen samt om kallelser och påföljder vid utevaro har fallit väl ut. 
  
 2. 
  
 De skärpta bestämmelserna om påföljder vid utevaro för parter i tvistemål som ska höras i bevissyfte samt utökade möjlig- heter att avvisa vittnen har fallit väl ut. Bestämmelserna har fått en begränsad tillämpning men anses ha fungerat preventivt. 
  
 3. 
  
 Bestämmelserna om skriftliga vittnesberättelser i tvistemål har tillämpats i obetydlig utsträckning. 
  
 4. 
  
 De utökade möjligheterna till förberedelsesammanträde i brott- mål har utnyttjats i viss utsträckning och därvid fallit väl ut. Utredningen rekommenderar en ökad tillämpning av bestäm- melserna. 
  
 153 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Skälen för bedömningen 
 Vi har fått i uppdrag att utvärdera tillämpningen av de nya reglerna som syftar till att skapa en flexibel handläggning i domstolarna och till att betona parternas ansvar för att driva processen framåt mot ett avgörande. I utredningsdirektiven anges bl.a. att de flesta av de nya bestämmelserna är fakultativa och att det därför kan antas att dom- stolarna har tillämpat dem i olika utsträckning, på olika sätt och i olika situationer. 
 Under utredningen har inget annat framkommit än att föränd- ringarna som avser mer enhetliga bestämmelser om sammanträden under förberedelsen och om kallelser och påföljder vid utevaro, skärpta påföljder vid utevaro för parter i tvistemål som ska höras i bevissyfte samt utökade möjligheter att avvisa vittnen har tillämpats som det var avsett. Det har inte noterats några särskilda problem kring tillämpningen. När det gäller skärpta påföljder vid utevaro för parter som ska höras i bevissyfte och möjligheter att avvisa vittnen har dessa bestämmelser, enligt uppgifter från domstolarna, visser- ligen endast kommit till användning i begränsad utsträckning. Det har dock från domstolarnas sida framhållits att bestämmelserna haft en preventiv effekt. 
 Bestämmelserna om skriftliga vittnesberättelser har tillämpats av domstolarna endast i begränsad utsträckning. Den begränsade tillämp- ningen verkar främst bero på att skriftliga vittnesberättelser inte aktualiseras så ofta från parterna eller att ena parten motsätter sig en sådan vittnesattest. 
 När det gäller bestämmelserna om förberedelse i brottmål har de nya bestämmelserna bidragit till att domstolarna kallar till förbere- delsesammanträde i brottmål i viss ökad utsträckning. Främst har detta gällt omfattande brottmål. Från domstolar, åklagare, och advo- kater har uppgetts att när möjligheten tillämpats har detta varit till stor fördel för den fortsatta handläggningen. Särskilt bra anses det vara om även skriftligt svaromål (se 45 kap. 10 § tredje stycket RB) begärs från de tilltalade så att man reder ut ostridiga förhållanden. Ganska ofta inskränker sig dock sammanträdet till en gemensamt ut- formad tidsplanering för handläggningen eller huvudförhandlingen. 
 Utredningen konstaterar att bestämmelserna har tillämpats på det sätt som var avsett. Även om de nya bestämmelserna inte kommit att tillämpas i så stor utsträckning har de genom sin preventiva verkan tjänat syftet med reformen. Det finns inget behov av att justera eller förtydliga dessa regler. Det är dock utredningens uppfattning 
 154 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 att bestämmelserna om förberedelsesammanträde i brottmål med fördel kan tillämpas oftare. Utredningen rekommenderar en ökad tillämpning. 
 Sammanfattningsvis anser utredningen att förändringarna som nu behandlats har fallit väl ut. 
  
 3.3 
  
 Tingsrättens domförhet i tvistemål 
  
 3.3.1 
  
 Nuvarande ordning 
  
 Bakgrund och tidigare lagstiftningsarbeten 
 Tidigare domförhetsreformer 
 Grunderna för reglerna om tingsrätts domförhet fastställdes år 1969 då en enhetlig underrättsorganisation infördes genom tingsrätts- reformen (prop. 1969:44). De nya reglerna trädde i kraft år 1971. Före 1969 års domförhetsreform gällde i princip att tvistemål i råd- husrätterna prövades av tre lagfarna domare medan häradsrätterna var sammansatta med en lagfaren domare och nämnd. Från år 1971 var tingsrätten domför med tre lagfarna domare. Fler än fyra domare fick inte sitta i rätten. Vid huvudförhandling i förenklad form var tingsrätten domför med en domare. 
 Enligt lagen (1974:8) om rättegång i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) skulle tingsrätten i alla mål som rörde högst ett halvt basbelopp bestå av en domare. 
 År 1984 ändrades domförhetsreglerna. Rätten blev domför med en lagfaren domare om det var tillräckligt med hänsyn till målets beskaffenhet och parterna samtyckte till det. Regeln infördes efter Rättegångsutredningens förslag i betänkandet Översyn av rättegångs- balken 1. Processen i tingsrätt del A och B (SOU 1982:25 och SOU 1982:26). Rättegångsutredningens förslag var dock utformat något annorlunda än propositionens. Förslaget i betänkandet inne- bar att huvudförhandlingen fick hållas inför endast en lagfaren domare, om det var tillräckligt med hänsyn till målets omfattning och svårighetsgrad. Detta gällde dock endast vid parternas sam- tycke, såvida målet inte var av enkel beskaffenhet. 
 I frågan om avvägningen mellan juristkollegial sammansättning och endomarbehörighet vid huvudförhandling i tvistemål anförde Rättegångsutredningen att det som främst talar för ett större antal ledamöter är hänsynen till rättssäkerheten. Det ansågs att såväl en 
 155 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 rättsfråga som en bevisfråga kan antas bli säkrare bedömd av en domstol med flera ledamöter än av en ensamdomare. Det ansågs vidare att särskilt bevisfrågornas bedömning gagnas av en fler- domarprövning. Effektivitetshänsyn talade dock för endomaralter- nativet. Ett mål kan bli snabbare avgjort om bara en domare deltar eftersom det blir lättare att hitta förhandlingstider och då huvud- förhandlingen och överläggningen ofta kan gå snabbare. Förlik- ningsviljan ansågs också öka eftersom handläggningen i ett endomar- mål ter sig mindre formell än vid fullsutten rätt. Vid utformningen av domförhetsreglerna, anfördes det, måste en avvägning göras mellan de olika skäl som nyss anförts. En given teoretisk utgångspunkt måste därvid vara att inget mål ska avgöras av fler domare än som är motiverat i det enskilda fallet. Man kunde se många fördelar med en ordning där såväl rätten som parterna får möjlighet att påverka sammansättningen. Det ansågs att bästa vägen dit var då rätten och parterna får möjlighet att korrigera varandra. Om en domare anser sig kapabel att döma ensam i ett för svårt mål, bör parterna alltså ha möjlighet att motsätta sig det och kräva en sammansättning med flera ledamöter. Samtidigt menade man att domaren bör ha vissa möjligheter att avgöra ett mål ensam, trots en parts begäran om fler domare (SOU 1982:26 s. 173 f.). 
 Av propositionen framgår att de allra flesta remissinstanser god- tog utredningens förslag att dra gränsen för endomarbehörigheten efter målets beskaffenhet. De flesta accepterade också att det bör krävas att rätten och parterna är överens om att målet kan avgöras av en enda domare. Några remissinstanser menade dock att det var främ- mande för svensk tradition att parterna gavs ett direkt inflytande över rättens sammansättning. Från andra håll sades att parterna i varje fall i dispositiva mål borde ha en ovillkorlig rätt till huvud- förhandling inför ensamdomare och därmed till ett snabbt avgöran- de. Vidare uttryckte vissa remissinstanser farhågor för att domaren, om denne fick ett stort inflytande i domförhetsfrågan, låter en pres- sad arbetssituation fälla utslaget och dömer ensam även då en star- kare sammansättning skulle vara befogad från saklig synpunkt. Det som betraktades som den naturliga medelvägen valdes, nämligen att rätten och parterna måste vara överens om att målet ska avgöras av en domare (prop. 1983/84:78 s. 21 ff.). 
 Beträffande möjligheten för rätten att hålla huvudförhandling inför ensamdomare mot en eller båda parternas vilja fanns denna möjlighet vid den tiden – bortsett från småmålen – endast inom ramen för reglerna om huvudförhandling i förenklad form och för 
 156 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 detta krävdes att saken var uppenbar. Rättegångsutredningens för- slag innebar att möjligheten utökades till att avse alla mål som var av enkel beskaffenhet. Oavsett om parterna samtycker till det eller inte skulle ett mål få avgöras av en domare om målet är av enkel be- skaffenhet (SOU 1982:25 s. 16 och SOU 1982:26 s. 171). 
 Detta godtogs av flera remissinstanser men kritiserades också från många håll. Rekvisitet enkel beskaffenhet ansågs otydligt och ge ett alltför stort utrymme för den enskilde domarens fria skön. Det sades även att risken för återförvisning från högre rätt var be- tydande. 
 I propositionen anförde regeringen att man ville undvika att skapa en domförhetsregel som i sig ökade risken för återförvis- ningar. Det anfördes att om man håller sig till huvudprincipen att rätten och parterna ska vara överens i domförhetsfrågan får man en dubbel kontroll av att frågan avgörs i enlighet med lagstiftarens intentioner. Man behöver då bara i mycket udda situationer befara att hovrätten vid ett överklagande kommer fram till att tingsrätten inte har varit domför. Saken ställde sig dock annorlunda om man gick över till en ordning där tingsrätten handlägger målet inför ensam- domare mot parternas vilja. Det konstaterades att om det inte finns klara kriterier för i vilka fall tingsrätten är domför med en enda domare, är det möjligt att hovrätten kommer fram till att tingsrätten inte varit domför och därmed återförvisar målet. Det förordades därför dels att endomarkompetensen endast utvidgades till att avse alla tvistemål där det är tillräckligt med hänsyn till målets beskaffen- het och parterna samtycker och dels att bestämmelserna om huvud- förhandling i förenklad form behölls. Under det fortsatta reform- arbetet fick ställning tas till i vad mån man kunde vidga möjligheten att mot parternas vilja hålla huvudförhandling inför ensamdomare (a. prop. s. 24 f.). 
 1989 års ändringar i rättegångsbalken 
 År 1989 togs domförhetsfrågan upp på nytt (prop. 1988/89:95). Rättegångsutredningen hade då lämnat slutbetänkandet Översyn av rättegångsbalken 4. Hovrättsfrågor, sammansättningsfrågor m.m. (SOU 1987:46). I betänkandet föreslogs att tingsrätterna skulle kunna avgöra tvistemål som bedöms vara av enkel beskaffenhet med en enda lagfaren domare även utan parternas samtycke. Som nämnts hade utredningen föreslagit detta redan i sitt huvudbetänkande. 
 157 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det anfördes bl.a. att det är tveksamt om det finns sakliga skäl eller ens är lämpligt att ge parterna ett så långtgående inflytande på dom- förhetsfrågan att de får en oinskränkt rätt att inlägga veto mot en- domarhandläggning. Det kunde inte bortses från att parterna ställ- ningstagande i denna fråga inte alltid dikteras uteslutande av sakliga och rationella överväganden. Det noterades att den nya regeln, som trädde i kraft år 1984, till en början hade tillämpats ganska flitigt. Dock hade domstolarna visat en större försiktighet efter två i domarkretsar mycket uppmärksammade hovrättavgöranden (se RH 1986:81 I och II). Utredningen var fortfarande av uppfattningen att i fråga om mål av enkel beskaffenhet borde parterna inte ha något bestämmande inflytande på frågan (a. bet. s. 179 ff.). Vidare före- slogs ändringar i bestämmelserna om undanröjande och återförvis- ning som innebar att undanröjande och återförvisning vid bristande domförhet ska ske endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång. 
 En av utredningens experter, Guerrero, avstyrkte förslaget i ett särskilt yttrande. Wilson anförde därvid bl.a. att kategorin av mål som betecknades som mål av enkel beskaffenhet inte kan urskiljas efter objektiva kriterier. Detta bäddar för tolkningssvårig- heter. Utredningen drog för stora växlar på de föreslagna ändring- arna beträffande undanröjande och återförvisning på grund av rätte- gångsfel. Har tingsrätten underskattat målets svårighetsgrad och avgjort det med ensamdomare föreligger en klar risk för att målet inte blivit tillfredsställande utrett och därmed för att utgången på- verkats, anförde Wilson, som menade att ändringarna i bestäm- melserna om undanröjande och återförvisning därför inte skulle få så stor betydelse. 
 Rättegångsutredningen övervägde också frågan om antalet leda- möter i juristkollegial sammansättning. I dessa överväganden ingick även om rätten – i varje fall i vissa mål – kunde bestå av endast två lagfarna domare utan att därmed gå miste om de fördelar som fler- domarsystemet är avsett att ge. Utredningen förde därvid i huvud- sak följande resonemang. När tre ledamöter deltar i en huvudför- handling är en av dem ordförande och en referent. Ibland kan ord- föranden även vara referent. Den tredje ledamoten har som regel inte någon speciell uppgift utan deltar bara med sitt kunnande och kan utan förutfattade meningar koncentrera sig helt på målets tviste- frågor. Samhällets kostnader för den tredje lagfarne domaren i kollegial sammansättning är inte obetydliga. Det är utan tvivel så att det vid flera tingsrätter (det fanns då omkring 100 tingsrätter i 
 158 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 landet) är förenat med ganska stora svårigheter att sätta ut mål som ska avgöras av flera domare. Resurs- och kostnadsskäl talar med hänsyn till det sagda starkt för att rätten – i vart fall i vissa mål – borde få bestå av endast två lagfarna domare. Detta gäller dock endast under förutsättning att en reform inte leder till att mål som annars skulle avgöras av endast en domare kommer att avgöras av två domare. En sammansättning med två domare innebär givetvis att den yngre av dem inte får något avgörande inflytande. Hans upp- gift kommer att inskränkas till att vara en diskussionspartner och att, om de båda domarna har olika uppfattning, försöka övertyga ord- föranden om det riktiga i sin mening. Det kan också göras gällande att en dom som avkunnas med en röst mot en kan minska förtro- endet för domstolarna och öka benägenheten att överklaga. Det är dock inte givet att överklagandefrekvensen skulle bli högre än i de fall när domen avkunnas med två röster mot en. Dessutom har lag- stiftaren inte i andra sammanhang skyggat för risken för lika röste- tal. Exempelvis är en hovrätt domför i vissa mål med fyra domare. Vidare är tingsrätt i brottmål och familjemål domför med fyra leda- möter med individuell rösträtt. – Utredningen fann att man trots allt inte helt bör avstå från den rättssäkerhetsgaranti som utgörs av att tingsrätten kan bestå av tre lagfarna ledamöter med hänsyn till att en del dispositiva tvistemål utan tvivel är både mycket omfattande och mycket juridiskt komplicerade. Man skulle kunna tänka sig, anfördes det, att tingsrätten i tvistemål var domför med en, två eller tre lagfarna ledamöter allt efter målets beskaffenhet. I tillämpningen bedömdes dock en sådan regel innebära problem. Risken för att tillämpningen skulle bli oenhetlig bedömdes som mycket stor. Om någon av rättens ledamöter får förfall sedan huvudförhandlingen påbörjats ansågs det dock tillräckligt att rätten består av endast två domare. Utredningens förslag innebar att huvudregeln alltjämt skulle vara att rätten ska bestå av tre lagfarna domare vid huvudförhand- ling i tvistemål och att möjligheten att ha fyra domare avskaffades. 
 I en reservation av utredningens ordförande Garcia, med instämmande av experten Williams, föreslogs att det vid huvud- förhandling i tvistemål som inte omfattas av endomarkompetensen borde vara möjligt att döma med två lagfarna domare. I Garcia reservation anfördes följande (a. bet. s.  
 228–230). 
  
 En mycket stor majoritet – 97 procent – av de tvistemål som handläggs i tingsrätt avgörs av en enda lagfaren domare. Knappt en procent av målen (vissa familjemål) avgörs av en lagfaren domare och nämndemän, medan de återstående drygt två procenten avgörs i s.k. juristkollegial 
 159 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 sammansättning, vilket innebär att rätten består av tre eller i något fall fyra lagfarna domare. Den målgrupp där sistnämnda sammansättning kommer till användning utgörs i huvudsak av förmögenhetsrättsliga mål som rör värden över ett halvt basbelopp och som inte är av okompli- cerad natur. Det rör sig om cirka 1 500 mål årligen i hela landet. 
 Skälet till att det överhuvudtaget finns en möjlighet för tingsrätten att avgöra mål i en sammansättning med fler jurister än en är givetvis att målet därigenom kan antas bli handlagt och bedömt på ett bättre sätt än med en enda domare. Lagstiftaren har på olika sätt försökt se till att den större sammansättningen reserveras för mer vidlyftiga och komplicerade mål. 
 Oavsett hur man drar gränsen mellan endomarmål och flerdomarmål är det ställt utom diskussion att det finns tvistemål som är av sådan beskaffenhet att rättssäkerheten väsentligt gagnas av en sammansätt- ning med fler juristdomare än en och att tingsrätterna därför även fort- sättningsvis bör ha möjlighet att avgöra mål i sådan sammansättning. Vad det nu gäller är om det i sådana mål – vissa eller alla – kan vara tillräckligt och i övrigt lämpligt att låta en av ledamöterna utgå och alltså låta rätten bestå av endast två lagfarna domare. Att en sådan re- form noga övervägs är väsentligt med hänsyn till vikten av att rätts- väsendets resurser används på ett optimalt sätt. 
 För att kunna ta ställning till den nu berörda frågan måste man gå närmare in på vilka fördelar man uppnår genom att fler domare än en ingår i rätten och i vad mån dessa fördelar går förlorade om en av de nuvarande tre domarna tas bort. 
 När det gäller  
 processledningen  
 kan det till att börja med vara till för- del att ett mer omfattande och/eller komplicerat mål före huvud- förhandlingen gås igenom av fler juristdomare än en. Härigenom får man en kontroll av att alla behövliga åtgärder är vidtagna före den slutliga förhandlingen. Det kan gälla både formella frågor, som t.ex. att alla vittnen är kallade, som frågor av materiell natur, t.ex. att alla oklar- heter rörande yrkanden och grunder som åberopas är undanröjda. I denna del kan enligt min mening inget tvivel råda om att det praktiskt taget alltid är tillräckligt att ytterligare en juristdomare utöver den närmast ansvarige går igenom målet. I de mål där tredomarsamman- sättning förekommer i dag torde det också höra till undantagen att den tredje ledamoten utövar någon kontrollerande funktion i detta av- seende. 
  
 Om jag så övergår till själva  
 handläggningen vid huvudförhandlingen 
 , bör det utan vidare kunna konstateras att det på motsvarande sätt som nyss sagts kan vara till fördel att fler domare än en deltar. En av domarna, företrädesvis då ordföranden, kan koncentrera sig på rätte- gångens yttre förlopp, medan den andre, främst referenten, kan gå in för de materiella frågorna, bl.a. att tillse att målet blir tillfredsställande utrett inom de ramar som gäller. Det torde emellertid även i detta hänseende vara mycket ovanligt att fler juristdomare än två kan sägas fylla någon påtaglig funktion. 
  
 160 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Den avgörande fördelen med en flerdomarsammansättning kommer emellertid till synes först när domstolen skall  
 avgöra målet 
 . Det är i detta skede, alltså vid överläggningen till dom och vid avfattandet av domen, som möjligheterna till diskussion rörande olika lösningar och motiveringarna för dessa ger den större sammansättningen ett väsent- ligt försteg framför endomaralternativet. Det är emellertid viktigt att uppmärksamma att man i stor utsträckning uppnår dessa fördelar redan genom att tillföra rätten ytterligare  
 en  
 domare. Man åstadkommer sålunda redan genom en sådan utvidgning av sammansättningen möj- ligheter till muntlig överläggning och till kontroll av referentens dom- skrivning. Det skall givetvis inte förnekas att varje ytterligare tillkom- mande domare kan ge ännu bättre förutsättningar för ett välmotiverat och välformulerat avgörande åtminstone i de mest komplicerade fallen, men med hänsyn till vad nyss sagts bör det i åtskilliga av de mål som nu avgörs med tre lagfarna domare enligt min mening kunna godtas från rättssäkerhetssynpunkt att man låter en av domarna utgå. Även utredningens majoritet synes för övrigt principiellt instämma i denna upp- fattning, eftersom man anser sig kunna acceptera att mål avgörs med två domare om den tredje ledamoten får förfall under handläggningen. När det gäller rättssäkerhetsaspekterna på en tvådomarsammansättning kan också tilläggas att det givetvis inte är utan anledning som den tredje ledamoten i en kollegial tingsrättssammansättning på domarjargong brukar kallas sleeping partner. 
 Mot en sammansättning med två lagfarna domare i tvistemål har sagts att omröstningsreglerna medför att den yngre ledamoten vid olika meningar om utgången i praktiken inte får något inflytande; reglerna om ordförandens utslagsröst vid lika röstetal medför att ordföranden alltid kan bestämma utgången ensam. Den yngre ledamoten skulle med detta synsätt aldrig få något inflytande över rättens avgörande. Hans röst blir utan betydelse för utgången i målet, oavsett om han instämmer med ordföranden eller har en annan mening. 
 Vid ett resonemang av denna typ, som i och för sig är möjligt att föra även som argument mot större sammansättningar än den nu aktuella, bortser man enligt min mening från att den viktigaste av den tillkom- mande ledamotens funktioner är att ge möjlighet till muntlig diskussion rörande olika möjliga domslut och motiveringar och till kritisk gransk- ning av upprättade domsutkast. Det är alltså på stadiet  
 före  
 den even- tuella omröstningen, och  
 efter  
 omröstningen men före domens slutliga avfattande, som den tillkommande ledamoten gör sin främsta insats genom att låta den andre ledamoten pröva styrkan i sina argument och formuleringar. Det är på detta sätt man uppnår den stora förbättringen i rättssäkerhetshänseende i förhållande till en endomarsammansättning. Blir det sedan lika röstetal i en eventuell omröstning, kan det givetvis hävdas att avgörandet därigenom framstår som svagare. Möjligheten av en sådan utgång kan emellertid lika lite som i fråga om t.ex. den nor- mala sammansättningen i brottmål (en lagfaren domare och tre nämnde- män) utgöra något avgörande argument mot en sammansättning med ett jämnt antal ledamöter. 
 161 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det kan tilläggas att en skiljaktig mening kan vara till fördel på det sättet att den kan underlätta för den förlorande parten att bedöma sina chanser med ett överklagande och för den högre rätten att få olika aspekter på målet belysta. Man har samtidigt knappast fog för att hävda att den förlorande parten skulle vara mer benägen att överklaga en dom som har beslutats med en röst mot en än ett domslut där röstsiffrorna varit två mot en. 
 Mot den nu angivna bakgrunden menar jag att man bör öppna möj- lighet för tingsrätterna att vid sådana huvudförhandlingar i tvistemål som inte omfattas av endomarkompetensen döma med två lagfarna domare. Om en sådan reform genomförs, bör det liksom nu vara möj- ligt att i vissa fall förstärka domstolen med ytterligare en domare. 
 Domstolsverket hade utvärderat 1984 års domförhetsreform med utvidgad endomarkompetens i en rapport (DV 1987:7). Av rappor- ten framgick att reformen hade underlättat tingsrätternas arbete och bidragit till en effektivisering av dömandet. Emellertid hade tingsrätterna på grund av de två tidigare nämnda uppmärksammade rättsfallen blivit förhållandevis restriktiva med att tillämpa endomar- regeln på grund av risken för återförvisning (RH 1986:81 I och II). 
 I propositionen ansågs det angeläget att minska antalet fall av undanröjande och återförvisning. Det förordades därför att Rätte- gångsutredningens förslag beträffande återförvisningsbestämmel- serna genomfördes. Vidare anfördes att det torde råda en bred enighet om principen att de mest kvalificerade tvistemålen ska prövas av fler än en domare. Skäl för detta kunde vara att det ofta före- kommer svåra rättsliga frågor i förmögenhetsrättsliga tvister. Även bevisvärdering kunde erbjuda sådana svårigheter att rätten bör vara sammansatt av flera personer. Som ytterligare exempel nämndes mål som är så omfattande att det blir svårt för en person att ensam behärska materialet och leda rättegången. Detta borde ses mot bak- grund av att tingsrätten i 97 procent av tvistemålen består av en lag- faren domare. Dock är de mest arbetskrävande målen de som avgörs av ett juristkollegium. Det var en viktig uppgift för lagstiftaren att utforma domförhetsbestämmelserna så att den kvalificerade sam- mansättningen förbehålls de mål där en sådan sammansättning verk- ligen behövs. Vidare anfördes att erfarenheterna av reformen visade att parternas avgörande inflytande på rättens sammansättning kunde ge otillfredsställande resultat i vissa fall. I många mål där det inte råder någon egentlig tvist mellan parterna utan processen närmast har sin grund i tredska eller bristande betalningsförmåga är det svårt att få besked från parterna om deras inställning i sammansättnings- frågan. Det innebär att dessa mål, som i allmänhet är enkla, måste 
 162 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 sättas ut till huvudförhandling inför flera domare. Det nämndes också att det förekommer att en part i ett enkelt mål motsätter sig att det avgörs av en domare för att fördröja avgörandet. Detta var en misshushållning med rättsväsendets resurser. 
 Det bedömdes dock ogörligt att i lag ange exakt vilka mål som bör kunna handläggas av ensamdomare utan parternas samtycke. Det gäller att se till att regleringen inte medför att mål som kräver att fler domare deltar i avgörandet handläggs av en domare. Reg- lerna fick inte heller medföra att ett ökat antal avgöranden återför- visades av hovrätten på grund av att tingsrätten inte varit domför. Beträffande frågan om rekvisitet mål av enkel beskaffenhet var tillräckligt exakt anfördes att rekvisitet har avseende både på den rättsliga bedömningen och på bevisvärderingen. Ett mål som är så omfattande att det är svårt att behärska för en person kan inte heller sägas vara enkelt. Det fanns å ena sidan risk för att en avgränsning av det slaget ger upphov till tveksamheter medan det å andra sidan ansågs praktiskt taget omöjligt att i lagtext åstadkomma en mera preciserad avgränsning utan att utrymmet för att tillämpa den nya regeln onödigtvis inskränks. Det ansågs att man med förtroende kunde överlämna till den enskilde domaren att med ledning av en allmänt hållen regel avgöra frågan om rättens sammansättning i dessa fall. 
 Det föreslogs alltså att tingsrätterna får avgöra tvistemål som är av enkel beskaffenhet med en lagfaren domare, även utan parternas samtycke. Återförvisningsfrågorna bedömdes bli lösta på ett god- tagbart sätt genom den lagändring som föreslagits i det avseendet (prop. 1988/89:95 s. 59 ff.). 
 I specialmotiveringen nämndes, som exempel på mål av enkel beskaffenhet, mål där det av handlingarna verkar framgå att svaran- dens inställning mer har att göra med betalningssvårigheter än med sakliga invändningar mot kravet. Vidare nämndes sådana förmögen- hetsrättsliga mål där det är fråga om någorlunda lättillämpade rätts- regler, exempelvis vardagliga mål inom köprätten och avtalsrätten. Sådana mål ansågs, om bevisningen inte är omfattande, ofta kunna bedömas som enkla. Det anfördes att det ligger i sakens natur att mål som rör stora värden ofta är mera komplicerade. Sådana mål ansågs av den anledningen inte kunna avgöras av en enda domare med stöd av den föreslagna regeln (a. prop. s. 75). 
 Beträffande antalet ledamöter i flerdomarsammansättning före- slogs att huvudregeln även i fortsättningen skulle vara att rätten ska bestå av tre lagfarna domare. Vidare skulle möjligheten att ha fyra 
 163 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 domare avskaffas. Rätten skulle vara domför med två lagfarna domare vid förfall för en av domarna i en tresits. 
 I propositionen anfördes att skälen för att minska antalet domare till två är att det blir billigare och enklare samt att samhällets kost- nader för den tredje ledamoten inte är obetydliga. Dock menade man att om förslagen till vidgning av möjligheterna till endomarsamman- sättning genomfördes hade man relativt goda garantier för att fler- domarsammansättningen förbehålls de mest komplicerade målen. Av remissbehandlingen hade vidare framgått att det är en allmän upp- fattning inom domarkåren att handläggningen av ett mål i flerdomar- sammansättning gagnas av att en tredje ledamot deltar och att ett system med tvådomarmål skulle innebära vissa komplikationer. Därför lämnades inte något förslag till ett tvådomarsystem. När det gällde frågan om rätten ska vara domför med två domare om den tredje får förfall fanns dock inga avgörande hinder mot att låta en sådan ordning gälla i dessa undantagssituationer. 
 Nuvarande bestämmelser i rättegångsbalken 
 Det nu återgivna resonemanget har alltså lett fram till dagens be- stämmelse i 1 kap. 3 a § RB. Huvudregeln är att rätten ska bestå av tre lagfarna domare vid huvudförhandling i tvistemål. Om förfall inträffar för någon av domarna i en tresits så är rätten domför med två lagfarna domare. Rätten kan vidare bestå av en lagfaren domare i två situationer. Den första är att rätten anser det tillräckligt att en domare sitter i rätten och parterna samtycker till det. Den andra är att målet är av enkel beskaffenhet. 
 Nuvarande ordning innebär därutöver att om huvudförhand- lingen hålls i förenklad form ska rätten enligt 1 kap. 3 a § andra stycket RB bestå av en lagfaren domare. Enligt 1 kap. 3 c § RB får vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av frågor som hör till rättegången tingsrätten ha den sammansättning som är föreskriven för huvudförhandling, om det föreligger sär- skilda skäl med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet. Slut- ligen, enligt 1 kap. 3 d § RB, ska i dispositiva tvistemål avseende värden som inte överstiger hälften av ett basbelopp rätten alltid bestå av en lagfaren domare. 
 164 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Nuvarande bestämmelser i tingsrättsinstruktionen 
 Av förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion (tingsrätts- instruktionen) framgår vilka kategorier av domare som får sitta i rätten när tingsrätten är domför med tre lagfarna domare. Enligt 22 § första stycket ska ordföranden vara ordinarie domare i tings- rätten eller av regeringen för viss tid anställd lagman eller chefs- rådman. Om det behövs får hovrätten förordna en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt att tjänstgöra som ordförande. Av andra stycket framgår att minst en ytterligare ledamot ska 1) vara eller ha varit ordinarie domare, 2) vara eller ha varit av regeringen för viss tid anställd lagman eller rådman, 3) vara hyresråd, 4) vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor eller 5) ha tjänstgjort som adjungerad ledamot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och bedömts vara lämplig att anställa som assessor. Tingsfiskaler får delta i rätten om det inte är fråga om handläggning av sådana mål och ärenden som kräver särskild erfarenhet. Om det finns särskilda skäl får dessutom lagmannen förordna en tingsnotarie eller en notarie- meriterad beredningsjurist som bedöms ha tillräcklig erfarenhet och i övrigt vara lämplig att delta i rätten vid enstaka tillfällen. 
  
 3.3.2 
  
 Andra lagstiftningsförslag m.m. 
  
 Domstolsverkets arbetsgrupp för processrättsliga frågor 
 Domstolsverkets arbetsgrupp för processrättsliga frågor inrättades genom ett beslut av Domstolsverket år 1999. Arbetsgruppens upp- gift var att söka fånga upp idéer från verksamheten och utreda dessa. I gruppens andra promemoria, Promemoria II  
 2000-10-12, 
  togs frågan om domförhetsreglerna för dispositiva tvistemål upp. Arbets- gruppens förslag var att som huvudregel ska rätten vid huvudförhand- ling i dispositiva tvistemål bestå av en lagfaren domare. Det skulle enligt förslaget finnas möjlighet att förstärka rätten med ytterligare två lagfarna domare om det finns skäl för det. 
 I promemorian togs upp att det förekommit kritik mot gällande ordning avseende tingsrättens domförhet i tvistemål. Det hänvisades till Domstolsverkets rapport (1997:2) från 1996 års idéseminarier. I denna hade förslagits att rätten själv ska bestämma sin sammansätt- ning och att det bör vara en presumtion för ensamdomare med möj- lighet för domstolen att förstärka till tre när så behövs. Vidare hän- visades i promemorian till att det även i andra sammanhang från 
 165 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 domarhåll hade framförts kritik mot domförhetsreglerna, varvid uttalanden i Tidskrift för Sveriges Domareförbund 3/92, s. 6 ff. och i SvJT 1993 s. 923 ff. nämndes. 
 Arbetsgruppen anförde att sammansättningen med tre domare är resurskrävande och därför bör reserveras för de relativt få mål som verkligen behöver den extra genomlysning som en tredomar- sammansättning erbjuder. Det konstaterades att inte sällan är det bara en av parterna i dispositiva mål som samtycker till en endomar- sammansättning. Det kunde ibland misstänkas att den part som kräver att målet avgörs av tre domare har ett intresse av att förhala processen. Detta leder i de flesta fall till att domaren sätter ut målet till tresits. Arbetsgruppen ansåg att detta inte är ett bra utnyttjande av begränsade resurser och att skälet till en kvalificerad samman- sättning bör vara målets beskaffenhet och inte parternas uppfatt- ning i sammansättningsfrågan. Det anfördes när det gäller målets omfattning att mycket vidlyftiga mål även med en ändrad bestäm- melse bör avgöras av tre domare. Som en tumregel nämndes att ett mål med längre huvudförhandlingstid än två dagar bör avgöras av mer än en domare. Dock var det inte enbart förhandlingstiden som skulle avgöra detta eftersom det kan finnas mål med omfattande och svåröverskådlig skriftlig bevisning som kräver tresits. När det gäller målens juridiska svårighetsgrad nämndes i promemorian som exempel på mål i vilka det är rimligt att anse det tillräckligt med en domare mål som rör frågor om en viss bristfällighet utgör ett fel i köplagens mening, om en viss tidsutdräkt kan kvalificeras som ett dröjsmål eller om en viss åtgärd har brutit en preskriptionstid som löper. Som exempel på verkligt komplicerade rättsliga bedömningar nämndes vissa frågor om hur allmänna civilrättsliga regler ska tillämpas på nya företeelser inom affärs- eller kreditlivet och frågor där det kan bli aktuellt att tillämpa flera länders rättsordningar. I många sådana mål finns det skäl att ha en sammansättning med tre domare. 
 Det konstaterades dock att de allra flesta mål inte är så enkla att de kan avgöras av en juristdomare utan parternas samtycke. De är inte heller så vidlyftiga eller juridiskt komplicerade att de är typiska tresitsmål. Det anfördes att det därför är viktigt att domförhets- reglerna utformas så att domstolen i varje enskilt fall kan se till att den kvalificerade sammansättningen förbehålls de mål där en sådan sammansättning verkligen behövs. Arbetsgruppen ansåg att detta, i jämförelse med ordningen för brottmålen, kan åstadkommas genom att domstolen ensam anförtros bedömningen i fråga om samman- 
 166 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 sättningen. Det anfördes att om det i bestämmelsen anges att rätten ska bestå av en domare, med möjligheten att förstärka med ytter- ligare två domare om det finns skäl för det, speglas det förhållandet att det flesta mål som avgörs vid huvudförhandling avgörs av en domare. En annan fördel med en sådan konstruktion ansågs vara att frågor om återförvisning på grund av att tingsrätten felbedömt målets svårighetsgrad knappast kunde komma upp i högre instans. I pro- memorian föreslogs alltså att en regel med den innebörden skulle införas i lagen. Det skäl som kunde motivera en förstärkt samman- sättning var målets beskaffenhet. Det anfördes att det naturligtvis ofta var lämpligt, även efter en lagändring, att rätten samråder med parterna i sammansättningsfrågan. 
 Målutredningen 
 Frågan om tingsrättens domförhet vid huvudförhandling i tviste- mål togs även upp i Målutredningens betänkande Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44 s. 305 ff.). Utredningen föreslog att det överlåts på tingsrätten att, mot bakgrund av målets beskaffenhet och det som parterna har an- fört, avgöra när rätten vid huvudförhandling i tvistemål ska bestå av en respektive tre lagfarna ledamöter. Det resonerades även kring ett alternativ eller ett komplement till en sådan ordning som innebar att beloppsgränsen höjdes för vad som utgör mål om mindre värden. 
 I betänkandet konstaterades att en ordning med ensamdomare har stora fördelar genom att den främjar snabbheten i förfarandet. Att tingsrätten består av tre lagfarna ledamöter innebär i praktiken i många fall att avgörandet försenas med ett antal månader. Det ifrågasattes om det var rimligt och ändamålsenligt att parternas upp- fattning om sammansättningen får avgörande betydelse eftersom de inte sällan har olika intressen och därmed olika uppfattningar i frågan. Med en mer flexibel ordning skulle parternas olika intressen kunna beaktas i större utsträckning än vad som är fallet i dag. Det skulle också generellt sett kunna bidra till ett bättre resursutnyttjande och snabbare avgöranden. Det ansågs att tingsrätten borde ha goda förutsättningar att göra en sakligt sett korrekt bedömning av vad målets beskaffenhet kräver. Risken att rätten skulle låta sig påverkas av ovidkommande hänsyn, såsom arbetssituationen på domstolen, bedömdes som begränsad. 
 167 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Enligt Målutredningens bedömning borde det alltså överlåtas på tingsrätten att, mot bakgrund av målets beskaffenhet och det som parterna har anfört, avgöra när rätten vid huvudförhandling i tviste- mål ska bestå av en respektive tre lagfarna ledamöter. 
 Betänkandet har remissbehandlats. Ett antal remissinstanser har tillstyrkt eller har inte haft någon erinran mot förslaget, bl.a. alla tingsrätter utom en, Göta hovrätt, Hovrätten över Skåne och Blekinge och Arbetsgivarverket. Domareförbundet ställde sig bakom utred- ningens förslag att det bör ankomma på tingsrätten att mot bak- grund av målets beskaffenhet och det som parterna har anfört av- göra när rätten vid huvudförhandling i tvistemål ska bestå av en respektive tre ledamöter men gjorde vissa reservationer. Förbundet ansåg att det mot bakgrund av den arbetssituation och den arbets- börda som i dag finns på de flesta tingsrätter fanns en uppenbar risk för att ovidkommande hänsyn kan komma att tas i sammansättnings- frågan. Det kunde uppstå förväntningar på den enskilde domaren att ensam handlägga mål som egentligen kräver tre domare. Vidare anfördes att domförhetsfrågan också är av betydelse för vilket för- troende som enskilda och näringsidkare har för handläggningen och avgörandena i tvistemålen. Särskilt i tvister mellan näringsidkare är det av vikt att tingsrätten kan erbjuda en kvalificerad handlägg- ning. I annat fall kan sådana tvister i än högre grad än i dag komma att överlämnas till skiljeförfarande och därmed undandras den offent- liga rättsskipningen. Domareförbundet anförde mot bakgrund av detta att bestämmelsen borde få den utformningen att tvistemål alltjämt som huvudregel ska bestå av tre domare med undantag för fall då rätten med hänsyn till målets beskaffenhet och omfattning och vad parterna anfört anser det tillräckligt med en domare. 
 Ett antal remissinstanser, bl.a. JO, Hovrätten för Västra Sverige, Hovrätten för Nedre Norrland, Hovrätten för Övre Norrland, Örebro tingsrätt, Kammarkollegiet, Lunds universitet, Arbetsdom- stolen, Advokatsamfundet, Svenskt Näringsliv och TCO avstyrkte förslaget. Svea hovrätt ansåg att förslaget bör övervägas ytterligare. 
 JO anförde att genom  
 EMR-reformen 
  har lagstiftaren markerat att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i tingsrätten och att hovrättens arbete bör koncentreras till att granska tingsrättens avgöranden. JO anförde vidare att genom reformen har det blivit ännu viktigare än tidigare att tingsrättens avgörande är välgrundat, men även att parterna upplever att de har fått en kvalificerad och korrekt prövning av tvisten. Ändrade sammansättningsregler kunde enligt JO medföra ett minskat förtroende för rättsväsendet. Advokat- 
 168 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 samfundet anförde att det är av yttersta vikt att tingsrätternas domar och beslut föregås av en grundlig och kvalificerad prövning av saken i varje mål. För det allmänna rättsmedvetandet och tilltron till dom- stolarna är det viktigt att samtliga inblandade parter känner att varje mål har prövats på bästa och rättssäkraste sätt, oavsett tvisteföre- målets art och värde. Det finns även en risk, menade samfundet, att den föreslagna bestämmelsen kan komma att användas för att reg- lera arbetssituationen på tingsrätterna. Advokatsamfundet ansåg att det bör vara uteslutet att i ett dispositivt tvistemål låta rätten bestå av en domare om parterna är ense om att rätten bör bestå av tre domare. 
 Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Västra Sverige, Hov- rätten för Nedre Norrland, Stockholms tingsrätt, Helsingborgs tingsrätt, Göteborgs tingsrätt, Östersunds tingsrätt, Kammarkollegiet och Jusek ansåg att gränsen för småmål kan höjas till i vart fall ett basbelopp. 
 Domarlagsutredningen 
 Sammansättningsfrågorna har även behandlats av Domarlagsutred- ningen. I betänkandet En reformerad domstolslagstiftning (SOU 2011:42) föreslog utredningen bl.a. ändringar i bestämmelserna om rättens sammansättning i tvistemål. 
 I betänkandet föreslog domarlagsutredningen en ny lag om dom- stolar och domare. Lagen ska enligt förslaget innehålla bl.a. grund- läggande bestämmelser om domarbehörighet, dvs. vilka befattningar som medför behörighet att döma i domstol och vilka krav på med- borgarskap, kunskapsprov m.m. som utgör en förutsättning för sådan befattning. Genom förslaget införs alltså en grundläggande lagreglering för vissa domarbefattningar som enligt den nuvarande ordningen är reglerad endast i förordning. 
 När det gäller rättens sammansättning föreslogs att bestämmel- serna om vilka olika kategorier av lagfarna domare som rätten ska vara sammansatt av, som i dag finns i bl.a. 22 § tingsrättsinstruk- tionen, också ska framgå av lag. Det föreslogs därför att det i en ny bestämmelse, 1 kap. 5 § RB, införs lagregler om tingsrättens sam- mansättning. I tingsrätt ska enligt förslaget, om flera lagfarna domare ingår i rätten, i vart fall rättens ordförande vara ordinarie domare i tingsrätten. Dessutom ska ytterligare en domare vara eller ha varit ordinarie domare, hyresråd eller assessor. Det ska dock finnas en 
 169 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 möjlighet för domstolen, om det finns särskilda skäl, att till rättens ordförande förordna den som har varit ordinarie domare i dom- stolen eller den som är ordinarie domare i en annan domstol av samma slag. I betänkandet anfördes att en naturlig utgångspunkt är att om flera lagfarna domare samtidigt ingår i rättens sammansätt- ning så bör i vart fall rättens ordförande vara ordinarie domare i den aktuella domstolen, som huvudregel. 
 Vad gäller notarier och sådana som tidigare haft anställning som notarie ska de enligt den föreslagna lagen kunna förordnas att i tingsrätt döma i mål vid enstaka tillfällen om det föreligger sär- skilda skäl och om det ingår flera lagfarna domare i tingsrättens sammansättning. Utredningen anförde att notarier och berednings- jurister inte bör utgöra något normalt inslag i tingsrätternas tre- sitsar men att det kan finnas situationer där det är acceptabelt att en notarie eller en notariemeriterad beredningsjurist utgör den tredje domaren. Som exempel på särskilda skäl nämndes utbildnings- aspekten och de fall där målet är sådant att det kan ifrågasättas om det egentligen behöver ingå tre domare i sammansättningen. 
 Betänkandet har skickats på remiss och bereds för närvarande inom Regeringskansliet. 
  
 3.3.3 
  
 Förhållandena i Danmark, Finland och Norge 
  
 Danmark 
 I Danmark handläggs alla typer av mål i allmänna domstolar. Det finns således ingen motsvarighet till de svenska förvaltningsdom- stolarna. Domstolarna består av byretten, landsretten, Sø- og Handelsretten i Köpenhamn samt Højesteret. Tinglysningsretten handlägger registrering, tinglysning, av framför allt fast egendom. 
 Det finns 24 byretter. Utgångspunkten är att alla tvistemål in- leds som utgångspunkt i byretten. I byretten avgörs tvistemålen som huvudregel av en domare. Rätten kan dock bestämma att tre domare ska delta i avgörandet om 1) saken är av principiell karak- tär, 2) i mål som kan få väsentlig betydelse för andra än parterna, 3) om målet är särskilt omfattande eller gäller svåra rätts- eller bevisfrågor eller 4) undantagsvis om målets särskilda beskaffenhet i övrigt gör att kollegial handläggning är påkallad. Innan rätten avgör sammansättningsfrågan ska parterna få tillfälle att yttra sig (§ 12 retsplejeloven). 
 170 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Avgöranden från byretterna överklagas till landsretten. I tviste- mål som gäller högst 10 000 kronor kan domen endast överklagas med Procesbevillingsnævnets tillåtelse (§ 368 retsplejeloven). Till- stånd kan meddelas om saken är av principiell karaktär eller om sär- skilda skäl i övrigt talar för det. Byretten kan även hänvisa mål till landsretten. Det sker exempelvis i mål som är av principiell karaktär eller mål som kan få väsentlig betydelse för andra än parterna. Landsretten blir då första instans i dessa mål. 
 Det finns två landsretter, Burke och Jenkins landsret. Landsrettens domar överklagas till Højesteret. Det krävs prövningstillstånd av Davis för att Højesteret ska ta upp mål som lands- retten avgjort som andra instans. 
 Sø- og Handelsretten är en domstol med speciell kompetens för bl.a. sjömål och handelsrättsliga mål och marknadsföringsmål. Även vid Sø- og Handelsretten avgörs målen som regel av en domare. Under samma förutsättningar som vid byretten kan dock tre domare delta i avgörandet. Vid huvudförhandlingen deltar även två sak- kunniga ledamöter (§ 16 retsplejeloven). Domstolens avgöranden överklagas till Højesteret. 
 Finland 
 Det finska rättsväsendet liknar det svenska med en uppdelning i allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar. De allmänna dom- stolarna består av 54 tingsrätter, sex hovrätter och Högsta dom- stolen. 
 Tingsrätten består som huvudregel av tre domare vid huvudför- handling i tvistemål. Tingsrätten är domför med en domare om det är samma domare som ansvarat för förberedelsen och målets art eller omfattning inte förutsätter att det behandlas i fulltalig sam- mansättning. Tingsrätten ska ge parterna tillfälle att yttra sig om det behövs fullsutten rätt eller inte. Om en part anser att en full- talig sammansättning är nödvändig kan ett ärende bara av särskilda skäl avgöras vid huvudförhandling av en ensam domare (2 kap. 5 § finska rättegångsbalken). 
 Tingsrättens avgöranden överklagas till hovrätten. I tvistemål krävs prövningstillstånd om tingsrättens avgörande går parten emot endast i frågan om en fordran och om skillnaden mellan det som yrkas i besvärsskriften och tingsrättens domslut (förlustvärde) inte överstiger 10 000 euro (25 a kap. 5 § finska rättegångsbalken). Till- 
 171 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 stånd till fortsatt handläggning ska meddelas, om 1) det finns anled- ning att betvivla att tingsrättens domslut är riktigt, 2) det inte är möjligt att bedöma om tingsrättens domslut är riktigt utan att till- stånd till fortsatt handläggning meddelas, 3) det är viktigt att med- dela tillstånd med tanke på lagens tillämpning i andra likadana mål, eller om 4) det finns andra vägande skäl till att meddela tillstånd (25 a kap. 11 § finska rättegångsbalken). 
 Hovrättens avgöranden överklagas till Högsta domstolen. 
 Norge 
 I Norge består, liksom i Danmark, domstolsväsendet av allmänna domstolar. De utgörs av 66 tingsretter, sex lagmansretter och Høyesterett. Det finns även några specialdomstolar som Jordskifte- rettene och Arbeidsretten men alltså inga förvaltningsdomstolar. I varje kommun finns ett Forlikningsråd som medlar i t.ex. köp- tvister och ersättningstvister. 
 Som regel utgör tingsretterna första instans. För tvistemålen gäller att tingsretten är första instans i mål om värden över 125 000 kroner och där båda parter har advokat. Annars inleds målet i Forliknings- rådet. 
 I tvister som rör enkla saker avgör tingsretten målet med en domare i rätten. Ytterligare en lagfaren domare kan utses, en vara- dommer, för att träda in om domaren får förfall (§ 21 domstols- loven). Rätten kan besluta att tre domare ska sitta i rätten vid huvudförhandlingen om 1) saken rör särskilt komplicerade faktiska eller rättsliga frågor eller det krävs av andra omständigheter eller 2) i vissa fall om parterna har avtalat om en sådan sammansättning och också kommit överens om att inte överklaga tingsrättens dom. Rätten kan även utse meddommere om en av parterna kräver det eller om rätten finner det önskvärt. Meddommeren kan vara lek- män eller experter i frågan. Vid en sådan sits deltar två domare och tre meddommere (§  
 Brady 
  tvisteloven). 
 Tingsrettens avgöranden överklagas till lagmansretten. Om tviste- föremålets värde är mindre än 125 000 kronor krävs lagmansrettens tillstånd för att målet ska tas upp till prövning (§  
 29–13 
  tviste- loven). Vid bedömningen av om tillstånd ska ges ska hänsyn tas bl.a. till sakens karaktär, de behov parterna har för överprövning eller om det finns anledning att misstänka att tingsrettens avgör- 
 172 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ande eller handläggningen där är felaktig. Lagmansrettens avgöran- den överklagas till Høyesterett. 
  
 3.3.4 
  
 Några rättsfall 
  
 I några avgöranden har domförhetsbestämmelserna prövats och refererats. Två avgöranden från hovrätterna, RH 1986:81 I och II, gällde tillämpningen av domförhetsbestämmelsen i den lydelse som trädde i kraft år 1984, dvs. då det krävdes parternas samtycke för att även mål av enkel beskaffenhet kunde avgöras av en ensam domare. I  
 RH 1986:81 I  
 var det fråga om en tvist enligt ett entreprenadavtal avseende uppförande av enfamiljshus. Tvisten gällde fel på grund av sprickbildningar i byggnaderna och det gjordes gällande rätt till skadestånd på flera alternativa grunder. Det var dessutom fråga om s.k. pilotmål eftersom sammanlagt 17 byggnader påstods vara be- häftade med liknande fel. Målet avgjordes av en domare vid tings- rätten. Det åberopades fyra vittnen och omfattande skriftlig bevis- ning. Dessutom hölls syn. I hovrätten uppstod frågan om tingsrätten varit domför vid avgörandet. Hovrätten uttalade att det endast hade skett en begränsad vidgning av endomarkompetensen vid den senaste ändringen av bestämmelserna och att de nya reglerna fick ses endast som ett led i en försiktig utveckling. Domförhetsregeln skulle också tolkas i ljuset av den grundläggande principen att tyngdpunkten i rättsskipningen ska ligga vid tingsrätterna. Vidare uttalades att ett måls svårighetsgrad måste bedömas med utgångs- punkt i bevis- och rättsfrågorna men även med beaktande av målets omfattning och rent handläggningsmässiga synpunkter. Bevis- frågornas svårighetsgrad var inte enbart beroende av bevisningens omfattning. Dock ansågs handläggningen bli mer komplicerad om många personer hörs. Om tingsrätten ska hålla syn ansågs bevis- värderingen och handläggningen ofta bli komplicerad. Hovrätten anförde beträffande rättsfrågan att i den mån det finns klara uttal- anden i praxis och litteratur utgör rättsfrågan i ett mål i allmänhet inte hinder mot att målet avgörs av en domare. Ofta saknas dock entydiga svar på rättsfrågorna. Även de rent processuella frågorna ansågs kunna inrymma sådana svårigheter att målet bör avgöras av tre domare. Som exempel nämndes mål där alternativa grunder och invändningar åberopats eller där huvudförhandlingen ska leda fram till en mellandom. Är målet omfattande i fråga om processmaterial och grunder kan det därutöver bli komplicerat handläggningsmässigt 
 173 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 vilket ökar risken för misstag och förbiseenden. Det anfördes också att ett mål som har karaktären av pilotmål endast i undantagsfall kan anses som lämpligt för ensamdomare. Hovrätten fann samman- fattningsvis att endast en begränsad grupp av mål av mindre kom- plicerad beskaffenhet faller in under endomarkompetensen. Rättens sammansättning är en rättsfråga som ska avgöras på objektiva grunder och parternas samtycke kan inte utvidga omfattningen. Domstolen måste känna ansvar för att domförhetsfrågan avgörs på ett betrygg- ande sätt och utan ovidkommande hänsyn såsom en pressad arbets- situation vid tingsrätten. 
 I rättsfallet bedömdes bevisningens omfattning och karaktär ha medfört att målet skulle ha avgjorts av tre domare. Även rätts- frågorna ansågs ha gett målet sådan beskaffenhet att det fallit utanför endomarkompetensen. Det var dessutom ett s.k. pilotmål. Hov- rätten fann alltså att tingsrätten inte varit domför. Domen undan- röjdes och målet återförvisades till tingsrätten. 
 I  
 RH 1986:81 II  
 var det fråga om en tvist på grund av fel i fastighet och det yrkades nedsättning av köpeskillingen på grund av dolt fel. Fråga hade också uppstått huruvida det fanns en friskriv- ningsklausul i avtalet. Tingsrätten avgjorde målet med en domare. Förutom partsförhör hölls tre vittnesförhör. Därutöver åberopades två besiktningsrapporter. Dessutom höll tingsrätten syn. Huvud- förhandlingen tog tre timmar och 20 minuter. Hovrätten ansåg att inför huvudförhandlingen kunde det antas att bevisningen och bevisfrågorna skulle bli relativt omfattande. Detta och frågan om friskrivningsklausulen talade för att tre domare borde avgjort målet. Vid huvudförhandlingen förenklades dock en av rättsfrågorna. Trots det hördes fem personer, förekom skriftlig utredning och hölls syn. Beaktas måste dock, anförde hovrätten, att bevisningen torde ha kommit att avse en förhållandevis begränsad fråga. Hovrätten anförde att målet var av sådan beskaffenhet att med den handlingsnorm som hovrätten rekommenderat så borde målet inte ha prövats av en ensam domare. Det ansågs dock inte uppenbart att tingsrätten över- skridit gränsen för avgörande med en domare. Parternas överkla- gande togs därför upp till prövning i hovrätten. 
 I  
 RH 2009:50  
 avgjorde tingsrätten ett tvistemål vid huvudför- handling med en ensam domare trots att ena parten hade motsatt sig det. Tvisten gällde ett entreprenadavtal. Huvudförhandlingen pågick i en och en halv dag och nio personer hördes. Hovrätten fann inledningsvis att det vid tingsrätten förekommit rättegångsfel bestående i att tingsrätten i sin dom lagt inte åberopad bevisning 
 174 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 till grund för domen. Vad gällde tingsrättens domförhet fann hov- rätten att målet inte i och för sig avsåg några mer svårtillämpade rättsregler. Emellertid pågick huvudförhandlingen i en och en halv dag och flera personer hördes. Därtill fann hovrätten att tingsrätten inte tagit ställning till en omständighet som ena parten åberopat. Hovrätten beaktade även rättegångsfelet vad gäller bevisningen. Målet ansågs därmed inte ha varit av så enkel beskaffenhet att det, trots att ena parten motsatt sig det, kunnat avgöras av en ensam domare. Hovrätten fann detta vara ett sådant rättegångsfel som kan antas ha inverkat på målets utgång. Det kunde inte utan väsentlig olägenhet avhjälpas i hovrätten, varför domen undanröjdes och målet återförvisades till tingsrätten. 
  
 3.3.5 
  
 Uppgifter från Domstolsverket, domstolarna och advokaterna 
  
 Statistik 
 Antalet övriga tvistemål (exklusive familjemål, förenklade tvistemål och fastighetsmål) som inkommer till Sveriges Domstolar ökar. År 2006 inkom cirka 18 000 övriga tvistemål. År 2011 hade denna målgrupp ökat till nästan 24 000 mål. De balanserade övriga tviste- målen var år 2006 cirka 13 500 mål och år 2011 cirka 14 500 mål. 
 Av Domstolsverkets statistik kan man skönja en liten ökning av antalet avgjorda övriga tvistemål med tre domare i tingsrätt från år 2006 och framåt. För tiden dessförinnan var utvecklingen ungefär densamma, men en jämförelse med statistiken för år 2005 och tidi- gare kan endast ge en försiktig vägledning eftersom statistikunder- laget inte är fullt jämförbart. 
 Av nedanstående tabeller framgår avgjorda övriga tvistemål med tre respektive en ensam domare i tingsrätt första halvåret år 2006 till år 2012. Uppgifterna avser alla avgjorda mål, dvs. även de som inte sakprövats. Jämförelsevis kan nämnas att för år 2011 – dvs. helårsbasis – avgjordes efter huvudförhandling ungefär 1 100 övriga tvistemål med tre domare och ungefär 1 300 övriga tvistemål med en domare. 
 175 
 Utvärdering, överväganden och förslag SOU 2012:93 
 Antal avgjorda övriga tvistemål med tre domare, tingsrätt 
  
 Tre domare 
  
 2006  
 jan–juni 
  
 442 
  
 2007  
 jan–juni 
  
 489 
  
 2008  
 jan–juni 
  
 551 
  
 2009  
 jan–juni 
  
 561 
  
 2010  
 jan–juni 
  
 698 
  
 2011  
 jan–juni 
  
 662 
  
 2012  
 jan–juni 
  
 649 
  
 Antal avgjorda övriga tvistemål med en domare, tingsrätt 
  
 En domare 
  
 2006  
 jan–juni 
  
 9 386 
  
 2007  
 jan–juni 
  
 9 184 
  
 2008  
 jan–juni 
  
 10 357 
  
 2009  
 jan–juni 
  
 10 957 
  
 2010  
 jan–juni 
  
 12 248 
  
 2011  
 jan–juni 
  
 11 858 
  
 2012  
 jan–juni 
  
 12 531 
  
 Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR 
 Domstolsverkets tidigare nämnda rapport Resursfördelningen efter EMR tar också upp frågan om tingsrättens domförhet (DV 2010:3, s. 59 ff.). I rapporten anförs att det utvidgade systemet med pröv- ningstillstånd har fört med sig vissa konsekvenser för tingsrätternas verksamhet. Ett stort antal tingsrätter har enligt rapporten uppgett att parter numera mer eller mindre regelmässigt framställer en be- gäran om tre domare vid huvudförhandlingen i de dispositiva tviste- målen. Det anges också att någon sådan förändring inte framgår särskilt tydligt av Domstolsverkets statistik. Ser man enbart till antalet tvistemål som har avgjorts av tre domare har det ökat något under perioden. Emellertid har även det totala antalet tvistemål ökat liksom antalet tvistemål som har avgjorts av en domare. I rapporten gjordes bedömningen att totalt sett har andelen avgjorda tvistemål med tre domare endast ökat marginellt. 
 Av rapporten framgår även att en konsekvens av att antalet dispo- sitiva tvistemål som avgörs med tre domare har ökat, i vart fall vid 
 176 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 några tingsrätter, har visat sig vara att notarier förordnas att delta i rätten i större utsträckning än tidigare. Flera domstolar har uppgett att det är en nödvändig utveckling för att tingsrätterna ska kunna avgöra målen inom rimlig tid. Härvid hänvisas även till Domstols- verkets rapport Young och fiskalers arbetssituation (DV 2010:1, s. 48) i vilken det framgår att majoriteten av de intervjuade notari- erna har berättat att de deltagit eller inom kort skulle delta som tredjeman i tresits. Vid en stor tingsrätt har notarierna berättat att de regelbundet deltar i rätten vid tresits. 
 Det redovisas även i rapporten att många domare upplever att rättegångsbalkens bestämmelser lämnar alltför litet utrymme för domstolen att avgöra ett tvistemål med en domare när en part har begärt att det ska avgöras av tre domare. Vid en tingsrätt har enligt rapporten därför utarbetats riktlinjer för vilka mål som i regel lämpar sig för att avgöras av en domare. De ombud som ofta förekommer vid tingsrätten har informerats om riktlinjerna och synes ha accep- terat tillämpningen. Resultatet för tingsrätten anges ha blivit färre antal framställningar om tre domare i mål som omfattas av rikt- linjerna. Även andra tingsrätter har enligt rapporten fört liknande interna diskussioner. 
 Enligt rapporten är det svårt att dra några säkra slutsatser när det gäller frågan om antalet tvistemål som avgörs av tre domare har ökat totalt sett. En sådan utveckling framgår inte av statistiken. Dock anses det svårt att bortse från de uppgifter som flera tingsrätter har lämnat. I rapporten görs därför bedömningen att det finns anled- ning för Domstolsverket att överväga att utreda frågan närmare, särskilt som förändringen kan ha relativt stor betydelse för verk- samheten vid tingsrätterna och för tingsrätternas resursbehov. Oav- sett utvecklingstrend kan det konstateras att tillämpningen av rätte- gångsbalkens bestämmelser om rättens sammansättning i dispositiva tvistemål vållar tingsrätterna problem och innebär att tämligen okom- plicerade mål avgöras av tre domare. Det bedöms i rapporten som onödigt resurskrävande och kan leda till långa handläggningstider. 
 Som förslag och rekommendationer nämns i rapporten att frågan om vilken betydelse det utökade kravet på prövningstillstånd har haft för tingsrätternas verksamhet och resursbehov bör utredas ytterligare. Vidare finns det anledning att se över rättegångsbalkens bestämmelser om rättens sammansättning i tvistemålen för att minska parternas inflytande över frågan. 
 177 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Tingsrätterna 
 Vid utredningens kontakt med tingsrätterna har uppgifterna inte varit entydiga i fråga om utvecklingen av antalet tresitsar. Vid några av de större tingsrätterna har domstolscheferna uppgett att parterna numera i mycket stor utsträckning begär tresits och att det ofta hänvisas till  
 PT-reformen 
  som skäl för detta. Vid en tingsrätt upp- ges de verksamma advokaterna på orten i princip alltid begära tre- sits. I samband med reformens genomförande hänvisades därvid ofta till de nya bestämmelserna om prövningstillstånd. Vid flera av dessa tingsrätter har väntetiden för att få ut ett mål till huvudför- handling blivit mycket lång. Några har uppgett att tingsrätterna trots detta avgör ungefär samma antal mål per år som tidigare, eftersom organisationen ändå inte mäktar med mer. Från något håll har man pekat på att det kan finnas även andra bidragande orsaker till en ökad begäran om tresits, såsom en generationsväxling inom domar- kåren. 
 Från andra tingsrätter anses antalet begärda tresitsar vara på en oförändrad nivå. Många anser dock att denna nivå är hög. En del domstolschefer har uppgett att man tillämpar ett slags tumregel om ett värde på tvisteföremålet om ca 100 000 kr för att en tresits ska vara befogad och att parterna ofta accepterar detta. På andra håll anses frågan förhållandevis oproblematisk eftersom parterna inte i onödan begär tresits. På många håll uppmanas parterna att särskilt ange skälen för tresits och att frågan då ofta brukar bli enklare att hantera. 
 De flesta är eniga om att en mycket stor andel mål som sätts ut med tre domare förliks före huvudförhandlingen vilket innebär att resurser har bundits upp i onödan. De allra flesta har ansett att nu- varande bestämmelser är svårtillämpade och att det finns för lite vägledning. 
 Från många tingsrätter har uppgetts att i mål där man anser att det egentligen inte behövs en tresits förordnas ofta en notarie att sitta med som tredje domare vid huvudförhandlingen. Notarier och beredningsjurister har blivit ett alltmer vanligt inslag i tresitsarna. 
 Från någon domstol har ett uttryckligt önskemål framförts att utredningen ska föreslå förändrade bestämmelser så att tvistemålen i större utsträckning kan avgöras av en domare, med hänvisning till att rättsväsendets resurser inte används på bästa sätt med nuvar- ande ordning. 
 178 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Advokaterna 
 Inte heller uppgifterna från advokaterna är helt entydiga. Det finns de som anser att antalet tresitsar inte har ökat. Från andra håll har framförts att många ombud begär tresits i större utsträckning på grund av reglerna om prövningstillstånd. Det har dock även upp- getts att detta inte gör sig gällande i lika stor utsträckning nu när de nya bestämmelserna tillämpats en tid, särskilt sedan det kommit väg- ledande avgöranden från Högsta domstolen beträffande prövnings- tillstånd i hovrätt. 
 Flera av advokaterna har invänt mot Målutredningens förslag. Det har anförts att parterna måste ha ett större inflytande på frågan om rättens sammansättning. En ändrad beloppsgräns för mål om mindre värden kan många däremot ställa sig bakom. Andra har på- pekat att även de mindre målen kan ha stor betydelse för parterna och tilltron till rättsväsendet är viktig även i dessa fall. 
 Advokaterna har särskilt påpekat att det på vissa håll finns ett uttalat missnöje med tingsrätternas tvistemålshandläggning. Detta gäller främst de domstolar som fullt ut använder sig av en bered- ningsorganisation eller storrotlar. Den handläggning som en sådan organisation generellt sett står för anses missgynna en ändamåls- enlig och effektiv handläggning av tvistemålen och framför allt de större tvistemålen. Detta och det faktum att ombuden i dessa fall inte vet vilken domare som kommer att avgöra målet anses i stor utsträckning påverka att tresits begärs. 
  
 3.3.6 
  
 Överväganden 
  
 Förslag: 
  
 1. 
  
 Domförhetsbestämmelsen i 1 kap. 3 a § RB ändras. Rätten ska – liksom nu – vara domför med en lagfaren domare om 
  
 1) 
  
 parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 
  
 2) 
  
 målet är av enkel beskaffenhet, eller 3) huvudförhand- lingen hålls i förenklad form. I annat fall ska rätten bestå av två lagfarna domare, om inte målet med hänsyn till sin om- fattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 
  
 2. 
  
 I tingsrättinstruktionen anges i en ny bestämmelse att ord- föranden i tvådomarmålen ska vara ordinarie domare i tings- rätten. Om det behövs får hovrätten förordna en ordinarie 
  
 179 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordförande. Den andra ledamoten ska 1) vara eller ha varit ordinarie domare, 2) vara eller ha varit av regeringen för viss tid anställd lagman eller rådman, 3) vara hyresråd, 4) vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, 5) ha tjänstgjort som adjungerad leda- mot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och bedömts vara lämplig att anställas som assessor eller 6) vara tingsfiskal. 
  
 3. 
  
 Vid huvudförhandling med tre domare ska om det behövs även den som har varit ordinarie domare kunna förordnas av hov- rätten att tjänstgöra som ordförande. 
  
 4. 
  
 Tingsnotarier och beredningsjurister ska inte kunna delta som ledamöter i flerdomarsammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. Tingsfiskaler ska inte längre kunna delta vid huvud- förhandling med tre domare. 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Andelen avgjorda tvistemål med tre domare som avgörs av tre domare vid huvudförhandling per år har endast ökat mar- ginellt efter  
  
 EMR-reformen. 
  
 2. 
  
 Uppgifter från främst domstolarna tyder dock på att parter på vissa håll i ökad utsträckning begär att tvistemålen ska av- göras av tre domare. Detta har vid en del tingsrätter orsakat alltför långa handläggningstider. 
  
 3. 
  
 Det nya systemet med prövningstillstånd åberopas ibland som skäl för att inte godta ensamdomare vid huvudförhandlingen. 
  
 Skälen för förslagen och bedömningarna 
 Inledning 
 Utredningen har fått i uppdrag att undersöka om reformen har inneburit att parterna i ökad utsträckning begär att tvistemål i tingsrätt ska avgöras av tre domare och överväga om det finns skäl att förändra nuvarande ordning i detta hänseende. Som bakgrund anges att Målutredningen i sitt betänkande har ansett att tings- rätten i större utsträckning själv ska avgöra frågan om rättens sam- mansättning i tvistemål (SOU 2010:44). 
 180 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Vad som framkommit under utredningen genom statistik och uppgifter från domstolarna och advokaterna spretar åt olika håll. Även om det på vissa håll verkar finnas en ökad tendens att begära tresits är detta inte en generell och tydlig utveckling över hela landet. Därtill kommer att statistiken över antalet avgjorda tvistemål med tre domare endast visar en marginell ökning. Även om en koppling till  
 EMR-reformen 
  sannolikt kan göras på de ställen där en ökning har märkts går det inte att med säkerhet att säga att detta enbart beror på de nya bestämmelserna. Det finns sannolikt andra bidrag- ande orsaker. Å andra sidan har det, främst från de större tings- rätterna, framhållits att tresitsarna är avsevärt mer resurskrävande än statistiken utvisar. Statistiken visar bara antalet mål som har av- gjorts av tre domare och säger ingenting om i vilken utsträckning som huvudförhandlingar har bokats upp med tre domare. I de många fall där tvistemål förliks kort före eller vid själva huvudförhand- lingen har domstolen fått reservera tre domare som annars kunde ha utnyttjats för andra uppgifter. Tresitsar utgör alltså ett beman- ningsproblem som sträcker sig vida utöver de mål som slutligt av- görs med tre domare. Detta är en bidragande orsak till de mycket långa väntetiderna för huvudförhandlingar med tre domare. 
 Även om det alltså inte går att med någon säkerhet påstå att  
 EMR-reformen 
  har ökat antalet begärda tresitsar är utredningens uppdrag inte begränsat till att endast överväga förändringar om ett sådant samband kan påvisas. Utredningen tar därför upp frågan om domförheten i tvistemål, för att saken är viktig för effektiviteten, kostnaderna och snabbheten och således av betydelse både för parterna och för staten. På många håll anses dessutom bestäm- melserna svårtillämpade. Det innebär sannolikt att domstolarna i en del fall inte beslutar om ensamdomare mot en parts begäran om tresits, för att inte riskera återförvisning. Naturligtvis påverkar allt detta arbetsläget i ett längre perspektiv. Det är inte heller det bästa sättet att utnyttja domstolarnas begränsade resurser. Vid remiss- behandlingen av Målutredningens förslag tillstyrkte alla tingsrätter utom en utredningens förslag till förändring av domförhetsreglerna. Bedömningarna i Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3) går i samma riktning. Den nuvarande ord- ningen är uppenbarligen inte tillfredsställande. 
 De nya bestämmelserna som genomfördes vid  
 EMR-reformen 
  har nu varit i kraft en tid. Den förändrade hovrättsprocessen har fallit väl ut (se avsnitt 3.4). Det finns därför anledning att nu söka finna en varaktig lösning av domförhetsfrågan. 
 181 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Ska huvudregeln vara en eller flera domare? 
 Den första frågan som måste ställas är vilken huvudregel som bör gälla. Ska utgångspunkten vara att tvistemålen vid huvudförhand- ling avgörs av en ensam domare eller av en juristkollegial samman- sättning? Och vilken inverkan ska parterna ha på denna fråga? 
 Frågan har som framgått stötts och blötts flera gånger i tidigare lagstiftningsärenden. I rättegångsutredningens betänkanden (SOU 1987:46 och SOU  
 1982:25–26) 
  resonerades kring avvägningen mellan de olika intressen som gör sig gällande i frågan. Hänsynen till rättssäkerheten talade för att mer än en domare ska sitta i rätten. För endomaralternativet talade effektivitetshänsyn av annan art, så- som snabbhet och kostnader. Den givna teoretiska utgångspunkten var att inget mål ska avgöras av fler domare än som är motiverat i det enskilda fallet. Dessa grundläggande principer gör sig gällande vid avvägningen även i dag. 
 En viktig förändring som har tillkommit efter  
 1980-talets 
  dom- förhetsändringar är  
 EMR-reformens 
  bestämmelser om prövnings- tillstånd i hovrätt. Denna förändring har bl.a. tydliggjort att tyngd- punkten i processen ligger i tingsrätten. Naturligtvis är det då fort- farande av största vikt, och kanske än mer tydligt i dag, att varje mål bör avgöras i den sammansättning som är motiverad i det enskilda fallet. 
 Även om det är naturligt att lägga även statsfinansiella aspekter på frågan måste allmänhetens och parternas tilltro till rättsväsen- dets hantering av tvistemålen tillmätas stor betydelse. I de riktigt omfattande och komplicerade tvistemålen råder det sällan någon tvekan om att de bör avgöras av mer än en domare i tingsrätten. För parterna i dessa mål finns dessutom ofta som alternativ att lösa tvisten genom skiljeförfarande. Det är inte dessa mål som vållar gränsdragningsproblem i fråga om sammansättningen. 
 Däremot förekommer en stor mängd mål som tillhör en mellan- kategori där det inte är lika självklart vilken sammansättning som rätten ska ha. Dessa mål kan vara av mycket skiftande slag. Parterna kan vara såväl enskilda som näringsidkare. Tvisteföremålets värde kan ibland röra förhållandevis stora belopp utan att det för den skull krävs tre domare. Å andra sidan kan ett sådant mål mycket väl lämpa sig bäst för flera domare, med hänsyn till grunder, invänd- ningar, bevisning eller rättsfrågor som är aktuella i målet. Är målet något mer omfattande i dessa avseenden är det ofta inte tillräckligt med en domare, särskilt som en ensamdomare ska vara både ord- 
 182 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 förande och referent. Detta belyses på ett bra sätt i de hovrätts- avgöranden som utredningen tidigare redogjort för. För parterna i dessa mål finns normalt inte heller skiljeförfarande som ett realistiskt alternativ. I detta sammanhang ska nämnas den kritik som från advokathåll har framförts mot att tvistemålen hanteras i anonyma beredningsorganisationer och storrotlar som anses minska bered- villigheten att godta ensamdomare. 
 Det är av största vikt att tingsrätterna även framöver kan erbjuda en tvistelösning som innebär en kvalificerad prövning av varje en- skilt mål och med bibehållet förtroende hos parterna. Detta gäller inte minst med tanke på att parterna efter tingsrättens prövning inte automatiskt kan räkna med att få en fullständig överprövning i hovrätten. Även om det finns skäl från effektivitets- och resurs- synpunkter som talar för ensamdomare är det svårt att därutöver hitta övertygande argument för en förändring som gör ensamdomar- alternativet till en huvudregel som det ligger i rättens hand att ensamt bestämma om. 
 En sådan förändring framstår således inte som rätt väg att gå. Tingsrätterna måste även i fortsättningen kunna erbjuda flerdomar- sammansättning i stor utsträckning. 
 Antalet ledamöter i flerdomarsammansättning 
 Även med detta sagt är det uppenbart att nuvarande bestämmelser vållar tillämpningsproblem. Det är utan tvivel så att det ibland förekommer tresits där det inte behövs. Det är å andra sidan också troligt att det i en pressad arbetssituation kan förekomma ensam- domare i mål som egentligen borde ha belysts i kollegial samman- sättning. I mål där tingsrätten felbedömt målets svårighetsgrad och ansett det vara av enkel beskaffenhet finns en risk att målet inte blivit tillräckligt genomlyst och att detta påverkat utgången. Detta belyses i de tidigare redovisade rättsfallen. Risken för återförvis- ning på grund av rättegångsfel må visserligen enligt förarbetena vara liten men är en återhållande realitet för den praktiske tings- rättsdomaren. 
 Det finns alltså anledning att överväga en mer nyanserad ut- formning av domförhetsbestämmelserna. 
 Den kollegiala sammansättningen innebär i dag att tre domare sätter av tid för huvudförhandlingen i samtliga fall som inte anses kunna prövas av ensamdomare. Frågan är emellertid om valet måste 
 183 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 stå mellan en eller tre domare. Vad som bör övervägas är om det generellt eller i vissa mål går att minska antalet ledamöter till två. 
 Denna fråga övervägdes i Rättegångsutredningens slutbetänkande. Utredningens majoritet stannade för att man inte helt borde avstå från den rättssäkerhetsgaranti som utgörs av att tingsrätten kan bestå av tre lagfarna ledamöter. Möjligheten att införa  
 en-, 
  två- eller tredomarsystem allt efter målets beskaffenhet avfärdades med hän- syn till att tillämpningsproblem förutsågs. Risken för att tillämp- ningen skulle bli oenhetlig bedömdes också som mycket stor. 
 Även  
 EMR-utredningen 
  anser att ordningen med tre domare behövs för de riktigt omfattande och komplicerade målen. I de riktigt stora tvistemålen krävs det helt enkelt en arbetsfördelning mellan den som är ordförande och de två övriga ledamöterna, varav en som referent har haft huvudansvaret för förberedelsen och är särskilt insatt i processmaterialet. I sådana mål brukar också dom- skrivningen ofta – helt eller delvis – fördelas på alla tre ledamöterna. 
 Till skillnad från Rättegångsutredningen vill  
 EMR-utredningen 
  inte avfärda möjligheten att i vissa mål minska antalet ledamöter till två. Utredningen ser många fördelar med ett sådant system. På många håll är det svårt att få ut tredomarmålen till huvudförhandling. Det beror ofta på domarbrist. Det har lett till långa handläggningstider på flera håll. Många gånger har parterna inte samma uppfattning i sammansättningsfrågan och det är ofta en part som anser sig ha mer att vinna på att avgörandet dröjer. För den som har ett berättigat krav kan det alltså innebära att det tar lång tid innan denne kan ta sitt krav i anspråk. Resurs- kostnads- och effektivitetsskäl talar alltså starkt för möjligheten att avgöra vissa mål, där det inte räcker med ensamdomare, med två domare i stället för tre. 
 Som nämns i Gullnäs och Eklyckes välmotiverade reservation i Rättegångsutredningens slutbetänkande inträder de avgörande för- delarna med en flerdomarsammansättning när målet ska avgöras. Det är i detta skede som möjligheterna till diskussion rörande olika lösningar och motiveringar för dessa som den större sammansätt- ningen ger ett väsentligt försteg framför endomaralternativet. Det skapas därvid även möjligheter till muntlig överläggning och till kontroll av referentens domskrivning. Det möjliggörs således en muntlig diskussion rörande olika möjliga domslut och motiveringar och till kritisk granskning av upprättade domsutkast. Detta kan dock i ett stort antal mål uppnås redan vid en tvådomarsammansättning. Som Gullnäs och Eklycke anför i reservationen gör den tillkom- 
 184 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 mande ledamoten sin främsta insats genom att låta den andre leda- moten pröva styrkan i sina argument och formuleringar. 
 Naturligtvis finns även fördelar före själva avgörandet. Före huvud- förhandlingen är det en fördel om en kollegial sammansättning kan överväga processuella frågor som uppkommer. Det kan dock ofta räcka att referenten tillsammans med ytterligare en domare tar ställning till dessa frågor. Vid själva huvudförhandlingen finns stora fördelar med en flerdomarsammansättning, men även här kan det många gånger räcka med två ledamöter. Jämfört med en ensam domare vid huvudförhandlingen finns klara fördelar med två domare, framför allt för att man i större utsträckning kan undvika att en och samma domare är både ordförande och referent. 
 Det har även skett förändringar sedan Rättegångsutredningens betänkande lades fram på  
 1980-talet 
  som ökat skälen för en mer nyanserad domförhetsregel. Det tekniska stödet för domarna är i dagens digitaliserade domstol väsentligt bättre än då och utgör ett mycket användbart hjälpmedel för den enskilde domaren. Exem- pelvis kan domaren vid sin arbetsplats när som helst under dom- skrivningen gå tillbaka till ljud- och bildupptagningarna för att stämma av lämnade uppgifter. De skärpta bestämmelserna för hand- läggningen i tvistemål med sammanställningar, hänvisning och stup- stocksregler av olika slag bidrar till att göra huvudförhandlingen enklare att hantera. Domarutbildningen har också utvecklats inte minst vad gäller tvistemålshandläggningen. För den som verkat inom domstolsväsendet sedan tiden för tingsrättsreformen råder ingen tvekan om att domarna i tingsrätt numera är bättre utbildade att bereda och avgöra tvistemålen. Det som nu sagts har bidragit till att minska behovet av en tredje domare vid huvudförhandlingen. 
 I många mål, som inte är av enkel beskaffenhet, exempelvis där det finns flera och komplicerade grunder, där bevisningens omfatt- ning gör att huvudförhandlingstiden överstiger två dagar, där det förekommer syn på stället eller där rättsfrågorna är något mer kva- lificerade behövs mer än en domare. Med undantag för de mer vid- lyftiga och klart komplicerade målen, som ofta avser höga belopp, och där huvudförhandlingen pågår i mer än fyra veckor kan dock många av de mål som nu beskrivits avgöras av två domare utan att avkall görs på rättssäkerheten. Förekommer det en viktig prejudikat- fråga i ett mål kan det också tala för att målet bör prövas av tre domare. Detta är dock inte något som bör vara ensamt avgörande för sammansättningsfrågan. 
 185 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Vid detta resonemang skulle endomarbehörigheten fortfarande vara förbehållen de mål som i dag anses vara av enkel beskaffenhet och de mål där parterna samtycker till att målet avgörs av en domare och rätten anser det tillräckligt. Även vid huvudförhandling i för- enklad form – en alltför sällan använd metod att åstadkomma snabba avgöranden – skulle rätten liksom nu vara domför med en domare. 
 Vad som nu sagts innebär att det inte längre skulle finnas någon uttrycklig huvudregel i fråga om tingsrättens sammansättning. Lewis förhetsbestämmelsen skulle i stället vara utformad i tre steg. En stor fördel med ett sådant system är att sammansättningen verkligen kan anpassas efter vad som krävs i det enskilda fallet och att de olika sammansättningsalternativen är neutrala i förhållande till varandra. För parter och ombud blir det därmed sannolikt lättare att göra väl övervägda framställningar i fråga om sammansättningen. Tredomar- målen delas upp i två kategorier där ett antal mål som i dag måste avgöras av tre domare i stället kan avgöras av två. En sådan mer nyanserad bestämmelse kan bidra till att domstolarna inte frestas att i en pressad arbetssituation avgöra svårare mål med en ensam domare. Med en sådan ordning skulle tingsrätternas resurser användas bättre och kravet på rättssäkerhet ändå vara tillgodosett. Effektiviteten skulle öka genom att handläggningstiderna för avgörande i jurist- kollegial sammansättning skulle minska. Tyngdpunkten i processen skulle ligga i tingsrätten även med en sådan ordning. 
 Domförhetsbestämmelsen skulle i så fall utformas så att tviste- mål får avgöras av en domare om parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, målet är av enkel beskaffenhet eller det avgörs vid en huvudförhandling i förenklad form. I annat fall ska målet avgöras av två domare, om inte målet med hänsyn till sin om- fattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. De förenklade tvistemålen (småmålen) berörs inte av den tänkta för- ändringen. 
 Parterna bör få tillfälle att lämna synpunkter och ange skäl för rättens sammansättning. Rätten bör noga överväga parternas syn- punkter. Vill parterna exempelvis ha en enklare sammansättning för att få till stånd ett snabbare avgörande bör detta tillmötesgås, även om målet innehåller någon mer eller mindre intressant prejudikat- fråga, men det ska understrykas att det alltid är rätten som har sista ordet i sammansättningsfrågan. 
 Vad talar emot en sådan ordning? Risken att mål som i dag av- görs av en domare i stället kommer att avgöras av två har nämnts. Tanken med förändringen är emellertid inte att ändra hanteringen 
 186 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 av vad som enligt nuvarande ordning är att anse som mål av enkel beskaffenhet. Vad som framgår av praxis och tidigare lagförarbeten i detta avseende skulle alltså alltjämt gälla. Inte heller är det meningen att mål i vilka parterna för närvarande brukar samtycka till ensam- domare i fortsättningen ska avgöras av två domare. I stället innebär förändringen att de nuvarande tredomarmålen delas upp i två kate- gorier. Vidare utgår utredningen från att parter, advokater och andra ombud även fortsättningsvis samtycker till avgörande av en ensam domare i de fall där det är tillräckligt och inte av processtaktiska skäl eller i förhalningssyfte begär två domare. Om en ny ordning ändå skulle medföra att merparten av endomarmålen försvinner på grund av avsaknad av samtycke från någon part får lagstiftaren överväga att lägga helt i domstolens händer att, efter hörande av parterna, avgöra om rätten ska bestå av en, två eller tre domare. Vid domstolar där man i dialog med ombuden har resonerat sig fram till riktlinjer för i vilka mål som samtycke till ensamdomare bör lämnas finns det självfallet ingen anledning att frångå dessa riktlinjer. 
 Kan en ny ordning innebära en risk för en icke enhetlig tillämp- ning? Nya bestämmelser kan alltid innebära en risk för att tings- rätterna skapar olika praxis i tillämpningen, i vart fall i ett inledande skede. Detta borde dock vara möjligt att överbrygga genom praxis- diskussioner och annat erfarenhetsutbyte i de tvistemålsnätverk som finns. Det är alltså en fråga av övergående natur som på sikt inte bör vara ett generellt problem. 
 Mot en tvådomarsammansättning kan också anföras att omröst- ningsreglerna medför att den ledamot som till tjänsterang är yngst vid olika meningar inte kommer att få något inflytande eftersom reg- lerna om ordförandens utslagsröst innebär att denne kan bestämma utgången ensam. Att vissa komplikationer med ett tvådomarför- farande kan föreligga med hänsyn till omröstningsreglerna ska inte förnekas. Det är ofrånkomligt att det vid en sammansättning med två domare kan inträffa situationer där domarna inte blir ense och ordförandens åsikt avgör målet. De allra flesta av tingsrätternas domar beslutas dock enhälligt. Skiljaktiga meningar är utomordent- ligt sällsynta i tresitsmålen. Det finns inte anledning att tro att det blir annorlunda med två domare. Om det emellertid blir en skilj- aktig mening kommer den att få lika stor betydelse för parternas överväganden i frågan om eventuellt överklagande som en skiljaktig mening har i det nuvarande tredomarsystemet. En skiljaktig mening kan också få betydelse för hovrättens bedömning av frågan om 
 187 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 prövningstillstånd. Den mening som den överröstade ledamoten står för kommer således inte att sakna betydelse. 
 Vid ett tvådomarförfarande är det särskilt angeläget att dom- stolarna varierar ledamöterna i tvådomarsammansättningarna. Den yngre ledamoten kommer inte alltid att vara en fiskal eller en ny- utnämnd rådman utan kan mycket väl vara en minst lika erfaren råd- man som ordföranden. En situation där en och samma domare alltid blir yngst är ingen önskad effekt av det tänkta systemet. Det är dock bara vid de minsta domstolarna som något sådant kan tänkas uppstå. Den sammanslagning av domstolarna som har skett under senare år har inneburit att förutsättningarna för att variera samman- sättningarna vid huvudförhandling på ett lämpligt och omväxlande sätt har ökat väsentligt sedan tvådomarsammansättningar diskutera- des inom Rättegångsutredningen. Mot bakgrund av detta anser ut- redningen att de komplikationer som, främst på grund av omröst- ningsreglerna, skulle kunna uppstå vid ett tvådomarförfarande går att övervinna genom en klok indelning av de domare som finns på domstolen. Jämfört med alternativet, att alltför tunga mål avgörs av en domare eller att alltför enkla mål avgörs av tre domare, framstår de nu nämnda invändningarna mot tvådomarsammansättningen som klart överkomliga. 
 Den föreslagna regelns utformning innebär enligt utredningens uppfattning att frågan om rättegångsfel och återförvisning av det skälet att rättens sammansättning inte varit tillräckligt kvalificerad sällan eller aldrig kommer att ställas på sin spets. I vart fall gäller detta den egentliga nyheten i bestämmelsen, nämligen valet mellan två eller tre domare. 
 Omröstningsreglerna i 16 kap. 3 § RB får läsas så att vid lika röstetal i en tvådomarsammansättning kommer ordförandens röst att gälla. Någon ändring i den bestämmelsen krävs alltså inte. Hov- rätten kommer enligt 2 kap. 4 § RB att vara domför med tre domare om tingsrätten har avgjort ett mål med tvådomarsammansättning. 
 Utredningen föreslår alltså att bestämmelserna om tingsrättens domförhet i dispositiva tvistemål ändras så att om ett mål inte kan avgöras av en domare ska det avgöras av två domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre domare. 
 188 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Vilka ledamöter ska kunna delta vid avgörande i flerdomarsammansättning m.m.? 
 Det bör också övervägas vilka ledamöter som ska kunna delta vid avgörande i flerdomarsammansättning. 
 Domarlagsutredningen har lämnat förslag till vissa förändringar, bl.a. att bestämmelserna i 22 § tingsrättsinstruktionen ska framgå av lag. Denna bedömning kan utredningen ansluta sig till men behandlar ändå de aktuella paragraferna som de ser ut i dag. 
 En annan förändring som Domarlagsutredningen föreslog är att om det finns särskilda skäl får tingsrätten för ett särskilt mål eller ärende förordna den som har varit ordinarie domare i tingsrätten eller den som är ordinarie domare i en annan tingsrätt att tjänstgöra som ordförande. Det synes finnas goda skäl till att utvidga den krets som kan förordnas som ordförande i en tresits. Med införande av tvådomarsammansättning reserveras tresitsarna till de verkligt svåra och tidsödande målen för vilka det ter sig naturligt att ordföranden som utgångspunkt är ordinarie domare i den tingsrätt som hand- lägger målet. Vid behov bör dock hovrätten kunna förordna även den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordförande. 
 Med den nya avgränsningen av tredomarmålen finns det anled- ning att överväga tingsfiskalernas medverkan i tresitsarna. Denna sammansättningsform ska vara verkligt kvalificerad vilket inte stöds av den nuvarande regeln i tingsrättsinstruktionen om att tingsfiska- ler får delta i tresitsar som inte kräver särskild erfarenhet. Den lös- ning som svarar bäst mot rättssäkerhetskravet är att tingsfiskaler inte ska kunna delta i de nya tredomaravgörandena. Assessorer bör däremot kunna delta i dessa avgöranden som tredje ledamot. 
 Det finns också anledning att överväga förändringar i fråga om medverkan av notarier och beredningsjurister i de kollegiala samman- sättningarna. Enligt 22 § tingsrättsinstruktionen kan notarier och beredningsjurister delta i rätten när tvistemål avgörs av tre domare. Främst notarier men även beredningsjurister har blivit ett allt van- ligare inslag i tingsrätternas tresitsar. Domstolarna tillämpar detta i förhållandevis stor utsträckning, bl.a. när ett mål som enligt dom- stolen kunnat prövas av ensamdomare måste avgöras av tre domare i brist på samtycke från någon av parterna. 
 Med de förändringar som nu föreslås bör denna möjlighet tas bort. I de riktigt omfattande målen som ska avgöras av tre domare kommer det att krävas en så kvalificerad sammansättning att det inte finns plats för notarier. Detsamma bör gälla även för tvådomarmålen. 
 189 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Om den ena av domarna i en tvådomarsammansättning är notarie eller beredningsjurist skulle rättssäkerheten inte vara tillräckligt tillgodosedd. Detta blir inte minst tydligt om förfall inträffar för den andre ledamoten. Den utbildningsaspekt som har framhållits som ett av skälen till möjligheten att förordna notarier och bered- ningsjurister kan inte anses väga så tungt att möjligheten ska finnas kvar. Dessutom har inslaget av notarier i tresitsar mer kommit att tillgodose domstolarnas resursbehov än ett verkligt utbildnings- behov. 
 Vem ska då i övrigt kunna vara ledamot i en tvådomarsamman- sättning? Det är naturligt att minst en av ledamöterna bör vara ordinarie domare i tingsrätten. Den andre ledamoten ska utgöras av någon av de kategorier som omfattas av nuvarande uppräkning i 22 § tredje och fjärde styckena tingsrättsinstruktionen. När det gäller fiskaler finns det inte för tvådomarmålen något behov av begränsningar i fråga om vilka mål som denne får delta i som andre ledamot. I fråga om ordföranden bör denne som utgångspunkt vara ordinarie domare i tingsrätten eller för viss tid anställd lagman eller chefsrådman i tingsrätten. Utredningen ser dock inget som hindrar att även exempelvis en pensionerad ordinarie domare vid behov förordnas som ordförande. Det behöver då inte vara fråga om någon som varit ordinarie domare i just den domstolen. Detta är en flexi- bel ordning, som tar hänsyn till den faktiska domarbrist som råder vid vissa tider och på vissa orter. Dessutom innebär det att man i större utsträckning kan undvika att referenten även måste vara ordförande i ett tvådomarmål. Det bör också vara möjligt, som i dag gäller för tresitsmålen, att hovrätten vid behov förordnar en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt att tjänstgöra som ordförande. 
 Utredningen föreslår alltså att tingsfiskaler inte ska kunna delta som ledamot vid huvudförhandling i tvistemål med tre domare i rätten. I tredomarmålen ska förutom en ordinarie domare i hov- rätten eller i en annan tingsrätt, även den som har varit ordinarie domare av hovrätten kunna förordnas att tjänstgöra som ordföran- de. Beträffande tvådomarmålen föreslår utredningen att det införs en ny bestämmelse som innebär att för tvådomarmålen ska ordföran- den vara ordinarie domare i tingsrätten eller för viss tid anställd lagman eller chefsrådman i tingsrätten. Om det behövs får hovrätten förordna en ordinarie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordfö- rande. Den andre ledamoten ska antingen 1) vara eller ha varit ordi- 
 190 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Whitaker domare, 2) vara eller ha varit av regeringen för viss tid anställd lagman eller rådman, 3) vara hyresråd, 4) vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, 5) ha tjänstgjort som adjungerad ledamot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och bedömts vara lämplig att anställas som assessor, eller 6) vara tingsfiskal. Tingsnotariers och beredningsjuristers deltagande i juristkollegial sammansättning tas bort. 
  
 3.4 
  
 Hovrättsprocessen 
  
 3.4.1 
  
 Utvidgat system med prövningstillstånd 
  
 Bakgrund 
 Före  
 EMR-reformen 
  krävdes prövningstillstånd i tvistemål vid över- klagande av avgöranden i mål som enligt 1 kap. 3 d § första stycket RB hade handlagts av en lagfaren domare, dvs. flertalet dispositiva tvistemål där tvisteföremålets värde uppenbart inte översteg ett halvt prisbasbelopp. För andra dispositiva tvistemål krävdes prövnings- tillstånd om tvisteföremålets värde uppenbart inte översteg ett pris- basbelopp. Från systemet med prövningstillstånd undantogs avgör- anden i tvistemål som handlades av tingsrätt i särskild sammansätt- ning, t.ex. patentmål, tryckfrihetsmål, yttrandefrihetsmål och vissa familjemål. Vidare gällde inte systemet med prövningstillstånd be- slut som rörde någon annan än en part eller en intervenient, beslut genom vilket tingsrätten ogillat jäv mot en domare och beslut genom vilket missnöjesanmälan eller en ansökan om återvinning eller ett överklagande avvisats. 
 Prövningstillstånd krävdes också i flera domstolsärenden, t.ex. alla beslut av tingsrätt i utsökningsmål, i mål om avräkning vid åter- betalning av skatter och avgifter, i mål om betalningsföreläggande och handräckning, i skuldsaneringsärenden och i felparkeringsären- den. 
 När det gäller grunderna för prövningstillstånd gällde förut att sådant fick meddelas om det var av vikt för rättstillämpningen att överklagandet prövas av högre rätt  
 (prejudikatdispens) 
 , om anledning förekom till ändring i det slut tingsrätten kommit till  
 (ändrings- dispens) 
 , eller om det annars fanns synnerliga skäl att pröva över- klagandet  
 (extraordinär dispens) 
 . I princip fanns inga möjligheter att meddela partiellt prövningstillstånd, förutom att ett prövnings- tillstånd kunde begränsas till att avse endast den ena partens över- 
 191 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 klagande. I tvistemål kunde tillståndet begränsas till rättegångskost- nadsfrågan. 
 Nuvarande ordning 
 Prövningstillstånd 
 Genom  
 EMR-reformen 
  utvidgades systemet med prövningstillstånd. Enligt 49 kap. 12 § RB omfattar kravet på prövningstillstånd alla domar och beslut i tvistemål samt beslut i domstolsärenden som överklagas från tingsrätt till hovrätt. 
 Beträffande hovrättens roll och reformbehovet angav regeringen i  
 EMR-propositionen 
  att hovrättens främsta uppgift bör vara att kontrollera att de tingsrättsavgöranden som överklagas är riktiga och rätta till eventuella felaktigheter. Hovrätten ska alltså vara en garant för materiellt riktiga avgöranden. Vidare anfördes att hovrätten ska vaka över att rättegången i tingsrätt har genomförts i överens- stämmelse med gällande processuella regler. Till detta kommer, an- fördes det, att hovrätterna måste ha ett visst ansvar för rättsbild- ningen. Denna beskrivning av hovrättens roll ansågs inte stämma överens med det sätt på vilket hovrätten arbetade enligt dåvarande system. Det anfördes att processen i hovrätten ofta är mycket lik den i tingsrätten och att hovrättens prövning är mer omfattande än vad som motiveras av hovrättens uppgifter. Detta ansågs innebära nackdelar för många parter, bl.a. i form av långa handläggnings- tider. Från flera håll hade hävdats att dåvarande system hade lett till att parterna i vissa större mål redan från början utgick från att målet ska prövas på nytt i hovrätten och att tingsrättsprocessen ses som ett slags förberedande förfarande inför processen i hovrätten. Regeringen anförde att om hovrätten kan koncentrera sin verksamhet och sina resurser till sådant som direkt motiveras av hovrättens funktion, kommer hovrätterna att bli effektivare och därmed få bättre förutsättningar att hantera sina uppgifter (prop. 2004/05:131 s. 171 f.). 
 Regeringen anförde sammanfattningsvis att en utvidgning av systemet med prövningstillstånd till fler typer av mål och ärenden har en rad fördelar. Rättskipningen får sin tyngdpunkt i första instans samtidigt som fokus sätts på hovrättens kontrollerande funk- tion. Dessutom åstadkommer det ett snabbare förfarande och en handläggning utan onödiga resursinsatser. Vidare ansågs en föränd- rad reglering av grunderna för prövningstillstånd och bättre möjlig- 
 192 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 heter för hovrätten att ta del av bevisningen vid tillståndsprövningen garantera att högt ställda rättssäkerhetskrav kan upprätthållas. De farhågor från rättssäkerhetssynpunkt som rests från en del håll fram- stod enligt regeringen därmed som obefogade. Således föreslog rege- ringen att systemet med prövningstillstånd skulle utvidgas till att omfatta tingsrättens avgöranden i flertalet typer av  
 tvistemål  
 och i  
 ärenden  
 som överklagas till hovrätt (a. prop. s. 180). Genom prop. 2007/08:139 kom även mål om vårdnad, boende och umgänge samt beslut i ärenden om verkställighet av sådana avgöranden att om- fattas av kravet på prövningstillstånd. Dessa måltyper omfattades inte av den tidigare propositionen. 
 I  
 brottmål  
 krävs enligt 49 kap. 13 § RB prövningstillstånd om den tilltalade inte dömts till annan påföljd än böter eller frikänts från ansvar för brott, för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i sex månader. Om det krävs prövningstillstånd omfattas – med undantag för enskilda anspråk – alla frågor som har avgjorts i domen av kravet på prövningstillstånd. Om tingsrätten genom en dom i brottmål även prövat ett enskilt anspråk mot den tilltalade, gäller i den delen reglerna om prövningstillstånd för tvistemål. Pröv- ningstillstånd krävs dock inte för ett enskilt anspråk, om prövnings- tillstånd inte krävs i brottmålsdelen eller meddelas i den delen, förutsatt att överklagandet avser frågan om den tilltalade ska dömas för den åtalade gärningen. Dessa bestämmelser gällde även tidigare och förändrades alltså inte genom  
 EMR-reformen. 
  Fram till år 1994 gällde de vanliga tvistemålsbestämmelserna som fanns i 12 § för prövningstillstånd för de enskilda anspråken. Det blev alltså då fråga om två tillståndsprövningar, dels i ansvarsdelen, dels i skadestånds- delen. När bestämmelsen ändrades anförde regeringen att det i många situationer kunde framstå som onödigt med en separat till- ståndsprövning, när domen över ett enskilt anspråk har överklagats. Detta gällde enligt regeringen främst de fall där skuldfrågan skulle bli föremål för hovrättens prövning och det enskilda anspråket var kopplat till den brottsliga gärningen. I dessa fall har, anfördes det, utgången i brottmålet typiskt sett betydelse för bedömning av det enskilda anspråket. Med hänsyn till det enskilda anspråkets anknyt- ning till ansvarsfrågan tedde sig det då gällande kravet på en separat dispensprövning svårmotiverat. Regeringen föreslog därför ett tillägg till andra stycket. Tillägget gäller dels sådana fall där det inte krävs något prövningstillstånd i brottmålsdelen, dels sådana fall där pröv- ningstillstånd meddelas i den delen. En förutsättning är i båda fallen att överklagandet i brottmålsdelen avser frågan om den tilltalade 
 193 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ska dömas för den åtalade gärningen och att talan om det enskilda anspråket avser samma gärning. Kravet på prövningstillstånd står däremot kvar för sådana fall där överklagandet i brottmålsdelen endast avser påföljdsdelen och för sådana fall där det enskilda anspråket avser en annan gärning än den som överklagandet avser. Det som sagts om överklagande gäller oavsett vilken part som överklagar domen (prop. 1993/94:190 s. 112, se även King m.fl., Rättegångs- balken, 1 april 2012, Zeteo, kommentaren till 49 kap. 13 §). 
 Bestämmelserna om enskilt anspråk som förs i anledning av brott finns i 22 kap. RB. Enligt 22 kap. 1 § får talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk i anledning av brott föras i samband med åtal för brottet. Upptas inte anspråket i samband med åtalet ska talan föras enligt tvistemålsbestämmelserna. Enligt 22 kap. 2 § RB ska åklagaren förbereda och utföra målsägandens talan om en- skilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppen- bart obefogat. Av 3 § samma kapitel framgår att om det i särskilt mål förs talan om enskilt anspråk i anledning av brott får rätten, om det är lämpligt, förordna att talan ska upptas till behandling i sam- band med åtalet. 
 En skadegörande brottslig handling kan, förutom att ge upphov till anspråk från målsäganden mot den misstänkte, även föranleda skadeståndsanspråk från målsäganden gentemot tredje man. Det kan exempelvis avse krav enligt 3 kap. skadeståndslagen (1972:207) mot en arbetsgivare eller mot en vårdnadshavare, mot ett försäk- ringsbolag enligt trafikskadelagen eller mot en tredje man som i ond tro fått egendom i sin besittning utan att åtalas för brott, (se Fitger m.fl., Rättegångsbalken, 1 april 2012, Zeteo, kommentaren till 22 kap. 1 §). 
 Tillståndsgrunderna 
 Även tillståndsgrunderna förändrades genom  
 EMR-reformen. 
  Enligt 49 kap. 14 § RB ska prövningstillstånd meddelas om det finns an- ledning att tvivla på riktigheten av tingsrättens dom  
 (ändringsfall)  
 eller om det inte utan att prövningstillstånd meddelas går att bedöma riktigheten av det slut tingsrätten kommit till  
 (gransk- ningsfall) 
 . Precis som före reformen finns även tillståndsgrunderna som avser  
 prejudikatfall  
 och  
 extraordinära fall 
 . Det har även införts regler om partiellt prövningstillstånd enligt 49 kap. 14 a § RB, möj- 
 194 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 lighet till sammanträde inför beslut om prövningstillstånd enligt 50 kap. 7 a §, 51 kap. 7 a § och 52 kap. 6 a § RB och om samman- sättningen vid beviljande av prövningstillstånd om frågan är enkel, 2 kap. 4 § RB. 
 I förarbetena anförde regeringen att tillståndsgrunderna måste utformas så att de skapar tillräckliga garantier för att prövnings- tillstånd verkligen meddelas i sådana mål och ärenden där tings- rättsavgörandet är materiellt felaktigt. Bestämmelserna ska även vara lättöverskådliga och säkerställa förutsebarhet i tillämpningen. Rege- ringen anförde att de tidigare reglerna om prövningstillstånd hade en konstruktion som gav intryck av att regleringen är fakultativ, dvs. att hovrätten får, men inte behöver, meddela tillstånd när en till- ståndsgrund är uppfylld. Detta ansågs inte lämpligt. I stället borde det framgå klart och tydligt att tillstånd ska ges så snart en sådan grund är uppfylld (prop. 2004/05:131 s. 184). 
 När det gäller  
 ändringsfall  
 anfördes att denna grund även i fort- sättningen bör vara den centrala tillståndsgrunden. Kravet för att prövningstillstånd ska meddelas på denna grund bör av rättssäker- hetsskäl ställas relativt lågt, anförde regeringen. Det ansågs att lydelsen borde ändras för att tydligare ge uttryck för grundtanken att prövningstillstånd ska beviljas i de fall där tingsrättens avgör- ande är materiellt felaktigt. I ett tidigare lagstiftningsärende med förslag till regler om prövningstillstånd, ett förslag som senare åter- kallades (prop. 1996/97:131), hade Lagrådet föreslagit att tillstånds- grunden skulle utformas så att prövningstillstånd ska meddelas om det inte måste antas att det slut som tingsrätten har kommit till skulle bli fastställt vid en prövning i hovrätten. Förslaget ansågs av regeringen som mindre tydligt och inte lättillämpat. Därtill kom att den formuleringen ansågs ge intryck av att hovrätten vid tillstånds- prövningen har att göra en förhandsbedömning av hur den kommer att döma i målet. Så är systemet med prövningstillstånd inte tänkt att fungera, anförde regeringen. Tillståndsprövningen har enbart till syfte att pröva om det finns anledning att rikta invändningar mot det överklagade avgörandet. Med ett sådant synsätt ansågs hovrättens granskande funktion betonas. 
 Det återkallade lagstiftningsärendet byggde på Hovrättsprocess- utredningens betänkande där det hade föreslagits att prövningstill- stånd ska meddelas om det finns anledning att betvivla riktigheten av det slut som tingsrätten kommit till. Detta förslag återkom i departementspromemorian Hovrättsprocessen i framtiden (Ds 2001:36). Det förslaget ansåg regeringen ge bättre uttryck åt den 
 195 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 generösa syn på frågan om beviljande av prövningstillstånd som bör gälla. Regeringen föreslog därför att förutsättningarna för pröv- ningstillstånd i ändringsfall utformades i enlighet med detta. När hovrätten således överväger om prövningstillstånd ska meddelas på denna grund, ska den ta ställning till både sak- och rättsfrågorna i målet. När det gäller sakfrågorna måste hovrätten ta del av den bevisning som lagts fram i tingsrätten i den utsträckning som är nödvändig i det enskilda fallet. Om hovrätten vid sin genomgång av sak- och rättsfrågorna finner något som ger anledning att betvivla tingsrättsavgörandets riktighet, ska prövningstillstånd meddelas. I förarbetena anfördes särskilt att när det gäller mål där huvudfrågan är beroende av en skälighetsbedömning finns det inte anledning att meddela prövningstillstånd enbart av det skälet att hovrätten anser att tingsrättens bedömning av t.ex. skadeståndsbelopps storlek eller dagsböternas antal ter sig något sträng eller något mild i förhållande till hur hovrätten bedömer saken vid tillståndsprövningen (prop. 2004/05:131 s. 185 och s. 260). 
 Det infördes vidare en ny tillståndsgrund för  
 granskningsfall 
 . Regeringen konstaterade att det finns fall där det på grundval av innehållet i en tingsrättsdom är svårt att bedöma om det finns skäl att ändra tingsrättens avgörande. Det anfördes att det kan avse fall där det inte finns någon särskild anledning att betvivla riktigheten i avgörandet men där det inte heller går att med någon högre grad av säkerhet säga att avgörandet faktiskt är riktigt. Så kan mycket väl vara fallet, anfördes det, även om avgörandet är välskrivet; det går inte alltid att i en dom eller ett beslut förmedla exakt hur målet har gestaltat sig vid domstolen. Behovet av att utvidga bestämmelserna med en sådan tillståndsgrund ansågs särskilt tydligt när det föränd- rade systemet med prövningstillstånd skulle gälla även omfattande och komplicerade tvistemål där det vid tillståndsprövningen kan vara svårt att bedöma om avgörandet är riktigt eller inte. Gransk- ningsdispens ansågs kunna fungera som en säkerhetsventil så att risken för att felaktiga tingsrättsavgöranden inte blir omprövade i hovrätten hålls på en helt försumbar nivå. Departementsprome- morians förslag innebar att prövningstillstånd ska meddelas, om det inte utan en prövning av målet går att bedöma riktigheten av det slut som tingsrätten har kommit till. Regeringen ansåg att denna formulering kunde ge intryck av att hovrätten inte gör någon pröv- ning alls när den tar ställning till om prövningstillstånd ska ges. Regeringen anförde därför att tillståndsprövningen är avsedd att utgöra en överprövning av tingsrättens avgörande, låt vara mindre 
 196 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 omfattande än den som görs i en fullständig hovrättsprocess. Den nya bestämmelsen utformades således så att prövningstillstånd ska meddelas om det inte utan prövningstillstånd går att bedöma riktig- heten av tingsrättens avgörande. I författningskommentaren anfördes att för att avgöra om det vid tillståndsprövningen går att bedöma riktigheten av det slut som tingsrätten kommit till måste hovrätten i regel först ta del av material från förhören i tingsrätten. Om domen inte innehåller en tillräckligt utförlig redovisning av sådana förhörs- utsagor som tingsrätten lagt till grund för avgörandet och ljud- och bildupptagningarna från förhören av någon anledning inte finns tillgängliga, kan hovrätten behöva meddela prövningstillstånd på denna grund. Om det i målet finns omfattande bevisning krävs det också ofta att tingsrättsavgörandet innehåller domskäl som närmare redovisar hur tingsrätten resonerat i sakfrågan för att kunna bedöma tingsrättens bevisvärdering. Om sådana saknas kan det vara nöd- vändigt att bevilja prövningstillstånd med stöd granskningsdispens (a. prop. s. 186 och 260 f.). 
 Övriga tillståndsgrunder, för  
 prejudikatfall  
 och  
 extraordinära fall 
 , ändrades inte genom reformen. 
 Vidare ändrades bestämmelserna om komplettering av skälen för prövningstillstånd i 50 kap. 7 § och 51 kap. 7 § RB. Det är där- med numera inte obligatoriskt för hovrätten att begära komplet- tering i frågan om prövningstillstånd om överklagandet brister i det hänseendet. Regeringen anförde att hovrätten i viss utsträckning självmant måste försöka utröna förekomsten av eventuella skäl för prövningstillstånd men att det som parten anför emellertid bildar utgångspunkt för tillståndsprövningen (a. prop. s 189 f.). 
 Partiellt prövningstillstånd 
 Genom reformen infördes även möjlighet att meddela partiellt pröv- ningstillstånd enligt 49 kap. 14 a § RB. Det innebär att prövnings- tillstånd får begränsas till att gälla en viss del av en dom eller ett slutligt beslut, om utgången i den delen inte kan påverka andra delar av det överklagade avgörandet. 
 Det anfördes i propositionen att syftet med ett prövningstill- ståndsförfarande är att hovrätten på ett enkelt och snabbt sätt ska kunna skilja sig från sådant som det från saklig synpunkt inte finns anledning att pröva ytterligare. För att detta syfte ska tillgodoses fullt ut och för att uppnå en rationell handläggning av överklagade 
 197 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 mål i ett utvidgat system med prövningstillstånd bör hovrätten ges möjlighet att meddela partiella prövningstillstånd. Partiellt prövnings- tillstånd kan t.ex. meddelas för ett av flera kumulerade tvistemål. Vidare kan i ett mål om fullgörelse, där både skyldigheten att full- göra och fullgörelsens storlek är tvistiga, prövningstillståndet be- gränsas till den senare men inte till den förra frågan. Prövnings- tillståndet kan vidare inskränkas till rättegångskostnadsfrågan. I brottmål kan prövningstillstånd begränsas till skadeståndsdelen. I brottmål kan vidare prövningstillståndet begränsas till någon eller några av de åtalade gärningarna samt påföljden eller till enbart på- följden eller till en fråga om förverkande. Prövningstillståndet kan däremot inte begränsas till skuldfrågan. Möjligheten att låta ett pröv- ningstillstånd vara partiellt är fakultativ. Det bör meddelas endast om detta i det enskilda fallet framstår som lämpligt (prop. 2004/05:131 s. 187 och 261 ff.). 
 Enligt 54 kap. 11 § första stycket RB får prövningstillstånd i Högsta domstolen begränsas till att gälla en prejudikatfråga eller en viss del av målet. I avvaktan på att prövning sker i enlighet med ett begränsat prövningstillstånd får Högsta domstolen enligt paragrafens andra stycke förklara frågan om meddelande av prövningstillstånd i målet i övrigt vilande. Vid lagrådsgranskningen av  
 EMR-proposi- 
  tionen ansåg Lagrådet att bestämmelserna om partiellt prövnings- tillstånd i hovrätten kunde bli mer flexibla om de utformades med bestämmelserna om partiellt prövningstillstånd i Högsta domstolen som förebild, dock inte en bestämmelse som direkt avser prejudi- katfrågedispens. Regeringen anförde flera skäl mot en sådan lösning, bl.a. att det skulle kunna motverka intresset av att få till stånd en snabbare och mer effektiv handläggning. Möjligheten att meddela partiellt prövningstillstånd för en prejudikatfråga ansågs lämpa sig väl för en prejudikatinstans som kan ha anledning att pröva en fråga som är av vikt för ledning av rättstillämpningen även om det inte finns skäl att ändra det slut som underinstansen kommit till. Denna lösning kunde emellertid enligt regeringen inte anses lika ändamåls- enlig för hovrätten, vars främsta uppgift är att rätta avgöranden med felaktiga slut (a. prop. s. 187 f.). 
 198 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Sammanträde 
 Före  
 EMR-reformen 
  fanns inga bestämmelser om möjlighet till sammanträde inför hovrättens tillståndsprövning. Förfarandet var alltså rent skriftligt. I samband med reformen infördes en sådan möjlighet i 50 kap. 7 a §, 51 kap. 7 a § och 52 kap. 6 a § RB. Ett sammanträde får hållas om det finns särskilda skäl för det. Rege- ringen anförde i förarbetena att det är angeläget att tillståndspröv- ningen sker på ett sätt som minimerar risken för felaktiga avgöran- den. Det ansågs att en möjlighet att hålla sammanträde vid prövningen av tillståndsfrågan i vissa fall kan vara det som behövs för att skapa förutsättningar för ett riktigt avgörande (a. prop. s. 192). Kravet på särskilda skäl innebär att möjligheten att hålla sammanträde bör utnyttjas restriktivt. Exempel på när särskilda skäl kan finnas är om en part utan ombud har svårigheter att skriftligen presentera de omständigheter som han eller hon vill åberopa till stöd för att pröv- ningstillstånd ska meddelas. Detsamma gäller om vissa sakomständig- heter av betydelse för frågan om prövningstillstånd är svårutredda på grundval enbart av det skriftliga materialet. Om en part har be- gärt förhandling i hovrätten och där har rätt till en sådan enligt Europakonventionen oavsett om prövningstillstånd beviljas måste hovrätten också tillämpa bestämmelsen om hovrätten har för avsikt att avslå begäran om prövningstillstånd (a. prop. s. 264). 
 Hovrättens tillgång till förhörsutsagor 
 I samband med  
 EMR-reformen 
  infördes inga särskilda lagbestäm- melser som reglerar frågorna om hovrättens tillgång till förhörs- utsagor. Regeringen resonerade dock något kring dessa frågor i propositionen. Det anfördes att redan den tidigare ordningen förut- satte att hovrätten tog del av det material som behövs för att kunna ta ställning till frågan om prövningstillstånd. Även i fortsättningen skulle hovrätten själv ansvara för att ytterligare uppgifter om inne- hållet i förhörsutsagorna tas fram när det finns behov av det. Som ett typfall nämndes när domen inte tillräckligt utförligt redovisar vad vittnen och andra hörda har uppgett och tingsrätten har lagt förhörsutsagorna till grund för avgörandet. Komplettering kan dock i sådana fall underlåtas om klaganden godtar tingsrättens bevisvär- dering eller inte har någon invändning mot den redovisning av för- hörsutsagorna som finns i domen. Komplettering bör också enligt 
 199 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 regeringen kunna underlåtas om endast rättsfrågan i ett dispositivt tvistemål är tvistig. Vidare anfördes att det får avgöras från fall till fall hur hovrätten bäst ska tillgodogöra sig en berättelse som doku- menterats genom en videoupptagning. Det ansågs ofta räcka att föredraganden tar del av upptagningen och redovisar förhöret på lämpligt sätt vid föredragningen. I andra fall kan det vara lämpligt att alla ledamöterna tar direkt del av ljud- och bildupptagningen eller delar av den i samband med tillståndsprövningen. Som nämnts ansågs det dock inte finnas behov av särskilda bestämmelser som reglerar dessa frågor (a. prop. s. 192 f.). 
 Beslutsförhet 
 Frågor om prövningstillstånd ska som huvudregel prövas av tre lag- farna domare. Detta gällde även tidigare. Som undantag från den bestämmelsen infördes genom  
 EMR-reformen 
  en möjlighet för en lagfaren domare att meddela prövningstillstånd om frågan är enkel. Då får prövningstillståndet dock inte vara begränsat till en viss del av målet. I motiven anfördes att det är av stor betydelse för ett utvidgat system med prövningstillstånd att tillståndsprövningen kan ske snabbt och effektivt. En möjlighet att en ensam lagfaren domare i vissa fall ska få meddela prövningstillstånd ansågs därför tjäna ett viktigt syfte. Detta måste visserligen vägas mot en annan utgångspunkt för reformen nämligen att tillståndsprövningen ska tillgodose högt ställda rättssäkerhetskrav. Ett beslut om att inte meddela prövningstillstånd kan ofta vara av stor betydelse för den enskilde. Normalt bör därför flera domare delta i ett sådant beslut. Saken ställde sig dock annorlunda om beslutet går i en för klagan- den positiv riktning. Genom att begränsa möjligheten till beviljande av prövningstillstånd markeras det närmast på vilket sätt frågan bör vara enkel. Det hänvisades även till andra bestämmelser där ett mål av enkel beskaffenhet kan avgöras av färre antal ledamöter än vad som normalt föreskrivs (t.ex. 1 kap. 3 a § RB). I tidigare lagstift- ningsärende hade uttalats att uttrycket enkel beskaffenhet visser- ligen lämnar utrymme för tolkning men att det med förtroende kan överlämnas till den enskilde domaren att, med ledning av en all- mänt hållen regel av angiven innebörd, avgöra frågan om rättens sammansättning (a. prop. s. 195). 
 200 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Beslutets utformning 
 Ett beslut att inte meddela prövningstillstånd är ett slutligt beslut, medan ett beslut att meddela sådant tillstånd inte är slutligt. Av 17 och 30 kap. RB framgår att ingetdera av dessa beslut måste sättas upp särskilt eller motiveras. Det är dock inget som hindrar att så sker. Vid rättegångsbalkens tillkomst anfördes att ett slutligt beslut i regel bör ange de skäl som det grundas på men att detta i vissa fall inte är nödvändigt, t.ex. i fråga om avskrivningsbeslut och beslut genom vilket Högsta domstolen vägrar prövningstillstånd (NJA II 1943 s. 221). I förarbetena till  
 EMR-reformen 
  anförde regeringen att det inte kunde uteslutas att det i ett utvidgat system med pröv- ningstillstånd kommer att finnas ett ökat behov av information från domstolen bl.a. om grunderna för prövningstillstånd och hur en fråga om prövningstillstånd har behandlats i hovrätterna. Det anfördes vidare att i vissa fall kan det också finnas anledning att motivera varför prövningstillstånd inte har meddelats. Eftersom detta var möjligt redan med befintligt regelsystem infördes inga ytter- ligare bestämmelser i detta avseende. 
 Prövningstillstånd i andra länder 
 System med prövningstillstånd förekommer även i andra länder. I de nordiska länderna krävs prövningstillstånd för tvistemål i andra instans i såväl Danmark som Finland och Norge, dock med något olika förutsättningar (se även avsnitt 3.3.3). Bestämmelserna är knutna till ett visst högsta värde. I exempelvis England är systemet mer långtgående (se a. prop. s. 177). 
 I Danmark krävs prövningstillstånd för avgöranden från byretten som överklagas till landsretten om värdet gäller högst 10 000 kronor. Tillstånd kan meddelas om saken är av principiell karaktär eller om särskilda skäl i övrigt talar för det. 
 I Finland krävs prövningstillstånd om tingsrättens avgörande går parten emot endast i frågan om en fordran och skillnaden mellan det som yrkas i besvärsskriften och tingsrättens domslut (förlust- värde) inte överstiger 10 000 euro (25 a kap. 5 § finska rättegångs- balken). Tillstånd till fortsatt handläggning ska meddelas, om 1) det finns anledning att betvivla att tingsrättens domslut är riktigt, 2) det inte är möjligt att bedöma om tingsrättens domslut är riktigt utan att tillstånd till fortsatt handläggning meddelas, 3) det är viktigt att 
 201 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 meddela tillstånd med tanke på lagens tillämpning i andra likadana mål, eller 4) det finns andra vägande skäl till att meddela tillstånd. 
 I Norge överklagas tingsrettens avgöranden till lagmansretten. Om tvisteföremålets värde är mindre än 125 000 kronor krävs lag- mansrettens tillstånd för att målet ska tas upp till prövning (§ 29– 13 tvisteloven). Vid bedömningen av om tillstånd ska ges ska hän- syn tas bl.a. till sakens karaktär, de behov parterna har för över- prövning eller om det finns anledning att misstänka att tingsrettens avgörande eller handläggningen där är felaktig. 
 Uppgifter från domstolarna, åklagarna och advokaterna m.fl. 
 Hovrätternas tillståndsprövning 
 Utredningen har vid besök vid landets hovrätter fått information om hur tillståndsprövningen organiserats vid respektive hovrätt. Utredningen har också tagit del av en promemoria som behandlar hovrätternas handläggning av mål som kräver prövningstillstånd (Hovrätternas handläggning av mål som kräver prövningstillstånd, Arbetsgruppen för  
 PT-frågor, 
 2011-03-04). 
  Promemorian har upp- rättats av en arbetsgrupp som utsetts gemensamt av hovrätterna och som haft till uppgift att bl.a. inventera hovrätternas arbets- former vad gäller föredragningar om prövningstillstånd. Av den information som utredningen alltså inhämtat framgår att hovrätternas arbetsformer varierar. Förändringsarbeten pågår dessutom vid flera av hovrätterna. Det är därför inte möjligt att ge en generell beskriv- ning av hur tillståndsprövningen organiserats. Det påverkar också möjligheten att ge en definitiv redogörelse för varje hovrätts arbets- sätt. Här följer därför en översiktlig beskrivning av respektive hov- rätts arbetsformer med reservation för eventuella förändringar. Med  
 PT-mål 
  avses här såväl mål som ärenden som kräver prövnings- tillstånd. 
  
 Svea hovrätt:  
 Hovrättens ledamöter är indelade i  
 PT-grupper. 
  I varje  
 PT-grupp 
  finns tre ledamöter. Ledamöterna får del av över- klagandeskriften och det överklagade avgörandet i de  
 PT-mål 
  som tilldelas gruppen. En gång i veckan träffas gruppen. Ledamöterna är då insatta i målen, varför någon regelrätt föredragning inte behövs. Målen blir i stället föremål för en gemensam diskussion i frågan om prövningstillstånd. I avgörandet står en ledamot som formell refe- rent. Om det dyker upp en fråga i något mål som kräver en särskild 
 202 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 rättsutredning ges i regel en fiskal i uppdrag att göra utredningen. I de fall prövningstillstånd beviljas lottas målet om till en annan av- delning. (Beträffande omlottningsrutinen, se En undersökning av Svea hovrätts överprövning i tvistemål – särskilt om prövningstill- stånd och ändringsfrekvens, bilaga 7 i Del 2). På den nya avdel- ningen utses referent. Tidsåtgång för huvudförhandlingen beräknas och parterna kontaktas för att boka in en tid för huvudförhandling. Alternativt bedöms om målet kan avgöras på handlingarna. Där- efter påbörjas resterande beredning av målet. Målsättningen är att  
 PT-prövningen 
  ska vara klar inom en månad, dock senast inom tre månader. Hovrätten har funnit att detta är ett mycket effektivt sätt att organisera tillståndsprövningen, bl.a. eftersom det utnyttjar det kollegiala dömandets fördelar. Beskrivningen gäller huvuddelen av hovrättens prövning av  
 PT-frågor 
  i tvistemål. 
  
 Göta hovrätt:  
 De nya bestämmelserna om prövningstillstånd har överlag inte medfört några större förändringar i hovrättens hand- läggning av  
 PT-frågorna. 
 PT-frågorna 
  föredras i allmänhet vid en regelrätt föredragning av fiskalerna som också upprättar en före- dragningspromemoria inför varje föredragning. En ganska ingående genomgång och prövning görs av  
 PT-målen, 
  varvid föredraganden ibland har gått igenom ljud- och bildupptagningarna, åtminstone i de mest väsentliga delarna. I större tvistemål, där sannolikheten för att PT ska meddelas framstår som betydande, är det dock inte ovan- ligt att ledamöterna i förväg läser tingsrättsdomen och fiskalen mera översiktligt kompletterar med sådant som behöver läggas till, var- efter ledamöterna tar ställning i  
 PT-frågan. 
  
 Hovrätten för Västra Sverige:  
 Hovrätten är indelad i fyra mål- avdelningar. Tidigare hade hovrätten, som försöksverksamhet, en särskild föredragningsenhet där nästan alla  
 PT-mål 
  förbereddes och föredrogs. Sedan maj 2011 lottas samtliga  
 PT-mål 
  på avdelningarna. På varje avdelning finns det några domare som handlägger  
 Ö-mål, 
  några som handlägger dispositiva tvistemål och någon som hand- lägger indispositiva tvistemål. Avdelningarna samarbetar två och två. På varje avdelningspar finns det en beredningsorganisation som består av ett hovrättsråd, som är beredningschef, samt berednings- jurister och fiskaler från båda avdelningarna. 
 När  
 Ö-målen 
  och de indispositiva tvistemålen är klara för före- dragning lämnas de till en fiskal för föredragning. Varje avdelnings- par har en gemensam föredragningssits. Inte bara fiskalerna utan även beredningsjuristerna och ledamöterna föredrar mål i den gemen- samma föredragningssitsen. 
 203 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 När det gäller de dispositiva tvistemålen har varje avdelning tvistemålsgrupper i vilka ledamöterna själva föredrar frågan om pröv- ningstillstånd. Fiskalerna föredrar således endast undantagsvis PT- frågor i dispositiva tvistemål. 
 Hovrätten över Skåne och Blekinge:  
 Tvistemål som inte är av sär- skild dignitet och  
  
 Ö-målen 
  
  föredras som regel av fiskalerna som gör en ordinär genomgång av målen. Ibland krävs det en genom- gång av ljud- och bildupptagningarna inför föredragningen. I tviste- mål som är något mer komplicerade utses en sits, dvs. de tre domare som ska pröva  
  
 PT-frågan. 
  
  Kansliet gör ett tryck och referenten får akten. Ledamöterna får viss tid på sig att sätta sig in i saken. Vid behov tar referenten del av den muntliga bevisningen. Därefter träffas ledamöterna för genomgång och beslut i  
  
 PT-frågan. 
  
  Det görs då ingen regelrätt föredragning. Om prövningstillstånd meddelas ansvarar den utsedde referenten därefter för beredningen av målet fram till avgörandet.  
  
 PT-målen 
  
  ska som regel prövas i tillstånds- frågan inom två månader. 
  
 Hovrätten för Nedre Norrland 
 : Hovrätten har till övervägande delen avgjort  
 PT-frågor 
  efter föredragning av en fiskal eller en beredningsjurist. I vissa fall, ofta mer komplicerade mål, delas tings- rättens dom eller beslut samt överklagandet och eventuell svars- skrift ut i förväg till ledamöterna. 
  
 Hovrätten för Övre Norrland:  
 Målen går direkt till berednings- chefen som i vissa fall själv beviljar prövningstillstånd. Övriga PT- mål delar beredningschefen ut varje tisdag till de ledamöter som ska pröva  
 PT-frågorna. 
  Dessa ledamöter får en kopia av domen och överklagandet. En av ledamöterna får också akten med ansvar för att gå igenom denna. Därefter diskuterar gruppen under fredagen samma vecka  
 PT-frågan 
  och fattar beslut. Om man inte kan besluta i frågan samma dag har gruppen kvar ansvaret för  
 PT-frågan 
  till dess beslut fattats. Målsättningen är att hovrätten på fredagen ska kunna avgöra de  
 PT-frågor 
  som kommit in eller blivit klara för före- dragning veckan innan. Detta uppnås i de flesta fall. 
 Alla hovrätter har uppgett att bestämmelserna om möjlighet för en ensam ledamot att fatta beslut om att meddela prövningstillstånd tillämpas i viss utsträckning. I klara fall anses det effektivt och ändamålsenligt att hantera tillståndsprövningen så. Från något håll har uppgetts att bestämmelsen tillämpas med försiktighet. Det har även uppgetts att i omfattande tvistemål är det många gånger klart att prövningstillstånd ska beviljas, varför sådana mål kan avgöras av 
 204 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 en ledamot, såvida man inte behöver överväga partiellt prövnings- tillstånd. 
 Bestämmelserna om vilka avgöranden som kräver prövningstill- stånd anses av hovrätterna som tillräckligt tydliga. Det anses inte att regleringen skulle kunna vara mer specifik. Överklagande- skrifterna anses innehålla skäl för att prövningstillstånd ska med- delas i samma utsträckning som före reformen. I många fall är överklagandena noggrant utformade eller i vart fall med tillräckliga skäl, men det förekommer även överklagandeskrifter som kräver komplettering. Sammanträde inför beslut om prövningstillstånd har hållits endast i några få fall. Partiellt prövningstillstånd med- delas av hovrätterna i begränsad utsträckning. Alla hovrätter har upp- gett att beslut att meddela prövningstillstånd inte motiveras, dvs. hovrätterna anger inte vilken eller vilka av tillståndsgrunderna i 49 kap. 14 § RB som tillämpats. Vid beslut om att inte meddela prövningstillstånd används standardiserade skäl som anknyter till lagtexten för prövningstillstånd. 
 Hovrätterna utbyter erfarenheter i fråga om arbetsformer. Erfaren- heter i övrigt av reformen diskuteras och följs upp vid president- möten, viceordförandekonferenser och beredningschefsmöten. Flera av hovrätterna har dessutom gjort egna undersökningar och upp- rättat promemorior beträffande relevanta frågeställningar kring de nya bestämmelserna. 
 Svea hovrätts granskning av beslut om prövningstillstånd m.m. 
 Under september och oktober 2010 genomförde Svea hovrätt en granskning av beslut att meddela prövningstillstånd  
 (Granskning av beslut om prövningstillstånd i Svea hovrätt under  
  
 september–oktober 
  
  2010, Gates, Administrativa enheten Svea hovrätt,  
  
 2010-12- 
  
  01, dnr 782/10) 
 , se bilaga 5 i Del 2. Det huvudsakliga syftet med granskningen var att undersöka tillförlitligheten i Domstolsverkets statistiksystem SIV och hur stor andel prövningstillstånd som be- viljas i Svea hovrätt. Intentionen var att få en övergripande bild av den praktiska tillämpningen av tillståndsgrunder och skäl att med- dela prövningstillstånd. Granskningen omfattade samtliga mål- och ärendetyper i Svea hovrätt där prövningstillstånd krävs, dvs. brott- mål, tvistemål, förenklade tvistemål, miljömål samt övriga mål och ärenden. Normalt framgår det inte på vilken grund hovrätterna med- delar prövningstillstånd. Under undersökningsperioden fick därför 
 205 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 avdelningarna fylla i ett formulär där de angav vilken tillstånds- grund som tillämpats i de mål där prövningstillstånd meddelades. 
 Undersökningen visade till att börja med att felaktigheter i stati- stiken inte förekom i någon nämnvärd utsträckning. 
 I frågan om meddelade prövningstillstånd blev resultatet av under- sökningen att prövningstillstånd meddelades i 27,1 procent av målen. Om miljömålen undantogs blev andelen i stället 29,7 procent. Tvistemålen låg högst med ca 34 procent och miljömålen lägst med 13 procent beviljade prövningstillstånd. Det noterades att i Miljö- överdomstolen är domstolen tredje eller fjärde och sista instans i merparten av de aktuella målen. Det antogs därför vara mindre van- ligt att det finns skäl för prövningstillstånd i dessa mål. I brott- målen beviljades prövningstillstånd i ungefär en fjärdedel av målen. För de förenklade tvistemålen var andelen ca 27 procent och för övriga mål och ärenden drygt 32 respektive ca 27 procent. 
 Enligt undersökningen meddelades prövningstillstånd i 20 pro- cent av fallen vid tiden för  
 EMR-reformens 
  ikraftträdande i novem- ber 2008 till slutet av 2009. Därefter har andelen legat på omkring 25 procent. Andelen meddelade prövningstillstånd i Svea hovrätt har alltså ökat något. Denna bedömning gjordes med försiktighet eftersom det förelåg viss osäkerhet beträffande tillförlitligheten av äldre statistik. 
 Den vanligaste grunden för prövningstillstånd var ändringsdispens. Den tillämpades i nästan 65 procent av alla beslut. Härefter följde granskningsdispens som förekom i ca 35 procent, prejudikatdispens i ca 15 procent och extraordinär dispens i ca 8 procent av besluten. I drygt vart femte avgörande tillämpades mer än en grund för pröv- ningstillstånd. 
 Vissa kategorier av skäl att meddela prövningstillstånd förekom ofta enligt undersökningen: ändrade processuella förutsättningar, processuella fel, felaktig eller tveksam bedömning i en rättslig fråga, felaktig eller knapphändig bevisvärdering samt brister avseende avgörandets utformning. Tyngdpunkten föreföll ligga i de tre sist- nämnda kategorierna, dvs. materiella bedömningar. 
 Svea hovrätt har även gjort en undersökning av ändringsfrekven- sen för brottmål under perioden 1  
 juli–31 
  december 2010  
 (Under- sökning av ändringsfrekvensen för brottmål i Svea hovrätt under perioden 1  
  
 juli–31 
  
  december 2010, Gonzales,  
  
 2011-01-31, 
  
  dnr 077/2011),  
 se bilaga 6 i Del 2. Syftet med granskningen var att närmare undersöka ändringsfrekvensen för brottmål som avgjorts i Svea hovrätt genom materiell prövning och få en tydlig uppfattning 
 206 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 i frågor som rör hovrättens överprövning av tingsrätternas domar. Domslutet var utgångspunkten för undersökningen och endast änd- ringar som framgått där beaktades. När hovrätten endast preciserat ett domslut på det sättet att man lagt till ett visst lagrum utan att detta påverkat påföljden betraktades det inte som en ändring. I de fall hovrätten samtidigt prövat två underrättsdomar avseende en tilltalad och endast ändrat på det sättet att en gemensam påföljd dömts ut registrerades inte heller det som en ändring. De mål där hovrätten beslutat att inte meddela prövningstillstånd har inte in- gått i undersökningsmaterialet. 
 Samtliga brottmålsdomar som avgjorts av Svea hovrätt under perioden 1  
 juli–31 
  december 2010 gicks således igenom. Resultatet av undersökningen visade bl.a. att av 1 377 brottmålsdomar fast- ställdes 735 och i 642 mål skedde någon form av ändring. Detta innebar en fastställandefrekvens om 53 procent och en ändrings- frekvens om 47 procent. 
 När det gäller skälen för ändring visade undersökningen bl.a. att ändringar på grund av en annan rättslig bedömning av påföljds- frågan var vanligast och förekom i knappt en tredjedel av fallen. I knappt en fjärdedel av fallen gjordes ändringar på grund av en annan bevisvärdering och i nästan en sjättedel av fallen gjordes en annan rättslig bedömning av skuldfrågan. 
 Vid en jämförelse med statistiken i domstolarnas verksamhets- stöd, Vera, konstaterades att den totala ändringsfrekvensen som registrerats där stämde väl överens med resultatet av undersök- ningen. 
 Svea hovrätt har även gjort en undersökning som gäller dom- stolens tillståndsprövning och ändringsfrekvens i tvistemål ( 
 En undersökning av Svea hovrätts överprövning i tvistemål – särskilt om prövningstillstånd och ändringsfrekvens, Gates, Administrativa enheten, Svea hovrätt) 
 , se bilaga 7 i Del 2 
 .  
 Undersökningen består av två delar. Dels undersöktes samtliga Svea hovrätts beslut om pröv- ningstillstånd i tvistemål under perioden 1  
 mars–31 
  maj 2012 som registrerats i Vera  
 (PT-delen). 
  Dels undersöktes alla tvistemål i Svea hovrätt som registrerats som avslutade i Banks under perioden 1 oktober  
 2011–31 
  mars 2012 (ändringsfrekvensdelen). 
 När det gäller prövningstillstånden noterades i undersökningen en uppåtgående trend såväl i Svea hovrätt som i landets hovrätter totalt. Det antogs att den generösa syn på tillståndsprövningen i hovrätt som Högsta domstolen gett uttryck för har fått genomslag. Vidare bedömdes att uppmärksamheten kring frågorna sannolikt har 
 207 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 bidragit till en mer generös tillämpning. Utvecklingen mot en mindre djupgående tillståndsprövning nämndes också som en bidragande orsak. 
 Beträffande ändringsfrekvensen i samtliga tvistemål i hovrätten uppges den ha legat stabilt kring eller något över 25 procent sedan  
 1990-talets 
  början och fram till att  
 EMR-reformen 
  trädde i kraft. Efter  
 EMR-reformen 
  sjönk ändringsfrekvensen totalt sett kraftigt. En svagt ökande tendens noterades dock för år 2011 och den första delen av år 2012. När det gäller ändringsfrekvensen i tvistemål som prövats i sak ökade den från ca 40 procent år 2005 till 67,5 procent år 2011. Den sammantagna bilden som noterades i undersökningen för alla hovrätter är alltså att andelen ändrade tvistemål totalt sett ökar samtidigt som ändringsfrekvensen i sakprövade tvistemål sjunker. 
 När det generella kravet på prövningstillstånd i tvistemål inför- des sjönk alltså andelen ändrade tvistemål totalt sett kraftigt sam- tidigt som ändringsfrekvensen ökade bland tvistemål som avgjordes genom dom. Enligt undersökningen talar sifforna tydligt för att hovrätterna tillämpade tillståndsreglerna för restriktivt. En naturlig konsekvens av att alltför höga krav ställs för att PT ska meddelas är att ändringsfrekvensen totalt sett minskar samtidigt som ändrings- frekvensen i sakprövade mål ökar. Det anfördes vidare att för att hovrätten ska ha möjlighet att ändra de tingsrättsavgöranden som är felaktiga måste tillståndsprövningen vara så frikostig att även en betydande andel mål som är riktigt dömda beviljas prövningstillstånd. Mot den bakgrunden ansågs det positivt att frekvensen för pröv- ningstillstånd och andelen ändrade tvistemål totalt sett nu tenderar att öka medan ändringsfrekvensen i tvistemål som avgjorts genom dom sjunker något. Det framhölls dock att statistiken varierar mellan de olika hovrätterna. 
 Åklagarna och advokaterna – synpunkter på det nya systemet 
 Från  
 åklagarna  
 har framförts att förändringarna anses ha fungerat bra. Från någon åklagarkammare har som generell synpunkt fram- förts att åklagarna borde överklaga oftare för att få fram fler preju- dikat. 
 Från  
 advokaterna  
 har från flera håll framförts att det allmänna intrycket av det nya systemet är positivt eller att det i vart fall är en godtagbar reform. Det har därvid framförts att reformen bidragit till att få snabbare avslut i processen. Från något håll har anförts att 
 208 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 det verkar vara förhållandevis enkelt att få prövningstillstånd. Någon har till och med ansett att det ibland är för lätt. Många har ansett att hovrätternas tillståndsprövning har förbättrats på det sättet att hovrätterna numera har ett bättre underlag för sin bedömning. Vad som ytterligare har ansetts positivt med reformen är att parterna tvingas lägga ner mer möda på tingsrättsprocessen. Det anses alltså mycket bra att tyngdpunkten i processen ligger i första instans. I samband med detta har poängterats att tingsrätternas tvistemåls- handläggning generellt sett måste förbättras. Det har påpekats att tingsrätterna inte tillförts de resurser som krävs när tyngdpunkten numera ligger i första instans. 
 Från några advokater har kritik framförts mot tillämpningen av de nya bestämmelserna. Det anses att hovrätterna har varit för restriktiva i sin tillämpning av de nya dispensgrunderna och att de inte följt de generösa intentionerna i förarbetena. Det har även framförts att hovrätternas tillämpning inte är enhetlig. Man har märkt skillnader i tillämpningen mellan hovrätternas olika avdel- ningar. På senare tid har detta dock förbättrats. Flera har uttryckt att den minskade ändringsfrekvensen inger anledning till oro för rättssäkerheten. Vidare har påtalats att en kortfattad tingsrättsdom, t.ex. utan referat av muntliga utsagor, kan medföra att gransknings- dispens måste ges, något som inte anses tillfredsställande. Hand- läggningstiden i tillståndsfrågan anses för lång generellt sett. 
 Erfarenheterna från partiellt prövningstillstånd och sammanträde inför beslut om prövningstillstånd är överlag mycket begränsade hos advokaterna. De anför regelmässigt utförliga skäl för prövnings- tillstånd i överklagandeskrifterna. När det gäller konsekvenserna av det minskade antalet tvistemålsdomar i hovrätterna har detta an- setts innebära en risk för försämrad rättssäkerhet. 
 Statistik från Domstolsverket 
 Domstolsväsendet för statistik för alla domstolar gemensamt i en databas med målstatistik, SIV. Uppgifterna i SIV kommer från dom- stolarnas målhanteringssystem Vera. Av nedanstående tabeller fram- går andelen mål med beviljat prövningstillstånd, ändringsfrekvens, och genomsnittlig omloppstid fram till beslut i tillståndsfrågan för respektive hovrätt samt genomsnittlig omloppstid totalt sett för hovrätterna. De nya bestämmelserna om prövningstillstånd trädde i kraft den 1 november 2008. Tabellerna visar halvårssiffror för att 
 209 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 möjliggöra jämförelser mellan fyra jämlika perioder. Brottmålen redo- visas också, trots att de inte omfattas av de nya kraven på pröv- ningstillstånd. 
 210 
 SOU 2012:93 Utvärdering, överväganden och förslag 
 Andel mål med beviljat prövningstillstånd 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 Göta 
  
 Brottmål 
  
 29,1 % 
  
 30,3 % 
  
 31,0 % 
  
 43,7 % 
  
 40,8 % 
  
 Tvistemål 
  
 1 
  
 28,9 % 
  
 32,8 % 
  
 29,6 % 
  
 33,1 % 
  
 35,1 % 
  
 Övriga mål 
  
 13,9 % 
  
 27,3 % 
  
 25,9 % 
  
 35,4 % 
  
 26,3 % 
  
 Summa 
  
 25,2 % 
  
 29,6 % 
  
 28,2 % 
  
 37,0 % 
  
 32,1 % 
  
 Nedre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 13,0 % 
  
 26,5 % 
  
 26,2 % 
  
 31,4 % 
  
 41,1 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 7,7 % 
  
 21,6 % 
  
 33,8 % 
  
 28,6 % 
  
 33,3 % 
  
 Övriga mål 
  
 15,0 % 
  
 16,2 % 
  
 17,1 % 
  
 14,8 % 
  
 25,9 % 
  
 Summa 
  
 13,1 % 
  
 19,5 % 
  
 23,2 % 
  
 22,3 % 
  
 31,6 % 
  
 Västra 
  
 Sverige 
  
 Brottmål 
  
 25,2 % 
  
 27,4 % 
  
 30,3 % 
  
 37,7 % 
  
 40,7 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 14,9 % 
  
 24,9 % 
  
 32,2 % 
  
 32,7 % 
  
 42,3 % 
  
 Övriga mål 
  
 17,1 % 
  
 15,2 % 
  
 24,5 % 
  
 21,8 % 
  
 27,5 % 
  
 Summa 
  
 20,2 % 
  
 20,4 % 
  
 27,9 % 
  
 28,5 % 
  
 34,5 % 
  
 Övre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 39,6 % 
  
 36,5 % 
  
 40,0 % 
  
 26,4 % 
  
 40,0 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 23,8 % 
  
 29,6 % 
  
 34,4 % 
  
 23,3 % 
  
 36,6 % 
  
 Övriga mål 
  
 12,0 % 
  
 20,6 % 
  
 22,2 % 
  
 26,3 % 
  
 33,9 % 
  
 Summa 
  
 28,7 % 
  
 26,8 % 
  
 29,7 % 
  
 25,6 % 
  
 36,4 % 
  
 Skåne och 
  
 Blekinge 
  
 Brottmål 
  
 23,9 % 
  
 18,3 % 
  
 29,2 % 
  
 28,1 % 
  
 39,5 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 5,6 % 
  
 24,8 % 
  
 27,5 % 
  
 25,6 % 
  
 21,8 % 
  
 Övriga mål 
  
 6,2 % 
  
 15,0 % 
  
 18,4 % 
  
 21,4 % 
  
 25,8 % 
  
 Summa 
  
 14,5 % 
  
 18,1 % 
  
 22,9 % 
  
 23,9 % 
  
 28,9 % 
  
 Svea 
  
 Brottmål 
  
 20,5 % 
  
 12,7 % 
  
 26,4 % 
  
 28,5 % 
  
 32,4 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 21,4 % 
  
 22,6 % 
  
 28,3 % 
  
 32,5 % 
  
 40,6 % 
  
 Övriga mål 
  
 16,1 % 
  
 19,1 % 
  
 26,2 % 
  
 27,5 % 
  
 30,9 % 
  
 Miljömål 
  
 18,4 % 
  
 20,7 % 
  
 15,7 % 
  
 21,6 % 
  
 20,7 % 
  
 Summa 
  
 19,0 % 
  
 19,1 % 
  
 25,3 % 
  
 28,0 % 
  
 32,1 % 
  
 Summa 
  
 19,7 % 
  
 21,0 % 
  
 25,9 % 
  
 28,2 % 
  
 32,2 % 
  
 1  
 Alla tvistemål, inklusive familjemål. Enbart familjemålen, se nedan. 
 211 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Andel familjemål med beviljat prövningstillstånd 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 Göta 
  
 Familjemål 
  
 38,5 % 
  
 40,0 % 
  
 36,7 % 
  
 33,9 % 
  
 Nedre 
  
 Norrland 
  
 Familjemål 
  
 35,3 % 
  
 45,5 % 
  
 27,8 % 
  
 36,0 % 
  
 Västra 
  
 Sverige 
  
 Familjemål 
  
 33,3 % 
  
 42,3 % 
  
 42,1 % 
  
 45,3 % 
  
 Övre Norrland 
  
 Familjemål 
  
 12,5 % 
  
 37,0 % 
  
 16,7 % 
  
 26,9 % 
  
 Skåne och 
  
 Blekinge 
  
 Familjemål 
  
 30,3 % 
  
 31,9 % 
  
 37,3 % 
  
 33,8 % 
  
 Svea 
  
 Familjemål 
  
 17,2 % 
  
 26,0 % 
  
 27,9 % 
  
 32,3 % 
  
 Summa 
  
 27,7 % 
  
 33,7 % 
  
 33,6 % 
  
 35,3 % 
  
 Ändringsfrekvens 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 Göta 
  
 Brottmål 
  
 38,0 % 
  
 38,6 % 
  
 35,9 % 
  
 39,8 % 
  
 40,4 % 
  
 Tvistemål 
  
 30,8 % 
  
 29,2 % 
  
 17,6 % 
  
 20,5 % 
  
 23,3 % 
  
 Övriga mål 
  
 16,2 % 
  
 16,8 % 
  
 17,0 % 
  
 17,4 % 
  
 16,4 % 
  
 Summa 
  
 27,6 % 
  
 28,3 % 
  
 25,9 % 
  
 27,7 % 
  
 27,1 % 
  
 Nedre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 36,7 % 
  
 35,1 % 
  
 33,5 % 
  
 36,0 % 
  
 42,9 % 
  
 Tvistemål 
  
 22,5 % 
  
 24,8 % 
  
 21,1 % 
  
 14,1 % 
  
 19,2 % 
  
 Övriga mål 
  
 18,9 % 
  
 16,3 % 
  
 15,4 % 
  
 11,9 % 
  
 13,9 % 
  
 Summa 
  
 27,1 % 
  
 25,3 % 
  
 23,9 % 
  
 22,8 % 
  
 26,8 % 
  
 Västra 
  
 Sverige 
  
 Brottmål 
  
 36,4 % 
  
 39,2 % 
  
 40,7 % 
  
 39,5 % 
  
 42,8 % 
  
 Tvistemål 
  
 29,4 % 
  
 17,6 % 
  
 14,6 % 
  
 18,4 % 
  
 24,1 % 
  
 Övriga mål 
  
 16,7 % 
  
 15,5 % 
  
 16,1 % 
  
 15,5 % 
  
 16,4 % 
  
 Summa 
  
 26,0 % 
  
 25,8 % 
  
 26,7 % 
  
 26,4 % 
  
 28,7 % 
  
 Övre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 39,0 % 
  
 38,3 % 
  
 45,2 % 
  
 39,7 % 
  
 38,0 % 
  
 Tvistemål 
  
 36,1 % 
  
 11,9 % 
  
 25,0 % 
  
 16,9 % 
  
 14,3 % 
  
 Övriga mål 
  
 24,0 % 
  
 18,9 % 
  
 14,9 % 
  
 16,3 % 
  
 22,6 % 
  
 Summa 
  
 31,2 % 
  
 24,8 % 
  
 30,1 % 
  
 27,1 % 
  
 27,7 % 
  
 212 
 SOU 2012:93 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 Skåne och 
  
 Blekinge 
  
 Brottmål 
  
 37,0 % 
  
 34,9 % 
  
 38,8 % 
  
 35,4 % 
  
 43,4 % 
  
 Tvistemål 
  
 32,0 % 
  
 19,8 % 
  
 13,7 % 
  
 18,9 % 
  
 18,0 % 
  
 Övriga mål 
  
 14,8 % 
  
 14,4 % 
  
 16,0 % 
  
 12,1 % 
  
 15,6 % 
  
 Summa 
  
 26,3 % 
  
 23,7 % 
  
 25,3 % 
  
 22,8 % 
  
 27,7 % 
  
 Svea 
  
 Brottmål 
  
 32,0 % 
  
 31,2 % 
  
 31,6 % 
  
 34,1 % 
  
 31,8 % 
  
 Tvistemål 
  
 27,4 % 
  
 17,2 % 
  
 19,4 % 
  
 19,9 % 
  
 22,3 % 
  
 Övriga mål 
  
 13,7 % 
  
 11,2 % 
  
 12,2 % 
  
 13,4 % 
  
 13,9 % 
  
 Miljömål 
  
 18,3 % 
  
 13,7 % 
  
 18,1 % 
  
 14,1 % 
  
 16,7 % 
  
 Summa 
  
 21,9 % 
  
 19,1 % 
  
 20,4 % 
  
 21,3 % 
  
 20,4 % 
  
 Summa 
  
 24,8 % 
  
 22,8 % 
  
 23,5 % 
  
 23,6 % 
  
 24,4 % 
  
 Genomsnittlig omloppstid till  
 PT-beslut 
  i månader 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
 jan–juni 
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Göta 
  
 Brottmål 
  
 1,6 
  
 1,4 
  
 0,8 
  
 1,1 
  
 1,4 
  
 -0,2 
  
 Tvistemål 
  
 3,0 
  
 1,6 
  
 1,5 
  
 2,1 
  
 2,2 
  
 -0,8 
  
 Övriga mål 
  
 0,9 
  
 1,1 
  
 0,9 
  
 1,2 
  
 1,2 
  
 0,3 
  
 Summa 
  
 1,6 
  
 1,3 
  
 1,1 
  
 1,4 
  
 1,5 
  
 -0,1 
  
 Nedre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 1,4 
  
 1,3 
  
 1,2 
  
 1,0 
  
 1,9 
  
 0,5 
  
 Tvistemål 
  
 1,9 
  
 1,2 
  
 1,8 
  
 1,8 
  
 3,0 
  
 1,1 
  
 Övriga mål 
  
 1,1 
  
 0,7 
  
 1,1 
  
 1,0 
  
 1,7 
  
 0,6 
  
 Summa 
  
 1,3 
  
 0,9 
  
 1,3 
  
 1,2 
  
 2,0 
  
 0,7 
  
 Västra 
  
 Sverige 
  
 Brottmål 
  
 1,7 
  
 1,3 
  
 0,8 
  
 1,1 
  
 1,8 
  
 0,1 
  
 Tvistemål 
  
 2,5 
  
 1,6 
  
 1,9 
  
 1,8 
  
 2,2 
  
 -0,3 
  
 Övriga mål 
  
 1,0 
  
 0,9 
  
 0,9 
  
 1,2 
  
 1,3 
  
 0,3 
  
 Summa 
  
 1,6 
  
 1,2 
  
 1,1 
  
 1,4 
  
 1,6 
  
 0,0 
  
 213 
 Utvärdering, överväganden och förslag SOU 2012:93 
  
 Hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Övre 
  
 Norrland 
  
 Brottmål 
  
 5,2 
  
 3,4 
  
 1,0 
  
 1,7 
  
 1,8 
  
 -3,4 
  
 Tvistemål 
  
 1,6 
  
 1,9 
  
 1,5 
  
 2,5 
  
 2,9 
  
 1,3 
  
 Övriga mål 
  
 1,3 
  
 1,2 
  
 1,0 
  
 1,5 
  
 2,0 
  
 0,7 
  
 Summa 
  
 3,4 
  
 1,9 
  
 1,1 
  
 1,8 
  
 2,2 
  
 -1,2 
  
 Skåne 
  
 och 
  
 Blekinge 
  
 Brottmål 
  
 2,3 
  
 2,5 
  
 2,6 
  
 2,6 
  
 2,4 
  
 0,1 
  
 Tvistemål 
  
 3,3 
  
 2,5 
  
 2,5 
  
 2,8 
  
 2,0 
  
 -1,3 
  
 Övriga mål 
  
 1,2 
  
 1,3 
  
 1,5 
  
 1,5 
  
 1,5 
  
 0,3 
  
 Summa 
  
 1,9 
  
 1,8 
  
 2,0 
  
 2,1 
  
 1,9 
  
 0,0 
  
 Svea 
  
 Brottmål 
  
 1,3 
  
 1,1 
  
 0,9 
  
 1,0 
  
 0,7 
  
 -0,6 
  
 Tvistemål 
  
 2,4 
  
 1,5 
  
 2,0 
  
 1,6 
  
 1,0 
  
 -1,4 
  
 Övriga mål 
  
 1,7 
  
 0,9 
  
 1,1 
  
 0,9 
  
 0,8 
  
 -0,9 
  
 Miljömål 
  
 3,6 
  
 3,8 
  
 3,7 
  
 2,0 
  
 1,4 
  
 -2,2 
  
 Summa 
  
 2,1 
  
 1,4 
  
 1,7 
  
 1,3 
  
 0,9 
  
 -1,2 
  
 Summa 
  
 1,9 
  
 1,4 
  
 1,5 
  
 1,4 
  
 1,4 
  
 -0,5 
  
 Genomsnittlig omloppstid i månader, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 5,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 4,0 
  
 4,0 
  
 -1,0 
  
 Tvistemål 
  
 7,6 
  
 6,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 3,8 
  
 -3,8 
  
 Familjemål 
  
 5,1 
  
 3,8 
  
 2,1 
  
 2,2 
  
 2,4 
  
 -2,7 
  
 Praxis 
 Avgöranden angående den rättsliga regleringen 
 Högsta domstolen och hovrätterna har i några fall avgjort frågor som rör regleringen av vilka typer av beslut som kräver prövnings- tillstånd. 
 I  
 RH 2010:17  
 begärde en misstänkt att offentlig försvarare skulle förordnas för honom innan åtal var väckt. Tingsrätten behandlade 
 214 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 hans begäran som ett ärende enligt ärendelagen medan hovrätten behandlade saken enligt 52 kap. RB som ett s.k.  
 RB-ärende. 
  Att sådana ärenden med straffprocessuell anknytning som enligt 3 § förordningen om mål och ärenden i allmän domstol ska registreras som brottmål med beteckningen B var enligt hovrätten en admini- strativ fråga som inte påverkar målets handläggning. Eftersom undan- taget från prövningstillstånd i 49 kap. 13 § RB inte omfattar ett avgörande av det aktuella slaget ansågs huvudregeln i 12 § vara tillämplig. Hovrätten fann alltså att prövningstillstånd krävdes för prövning av tingsrättens beslut. Detta kunde visserligen te sig inkon- sekvent eftersom prövningstillstånd inte skulle ha krävts om begäran hade framställts först när åtal hade väckts men ansågs av hovrätten bli följden av hur rättegångsbalkens regler om prövningstillstånd konstruerats. 
 Avgörandet har efteråt blivit föremål för diskussion bl.a. vid vice- ordförandekonferenser. Det har då inte ansetts att prövningstill- stånd krävs i hovrätten för ett sådant avgörande. Inget annat har heller framkommit vid utredningens besök vid hovrätterna än att bestämmelserna tillämpas så att prövningstillstånd inte krävs. 
 Av  
 NJA 2011 s. 421  
 framgår att det inte krävs prövningstillstånd i hovrätten vid överklagande av tingsrätts beslut i mål om klagan över godkänt föreläggande av ordningsbot. 
 Högsta domstolens avgöranden beträffande tillstånd till prövning i hovrätt 
 Högsta domstolen har sedan det nya systemet med prövningstill- stånd trädde i kraft i ett stort antal beslut meddelat prövningstill- stånd i hovrätt. Sedan januari 2009 till och med juni 2012 har således Högsta domstolen meddelat tillstånd till prövning i hovrätten i 116 avgöranden, varav 23 gällde ändringsdispens, 17 gransknings- dispens, 60 prejudikatdispens och 13 extraordinär dispens. I sju av- göranden framgår inte dispensgrunden. I vissa fall har det funnits mer än en dispensgrund, (se bilaga 8 i Del 2). I merparten av av- görandena redovisar Högsta domstolen skälen för att hovrätten borde ha meddelat prövningstillstånd i det enskilda fallet. I flera av de refererade avgörandena har Högsta domstolen gjort mer övergrip- ande vägledande uttalanden om hur bestämmelserna om prövnings- tillstånd i hovrätt ska tillämpas. Några av dessa redovisas nedan i korthet. 
 215 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Ändringsdispens  
 har meddelats i 23 avgöranden, varav sju har refererats och fyra tagits in i notisavdelningen.  
 NJA 2009 s. 738  
 gällde beslut om ersättning för rättegångskostnad. I rättsfallet kon- staterade Högsta domstolen att bestämmelserna om ändringsdispens och granskningsdispens delvis överlappar varandra och att frågan om förutsättningar för tillämpning av ändringsdispens i första hand ska prövas när det finns en särskild eller konkret anledning att be- tvivla riktigheten av tingsrättens avgörande. Detta gällde främst när nya omständigheter som kan ge anledning till ett ändrat slut åbe- ropats men även när kritik riktats mot tingsrättens bevisvärdering eller rättsliga bedömning. I fall då det inte finns några sådana sär- skilda konkreta skäl synes det däremot enligt rättsfallet naturligt att utgå från bestämmelsen om granskningsdispens vid prövningen av frågan om prövningstillstånd ska meddelas.  
 NJA 2009 s. 798  
 (I– III) gällde vårdnad om barn m.m. Högsta domstolen anförde bl.a. att i familjemål saknas som regel skäl att ge tillstånd till målets prövning i hovrätt om avgörandet är väl motiverat och framstår som rimligt med hänsyn till utredningen i målet, även om det också skulle finnas goda skäl som talar för en annan lösning. Som skäl för ändringsdispens i avgörandena I och II anfördes bl.a. att tings- rättens analys framstod som knapphändig och att de skäl som tings- rätten anfört ingav tvivel mot bakgrund av att dess bedömning av- vek från en gedigen och välmotiverad vårdnads- och boendeutred- ning. I avgörande III redovisade Högsta domstolen ett flertal om- ständigheter som ingav tvivel om det slut tingsrätten hade kommit till. I  
 NJA 2011 s. 381 
 , som gällde förordnande av särskild före- trädare för barn, ansåg Högsta domstolen att såväl tingsrätten som hovrätten haft otillräckligt underlag för att pröva frågan och att förut- sättningar därmed för både ändrings- och granskningsdispens varit uppfyllda. 
  
 Granskningsdispens  
 har meddelats i 17 avgöranden, varav åtta refererats och två tagits in i notisavdelningen. I  
 NJA 2009 s. 590  
 gällde målet skadegörelse och tingsrätten ansågs inte ha redovisat någon fullständig bedömning beträffande uppsåtet. I rättsfallet fram- höll Högsta domstolen bl.a. att ingen dispensgrund är överordnad någon annan. I  
 NJA 2010 s. 405  
 gällde målet frågan om en betal- ning skulle gå åter till ett konkursbo. I rättsfallet framhöll Högsta domstolen att granskningsdispens är en form av säkerhetsventil som tillkommit med hänsyn till att det ibland kan vara svårt att be- döma om det finns skäl att ändra tingsrättens dom utan att målet tas upp till fullständig prövning i hovrätten och att det kan vara 
 216 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 fallet i omfattande eller komplicerade mål men också om dom- skälen är ofullständiga, kortfattade eller oklara. I tingsrätten hade det åberopats ganska omfattande bevisning. Vad som framkommit genom bevisningen och på vilket sätt tingsrätten värderat denna framgick inte av tingsrättens dom. Högsta domstolen ansåg att det under sådana förhållanden inte kunde anses föreligga några egent- liga förutsättningar för hovrätten att kontrollera tingsrättens bevis- värdering. I  
 NJA 2010 s. 416  
 hade tingsrätten tillämpat oklarhets- regeln vid tolkning av ett avtal. Högsta domstolen uttalade att det fanns anledning att ifrågasätta om det fanns förutsättningar för en tillämpning av oklarhetsregeln. Tingsrättens avgörande framstod därför som svårbedömt. I NJA  
 2011 s. 589  
 framhöll Högsta dom- stolen åter att granskningsdispensen är en form av säkerhetsventil som kan bli aktuell att tillämpa i stora och komplicerade mål, t.ex. många patentmål och mål om tekniska och ekonomiska förhåll- anden. Målet i fråga var ett omfattande tvistemål som gällde ett stort belopp, rörde komplicerade ekonomiska förhållanden och part- erna hade åberopat omfattande bevisning, bl.a. sakkunniga vittnen med diametralt olika uppfattningar. Högsta domstolen ansåg att fastighetsdomstolens domskäl var knapphändiga när det gällde dess analys och egna ställningstaganden och att det inte med tillräcklig tillförlitlighet gick att bedöma riktigheten av det slut domstolen kom- mit till. I  
 NJA 2011 s. 782  
 utvecklade Högsta domstolen sin syn på  
 gransknings-, 
  men även prejudikatdispens, i miljömål i Mark- och miljööverdomstolen. 
 Högsta domstolen har under den aktuella perioden meddelat  
 prejudikatdispens  
 i 60 avgöranden, varav sex refererats och tolv tagits in i notisavdelningen. Högsta domstolen har i sina skäl för att med- dela prövningstillstånd i hovrätten genomgående fokuserat på själva prejudikatfrågan i målet. Redan i notisfallet  
 NJA 2009 N 65  
 fram- höll dock Högsta domstolen att regeln om prejudikatdispens är obligatorisk i hovrätt, att det måste vila ett visst ansvar på hovrätt- erna att på eget initiativ uppmärksamma om ett överklagat mål rymmer någon fråga av prejudikatintresse och att kraven för preju- dikatdispens måste anses vara något lägre ställda i hovrätt än i Högsta domstolen. Dessa uttalanden upprepades i  
 NJA 2011 s. 843  
 där Högsta domstolen vidareutvecklade sin syn på hovrätternas ansvar för prejudikatbildningen. Högsta domstolen framhöll där bl.a. följ- ande. Hovrätten har ett eget ansvar för rättsutvecklingen och att det gäller inte bara i måltyper där hovrätten är sista instans utan även t.ex. i vissa frågor om straffmätning och bevisvärdering. Hovrättens 
 217 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ansvar för att på eget initiativ undersöka om ett överklagat mål inne- håller något av prejudikatintresse behöver inte bara gälla en rätts- fråga som genom att besvaras ger ett omedelbart och entydigt svar; hovrätternas rättspraxis utvecklas inte sällan genom att ett antal av- göranden på ett visst område bildar ett mönster till ledning för rättstillämpningen. Ett skäl för att kraven för prejudikatdispens är lägre i hovrätt än i Högsta domstolen är alltså att rättsbildning på vissa områden förutsätter ett större antal avgöranden. Ett annat skäl är att en generös tillämpning av bestämmelsen om prejudikat- dispens är en förutsättning för att Högsta domstolen ska få ett tillräckligt urval av mål för att kunna fullgöra sin prejudikatbild- ningsuppgift. I  
 NJA 2012 s. 476  
 konstaterade Högsta domstolen att det i målet fanns en viss prejudikatintressant fråga och att det var av vikt för ledning av rättstillämpningen att frågan prövas av hov- rätten. Högsta domstolen anmärkte att hovrätt inte har någon möj- lighet att begränsa prövningstillståndet till en viss prejudikatfråga i målet annat än enligt vad som följer av 49 kap. 14 a § RB och vidare att klagandena åberopat flera bestridandegrunder och överklagat flera beslut meddelade under rättegången i tingsrätten. Det innebar, konstaterade Högsta domstolen, att hovrättens fortsatta prövning kommer att röra många andra frågor än prejudikatfrågan om pröv- ningstillstånd meddelas. Högsta domstolen meddelade likväl pröv- ningstillstånd i hovrätten med hänvisning till att reglerna i 49 kap. 14 § RB är obligatoriska. 
 218 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Överväganden 
 Förslag: 
  
 1. 
  
 Hovrätterna ska kunna hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen (56 kap. 13 § andra stycket RB). 
  
 2. 
  
 Högsta domstolen ska kunna meddela prejudikatdispens för prövning direkt i Högsta domstolen utan att först meddela tillstånd till prövning i hovrätt (54 kap. 12 a § RB). Genom hänvisning i 40 § lagen (1996:242) om domstolsärenden kom- mer detta att gälla även vid handläggning av ärenden. 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Martinn meddelade prövningstillstånd i hovrätt var inled- ningsvis för låg. Tillämpningen har blivit mer generös men varierar fortfarande mellan enskilda hovrätter. Tillämpningen bedöms ännu inte motsvara den generösa inställning som förutsattes vid  
  
 EMR-reformen. 
  Det är angeläget att hov- rätterna fortlöpande följer upp tillämpningen. 
  
 2. 
  
 Regleringen av vilka typer av avgöranden som kräver pröv- ningstillstånd är tillräckligt tydlig. Det behövs för närvarande inga justeringar i regleringen. Dock bör man i lämpligt sam- manhang se över bestämmelsen i 49 kap. 13 § andra stycket RB i frågan om prövningstillstånd ska krävas för sådant en- skilt anspråk som vårdnadshavare kan åläggas enligt 3 kap. 5 § skadeståndslagen och som tingsrätten har prövat i en dom i brottmål. 
  
 3. 
  
 Överklagandena innehåller skäl för att prövningstillstånd ska meddelas i samma utsträckning som före reformen. 
  
 4. 
  
 Sammanträde inför beslut om prövningstillstånd hålls sällan. Möjligheten att meddela prövningstillstånd av en domare tillämpas i viss utsträckning. 
  
 5. 
  
 Beslut att meddela prövningstillstånd motiveras som regel inte. Beslut att inte meddela prövningstillstånd ges med tämligen standardiserade skäl. 
  
 6. 
  
 Möjligheten till partiellt prövningstillstånd i hovrätt (49 kap. 14 a § RB) tillämpas i begränsad utsträckning. Det bör i annat sammanhang övervägas om bestämmelserna om partiellt pröv- 
  
 219 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ningstillstånd bör ses över och utformas med bestämmelserna om partiellt prövningstillstånd i Högsta domstolen (54 kap. 11 § RB) som förebild. 
  
 7. 
  
 Högsta domstolens prejudikatbildande roll har påverkats av reformen. Hovrätterna bör på ett mer systematiskt sätt se till att prövningstillstånd beviljas i mål med prejudikatintresse. 
  
 Skälen för förslagen och bedömningarna 
 Utredningen har fått i uppdrag att utvärdera den förändrade hov- rättsprocessen. I utredningsdirektiven anges att det är viktigt att reglerna om prövningstillstånd tillämpas på ett sådant sätt att fel- aktiga avgöranden kan identifieras och ändras samt att frågor av prejudikatintresse uppmärksammas. Vidare anges att det är viktigt att reglerna om prövningstillstånd tillämpas på ett enhetligt sätt. 
 I uppdraget att utvärdera tillämpningen av systemet med pröv- ningstillstånd ingår särskilt att 
  
 undersöka hur hovrätterna har tillämpat reglerna om beviljande av prövningstillstånd och hur tillståndsprövningen har organiserats och utförts, 
  
 kartlägga i vilken utsträckning partiellt prövningstillstånd har meddelats, 
  
 överväga om regleringen avseende vilka typer av beslut som kräver prövningstillstånd är tillräckligt tydlig, samt 
  
 analysera konsekvenserna av att antalet meddelade tvistemåls- domar i hovrätterna har minskat och överväga om det bör vidtas åtgärder för att säkerställa att Högsta domstolen kan utöva sin prejudikatbildande roll på ett ändamålsenligt sätt. 
  
 Hovrätternas organisation för tillståndsprövningen 
 Som framgått har hovrätterna valt att organisera tillståndspröv- ningen på olika sätt. Någon hovrätt hade under en period en sär- skild föredragningsenhet för att sedan övergå till andra arbets- former. Vid några hovrätter sker inte någon regelrätt  
 före-dragning 
  utan varje domare läser in sig på målet enskilt varefter beslut i tillståndsfrågan fattas vid ett möte. Arbetsformerna är alltså inte 
 220 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 definitivt fastlagda utan utvärderas regelbundet och justeras eller förändras vid behov. Hovrätterna utbyter också erfarenheter och för löpande diskussioner i frågor som är intressanta för tillstånds- prövningen. 
 Utredningen konstaterar att det är naturligt att hovrätternas arbetsformer i fråga om tillståndsprövningen varierar. Hovrätterna är olika stora och är organiserade på olika sätt, vilket påverkar arbets- formerna. Det kan inte dras några generella slutsatser i fråga om - vilken arbetsform som är bäst utifrån omloppstider, effektivitet eller kvalitet. Den ena arbetsformen kan alltså inte förordas framför någon annan. Hovrätterna måste ges utrymme att själva välja hur de organiserar arbetet efter vad som passar bäst vid varje givet till- fälle. Enligt utredningen är det dock viktigt att hovrätterna fort- sätter att löpande utvärdera formerna för tillståndsprövningen. 
 Hovrätternas tillämpning av reglerna om prövningstillstånd 
 Mot bakgrund av de stora förändringar i hovrättsprocessen som skedde genom  
 EMR-reformen 
  är det viktigt att det nya systemet utvärderas. Det har ifrågasatts om andelen meddelade prövnings- tillstånd är för låg (se bl.a. Cook och Williams, En modernare rättegång – hur har det gått? SvJT 2011 s. 18, se bilaga 4 i Del 2). Det har också kritiserats att hovrätternas ändringsfrekvens sjönk när kravet på prövningstillstånd i tvistemål utvidgades (se bl.a. Daniels och Williams, Skattenytt 2010 s. 793 ff.). 
 Ett sätt att undersöka hur hovrätternas tillämpning fallit ut är att gå igenom statistiken. Andelen mål med beviljat prövnings- tillstånd sjönk efter att det nya systemet med prövningstillstånd in- fördes. Det syns även ganska stora skillnader mellan hovrätterna (se tabeller andel mål med beviljat prövningstillstånd). Även änd- ringsfrekvensen sjönk när de nya reglerna infördes. En av orsakerna till detta är troligen en för restriktiv tillämpning av bestämmel- serna. Andelen beviljade prövningstillstånd har dock ökat med tiden och hovrätterna tenderar nu att närma sig varandra, vilket är posi- tivt. För några hovrätter har andelen beviljade prövningstillstånd gått upp kraftigt. Som framgått av Svea hovrätts undersökning synes även ändringsfrekvensen öka och närmar sig nu de nivåer som gällde före reformen. 
 Ska det nu anses som att hovrätternas tillämpning håller en till- räckligt generös nivå? Jämförelser har gjorts med övervägandena i 
 221 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Hovrättsprocessutredningens betänkande Ett reformerat hovrätts- förfarande (SOU 1995:124). Där föreslogs ett generellt krav på prövningstillstånd mellan tingsrätt och hovrätt, således även alla brottmål. I betänkandet anges att Statskontoret gjort antagandet att för att hovrätterna skulle ha en rimlig möjlighet att finna alla avgöranden som borde rättas, behöver prövningstillståndsfrekven- sen vara en halv gång större än ändringsfrekvensen före den till- tänkta lagändringen. Från den utgångspunkten ansåg man att pröv- ningstillstånd borde meddelas i ca 45 procent av brottmålen, 30 pro- cent av tvistemålen och 25 procent av  
 Ö-målen. 
  Ändringsfrekven- sen låg år  
 1992–1993 
  på 30,8 procent beträffande brottmålen, 20,7 procent beträffande tvistemålen och 15,4 procent beträffande övriga mål. 
 Statskontorets beräkningar är dock inte direkt jämförbara med dagens förhållanden, bl.a. eftersom brottmålen omfattades av betänk- andets förslag på utökat krav på prövningstillstånd. Dessutom fanns inte granskningsdispens som tillståndsgrund. Detta skulle snarast tala för att nivåerna bör ligga högre än de som Statskontoret angav. 
 Ett annat sätt att granska tillämpningen är naturligtvis att se på Högsta domstolens praxis sedan reformen trätt i kraft. Som tidi- gare redovisats har Högsta domstolen meddelat tillstånd till pröv- ning i hovrätt i ett stort antal mål sedan januari år 2009. Alla de fyra tillståndsgrunderna har därvid tillämpats. Annat kan inte sägas än att Högsta domstolens praxis visar att hovrätternas tillämpning varit för restriktiv och inte nått upp till den generösa nivå som var av- sedd enligt förarbetena. 
 Reformen har inneburit stora och genomgripande förändringar i hovrättsprocessen. Det är därför enligt utredningen förståeligt att det kan ta viss tid innan tillämpningen helt faller på plats beträff- ande tolkningen av de nya prövningstillståndsbestämmelserna. 
 Positivt är då att utvecklingen i fråga om andelen beviljade pröv- ningstillstånd går i rätt riktning. På de flesta håll syns en generösare tillämpning och för någon hovrätt noteras en kraftig ökning av meddelade prövningstillstånd för tvistemål. Hovrätterna tenderar att närma sig varandra, även om skillnader fortfarande syns. Detta är enligt utredningens uppfattning en tillfredsställande utveckling. 
 Utredningen anser dock att detta inte är tillräckligt. Såväl stati- stiken som Högsta domstolens praxis talar för att tillståndspröv- ningen hittills varit för restriktiv i förhållande till målsättningen i förarbetena. Tillämpningen kan för samtliga hovrätter ännu inte anses motsvara den generösa inställning som förutsattes vid EMR- 
 222 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 reformen. Det är inte möjligt eller lämpligt att fastslå någon för alla tider gällande andel av de överklagade målen som borde meddelas tillstånd till prövning. Andelen meddelade tillstånd är beroende av olika omständigheter, såsom kvaliteten på underrätternas avgöran- den och antalet överklagade mål. 
 Utredningen vill alltså framhålla att förarbetena till systemet med prövningstillstånd har en generös inställning. Det är därför viktigt att hovrätterna fortlöpande följer upp tillämpningen. I före- kommande fall kan det finnas anledning för hovrätterna att närmare undersöka tillståndsprövningen. Utredningen anser att den typen av undersökningar som Svea hovrätt gjort är ett bra sätt att granska frågan närmare. 
 I detta sammanhang kan något även sägas om hur djupgående tillståndsprövningen bör vara. Det har framgått att det har förts diskussioner kring detta (se bl.a. Cook och Williams, En modernare rättegång – hur har det gått? SvJT 2011 s. 18, se bilaga 4 i Del 2). Avsikten med reformen var som framgått inte att tillståndsprövningen ska innebära en sådan fullständig genomgång som motsvarar en prövning i sak fullt ut. På flera håll verkar hov- rätterna numera inte göra en lika ingående prövning som synes ha förekommit i ett inledande skede av reformen. Det kan ha bidragit till att andelen beviljade prövningstillstånd har ökat på senare tid. De flesta hovrätter verkar också klara en omloppstid till beslut i tillståndsfrågan på ett par månader. Detta är en tillfredsställande utveckling. En fullständig prövning redan vid tillståndsprövningen skulle inte uppfylla syftet med reformen. Det skulle dessutom kunna medföra en för låg andel meddelade prövningstillstånd och en fördröjning av målens handläggning. Det är exempelvis utred- ningens uppfattning att en fullständig genomgång av samtliga ljud- och bildupptagningar inte kan vara en förutsättning vid föredragan- dens genomgång inför tillståndsprövningen. En annan sak är att föredraganden ibland måste gå igenom hela eller delar av upptag- ningarna för att exempelvis kontrollera invändningar mot domen som framställts i överklagandet. 
 Tillämpningen av reglerna om partiellt prövningstillstånd m.m. 
 Vad kan då sägas om utfallet av reformen i fråga om de nya möj- ligheterna att bevilja partiellt prövningstillstånd? Denna möjlighet tillämpas av hovrätterna i förhållandevis begränsad utsträckning. 
 223 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det framstår inte som helt klart vad som är anledningen till det. Möjligheten synes i vart fall tas till vara när det bedöms lämpligt. 
 I Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, ifrågasattes om möjligheten togs till vara i full utsträckning. Där gjordes bedömningen att hovrätterna borde uppmärksamma frågan om partiellt prövningstillstånd oftare och överväga att använda möjligheten i fler fall. 
 Det ligger möjligen något i detta. Det är ändå enligt utredningen sannolikt att hovrätterna tillämpar möjligheten i tillräcklig grad, dvs. i de fall det är lämpligt och bedöms ändamålsenligt. Utredningen stannar därför vid att framhålla vikten av att hovrätterna eftersträvar att utnyttja möjligheten till partiellt prövningstillstånd och håller möjligheten levande för sig själva och parterna. 
 Genom de frågor som uppkom i tidigare nämnda NJA 2012 s. 476 aktualiseras utformningen av bestämmelserna om hovrätts möjlighet att meddela partiellt prövningstillstånd. I målet fanns en viss prejudikatintressant fråga och det var av vikt för ledning av rättstillämpningen att frågan prövades av hovrätten. Högsta dom- stolen konstaterade att på grund av begränsningen i bestämmel- serna i 49 kap. 14 a § RB, dvs. att hovrätt inte har någon möjlighet att begränsa prövningstillståndet till en viss prejudikatfråga, kommer i en sådan situation hovrättens fortsatta prövning att röra många andra frågor än prejudikatfrågan, om prövningstillstånd meddelas. 
 Regeringen ansåg i  
 EMR-propositionen 
  att den möjlighet som finns för Högsta domstolen i fråga om partiellt prövningstillstånd inte var lika ändamålsenlig för hovrätten, vars främsta uppgift är att rätta avgöranden med felaktigt slut. Utredningen vill peka på de problem som kan uppstå på grund av utformningen av hovrätts- bestämmelserna om partiellt prövningstillstånd. Med den tydligare överprövande och kontrollerande roll som hovrätterna fått genom reformen följer ett tydligare ansvar för prejudikatbildningen än förut (se särskilt NJA 2011 s. 843). Utredningen anser alltså att genom de nämnda rättsfallen och i ljuset av den genom EMR förändrade hovrättsprocessen har frågan om hovrätten ska ha samma möjlig- heter som Högsta domstolen att ge partiellt prövningstillstånd, kommit i ett annat läge. Det finns anledning att i annat särskilt sammanhang överväga en ändring av bestämmelserna. 
 Sammanträde inför beslut om prövningstillstånd hålls sällan. Möj- ligheten att meddela prövningstillstånd av en domare tillämpas i viss utsträckning. Beslut att meddela prövningstillstånd motiveras som regel inte och beslut att inte meddela prövningstillstånd följs av 
 224 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 standardiserade skäl. Vad som nu sagts föranleder inte några sär- skilda överväganden eller invändningar från utredningens sida. 
 Är regleringen tillräckligt tydlig? 
 I uppdraget att utvärdera tillämpningen av de nya bestämmelserna om prövningstillstånd ingår att särskilt överväga om regleringen avseende vilka typer av beslut som kräver prövningstillstånd är till- räckligt tydlig. 
 Av den information som utredningen inhämtat från domstolar, åklagare och advokater har inget annat framkommit än att bestäm- melserna är tillräckligt tydliga. Det har bl.a. framförts att det vore svårt att göra lagtexten tydligare. Bestämmelserna anses tillräckligt klara, särskilt med hjälp av förarbeten och praxis. Av praxis framgår att Högsta domstolen har prövat frågan om det krävs prövnings- tillstånd vid klagan över godkänt föreläggande av ordningsbot, refererat i NJA 2011 s. 421. Det har vidare framkommit att avgör- andet som refererats i RH 2010:17 har blivit föremål för diskussion, bl.a. vid hovrätternas viceordförandekonferenser. Enligt resultatet av den diskussionen talar mycket för att, till skillnad vad som framgår av avgörandet, det inte ska krävas prövningstillstånd i det där aktu- Brown fallet. 
 Det är således endast vid få tillfällen som överrätterna har be- hövt överväga frågeställningen särskilt. Det talar för att bestäm- melserna inte vållar några större tillämpningsproblem. Det nämnda hovrättsavgörandet skulle möjligen vara ett exempel på motsatsen. Varje felaktig tolkning av bestämmelserna bör naturligtvis undvikas för säkerställande av rättssäkerheten. Å andra sidan kan det hävdas att även ett avgörande som på flera håll anses diskutabelt uppen- barligen har fångats upp i efterföljande praxisdiskussioner. I båda fallen är det åtminstone inte fråga om annat än tillämpnings- problem i ringa utsträckning och i ett inledande skede av reformen. 
 Utredningen har uppmärksammats på en särskild fråga om tillämpningen av 49 kap. 13 § andra stycket RB. Bestämmelsen gäller undantaget från prövningstillstånd för enskilt anspråk som tingsrätten prövat i ett brottmål och hur den bestämmelsen för- håller sig till sådant skadestånd som vårdnadshavare kan åläggas enligt 3 kap. 5 § skadeståndslagen (1972:207). Som framgått gäller inte kravet på prövningstillstånd för enskilt anspråk mot den till- talade om ett överklagande avser frågan om den tilltalade ska dömas 
 225 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 för den åtalade gärningen som det enskilda anspråket hänför sig till och prövningstillstånd meddelas i den frågan eller sådant pröv- ningstillstånd inte krävs. 
 Den fråga som uppkommit gäller alltså sådant skadestånd som vårdnadshavare kan åläggas enligt 3 kap. 5 § skadeståndslagen (1992:207). Eftersom ordalydelsen av bestämmelsen i 49 kap. 13 § andra stycket RB gäller enskilt anspråk mot den tilltalade har det framförts att det kan innebära att skadeståndet kan komma att stå kvar för vårdnadshavarna, om prövningstillstånd inte beviljas i skade- ståndsdelen, även i fall åtalet ogillas i hovrätten. Många har ansett att detta är en mycket otillfredsställande ordning. Det har också framkommit att vårdnadshavare sällan överklagar tingsrättens dom, vilket också kan leda till oönskade konsekvenser om hovrätten ändrar domen i ansvarsdelen. 
 Är detta då något som bör utredas närmare eller justeras inom ramen för den här utredningen? Enligt bestämmelsens ordalydelse omfattar undantaget från kravet på prövningstillstånd inte ett enskilt anspråk mot någon annan än den tilltalade. Krav på pröv- ningstillstånd gäller alltså för den del av ett mål som rör vårdnads- havarnas skadestånd. Av förarbetena till den nya skadestånds- bestämmelsen framgår heller inget annat än att detta var avsett (se prop. 2009/10:142 s. 40). 
 Bestämmelserna kan alltså inte anses oklara i det avseendet. De kan dock, som påtalats, medföra klart otillfredsställande konse- kvenser med tanke på den mycket nära koppling skadeståndet har till brottet. Mer genomgripande ändringar i regleringen är dock inte en uppgift för denna utredning att överväga. Sådana frågor lämpar sig bäst att överväga inom ramen för en utvärdering av den nya skadeståndsbestämmelsen. Utredningen stannar därför vid att på detta sätt belysa frågan och påtala behovet av att den utreds sär- skilt. 
 Utredningen anser således sammanfattningsvis att tillämpnings- problem endast har förekommit i mindre avseenden och i ett in- ledande skede av reformen beträffande reglerna om prövnings- tillstånd. Regleringen är alltså tillräckligt tydlig och behöver för närvarande inte förtydligas eller förändras. Frågan om huruvida prövningstillstånd ska krävas för enskilt anspråk som avser vård- nadshavares skadeståndsansvar och som tingsrätten prövat i en dom i brottmål bör ses över i annat sammanhang. 
 226 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Högsta domstolens prejudikatbildande roll 
 En följd av det nya systemet med prövningstillstånd är att antalet meddelade tvistemålsdomar i hovrätterna har minskat avsevärt. Detta syns inte minst i statistiken. Under första halvåret 2012 hade an- talet tvistemål som avgjorts efter huvudförhandling och dom minskat med hälften jämfört med första halvåret 2008, något som framgår av nedanstående tabeller (uppgifter från Domstolsverket). 
 Antal avgjorda mål efter föredragning och dom, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 171 
  
 214 
  
 245 
  
 251 
  
 367 
  
 115 % 
  
 Tvistemål 
  
 263 
  
 162 
  
 84 
  
 91 
  
 131 
  
 -50 
  % 
  
 Antal avgjorda mål efter huvudförhandling och dom, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 2 890 
  
 2 798 
  
 3 162 
  
 3 126 
  
 2 910 
  
 0,7 % 
  
 Tvistemål 
  
 455 
  
 412 
  
 179 
  
 164 
  
 198 
  
 -56 
  % 
  
 Detta har inneburit att antalet ansökningar i Högsta domstolen om prövningstillstånd i tvistemål också har minskat. En annan bidrag- ande orsak till minskningen som nämnts är att när prövningstill- stånd beviljas i hovrätten ökar parternas benägenhet att träffa en för- likning. Oavsett orsakerna är det ett faktum att Högsta domstolens underlag för prejudikatbildningen påtagligt har försämrats. Som framgått har dessutom Högsta domstolen under tiden januari 2009 till och med juni 2012 meddelat tillstånd till prövning i hovrätt i så mycket som 60 avgöranden på grund av prejudikatdispens. 
 Detta påtalades i Högsta domstolens remissvar beträffande Mål- utredningens betänkande Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44). Det anförs i remissvaret att det påtagligt minskade antalet ansökningar i Högsta domstolen ger viss anledning till oro när det gäller underlaget för domstolens prejudikatbildning. Vidare anförs att detta åtminstone till viss del kompenseras av ett ökat antal ansökningar om prövningstillstånd i mål om prövningstillstånd i hovrätt. Dock innebär gällande ordning 
 227 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 tidsutdräkt och kostnader för parterna eftersom Högsta domstolen därvid endast kan meddela tillstånd till prövning i hovrätt och så- ledes inte avgöra den prejudikatfråga som föreligger i det bakom- liggande målet. I remissvaret påtalas därför behovet av att införa en möjlighet för Högsta domstolen att i sådana situationer meddela tillstånd till prövning direkt i Högsta domstolen i stället för i hov- rätten. Vidare anförs att det inte framstår som lämpligt att möjlig- heten till direkt prövning i Högsta domstolen endast skulle föreligga i de fall då hovrätten vägrat prövningstillstånd. Det kunde enligt Högsta domstolen diskuteras om det inte borde öppnas en möjlig- het för hovrätt att i samband med tillståndsprövning i hovrätt hän- skjuta en prejudikatfråga till prövning av Högsta domstolen. 
 Utredningen delar Högsta domstolens uppfattning att det finns anledning till viss oro för domstolens prejudikatbildning. Det är utredningens uppfattning att Högsta domstolens prejudikatbildande roll har påverkats av  
 EMR-reformen. 
  Det är angeläget att bevaka att Högsta domstolen har dels tillräckligt underlag och dels till- räckliga verktyg så att prejudikatbildningen inte urholkas. Det finns anledning att överväga åtgärder mot detta. 
 För det första visar det stora antalet mål där Högsta domstolen meddelat prövningstillstånd i hovrätt på grund av prejudikatdispens att hovrätterna inte i tillräcklig utsträckning bevakat att prejudikat- frågor kommer fram. Med den tydligare överprövande och kontrol- lerande roll som hovrätterna fått genom reformen har också följt ett tydligare ansvar för prejudikatbildningen än förut. Hovrätterna måste alltså i större utsträckning bidra till att Högsta domstolen får tillräckligt underlag för prejudikatbildningen. Utredningen vill här särskilt framhålla vad som uttalats i rättsfallet NJA 2011 s. 843 om hovrätternas ansvar för rättsutvecklingen, att det vilar ett visst an- svar på hovrätterna att på eget initiativ uppmärksamma om ett över- klagat mål rymmer någon fråga av prejudikatintresse och att kraven för prejudikatdispens måste anses vara något lägre ställda i hovrätt än i Högsta domstolen. Utredningen vill särskilt framhålla möjlig- heten för hovrätterna att i mål eller ärenden där en prejudikatfråga uppmärksammats, och som i och för sig är rätt avgjord av tings- rätten, meddela prövningstillstånd och direkt i samband med detta fastställa tingsrättsavgörandet. En sådan handläggning har klara för- delar i sådana mål (s.k.  
 Ö-mål) 
  där detta kan göras utan föregående kommunicering med motparten. 
 Hovrätterna bör alltså eftersträva att i högre grad bevaka att prövningstillstånd meddelas i mål som rymmer frågor av prejudi- 
 228 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 katintresse. Hovrätterna bör vidare eftersträva att ta tillvara situa- tioner där det är möjligt att meddela prövningstillstånd på grund av prejudikatdispens och därefter fastställa tingsrättsavgörandet. Men här finns också ett ansvar och ett intresse för parterna att föra fram prejudikatfrågorna i sina överklaganden. 
 Högsta domstolens förslag till åtgärder framstår därutöver som väl överlagda. Nuvarande ordning där Högsta domstolen endast kan meddela tillstånd till prövning i hovrätt innebär, som nämnts, uppen- bara olägenheter för parterna. Dessutom medför den inte med automatik att Högsta domstolens förses med prejudikatunderlag. Med nuvarande ordning är det inte säkert att prejudikatfrågorna kommer tillbaka till Högsta domstolen efter hovrättens prövning. Vidare kan sägas att det ibland kan vara en nackdel att den prejudikat- intressanta frågan först måste prövas av hovrätten innan Högsta domstolen kan pröva den, t.ex. om det redan finns en rikhaltig och kanske spretig hovrättspraxis och ett klargörande från Högsta dom- stolen är angeläget. Utredningen instämmer alltså i Högsta dom- stolens bedömning att denna ordning bör förändras. Det kan i enlighet med Högsta domstolens förslag åstadkommas genom en sådan möjlighet för domstolen att meddela prövningstillstånd direkt i Högsta domstolen och låta frågan om prövningstillstånd ska med- delas i hovrätten vila under tiden. En sådan möjlighet skulle inne- bära ett effektivt komplement till den nuvarande ordningen. Detta skulle även ge Högsta domstolen förbättrade möjligheter att få det underlag som behövs för prejudikatbildningen. Parterna blir dess- utom uppmärksammade på att Högsta domstolen kommer att pröva prejudikatfrågan. 
 Detta är förslag som innebär möjlighet till direkt prövning i Högsta domstolen i de fall hovrätten vägrat prövningstillstånd. Prejudikatfrågorna bör dock även i andra fall kunna prövas direkt i Högsta domstolen. Därför bör det införas en möjlighet för hovrätt att i samband med tillståndsprövningen hänskjuta en prejudikat- fråga till prövning i Högsta domstolen, med 42 kap. 17 a § RB och 56 kap.  
 13–15 
  §§ RB som förebild. Det innebär bl.a. att det krävs prövningstillstånd i Högsta domstolen för att domstolen ska pröva en sådan hänskjuten fråga. 
 Utredningen har också tidigare pekat på att problem kan uppstå på grund av utformningen av hovrättsbestämmelserna om partiellt prövningstillstånd. Det bör övervägas om hovrätten ska ha samma möjligheter att bevilja partiellt prövningstillstånd som Högsta dom- stolen. 
 229 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Sammanfattningsvis konstaterar utredningen att Högsta dom- stolens prejudikatbildande roll har påverkats av reformen på så sätt att domstolens underlag för prejudikatbildningen har minskat på- tagligt. Förutsättningarna för prejudikatbildningen bör alltså för- bättras. Det kan åstadkommas genom att hovrätterna på ett mer systematiskt sätt ser till att prövningstillstånd meddelas i mål som rymmer frågor av prejudikatintresse. Hovrätterna bör exempelvis eftersträva att ta till vara situationer där det är möjligt att meddela prövningstillstånd på grund av prejudikatdispens och därefter fast- ställa tingsrättsavgörandet. Vidare föreslår utredningen att det in- förs bestämmelser som möjliggör för hovrätterna att hänskjuta en fråga av prejudikatintresse till Högsta domstolen. Utredningen före- slår även att det införs bestämmelser om möjlighet för Högsta dom- stolen att meddela prejudikatdispens för prövning direkt i Högsta domstolen, utan att först meddela tillstånd till prövning i hovrätt. I avvaktan på denna prövning ska frågan om meddelande av pröv- ningstillstånd i hovrätten vila. 
  
 3.4.2 
  
 Den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätt 
  
 Bakgrund och nuvarande ordning 
 Muntlig bevisning i hovrätt 
 Som beskrivits tidigare gällde förut att berättelser som lämnades i bevissyfte i tingsrätt som utgångspunkt skulle tas upp med ljud- inspelning. Om målet överklagades sändes ljudupptagningen till hov- rätten tillsammans med tingsrättens akt. Motsvarande förfarande gällde vid bevisupptagning i hovrätten. 
 I hovrätten gällde att omförhör endast behövdes om hovrätten ansåg att det var av betydelse för utredningen. Enligt de s.k. till- trosparagraferna fick tingsrättens dom inte ändras av hovrätten utan att bevis tagits upp på nytt vid huvudförhandling i hovrätten, om det var fråga om vittnesförhör, förhör med sakkunnig eller förhör med en part under sanningsförsäkran och avgörandet även i hovrätten var beroende av tilltron till den bevisningen. I de fall bevisningen skulle tas upp på nytt skedde det genom omförhör. Om omförhör inte krävdes skulle bevisningen läggas fram på annat lämpligt sätt. Det innebar i allmänhet att bevisningen lades fram 
 230 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 genom en uppspelning av tingsrättens ljudupptagning eller genom uppläsning av utsagan sådan den antecknats i tingsrättens dom. 
 Genom  
 EMR-reformen 
  infördes nya former för presentation av muntlig bevisning i hovrätten. Numera gäller således att muntlig bevisning i hovrätten som huvudregel ska läggas fram genom den ljud- och bildupptagning som gjorts av förhöret i tingsrätten (se avsnitt 3.1.1). Enligt 35 kap. 13 § RB gäller alltså att om tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp muntlig bevisning, och om bevisningen kan läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning från tingsrättsförhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Regeringen anförde i förarbetena att om den muntliga bevisningen kan läggas fram i hovrätten genom en uppspelning i stället för ett omförhör, kan flera positiva effekter uppnås. Genom att hovrätten i större utsträckning kommer att grunda sin bedömning på samma material som tings- rätten – eventuellt med ett kompletterande tilläggsförhör – betonades även hovrättens kontrollerande funktion. Färre omförhör ansågs även innebära att hovrättsprocessen kan bli effektivare. Vidare an- fördes att huvudförhandlingarna kommer att kunna genomföras under smidigare former och att vissa mål kommer att kunna av- göras på handlingarna. Vidare antogs att antalet huvudförhandlingar som måste ställas in skulle minska. Det anfördes även att det är viktigt att lagstiftningen utformas från ett medborgarperspektiv, vilket bl.a. innebär att situationen för vittnen och brottsoffer måste uppmärksammas särskilt. Färre omförhör ansågs innebära stora för- delar för den enskilde eftersom vittnen och andra slipper upprepa sina berättelser i flera instanser. Det framhölls att ett vittnesmål i tingsrätten, som lämnas i närmare anslutning till den aktuella händelsen än berättelsen i hovrätten, i många fall ger ett bättre uttryck för vittnets verkliga iakttagelser och därmed ett bättre underlag för hovrättens avgörande än ett omförhör. Detta ansågs gälla i synner- het om hovrätten har möjlighet att ta del av förhörsutsagan genom en videoupptagning från förhöret i tingsrätten (prop. 2004/05:131 s. 200 ff.). 
 Om ytterligare frågor behöver ställas tas alltså förhöret upp på nytt. Förhöret i hovrätten hålls enligt 36 kap. 16 § andra stycket RB som regel som ett tilläggsförhör, dvs. det inleds med en upp- spelning av ljud- och bildupptagningen från förhöret vid tings- rätten varefter kompletterande frågor ställs till förhörspersonen. I författningskommentaren redogörs för tre olika fall där det kan behöva ställas ytterligare frågor. Det första fallet är att en part 
 231 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 tillåts åberopa nya omständigheter vars existens blir tvistiga och någon av parterna vill föra bevisning om dessa genom ett nytt för- hör med någon som redan hörts vid tingsrätten. Det andra fallet då ett förnyat förhör kan behövas är om ny bevisning gör det nöd- vändigt att ta upp beviset på nytt. Det tredje fallet är om det råder oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga. Att vittnet lämnat svävande uppgifter i allmänhet behöver dock inte utgöra skäl för ett kompletterande förhör. Liksom tidigare är det hovrätten som har det slutliga ansvaret för bedömningen av om den muntliga bevisningen ska tas upp på nytt. Detta innebär dock inte att parternas åsikt i frågan skulle sakna betydelse. Tvärtom är det i första hand parterna som ska ta ställning till om det krävs ytterligare frågor (a. prop. s. 233 f.) 
 Tilltrosreglerna ändrades så att det numera i 50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB stadgas att om det vid huvudförhandling i tings- rätten hållits förhör inför rätten eller syn på stället angående någon viss omständighet och avgörandet även i hovrätten beror av tilltro till den bevisningen, får tingsrättens dom inte ändras i den delen utan att beviset har lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bild- upptagning av förhöret i tingsrätten eller tagits upp på nytt vid huvudförhandling i hovrätten. Fortfarande gäller dock att en sådan ändring får göras om det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit samt i brottmål om det är till fördel för den tilltalade. Paragrafen ändrades alltså så att den uttryckligen omfattar alla förhör som hålls i bevissyfte. En uppspel- ning av en ljud- och bildupptagning ansågs i förarbetena generellt sett ge lika gott underlag för bevisvärderingen som ett förnyat förhör (prop. 2004/05:131 s. 201). När det gäller syn på stället gäller fortfarande att om det är fråga om tilltron till den, måste den tas upp på nytt i hovrätten för att en ändring ska få göras. Mot- svarande ändring gjordes i tilltrosbestämmelsen som avser pro- cessen i Högsta domstolen, 55 kap. 14 § RB. 
 Reglerna om närvaro, utevaro och frånvaro vid huvudförhandling i hovrätt 
 Enligt 11 kap. 5 § RB är en part skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt om inte hans närvaro kan antas vara utan betydelse för utredningen. Motsvarande bestäm- melse för brottmålen finns i 21 kap. 2 § första stycket RB. Där 
 232 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 framgår att den misstänkte är skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen i tingsrätt och hovrätt. Sådan skyldighet före- ligger dock inte om målet kan avgöras även om han inte infinner sig vid huvudförhandlingen och hans närvaro kan antas vara utan betyd- else för utredningen. Enligt 50 kap. 21 § första och tredje styckena respektive 51 kap 21 § första och fjärde styckena RB gäller vidare att om en klagande, enskild klagande i brottmål, uteblir från sam- manträde för huvudförhandling, förfaller överklagandet. Detsamma gäller om en klagande som förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud och hovrätten inte anser sig ändå kunna avgöra målet. Hovrätten har också möjlighet att ompröva sin inställning till frågan om behovet av personlig inställelse. Ett mål får alltså avgöras om en enskild klagande som förelagts att in- finna sig personligen inställt sig endast genom ombud. Om en klag- ande vars överklagande förfallit haft laga förfall för sin utevaro eller underlåtenhet att infinna sig personligen kan målet återupptas enligt 50 kap. 22 § första stycket och 51 kap. 22 § första stycket RB. 
 Möjligheterna för hovrätten att ta del av den tilltalades utsaga vid tingsrätten genom att spela upp en ljud- och bildupptagning har i viss mån utvidgat möjligheterna för hovrätten att avgöra ett mål utan att den tilltalade är personligen närvarande. I rättsfallet NJA 2009 s. 836 har Högsta domstolen fört ett ingående resonemang om de gränser som dock bör gälla för en sådan rättstillämpning. Målet gällde en tilltalad som frikänts i tingsrätten men av hovrätten dömts till ett långvarigt fängelsestraff. 
 Även en tilltalad som inte ska höras eller annars behöver närvara av utredningsskäl har enligt vad HD uttalade i 2009 års fall ett legi- timt krav på egen insyn i förhandlingen och möjlighet att själv – alltså inte bara genom försvarare – muntligen få föra fram sin sak inför rätten. Det finns också ett allmänintresse av den tilltalades person- liga närvaro och, som Högsta domstolen påpekade, kan förtroendet för rättsordningen ta skada av att en tilltalad i sin frånvaro döms till en mycket ingripande påföljd. Det kan enligt Högsta domstolen därför inte helt överlämnas till den tilltalade att avgöra om han eller hon ska närvara vid huvudförhandlingen. I vilka fall den tilltalades personliga närvaro krävs av andra skäl än utredningsbehov och i vilka fall ett sådant krav på närvaro får stå tillbaka av hänsyn till intresset av en effektiv rättskipning låter sig inte uttryckas i en för alla fall gällande princip, anförde Högsta domstolen. En utgångs- punkt är dock att när hovrättsdomen kan innebära en betydande straffskärpning i förhållande till tingsrättsdomen bör den tilltalades 
 233 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 närvaro, oberoende av dennes inställning, krävas så långt det låter sig göras. Men även andra omständigheter kan enligt Högsta dom- stolen få betydelse. Ett klart och tydligt eftergivande av rätten att få närvara kan exempelvis få betydelse för bedömningen. 
 Från Europadomstolen kan nämnas avgörandet  
 Green 
  Elliott mot Finland (dom 22.9.2009), SvJT 2009 s. 991. Klagan- den Elliott inställde sig endast genom ombud vid första huvud- förhandlingsdagen i brottmål i hovrätten. Förhandlingen var utsatt till sex rättegångsdagar. Hovrätten avskrev målet. Europadomstolen fann att det hade ålegat hovrätten att tillåta ombudet att företräda klaganden vid den förhandlingsdagen, trots att klaganden själv inte var närvarande. Vidare tycktes de frågor som behandlats den dagen inte ha krävt Wells personliga närvaro enligt domstolen. Inte heller hade det klart angetts i kallelsen att en enda dags frånvaro skulle betraktas som frånvaro från hela förhandlingen. Avskrivningen av målet hade under sådana omständigheter utgjort en mycket rigid och allvarlig sanktion, som inte var förenlig med rätten till en rätt- vis rättegång och rätten att försvara sig. Europadomstolen ansåg att Wells rättigheter enligt artikel 6:1 och artikel 6:3 c) i konven- tionen hade kränkts. 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar i hovrätt 
 Som framgått av avsnitt 3.2.3 mjukades kravet på muntlighet upp genom  
 EMR-reformen 
  och det infördes en möjlighet att vid huvud- förhandlingen hänvisa till handlingar i målet. I hovrätten får bevis- ningen läggas fram vid huvudförhandlingen genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt (50 kap 19 § och 51 kap. 19 § RB). 
 Beträffande muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna vid hov- rättsprocessen anfördes i departementspromemorian Hovrättspro- cessen i framtiden (Ds 2001:36, s. 115 ff.) att det stela system som dessa principer ansågs medföra måste ses mot bakgrund av den situa- tion som rådde före rättegångsbalkens införande. Reglerna om för- farandet vid domstol var flera hundra år gamla och rättsväsendet präglades av missförhållanden. Det äldre systemet var muntligt- protokollariskt och reglerna var konstruerade mot bakgrund av en legal bevisteori. Bevisningen i ett mål kunde tas upp vid en mängd skilda tillfällen. Varje handling och varje uttalande togs till proto- kollet. När parterna angett allt de önskade, togs målet till avgör- 
 234 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ande på grundval av det som stod i protokollet. Inte sällan dömdes målet av någon som inte hade annan kontakt med parterna och deras ombud än genom protokollet. 
 Rättegångsbalkens införande medförde enligt promemorian att man rådde bot på flera av de missförhållanden som förekommit. Även om uppluckringar har skett så är grundmönstret såvitt gäller muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna i huvudsak oförändrade. 
 Beträffande en uppmjukning av systemet fanns det enligt pro- memorian starka skäl att gå längre när det gäller processen i högre rätt än när det gäller tingsrättsprocessen. När en dom överklagas till hovrätt har det redan förekommit en tingsrättsprocess om saken. Efter ett överklagande ansågs parterna i allmänhet väl förtrogna med allt det som motparten haft att säga. Såväl parterna som domarna i hovrätten vet oftast genom tingsrättsdomen var de springande punkterna finns. Processmaterialet är helt enkelt mer genomarbetat när målet förekommer i hovrätten. Med det moderna samhällets krav på en effektiv hovrättsprocess, där hovrätten i första hand ut- gör ett kontrollorgan och inte endast ett omprövningsorgan, fanns det enligt promemorian skäl att se på hovrättsprocessens principer med nya ögon. Betydande fördelar fanns med ett system enligt vilket en huvudförhandling i hovrätt inte behöver ha samma omfatt- ning som huvudförhandlingen i tingsrätt haft. Genom en reform som i viss mån bryter igenom muntlighets- och omedelbarhets- principerna kunde åstadkommas en ordning där förhandlingen i hov- rätt inleds på en betydligt högre kunskapsnivå när det gäller om- ständigheterna i målet. 
 Mot denna bakgrund anfördes det i promemorian att hovrätten bör ges en möjlighet att bestämma om den överklagade domen, hand- lingar som legat till grund för denna, en inspelning eller uppteck- ning av ett tingsrättsförhör samt en handling som ingår i hovrättens akt helt eller delvis ska anses vara framlagda vid hovrättsförhand- lingen utan att de har lästs eller spelats upp vid denna 
 I  
 EMR-propositionen 
  anfördes att hänvisning kan ske till hand- lingar i såväl tingsrättens som hovrättens akt. Bevisning i skriftlig form och bevisning som inte ska tas upp på nytt enligt reglerna i 35 kap. 13 § kan läggas fram genom en hänvisning, t.ex. till referat i tingsrättens dom, inlagor i tingsrättens eller hovrättens akt eller ljud- och bildupptagningar från ett tidigare förhör eller en syn (prop. 2004/05:131 s. 267). 
 235 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 Uppgifter från hovrätterna, åklagarna och advokaterna 
 Hovrätterna 
 Från hovrätterna har uppgetts att omförhör är sällsynta. Det före- kommer exempelvis om det inte går att spela upp upptagningarna eller om det uppstått tolkbehov. Även i fall då en tilltalad ändrar sin berättelse väsentligt brukar förhöret med denne genomföras som ett tilläggsförhör i hovrätten, dvs. förhöret i hovrätten inleds med att tingsrättsförhöret spelas upp. Förhören från tingsrätten spelas alltså upp i hovrättsprocessen i mycket stor utsträckning. Det är sällan som parterna avstår från uppspelning men ibland nöjer de sig med att referaten i tingsrättens dom läses upp. I så fall sker det ofta på initiativ av domstolen. Från flera håll har det framförts att det ofta är för mycket som spelas upp av förhören men att det kan vara svårt att göra uppspelningen mer koncentrerad. Det anses många gånger räcka med uppläsning av referaten men tingsrätternas referat tenderar att bli allt kortare. Många gånger anses det räcka att delar av förhören spelas upp, något som i och för sig förutsätter en noggrann indexering av upptagningarna. 
 Det har framhållits att hänvisning till ljud- och bildupptagningar borde användas oftare. Vid ett möte mellan hovrättspresidenterna enades dessa om några uttalanden kring tillämpningen av vissa be- stämmelser med anledning av  
 EMR-reformen 
  (bilaga till protokoll från presidentmötet i Svea hovrätt den 17 juni 2010), se bilaga 3 i Del 2. Där anförs bl.a. följande. Hänvisning till ljud- och bildupp- tagningar kan aktualiseras i sådana fall där det av praktiska skäl är svårt att få till stånd en förhandling med uppspelning av samtliga förhör. Hovrätten bör t.ex. för att underlätta utsättningen av långa mål med flera aktörer i undantagsfall kunna använda sig av hänvis- ning för i vart fall delar av den muntliga bevisningen. Vid hän- visning till förhör i mål som avgörs efter huvudförhandling ska förhören spelas upp för samtliga ledamöter. Alla i rätten bör ta del av uppspelningen gemensamt. Uppspelningen bör i regel ske i den ordning som förhören ska komma enligt processordningen. 
 När utredningen har besökt hovrätterna har det sagts att hänvis- ning till ljud- och bildupptagningar förekommer då och då. Främst sker det med parternas samtycke men det har även förekommit vid vissa hovrätter att man beslutat om hänvisning utan parternas sam- tycke. Hänvisning till ljud- och bildupptagningar sker främst i stora mål. När metoden har tillämpats anses den ha fungerat bra. Hov- 
 236 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 rätterna föredrar i allmänhet hänvisning framför att tillåta parterna att inte närvara vid uppspelningen av förhören (s.k. närvarodispens). 
 Många parter och ombud är fortfarande skeptiska till hänvisning som presentationsform när det gäller just ljud- och bildupptagning- arna. När denna handläggningsform har tillämpats har hovrätten ofta upprättat en huvudförhandlingsplan som skickas till parterna, där alla moment i handläggningen redovisas, dvs. även de dagar då uppspelning sker enbart inför rättens ledamöter. Till förhandlingens inledning kallas parterna att närvara. Av huvudförhandlingsplanen framgår sedan vilka dagar som rätten tar del av upptagningarna, i vilken ordning det sker och ofta även vilken sal som är bokad för detta ändamål. Därefter kallas parterna till sista delen av förhand- lingen, dvs. genomgången av personalia samt slutanförandena. Någon hovrätt skickar utan begäran och utan kostnad ett exemplar av ljudfilen till parterna (ombuden) när hänvisning ska ske. Vid hov- rätterna har man även diskuterat olika sätt att lösa situationen när en tilltalad som är häktad vill se upptagningarna tillsammans med sin försvarare. 
 Flera hovrätter anser att hänvisning till upptagningarna borde kunna ske oftare och ser stora fördelar med metoden. Den lämpar sig bäst i stora och tidskrävande mål, i vilka koncentrationsprin- cipen ändå förlorar i betydelse på grund av antalet förhandlings- dagar. Hänvisningsmetoden gör det också mycket lättare att få ut målen till huvudförhandling eftersom man sparar in på huvudför- handlingstid och lättare kan boka upptagna åklagare och advokater. I de stora målen med många professionella aktörer är det ofta svårt att hitta huvudförhandlingsdagar då alla kan delta. Till dessa stora mål kan det dessutom ofta vara ont om rättssalar, särskilt säker- hetssalar. En annan fördel som nämnts är att vid hänvisning kan rättens ledamöter enklare spela upp en sekvens på nytt, vilket ibland kan ha ett stort värde. Genom att ledamöterna vid hänvisning helt kan fokusera på vad som spelas upp anses hänvisningsmetoden er- bjuda ett mer kvalificerat sätt att tillgodogöra sig materialet. 
 Från flera håll har påtalats att det är en pedagogisk uppgift för hovrätterna att få parter och ombud att se fördelarna med hänvis- ningsmetoden och i större utsträckning godta hänvisning till upp- tagningar som handläggningsform. Men det har också understrukits att rätten måste vara försiktig med att köra över parterna i fråga om hänvisning. Ombuden och parterna sätter nämligen ofta stort värde på att se upptagningarna tillsammans med rätten. Ombuden ser det också som en fördel om slutanförandena kan hållas i anslut- 
 237 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning till att man sett upptagningarna. Till dessa synpunkter har också lagts vikten av offentligheten. 
 På något håll planeras av praktiska skäl huvudförhandlingen ibland så att alla parter inte behöver närvara vid uppspelning av ljud- och bildupptagningarna. Detta gäller i omfattande mål som är svåra att planera. De flesta hovrätter anser dock att parterna, även åklagaren, som utgångspunkt bör vara närvarande vid uppspelningarna, men det har ibland förekommit att någon part av praktiska skäl tillåtits vara frånvarande i någon utsträckning. På många håll har alltså fram- hållits att hänvisning till ljud- och bildupptagningar är att föredra framför någon mer utvecklad form av närvarodispens. 
 I samband med handläggning av ett omfattande mål i Hovrätten för Nedre Norrland användes en annan metod. När åklagaren be- gärde att hänvisning till ljud- och bildupptagningar skulle ske be- träffande flera av förhören framställde några av de tilltalade en begäran om att få vara närvarande när rätten tog del av upptagningarna. Parterna fick då del av de tider då uppspelning genom hänvisning skulle äga rum med möjlighet att anmäla sin närvaro. Fem av fjorton advokater samt två av sjutton tilltalade var närvarande vid uppspel- ningarna. Enligt hovrätten föreföll alla vara nöjda med upplägget. Dock gick en del av flexibiliteten förlorad, som annars är en fördel med hänvisningsmetoden 
 Tilläggsförhör förekommer men verkar överlag inte vara så van- ligt. Det är främst från försvararnas sida som det begärs, och då mestadels beträffande förhör med den tilltalade. Tilläggsförhören spelas i hovrätten in endast genom ljudupptagning. På de flesta håll har uppgetts att hovrätten tar ställning i frågan om tilläggsförhör före huvudförhandlingen. Det förekommer dock även vid dessa hov- rätter att frågan får anstå till huvudförhandlingen, om frågan är svår att avgöra innan rätten själv sett ljud- och bildupptagningarna. Främst gäller detta förhörspersoner som ändå ska vara närvarande vid huvud- förhandlingen. Från något eller några håll har å andra sidan uppgetts att hovrätten vanligtvis beslutar i frågan om tilläggsförhör i sam- band med huvudförhandlingen. 
 En hovrätt har särskilt angett att man alltid försöker uppmärk- samma om den tilltalade har något att tillägga vid förhandlingen. I så fall tillfrågas försvararen. 
 Från många håll har uppgetts att man inledningsvis tillämpade bestämmelserna om tilläggsförhör ganska restriktivt. Tillämpningen synes dock ha blivit generösare. Frågorna kring tilläggsförhör synes numera inte utgöra något problem vid handläggningen. Hovrätterna 
 238 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 ställer dock regelmässigt krav på att det anges skäl för en begäran om tilläggsförhör samt att förhörs- och bevistema anges. Vid ett presidentmöte i Svea hovrätt den 17 juni 2010 enades man om några uttalanden kring tillämpningen av bl.a. frågan om tilläggsförhör. Det preciserades därvid i vilka fall ytterligare frågor bör få ställas, se bilaga 3 i Del 2. Det vållar heller inga bekymmer om det under huvudförhandlingen begärs att tilläggsfrågor ska få ställas till någon som ändå är närvarande; det är sällan som motparten invänder mot det. Det är också sällan som detta leder till krav på tilläggsfrågor till andra förhörspersoner. När det gäller tilläggsfrågor till någon som inte är närvarande vid huvudförhandlingen anses detta ofta kunna ordnas genom att kansliet skickar en kallelse till den som förhöret gäller med en uppmaning att vara tillgänglig per telefon vid en viss tidpunkt. 
 När det gäller tilltrosreglerna har från flera håll påtalats att tings- rätterna ibland hållit telefonförhör i tilltrossituationer. Hovrätterna hör då oftast vittnet på nytt, ibland även per telefon. Det har även förekommit att hovrätten återförvisat mål till tingsrätten om alltför avgörande bevisning tagits upp per telefon. 
 Mark- och miljööverdomstolen vid Svea hovrätt har påtalat att syn på stället som tagits upp genom ljud- och bildupptagning i lägre rätt borde omfattas av tilltrosbestämmelserna på så vis att tings- rättens dom ska kunna ändras även i fall där syn på stället lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning. Mark- och miljö- överdomstolen har därvid framhållit att det alltför sällan tas upp syn på stället genom ljud- och bildupptagning. Det medför många resor över hela landet för domstolen. Domstolen har framhållit effektivi- tetsvinsterna med en ändring av reglerna och kan inte se någon anledning till att syn på stället inte kan omfattas av bestämmel- serna. 
 En fråga som diskuterats inom hovrätterna som en följd av reformen är om målet ska avgöras eller förfalla om den tilltalade, i egenskap av klagande, kommer till huvudförhandlingen endast genom ombud. Som utgångspunkt synes bestämmelserna tillämpas som förut, dvs. överklagandet förfaller. Från flera hovrätter har dock på- talats att det finns ett behov av att förtydliga eller ändra bestäm- melserna och att det borde finnas en klar förfallsregel. Lagtextens lydelse tyder enligt en del röster egentligen på att fler fall borde avgöras i klagandens frånvaro. 
 Alla hovrätter har uppgett att den nya ordningen för hur munt- lig bevisning läggs fram genom uppspelning och ordningen med 
 239 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 tilläggsförhör har fallit mycket väl ut. Det anses att kvaliteten på avgörandena har förbättrats eftersom hovrätten har samma under- lag som tingsrätten. Man har framhållit att bevisning får betraktas som färskvara. Vidare anses det att hovrättsarbetet kan planeras bättre och att färre förhandlingar ställs in. Därigenom har även kansliernas arbete underlättats. 
 Åklagarna 
 I allt väsentligt har dessa uppgifter bekräftats vid utredningens kon- takter med  
 åklagarna.  
 Den nya bevisupptagningsformen anses ha fallit väl ut och borgar för en riktig hovrättsdom. Åklagarens arbete har underlättats. Från något håll har nämnts att man märkt att försvararna numera är bättre pålästa i tingsrätten. Efter hovrätternas förtydligande i samband med presidentmötet den 17 juni 2010 har det märkts en viss ökad benägenhet från parterna att begära tilläggs- förhör. Tilläggsförhören vållar inga bekymmer i processen och det anses bra med en generös tillämpning. Från de flesta åklagar- kammare har man framhållit vikten av att få besked i förväg i frågan om tilläggsförhör. 
 Överlag anser åklagarna att uppspelningen av ljud- och bildupp- tagningar borde gå att minska, exempelvis genom att endast rele- vanta delar av förhören spelas upp. Eftersom detta inte är möjligt att genomföra i så stor utsträckning i praktiken är det därför ange- läget att det görs ett bra grundarbete i tingsrätten, med koncen- trerade, väl avgränsade och strukturerade förhör. Hänvisning i hov- rätten till ljud- och bildupptagningar borde komma till användning i större utsträckning. I ekobrottmålen förekommer dock sällan hän- visning till muntliga upptagningar i hovrätten eftersom det ofta krävs tilläggsförhör i dessa mål. 
 Advokaterna 
 Från advokaterna har uppgetts att den nya ordningen för hur bevis- ning läggs fram i hovrätten fungerar mycket bra. Många anser att arbetet med att förbereda sig inför förhandlingen i hovrätten har underlättats och att sakframställningarna och slutanförandena har blivit bättre. 
 240 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 I fråga om tilläggsförhör noterar många att tillämpningen har blivit mer generös och mer enhetlig efter nämnda presidentmöte. Många har inte haft något att invända mot hovrätternas tillämp- ning. Tilläggsförhör anses av de flesta inte vålla några problem i praktiken. Några advokater har påtalat att det är svårt att få tilläggs- förhör i tvistemål. Vissa har ansett att det fungerar bra om hov- rätten avvaktar med att besluta i frågan om tilläggsförhör när det är fråga om förhör i brottmål med den tilltalade. 
 Flera advokater har ansett att uppspelningarna borde kunna för- kortas men att det i så fall troligen krävs bättre indexering av förhören. Uppläsning av referaten ur tingsrättens dom, om sådana finns, fungerar många gånger bra. Från några håll har invändningar riktats mot användningen av hänvisning till de muntliga upptag- ningarna i hovrätten. Det anses ofta svårt att motivera för klienten varför man inte ska ta del av upptagningarna samtidigt som rätten. Det anses inte tillräckligt rättssäkert. Det har även anförts att den tilltalade har rätt att närvara vid en fullständig huvudförhandling även i hovrätten. 
 I fråga om närvarodispens eller liknande är det många som an- sett det borde fungera bra under förutsättning att parterna förfogar över frågan. I brottmål anses det att åklagaren som regel bör vara närvarande under uppspelningarna medan den tilltalade, om så önskas, kan få närvarodispens. Dock har det från flera håll påpekats att brottmålstaxan för försvarare och målsägandebiträde kan behöva ses över om närvarodispens används i större utsträckning. 
 I fråga om överklagandet ska förfalla eller prövas när den till- talade, som klagande, infinner sig endast genom ombud har flera ansett att det är bra att bestämmelserna tillämpas som förut, dvs. att överklagandet oftast förfaller. 
 Statistik från Domstolsverket 
 Av uppgifter från Domstolsverket framgår att det har skett en påtaglig nedgång i antalet inställda möten i hovrätt. Av hovrätts- statistiken framgår även att den genomsnittliga huvudförhand- lingstiden ligger på i princip samma nivåer för brottmålen medan en liten ökning kan märkas för tvistemålen. Antal avgjorda mål efter föredragning och dom har beträffande brottmålen ökat kraftigt och minskat påtagligt för tvistemålen. Antal avgjorda mål efter huvud- förhandling ligger på i princip samma nivå för brottmålen medan 
 241 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 nivån för tvistemålen har sjunkit. Av intresse är också den genom- snittliga omloppstiden. Där syns en tydlig minskning för alla mål- kategorier. Statistiken framgår av tabellerna nedan. 
 Antal inställda möten, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 986 
  
 837 
  
 798 
  
 790 
  
 706 
  
 -28 
  % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 176 
  
 135 
  
 58 
  
 37 
  
 40 
  
 -77 
  % 
  
 Familjemål 
  
 111 
  
 76 
  
 21 
  
 21 
  
 15 
  
 -86 
  % 
  
 Övriga mål 
  
 44 
  
 26 
  
 27 
  
 39 
  
 35 
  
 -20 
  % 
  
 Summa 
  
 1 317 
  
 1 074 
  
 904 
  
 887 
  
 796 
  
 -40 
  % 
  
 1  
 Tvistemål exklusive familjemål 
  
 Genomsnittlig huvudförhandlingstid i timmar, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 3,5 
  
 3,8 
  
 3,5 
  
 3,8 
  
 3,9 
  
 0,4 tim 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 4,7 
  
 5,2 
  
 5,8 
  
 7,0 
  
 6,6 
  
 1,9 tim 
  
 1  
 Alla tvistemål 
  
 Antal avgjorda mål efter föredragning och dom, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 171 
  
 214 
  
 245 
  
 251 
  
 367 
  
 115 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 263 
  
 162 
  
 84 
  
 91 
  
 131 
  
 -50 
  % 
  
 1  
 Alla tvistemål 
  
 Antal avgjorda mål efter huvudförhandling och dom, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 2 890 
  
 2 798 
  
 3 162 
  
 3 126 
  
 2 910 
  
 0,7 % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 455 
  
 412 
  
 179 
  
 164 
  
 198 
  
 -56 
  % 
  
 1  
 Alla tvistemål 
 242 
 SOU 2012:93 Utvärdering, överväganden och förslag 
 Genomsnittlig omloppstid i månader, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 5,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 4,0 
  
 4,0 
  
 -1,0 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 7,6 
  
 6,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 3,8 
  
 -3,8 
  
 Familjemål 
  
 5,1 
  
 3,8 
  
 2,1 
  
 2,2 
  
 2,4 
  
 -2,7 
  
 1  
 Tvistemål exklusive familjemål 
 Överväganden 
 Förslag: 
  
 1. 
  
 Bestämmelserna i 50 kap. 19 § och 51 kap. 19 § RB om hänvisning till handlingar i målet förtydligas så att det uttryckligen framgår att bevisning även får läggas fram genom hänvisning till ljud- och bildupptagningar. Motsvarande ändring görs även i tingsrättsbestämmelserna (43 kap. 8 § och 46 kap. 6 § RB). 
  
 2. 
  
 Tilltrosbestämmelserna i 50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB utvidgas så att hovrätten även kan ändra tingsrättens dom i fall där syn på stället lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning. Bestämmelsen om förfarandet i Högsta domstolen, 55 kap. 14 § RB, ändras på motsvarande sätt. 
  
 3. 
  
 Bestämmelserna i 50 kap. 21 § och 51 kap. 21 § RB om klagandens frånvaro vid huvudförhandling i hovrätt ändras så att överklagandet förfaller om klaganden infinner sig endast genom ombud, såvida det inte finns särskilda skäl mot det. 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätt har fungerat bra. 
  
 2. 
  
 Ljud- och bildupptagningar spelas upp i mycket stor ut- sträckning i hovrätten. Williams förekommer mycket sällan. 
  
 3. 
  
 Tilläggsförhör förekommer sällan. Tillämpningen av dessa regler har blivit generösare och enhetligare. Hovrätterna bör eftersträva att besluta i frågan om tilläggsförhör redan före huvudförhandlingen. 
  
 243 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 4. 
  
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar bör kunna ske i större utsträckning än vad som hittills skett i praktiken. Hovrätterna bör utbyta erfarenheter i fråga om hänvisning till ljud- och bildupptagningar och verka för att acceptansen bland parter och ombud ökar. Hovrätterna bör även i före- kommande fall utnyttja uppläsning av eller hänvisning till referaten i tingsrättens dom. 
  
 5. 
  
 Det behövs inga särskilda regler om närvarodispens. 
  
 6. 
  
 Tingsrätterna, parter och ombud bör eftersträva att förhören hålls koncentrerade, väl avgränsade och strukturerade. 
  
 Skälen för förslagen och bedömningarna 
 Vi har fått i uppdrag att utvärdera hur den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätt har tillämpats. I uppdraget ingår särskilt att 
  
 kartlägga under vilka närmare former och i hur stor omfattning åberopade upptagningar spelas upp i hovrätten och överväga möjligheter att effektivisera förfarandet, samt 
  
 undersöka i vilken utsträckning frågan om tilläggsförhör har uppkommit, vem som typiskt sett har initierat den och hur hov- rätten har hanterat frågan. 
  
 Allmänt 
 Mot bakgrund av den information utredningen inhämtat drar ut- redningen inledningsvis slutsatsen att den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätten har fungerat bra. Tilläggs- förhör förekommer sällan och den tillämpningen har blivit gene- rösare. Parter, ombud och domstolarna är positiva till förändring- arna. Den nya ordningen innebär en kvalitetshöjning i fråga om hovrättens underlag och därmed möjlighet att komma till ett riktigt materiellt slut. Förändringen tydliggör hovrättens överprövande och kontrollerande roll. Den är dessutom klart förenlig med ett medborgarperspektiv i allmänhet och brottsofferperspektiv i synner- het eftersom ingående och påfrestande förhör med parter och vittnen kan undvikas i hovrätten. 
 244 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Uppspelning av upptagningarna 
 Ljud- och bildupptagningarna spelas upp i hovrätten i mycket stor utsträckning. Såväl parter som domstolar har ansett att uppspel- ningarna borde kunna minska i omfattning. Utredningen instäm- mer i den bedömningen. Samtidigt har under utredningen fram- kommit att på sina håll förekommer den missuppfattningen att upptagningarna alltid måste spelas upp i sin fulla längd. 
 Det är angeläget att hovrättens handläggning är effektiv så att resurserna används på bästa sätt. Utredningen har i avsnitt 3.1.1 framhållit vikten av att ljud- och bildupptagningarna indexeras i stor utsträckning och på ett mer enhetligt sätt. Genom väl struk- turerade upptagningar finns större möjligheter att koncentrera uppspelningarna i hovrätten till vad som är relevant i varje enskilt fall. Detta förutsätter dock att främst parter och ombud arbetar systematiskt med att så långt möjligt undersöka och precisera vilka delar av förhören som bör spelas upp. 
 Vidare har, som framförts från något håll, såväl parterna som tingsrätten ett ansvar för att förhören i tingsrätten hålls koncen- trerade, väl avgränsade och strukturerade. Det är utredningens upp- fattning att förhören många gånger kan hållas mer koncentrerade än vad som förekommer. Parter och ombud bör förbereda förhören noga. Att ställa frågor som redan fått svar leder som regel inte till bättre underlag. Istället riskerar förhöret bli onödigt långt. En sådan förhörsteknik bör som regel undvikas. I brottmål kan särskilt noteras att det inledande förhöret, när den tilltalade med egna ord berättar sin version, många gånger ger en heltäckande redogörelse, som inte nämnvärt utvidgas eller förbättras av efterföljande frågor. Det är alltså angeläget att åklagare och advokater noga förbereder förhören och eftersträvar en god och ur alla aspekter effektiv för- hörsteknik. Rättens ordförande har ett ansvar att se till att för- hören genomförs koncentrerat och utan onödiga omtagningar. 
 Utredningen vill även peka på att möjligheten att hänvisa till referaten i tingsrättens dom bör utnyttjas. I detta sammanhang bör fördelarna med utförliga referat i tingsrättsavgörandena framhållas. Överprövningen i hovrätten underlättas om referat av den muntliga bevisningen finns i domen eller i en domsbilaga. Parternas förstå- else för utgången i tingsrätten ökar om domen visar hur tingsrätten har uppfattat vad förhörspersonerna har sagt. Dessutom bidrar en sådan domskrivning generellt till en större öppenhet och offent- lighet. Ett bra exempel är Solna tingsrätts dom i det s.k. barnläkar- 
 245 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 målet, där utsagorna finns noterade i en domsbilaga (Solna tings- rätts dom  
 2011-10-21 
  i mål B  
 1703-09). 
  
 Koncentrerade förhör, strukturerade upptagningar och uppläs- ning eller hänvisning till referat är alltså åtgärder som kan medföra effektivitetsvinster i samband med förebringandet av muntlig be- visning i hovrätten. 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar under huvudförhand- lingen innebär att upptagningarna inte spelas upp under själva huvud- förhandlingen. Förhören spelas i stället upp för samtliga ledamöter i direkt anslutning till huvudförhandlingen. Det sker vanligen i den ordning som förhöret ska komma enligt processordningen. Alla i rätten tar del av uppspelningen gemensamt men utan närvaro av parter, ombud och åhörare. 
 På de flesta håll har hänvisning till ljud- och bildupptagningar i hovrätt fått ingen eller endast begränsad tillämpning. Enskilda parter och ombud har ofta ställt sig skeptiska till det. Det har förekommit att hovrätterna har beslutat om hänvisning mot någon parts vilja, när det trots partens inställning har ansetts lämpligt. Frågan avgörs av domstolen och någon vetorätt för en part föreligger inte. När det har tillämpats synes hänvisning ha fallit väl ut. 
 Det är naturligt att hovrätterna i ett inledande skede av den genomgripande  
 EMR-reformen 
  har varit försiktiga med att an- vända möjligheten till hänvisning. Parternas uppfattning beträff- ande hänvisning har därmed många gånger fått avgöra frågan. När nu reformen varit i kraft drygt fyra år ser dock utredningen ingen anledning att tillämpningen av bestämmelserna även fortsättnings- vis behöver vara så restriktiv som den varit. Hänvisningsmetoden medger en effektivare handläggning av omfattande mål. Hänvisning kan många gånger innebära att det går att sätta ut mål till huvud- förhandling i rimlig tid och på tider som fungerar för ombud och försvarare. Det är bättre än att förhandlingarna försenas eller att nya försvarare eller ombud, som inte är insatta i det aktuella målet, måste ordnas genom substitution. Hänvisning till ljud- och bild- upptagningar borde alltså kunna ske i större utsträckning än vad som hittills skett i praktiken. 
 Invändningarna mot hänvisning till ljud- och bildupptagningar har kommit främst från advokathåll. Det har bl.a. anförts att 
 246 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 parterna förlorar känslan av delaktighet i processen. Vidare har, bl.a. med åberopande av rättsfallet NJA 2009 s. 836, sagts att pro- cessen kan ligga annorlunda till i hovrätten varför det är angeläget för parterna att, tillsammans med sitt ombud, själva få ta del av uppspelningarna för att kunna avgöra om bevisningen ska kom- menteras på något särskilt sätt eller om tilläggsförhör behövs. Det har även sagts att det finns en risk att denna handläggningsform så småningom blir en huvudregel. 
 Dessa synpunkter är i och för sig beaktansvärda. Hänvisning till ljud- och bildupptagningar måste dock ses i ljuset av den föränd- rade hovrättsprocessen. Det är fråga om en prövning i andra instans och det har redan förekommit en tingsrättsprocess. Hovrättens uppgift är att överpröva och granska tingsrättsavgörandena och inte att arrangera en repris av tingsrättsförhandlingen. Parterna i hov- rätten är väl förtrogna med vad motparten har sagt och kan för- väntas att säga. Såväl parterna som domarna i hovrätten vet oftast var de springande punkterna finns i målet. Förhandlingen i hov- rätten inleds alltså på en betydligt högre kunskapsnivå (jfr Ds 2001:36 s. 115 ff.). NJA 2009 s. 836 gällde ett mål där en tilltalad som frikänts av tingsrätten hade dömts till tio års fängelse av hov- rätten utan att vara personligen närvarande. Högsta domstolen fann att hovrätten med hänsyn till ett antal redovisade omstän- digheter, bl.a. att det är angeläget att den tilltalade själv får ta del av ljud- och bildupptagningen från tingsrätten, fick anses ha hållit huvudförhandling i målet trots att hinder mot detta förelegat. Rätts- fallet kan inte tolkas så att Högsta domstolen generellt ställer sig avvisande till att utnyttja hänvisningsmetoden utan måste läsas i belysning av det aktuella målets mycket speciella karaktär. I Högsta domstolen tillämpas sedan flera år metoden med hänvisning till ljud- och bildupptagningar i mer omfattande mål. 
 Det torde ofta räcka för parter och ombud, som var närvarande när bevisen togs upp i tingsrätten, att i samband med hovrätts- processen ta del av ljudupptagningarna. Parter eller ombud bör för övrigt ha bäst nytta av att ta del av upptagningarna i skedet före överklagandet och åtminstone före huvudförhandlingen. Det är främst då, och inte under pågående huvudförhandling, som parter och ombud ska ta ställning till vad i materialet man ska rikta in sig på och om det behövs tilläggsförhör i någon del. Det är alltså inte nödvändigt att hovrättens ledamöter tar del av bevisningen sam- tidigt som parterna och ombuden. 
 247 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 När det kommer till tillämpningen i det enskilda fallet är det självfallet viktigt att hovrätten inhämtar parternas synpunkter. Det är dock hovrätten som slutligen beslutar i frågan. Ingen part har någon vetorätt i frågan om hänvisning och rätten själv kan även ta initiativet. Hovrätten är alltså inte bunden av de synpunkter som kommer från parterna. De skäl som hovrätten bör beakta är sådana som syftar på utredningen i det enskilda målet. Ett exempel kan vara att det kan bli aktuellt med tilläggsförhör i anslutning till uppspelningen. Det kan också ha åberopats och lagts fram skriftlig bevisning i anslutning till förhöret i tingsrätten som gör upp- gifterna svårförståeliga om inte parterna i hovrätten kan presentera samma material i anslutning till uppspelningen. Sådana skäl, som alltså har bäring på och en konkret betydelse för utredningen i målet, måste beaktas och kan alltså innebära att hänvisning i vissa fall inte är lämpligt beträffande några eller alla förhör. Ett generellt påstående från en part att denne vill ha en likadan rättegång som den i tingsrätten, att man inte litar på att hovrätten tar del av bevis- ningen eller ett önskemål om att iaktta rättens ledamöter när de tar del av upptagningarna, utgör däremot inte godtagbara invändningar mot hänvisning. 
 Det har även invänts att offentlighetsprincipen inte beaktas i tillräcklig grad vid hänvisning till ljud- och bildupptagningar. Utred- ningen instämmer inte i detta. Som regeringen anförde i EMR- propositionen innebär inte hänvisningsmetoden någon egentlig inskränkning i allmänhetens möjligheter att ta del av det material som domstolen grundar sitt avgörande på (prop. 2004/05:131 s. 148). De muntliga uppgifter som det hänvisas till innehåller inga nyheter utan har samma innehåll som vid tingsrätten. Uppgifterna framgår dessutom av domen och av ljudupptagningar som är offentliga för allmänheten. Uppgifterna som hovrätten grundar sitt avgörande på är alltså varken nya eller hemliga i målet. 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar är inte en sämre handläggningsform än uppspelning inför sittande rätt vid en huvud- förhandling. Metoden ska i stället ses som ett alternativ och en möj- lighet i den nya hovrättsprocessen. Det är utredningens uppfatt- ning att tillämpning av hänvisning i hovrätten till tingsrättsförhören är ett fullgott alternativ till att spela upp förhören med parterna närvarande. De uttalanden som gjordes i samband med president- mötet vid Svea hovrätt den 17 juni 2010 synes därför väl försiktiga. 
 Hänvisningsmetoden behöver inte utnyttjas för samtliga förhör. Den kan kombineras med att vissa förhör spelas upp vid huvud- 
 248 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 förhandlingen. Förhandlingen kan också delas upp i avsnitt, om hänvisning endast passar i vissa delar, med sakframställningar och slutanföranden i varje del. Ett sådant flexibelt förfarande har själv- fallet fördelar framför att parternas synpunkter på bevisvärderingen i långdragna mål dröjer tills all bevisning förebringats. Rättegångs- balken erbjuder som bekant ett brett spektrum av alternativ med sikte på det som är bäst i det enskilda fallet. 
 Utredningens förordande av en ökad användning av hänvisning till ljud- och bildupptagningar innebär inte att detta i framtiden ska bli den dominerande metoden. I de många mål som tar högst en eller ett par dagar vinner man ofta inget med hänvisning till förhör. Parterna ska ju ändå delta vid sakframställningar och slutanför- anden. Det är alltså i de stora tidsödande målen som man kan se fördelarna. Även i de stora målen får det dock bedömas från fall till fall vad som är lämpligt. 
 Hänvisning kan således enligt vår uppfattning användas i större utsträckning. Hovrätterna bör sträva efter att ta till vara situationer när hänvisning lämpar sig. De bör också utbyta erfarenheter för att öka tillämpningen samt göra den mer enhetlig. Erfarenhetsutbyte och dialog med åklagarna och advokaterna är viktiga redskap för att vinna förståelse för hänvisningsmetodens fördelar. Hovrätterna bör alltså verka för att få till stånd en dialog med parter och ombud i frågan om tillämpningen av bestämmelserna och förfarandet vid hänvisning till ljud- och bildupptagningar. På det sättet kan accep- tansen för denna handläggningsform förbättras. Att som förekommer på många håll upprätta tydliga huvudförhandlingsplaner är ett bra exempel på detta. Att i mån av behov bistå för att möjliggöra att parter som är häktade ska kunna ta del av upptagningarna, even- tuellt tillsammans med sin försvarare, är ett annat exempel liksom att förse ombuden med kopior av ljudupptagningarna. Vid bedöm- ningen av rättegångskostnaderna måste beaktas att extra arbete kan ha lagts ner om hänvisning skett. Detta kräver en mer nyanserad bedömning av ersättningsfrågorna där förhandlingstiden inte längre blir utslagsgivande. 
 Förtydligande av bestämmelserna 
 Frågan är då om det behövs en justering av de aktuella bestämmel- serna om hänvisning för att öka tillämpningen av dem. Redan i dag omfattas som framgått ljud- och bildupptagningar av möjligheten 
 249 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 att hänvisa. För att åstadkomma den ökade användningen av hän- visning som utredningen förespråkar krävs därför inte någon lag- ändring. Lagtextens formulering hänvisningar till handlingar i målet kan dock uppfattas som en begränsning till skriftligt material. Det har ett pedagogiskt värde att dessa bestämmelser är så tydliga som möjligt. Bestämmelserna bör därför ändras så att uttrycket ljud- och bildupptagningar tas in i lagtexten. Utredningen föreslår därför att bestämmelserna om hänvisningar till bevisning ändras i förtyd- ligande syfte, så att det uttryckligen framgår av lydelsen att bevis- ning får läggas fram genom hänvisningar till såväl ljud- och bild- upptagningar som till andra handlingar i målet. 
 Inga särskilda bestämmelser om närvarodispens 
 Det har framkommit att alternativ till hänvisning till ljud- och bild- upptagningar diskuterats. Det handlar om närvarodispens eller lik- nande för någon eller några parter, i samband med att upptagningar spelas upp. Utredningen har övervägt om uttryckliga bestämmelser om närvarodispens bör införas. 
 Redan i dag har hovrätten möjlighet att, inom ramen för pla- neringen av längre huvudförhandlingar, bestämma vilka parter som ska kallas till de olika rättegångsdagarna. Har någon som ska delta i rättegången önskemål om att slippa närvara en viss dag, exempelvis i samband med uppspelning av upptagningar, får det också tillåtas av hovrätten. Den variant av hänvisning som en hovrätt använde sig av, nämligen att parterna bereddes tillfälle att närvara när rätten tog del av upptagningarna genom hänvisning, var en praktisk lösning som fungerade bra i det fallet. Med en sådan lösning går dock flexi- biliteten och effektivitetsvinsten av hänvisningsmodellen i viss mån förlorad. Som uttryckts på de flesta håll är det förmodligen att föredra att vid behov använda möjligheten till hänvisning till ljud- och bildupptagningar. Som utredningen tidigare framhållit kan den handläggningsformen vara ett bra sätt att planera omfattande mål med många inblandade (se avsnitt 3.1.2). 
 Utredningen föreslår alltså inte några särskilda regler om möj- lighet till närvarodispens i hovrätten. 
 250 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Tilläggsförhör 
 Under en inledande tid synes hovrätternas tillämpning av bestäm- melserna om tilläggsförhör ha varit väl restriktiv. Detta medförde sannolikt att parterna sällan begärde att få ställa ytterligare frågor. Tillämpningen har dock numera blivit generösare och mer enhetlig. Den verkar inte vålla några problem vid handläggningen. Farhågorna om problem vid huvudförhandlingen i samband med tilläggsför- hören har inte infriats. Fortfarande är det dock inte särskilt ofta som parterna begär tilläggsförhör. Det är inte helt klart vad som är anledningen till detta. I många fall anser man antagligen att det inte behövs några tilläggsfrågor och att förhören i tingsrätten var till- räckliga. Genom de uttalanden som gjordes vid presidentmötet 2010 är det i vart fall klarlagt för parterna i vilka fall tilläggsförhör bör tillåtas. Det finns enligt utredningen ingen anledning för hovrätterna att vidta någon ytterligare åtgärd så länge tillämpningen är fortsatt generös. Det finns inte heller någon anledning att föreslå några för- ändringar. 
 Hovrätterna handlägger begäran om tilläggsförhör på lite olika sätt. På flera håll beslutas om tilläggsförhör före huvudförhand- lingen. Vid några hovrätter brukar man vanligen vänta till huvud- förhandlingen med att besluta i frågan. Det har framförallt från åklagarhåll framhållits vikten av att frågan är avgjord i förväg. 
 Utredningen har förståelse för att det ibland kan framstå som bättre att avvakta med beslutet tills upptagningarna spelats upp eller att det i vissa mål är särskilt svårt för hovrätten att avgöra frågan i förväg. Dock måste parternas intresse av att ha processläget klart för sig före huvudförhandlingen beaktas. Det är också viktigt att bestämmelserna tillämpas på ett enhetligt sätt. Hovrätterna bör eftersträva att besluta i frågan om tilläggsförhör före huvudför- handlingen. 
 Ljud- och bildupptagning av syn på stället bör omfattas av tilltrosbestämmelserna 
 Som framgått gäller i tilltrossituationer, beträffande de iakttagelser som gjorts vid syn, att dessa måste tas upp på nytt i hovrätten, eller Mark- och miljööverdomstolen, även om de dokumenterats genom ljud- och bildupptagning. I förarbetena anförs inga särskilda motiv till varför syn på stället undantogs när tilltrosbestämmelserna änd- 
 251 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 rades. Vidare är bestämmelsen om dokumentation av syn genom ljud- och bildupptagning, till skillnad från muntliga bevis, fakultativ. Utredningen föreslår att detta ändras så att det som iakttas vid syn på stället ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning om det inte finns särskilda skäl mot det, se avsnitt 3.1.1. 
 Med hänsyn till vad som framförts av Mark- och miljööver- domstolen och då användningen av den moderna tekniken har fallit så väl ut, ser utredningen ingen anledning till att syn på stället inte ska vara reglerat på samma sätt som muntliga förhör i tilltrossitua- tioner. Om utredningens förslag genomförs kommer domstolarnas dokumentation av syn genom ljud- och bildupptagning att öka. En ändring av tilltrosbestämmelserna skulle medföra större flexibilitet och effektivitet för överrätterna. Det finns alltså skäl att ändra bestämmelserna. 
 Utredningen föreslår därför att ett tingsrättsavgörande får ändras av hovrätten i tilltrossituationer i såväl tvistemål som brottmål även i fall där syn på stället läggs fram i hovrätten genom uppspelning av en ljud- och bildupptagning. Motsvarande ändring föreslås även i bestämmelsen för handläggningen i Högsta domstolen (55 kap. 14 § RB). 
 Förfall vid klagandens frånvaro vid huvudförhandling i hovrätt 
 Bestämmelserna om överklagandet ska förfalla eller om målet ska prövas när klaganden endast infinner sig genom ombud ändrades inte genom  
 EMR-reformen. 
  Den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hovrätt har dock ändrat förutsättningarna för hovrätten i de aktuella situationerna. Som påtalats från några håll kan hovrätterna numera i större utsträckning avgöra mål i klagan- dens frånvaro. Förhören finns i princip alltid upptagna genom ljud- och bildupptagningar och ska i de flesta fall inte tas upp på nytt i hovrätten. Under förutsättning att partens ombud finns på plats kan alltså saken många gånger prövas. Det har dock framgått att bestämmelserna inte tillämpas så överlag, eftersom hovrätterna inte sällan låter överklagandena förfalla i samma utsträckning som tidi- gare. 
 Även om hovrätterna alltså i dag har goda möjligheter att sak- pröva ett mål i klagandens frånvaro kan man ställa sig frågan om detta är en rimlig utgångspunkt som bör gälla. En klagande som ute- blir från hovrättsförhandlingen har ibland inte längre något intresse 
 252 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 av att få saken prövad, såvida han eller hon inte uttryckligen sagt något annat eller har laga förfall för sin frånvaro. Om klaganden alltså uteblir från förhandlingen och inte heller meddelat sina avsikter vare sig till ombudet eller till domstolen bör det kunna förutsättas denne i princip inte står fast vid sitt överklagande. Det är alltså en rimlig utgångspunkt att överklagandet bör förfalla i dessa situationer. Om det därefter visar sig att laga förfall föreligger kvar- står möjligheten att få saken prövad genom att målet återupptas. 
 Naturligtvis kan det finnas tillfällen där hovrätten ändå bör av- göra målet. Dels finns den situationen att klaganden uttryckligen meddelat ombudet eller domstolen att han eller hon inte vill när- vara men ändå vill få saken avgjord och sakprövad. I den mån hov- rätten då anser sig kunna avgöra målet bör den möjligheten finnas. Det kan även vara fråga om situationer där hovrätten uppmärk- sammat något i tingsrättsavgörandet som uppenbart blivit fel till klagandens nackdel. Då bör hovrätten också ha möjlighet, i den mån det går, att rätta felet till klagandens fördel. Det bör alltså fortfarande finnas ett utrymme för hovrätten att avgöra ett mål i sak trots klagandens frånvaro. 
 Utredningen föreslår alltså att bestämmelsen i 50 kap. 21 § första stycket och 51 kap. 21 § första stycket RB ändras så att överklag- andet förfaller om en klagande eller en enskild klagande i brottmål som förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud och det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet för- faller. 
  
 3.4.3 
  
 Möjligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling i hovrätt 
  
 Nuvarande ordning 
 I 51 kap. 13 § RB anges under vilka förutsättningar hovrätten får avgöra ett brottmål utan huvudförhandling. I första stycket stadgas att hovrätten får avgöra ett mål utan huvudförhandling om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat. Enligt andra stycket får hovrätten även i andra fall avgöra målet på handlingarna, om saken kan utredas tillfredsställande, nämligen om 1) åklagaren har över- klagat endast till den tilltalades förmån, 2) om endast den tilltalade överklagat och hans ändringsyrkande godtas av motparten, 3) om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller 
 253 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 ådöma honom påföljd eller döma honom till annan påföljd än böter eller villkorlig dom eller sådana påföljder i förening, 4) om parterna har begärt att målet ska avgöras utan huvudförhandling eller 5) om ingen av parterna, sedan fråga väckts om avgörande utan huvud- förhandling, haft någon invändning mot det. Av tredje stycket följer att om en part har begärt huvudförhandling, i fall som avses första till tredje punkterna ovan, ska en sådan hållas om det inte är uppenbart obehövligt. 
 I förarbetena anfördes att avgörande för frågan om huvudför- handling ska hållas är om det finns sakliga skäl för en förhandling. Som generell förutsättning för att ett mål ska kunna avgöras utan huvudförhandling angavs att målet kan anses tillfredsställande ut- rett utan huvudförhandling. Det ansågs att en muntlig förhandling kan vara värdefull både med hänsyn till utredningen om brottet och för bedömningen i påföljdsfrågan. Därför ansågs att brottmål som huvudregel ska avgöras efter huvudförhandling, dock med möjlig- het till vissa avsteg från den. När det gäller parternas inflytande på handläggningsformen ansågs att en part i princip alltid ska ha rätt till huvudförhandling även i hovrätt, om inte en sådan är uppenbart obehövlig (prop. 1983/84:78 s. 50 f.). 
 Reglerna om huvudförhandling i hovrätt ändrades inte genom  
 EMR-reformen. 
  Regeringen uttalade dock att genom de nya reg- lerna för presentation av muntlig bevisning i hovrätt kommer utrymmet för att i hovrätt avgöra ett mål utan huvudförhandling i praktiken ändå att öka något (prop. 2004/05:131 s. 139 f.). 
 Även Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) ställer krav på att parts önskemål om muntlig handläggning ska respekteras i de flesta brottmål (se bl.a. Europadomstolens avgör- anden Hernandez mot Sverige, ERD 212 B år 1991 och Yu mot Sverige, ERD 212 C år 1991). Europadomstolen har därvid gjort uttalanden som innebär att om en förhandling har hållits i första instans, kan frånvaron av en sådan i andra eller tredje instans vara befogad med hänsyn till de speciella förhållandena i ett fall. 
 254 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 Inhämtade uppgifter 
 Hovrätterna 
 Överlag har det från hovrätterna uppgetts att numera har rätten ett mycket bra underlag för prövningen tack vare ljud- och bildupp- tagningarna. Möjligheterna att avgöra mål på handlingarna anses därför i och för sig ha ökat generellt sett. 
 Flera hovrätter har uppgett att ganska många mål kan avgöras på handlingarna med parternas samtycke. Många gånger kan det dock vara svårt att få parterna att samtycka till denna handläggnings- form, trots att förutsättningarna egentligen finns. Det anses att det krävs mycket starka skäl för att avgöra mål utan huvudförhandling mot parternas vilja. På flera håll anses att rekvisitet uppenbart obehövligt borde kunna mjukas upp med hänsyn till det goda underlag hovrätterna har i dag för prövningen. 
 Det har även framförts att 51 kap. 13 § andra stycket 3 RB borde kunna utvidgas till att omfatta även fler slag av mål, särskilt på grund av att den av tingsrätten utdömda påföljden inte alltid åter- speglar målets komplexitet i hovrätten. 
 Advokaterna 
 Från advokaterna har framförts att det inte har märkts någon för- ändring i fråga om antalet avgjorda mål utan huvudförhandling. Det kommer dock oftare nu än förut förfrågningar från hovrätterna om det. 
 Åklagarna 
 Från åklagarna har uppgetts att andelen mål som avgörs utan huvud- förhandling har ökat och att man är positivt inställd till den hand- läggningsformen. 
 Domstolsverkets rapport 
 I Domstolsverkets rapport Resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, anfördes att reformen inte fått någon märkbar effekt när det gäller antalet avgöranden utan huvudför- 
 255 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 SOU 2012:93 
  
 handling i hovrätten. Enligt rapporten hade flera hovrättsdomare uppgett att reformen borde ha fört med sig en sådan utveckling men att det inte blivit så i praktiken. Det anfördes vidare att det från resurssynpunkt finns fördelar med att avgöra fler mål på hand- lingarna, bl.a. eftersom det skapar större flexibilitet i systemet. Hovrätterna borde enligt rapporten införa enhetliga och effektiva rutiner för att under beredningen uppmärksamma mål som lämp- ligen kan avgöras på handlingarna. 
 Överväganden 
  
 Förslag:  
 Bestämmelsen i 51 kap. 13 § tredje stycket RB om möj- ligheten att avgöra brottmål utan huvudförhandling i hovrätt mjukas upp genom att det uppenbarhetskrav som ställs i be- stämmelsen tas bort. 
 Skälen för förslaget 
 Regeringen gjorde i samband med införandet av nya bestämmelser för presentation av muntlig bevisning i hovrätt bedömningen att utrymmet för att i hovrätt avgöra ett mål utan huvudförhandling i praktiken skulle öka. De uppgifter som utredningen inhämtat tyder på att det inte fallit ut på det sättet. Hovrättsdomarna synes vara av uppfattningen att även om en del mål kan avgöras utan huvud- förhandling med parternas samtycke så lämnas många gånger inte samtycke trots att förutsättningarna egentligen föreligger för denna handläggningsform. Vidare anses uppenbarhetskravet i aktuell be- stämmelse innebära starka skäl för att gå parterna emot. 
 Utredningen är av uppfattningen att fortfarande måste som huvudregel gälla att brottmål i hovrätt ska avgöras efter huvud- förhandling. Det skulle dock vara en fördel, liksom anfördes i Domstolsverkets rapport, om fler mål kan avgöras på handlingarna. Detta ligger också i linje med vad regeringen uttalade i förarbetena till  
 EMR-reformen. 
  
 Tillämpningen av uppenbarhetskravet i 51 kap. 13 § tredje stycket RB synes vara mycket försiktig. Mot bakgrund av de utökade möjligheter som hovrätten generellt sett har i dag att utan huvud- förhandling utreda målet tillfredsställande, verkar tillämpningen enligt utredningens uppfattning onödigt försiktig. Det är inte till- 
 256 
  
 SOU 2012:93 
  
 Utvärdering, överväganden och förslag 
  
 fredsställande att de goda förutsättningar som  
 EMR-reformen 
  fört med sig inte utnyttjas fullt ut. En ökad tillämpning av möjligheten att avgöra brottmål på handlingarna borde därför ske. Det kan åstad- kommas genom att förutsättningarna att avgöra på handlingarna mot parts vilja enligt aktuell bestämmelse mjukas upp. 
 Kravet på att det ska vara uppenbart obehövligt med huvud- förhandling för att kunna gå parterna emot synes numera väl restrik- tiv. En uppmjukning av den bestämmelsen ger bättre förutsätt- ningar för hovrätten att ta mål till avgörande på handlingarna. En sådan förändring skulle dessutom vara väl förenlig med Europakon- ventionens krav på rätten till muntlig förhandling även i andra instans. 
 Till utredningen har även framförts behovet att inte bara mjuka upp utan även utvidga bestämmelserna till att omfatta fler fall än de som anges i 51 kap. 13 § andra stycket 3 RB. Detta är frågor som kräver mer djuplodande analyser och vidare överväganden än vad som kan anses omfattas av utvärderingen av  
 EMR-reformen. 
  Frågor av detta slag övervägs dessutom för närvarande i andra utredningar (se bl.a. Ju 2010:10 och Ju 2012:F). Några sådana förslag lämnas därför inte. 
 Utredningen föreslår alltså att bestämmelsen i 51 kap. 13 § tredje stycket RB mjukas upp genom att det uppenbarhetskrav som ställs i bestämmelsen tas bort. 
 257 
 4 Sammanfattande slutsatser 
  
 4.1 
  
 Modernisering av rättegången 
  
 4.1.1 
  
 Bakgrund 
  
 EMR-reformen 
  har inneburit stora förändringar av det processuella regelverket i allmän domstol. Reformen omfattar tvistemål, brott- mål och domstolsärenden. Den har påverkat processen i alla tre domstolsinstanserna. Såväl domstolarnas olika personalkategorier som åklagare, advokater och andra aktörer har på skilda sätt på- verkats av de ändrade reglerna. 
 Huvudsyftet med vår utvärdering har varit att klargöra om re- formen har moderniserat rättegången i allmän domstol och om den nya ordningen fullt ut uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. 
 Genom moderniseringen av rättegången ville man ta till vara den tekniska utveckling som skett i samhället och utnyttja den modernare teknikens fördelar i processen. Ett centralt inslag i reformen, som berör alla tre instanserna, är att förhör som hålls i bevissyfte nu- mera dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Vidare är det möjligt att använda ljud- och bildöverföring på olika sätt i rätte- gången, exempelvis genom att ett vittne deltar från en annan dom- stol genom ljud- och bildöverföring. Men moderniseringen avsåg inte bara utnyttjandet av ny teknik. Nya regler skulle göra dom- stolsprocessen smidigare, effektivare och mer ändamålsenlig. Det innebär ändringar i uppmjukande riktning av de regler som knyter an till principerna om muntlighet och omedelbarhet. De nya reg- lerna skulle öka flexibiliteten i domstolarnas handläggning och betona parternas ansvar för att driva processen framåt mot ett avgörande. Ett viktigt verktyg i detta sammanhang var att hänvis- ning kunde ske till handlingar i målet, som alltså inte behövde läsas upp eller redovisas muntligt. 
 259 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det mest uppmärksammade och inledningsvis mest omdiskuterade inslaget i moderniseringen var en reformering och renodling av hovrättsprocessen i syfte att ge hovrätterna möjlighet att koncen- trera sitt arbete till huvuduppgiften att granska de tingsrätts- avgöranden som överklagas och rätta till eventuella felaktigheter. Systemet med prövningstillstånd utvidgades så att tillstånd till pröv- ning numera krävs i alla tvistemål och ärenden som överklagas från tingsrätt till hovrätt. Till detta kom nya former för att presentera muntlig bevisning i hovrätten. Muntlig bevisning läggs numera fram genom de ljud- och bildupptagningar som gjorts av förhöret i tingsrätten. Om ytterligare frågor behöver ställas får kompletterande förhör hållas (tilläggsförhör). 
  
 4.1.2 
  
 Modernare teknik 
  
 Den tekniska utvecklingen i samhället har genom reformen tagits till vara genom att inslaget av ny teknik i rättegången har ökat markant. Enligt utredningens utvärdering av detta har använd- ningen av den moderna tekniken fallit mycket väl ut. 
 Fördelarna med den nya ordningen märks tydligt i hovrätts- processen där målen kan bedömas på i grunden samma underlag som i tingsrätten. Detta har förändrat hovrätternas roll och deras arbetsmetoder. Användningen av ljud- och bildupptagningar som dokumentationsform har även fått betydelse för tingsrätternas handläggning genom att upptagningarna i vissa fall med fördel kan användas och återanvändas senare i processen i samma instans. Här avses bl.a. fall då bevisupptagning utom huvudförhandling aktuali- seras eller när bevis ska läggas fram vid en ny huvudförhandling. I mål som pågår under lång tid har tillgången till ljud- och bildupp- tagningarna inneburit många fördelar, inte minst eftersom rätten under överläggningen eller i samband med domskrivning kan kon- trollera uppgifter från huvudförhandlingen med hjälp av upptag- ningarna. Koncentrationsprincipen, som är svår att uppehålla under långdragna och omfattande rättegångar, har genom  
 EMR-reformen 
  fått en förändrad innebörd. 
 Såväl tingsrätterna som hovrätterna har dragit nytta av möjlig- heten att på olika sätt använda ljud- och bildöverföring i rätte- gången. Tekniken har kraftigt minskat antalet inställda mål i hov- rätterna. Reformen har även väsentligt förbättrat domstolarnas möjligheter att hantera de verkligt omfattande processerna. I mål 
 260 
  
 SOU 2012:93 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 med många parter, ombud och vittnen, ofta spridda över landet, har möjligheten att delta genom ljud- och bildöverföring underlättat handläggningen avsevärt. I sådana fall har även möjligheten att använda ljud- och bildöverföring i en sidosal för parter och åhörare som inte får plats i huvudsalen varit mycket värdefull. 
 Den nya tekniken har alltså inneburit stora förändringar i pro- cessen i såväl tingsrätt som hovrätt. Tekniken har bidragit till en smidigare process där möjligheterna att anpassa handläggningen utifrån vad som är mest praktiskt och ändamålsenligt har klart för- bättrats. Tekniken har därmed väsentligt bidragit till moderniseringen av processen i allmän domstol. 
  
 4.1.3 
  
 Flexiblare regler m.m. 
  
 Av utredningens undersökning av den del av reformen som innebär att flexiblare regler infördes och regler som betonar parternas an- svar för att driva processen framåt framgår att reformen även i dessa avseenden fallit väl ut. Vissa av bestämmelserna, såsom möjligheten till hänvisning till skriftliga handlingar vid huvudförhandlingen, utnyttjas i stor utsträckning i såväl brottmål som tvistemål. Vidare har de utvidgade möjligheterna att avgöra bötesmål på handlingarna visat sig vara ett lyckokast, som använts i mycket stor utsträckning. Förändringarna har inneburit en kvalitetsförbättring i handlägg- ningen, särskilt vad gäller förberedelsen i tvistemål. 
 Andra bestämmelser utnyttjas i varierande grad. En del av be- stämmelserna, som inte tillämpats särskilt ofta, anses i stället ha haft en preventiv verkan. Det samlade intrycket är att tingsrätterna har försetts med klart förbättrade möjligheter till en effektiv och smidig handläggning som främjar snabba och rättssäkra avgöran- den. 
 De nya bestämmelserna har alltså inneburit en bättre anpassning av domstolarnas handläggning till dagens krav och möjligheter och har därmed bidragit till en modernisering av rättegången. 
 261 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 SOU 2012:93 
  
 4.1.4 
  
 Hovrättsprocessen 
  
 Även om  
 EMR-reformen 
  har haft stor betydelse för tingsrätternas handläggning har förändringarna varit mer genomgripande för hovrätterna genom det utvidgade systemet med prövningstillstånd och den nya formen att presentera muntlig bevisning. 
 I denna del har utredningen konstaterat att andelen meddelade prövningstillstånd i hovrätt inledningsvis var för låg, att tillämp- ningen har blivit mer generös men fortfarande varierar mellan enskilda hovrätter och att tillämpningen ännu inte fullt ut mot- svarar den generösa inställning som förutsattes vid  
 EMR-reformen. 
  
 Den nya ordningen för hur muntlig bevisning läggs fram i hov- rätten har fallit mycket väl ut. Det innebär att målen bedöms på i grunden samma underlag som i tingsrätten, vilket främjar materiellt riktiga avgöranden och därför är mycket tillfredsställande från rätts- säkerhetssynpunkt. 
 Förfarandet i hovrätten är således numera inriktat på en gransk- ande överprövning av tingsrättens avgörande. Förändringarna har tydliggjort rollfördelningen mellan instanserna. Hovrätterna kon- centrerar sig nu på sådana tingsrättsavgöranden där det finns anled- ning till en överprövning. Det syfte med reformen som betonades i förarbetena, att tyngdpunkten i rättskipningen bör ligga i första instans och att hovrätten ska ha en kontrollerande funktion, har därmed uppfyllts. Hovrätternas handläggning har blivit snabbare och ger bättre förutsättningar för materiellt riktiga hovrättsavgör- anden. 
 Genom reformen har också tydliggjorts att hovrätterna har en viktig roll för prejudikatbildningen. Utredningen pekar särskilt på att hovrätterna på ett mer systematiskt sätt bör se till att frågor av prejudikatintresse tas upp. 
  
 4.2 
  
 Kvalitet och effektivitet 
  
 Vad har då  
 EMR-reformen 
  fått för konsekvenser från ett mer all- mänt perspektiv? Hur har den påverkat verksamheten för dom- stolspersonalen och övriga aktörer i rättegångarna? Hur har re- formen fallit ut i ett medborgarperspektiv och har reformen bidragit till snabbare avgöranden? 
 Den modernare tekniken har visserligen inneburit nya arbets- uppgifter för domare och protokollförare och nya moment att 
 262 
  
 SOU 2012:93 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 hantera och ta hänsyn till under rättegången. Tekniken får ändå sammantaget anses underlätta arbetet i domstolarna. Ljud- och bild- upptagningarna kan smidigt granskas under överläggning och dom- skrivning. Detta innebär en säkrare process och säkrare avgöran- den. Möjligheten att utnyttja ljud- och bildöverföring i processen underlättar genomförandet av rättegångar, särskilt de mycket om- fattande. I hovrätten har kansliernas arbete underlättats väsentligt. Det är färre personer som ska kallas till förhandlingarna och risken för att mål behöver ställas in har i stor utsträckning eliminerats. 
 För parter, advokater och åklagare har den mer givna ramen i hovrättsprocessen inneburit att sakfrågorna kommit mer i fokus. Den nya tekniken ger bättre förutsättningar för pedagogiska sak- framställningar och välövervägda slutanföranden. Möjligheten till förhandling genom ljud- och bildöverföring har för åklagarna på sina håll inneburit effektivitets- och kostnadsbesparingar. Detsamma gäller för Kriminalvården när förhandlingar hålls genom ljud- och bildöverföring med någon som är frihetsberövad. I dessa fall finns även klara säkerhetsvinster. 
 För parter och ombud ligger det i bestämmelserna om samman- ställningar och tidsplaner en större delaktighet i förberedelsen av målen. 
 Den modernare tekniken, med såväl ljud- och bildupptagningar som ljud- och bildöverföringar i rättegången medför förbättringar från ett medborgarperspektiv. Vittnen och brottsoffer behöver nästan aldrig höras på nytt i hovrätten. Även om tilläggsförhör hålls slipper de många gånger påfrestningar av helt nya och ingående förhör. Möjligheten att delta via ljud- och bildöverföring har ökat tillgäng- ligheten till domstolarna. Den möjligheten har särskilt förbättrat situationen för personer som är kallade i mål där säkerhetsfrågor är aktuella. Allmänhetens insyn i rättegångar har väsentligt förbättrats genom möjligheten till ljud- och bildöverföring i de fall åhörar- platserna inte räcker till och en sidosal kan ställas i ordning. 
 Den förändrade hovrättsprocessen har, såväl genom systemet med prövningstillstånd som genom det nya sättet att presentera den muntliga bevisningen, inneburit att parterna snabbare får ett slut- ligt avgörande, vilket är en viktig del av rättssäkerheten i vid mening. 
 Under utredningen har från flera håll ifrågasatts nämndemännens roll i den nya hovrättsprocessen. Hovrättens kontrollerande och överprövande roll stämmer inte så bra överens med lekmannamed- verkan. Utredningen anser att det finns fog för synpunkten och att det finns skäl att överväga nämndemannamedverkan i hovrätt i 
 263 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 SOU 2012:93 
  
 ljuset av  
 EMR-reformen. 
  Dessa överväganden bör emellertid göras i den översyn som pågår i utredningen Ett modernt nämndemanna- system (Ju 2012:08).  
 EMR-utredningen 
  går därför inte närmare in på överväganden kring nämndemännens roll i hovrättsprocessen. 
 I förarbetena betonas vikten av att skapa en effektivare dom- stolsprocess. Det är därför intressant att se hur domstolarnas hand- läggningstider påverkats. Av Domstolsverkets statistik framgår att inställda möten i tingsrätt har minskat i brottmål. I hovrätten visas för alla målkategorier en kraftig minskning av andelen inställda mål. I såväl tingsrätt som hovrätt syns en minskning av den genom- snittliga omloppstiden för alla målkategorier. Dessa resultat är till- fredsställande. Det kan naturligtvis finnas flera olika orsaker till denna positiva utveckling, varför det kan vara svårt att dra några säkra slutsatser om vilken betydelse  
 EMR-reformen 
  haft. Mycket talar ändå för att moderniseringen av processen har fått en allmänt gynnsam effekt på handläggningstiderna med tanke på det goda utfallet av reformen som vår utvärdering visar. Här kan särskilt nämnas möjligheterna till närvaro genom ljud- och bildöverföring, vilket bidrar till effektivare processer och färre inställda möten. De utvidgade möjligheterna att i tingsrätt avgöra bötesmål på hand- lingarna utnyttjas i stor utsträckning och har klara effektivitets- fördelar. Införandet av flexiblare regler och tydligare ansvar för parterna har bidragit till en effektivare tvistemålsförberedelse. För hovrättsprocessen har den nya ordningen för bevisupptagning inne- burit ökad effektivitet och färre inställda mål. 
 Antal inställda möten, tingsrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 11 669 
  
 9 717 
  
 9 971 
  
 10 733 
  
 10 320 
  
 -12 
  % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 5 068 
  
 5 069 
  
 5 518 
  
 5 413 
  
 5 452 
  
 8 % 
  
 Familjemål 
  
 1 961 
  
 1 968 
  
 2 130 
  
 2 195 
  
 2 218 
  
 13 % 
  
 Summa 
  
 18 698 
  
 16 754 
  
 17 619 
  
 18 341 
  
 17 990 
  
 -4 
  % 
  
 1  
 Övriga tvistemål,  
 FT-mål 
  och fastighetsmål 
 264 
 SOU 2012:93 Sammanfattande slutsatser 
 Antal inställda möten, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 986 
  
 837 
  
 798 
  
 790 
  
 706 
  
 -28 
  % 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 176 
  
 135 
  
 58 
  
 37 
  
 40 
  
 -77 
  % 
  
 Familjemål 
  
 111 
  
 76 
  
 21 
  
 21 
  
 15 
  
 -86 
  % 
  
 Övriga mål 
  
 44 
  
 26 
  
 27 
  
 39 
  
 35 
  
 -20 
  % 
  
 Summa 
  
 1 317 
  
 1 074 
  
 904 
  
 887 
  
 796 
  
 -40 
  % 
  
 1  
 Tvistemål exklusive familjemål 
  
 Genomsnittlig omloppstid i månader, tingsrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 4,6 
  
 4,6 
  
 4,3 
  
 4,4 
  
 4,2 
  
 -0,4 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 6,8 
  
 5,8 
  
 5,6 
  
 5,7 
  
 5,2 
  
 -1,6 
  
 Familjemål 
  
 8,9 
  
 8,7 
  
 8,0 
  
 8,3 
  
 8,1 
  
 -0,8 
  
 1  
 Övriga tvistemål,  
 FT-mål 
  och fastighetsmål 
  
 Genomsnittlig omloppstid i månader, hovrätt 
  
 Målkategori 
  
 2008 
  
 2009 
  
 2010 
  
 2011 
  
 2012 
  
 Förändring 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 jan–juni 
  
 2008–2012 
  
 Brottmål 
  
 5,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 4,0 
  
 4,0 
  
 -1,0 
  
 Tvistemål 
 1 
  
 7,6 
  
 6,0 
  
 4,7 
  
 4,4 
  
 3,8 
  
 -3,8 
  
 Familjemål 
  
 5,1 
  
 3,8 
  
 2,1 
  
 2,2 
  
 2,4 
  
 -2,7 
  
 1  
 Tvistemål exklusive familjemål 
  
 4.3 
  
 Sammanfattning 
  
 EMR-reformen 
  har fallit mycket väl ut. Den modernare tekniken har kommit till stor nytta i domstolsprocessen. Handläggningen kan i dag anpassas bättre efter vad som behövs i det enskilda fallet. Hovrättens överprövande roll i instansordningen har tydliggjorts. Det har därmed skapats en smidigare och snabbare domstolsprocess. Situationen för vittnen och brottsoffer har förbättrats. Rättssäker- heten är väl tillgodosedd. 
 265 
  
 Sammanfattande slutsatser 
  
 SOU 2012:93 
  
 Det övergripande syftet att skapa en modernare rättegång i all- män domstol som uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning har alltså uppfyllts. 
 266 
  
 5 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 Förslag:  
 Lagändringarna ska träda i kraft den 1 januari 2014. Några särskilda övergångsbestämmelser föreslås inte. 
 Skälen för förslaget 
 Lagändringarna bör träda i kraft så snart som möjligt. Bestämmel- serna kan träda i kraft tidigast den 1 januari 2014. Med beaktande av den tid som kan beräknas gå åt för remissbehandling och fortsatt beredning inom Regeringskansliet samt riksdagsbehandling är det dock mest sannolikt med ikraftträdande den 1 juli 2014. 
 De nya reglerna ska tillämpas genast efter ikraftträdandet. Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. 
 267 
 6 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 Enligt  
 14–15 
  a §§ kommittéförordningen (1998:1474) ska utred- ningen beräkna och redovisa de ekonomiska konsekvenserna av sitt förslag. Det gäller förslag som påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda samt förslag som innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt. Även övriga konsekvenser av förslaget redovisas i betänkandet. Närmare bestämmelser om konsekvensutredningens innehåll finns i  
 6–7 
  §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. 
  
 6.2 
  
 Uppdraget, problemet och vad som ska uppnås med förslaget 
  
 Den 1 november 2008 trädde reformen En modernare rättegång i kraft  
 (EMR-reformen). 
 EMR-reformen 
  har inneburit stora föränd- ringar av det processuella regelverket i allmän domstol. 
 Genom reformen används  
 modern teknik  
 i större utsträckning i domstolarna. Bl.a. ska förhör i tingsrätt som regel dokumenteras genom ljud- och bildupptagning. Det infördes regler om ljud- och bildöverföring som innebär att parter och andra som ska delta i ett sammanträde har möjlighet att delta genom videokonferens om det inte är olämpligt. Genom reformen infördes  
 flexiblare regler  
 så att handläggningen i domstol kan anpassas efter vad som krävs i det enskilda fallet. Exempelvis infördes regler om möjlighet att hänvisa till handlingar i målet.  
 Parternas ansvar  
 för att driva processen framåt mot ett avgörande betonades.  
 Hovrättsprocessen  
 ändrades genom nya bestämmelser om prövningstillstånd i hovrätt för tvistemål och ärenden. Sättet att lägga fram muntlig bevisning i hovrätt föränd- 
 269 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 rades. Muntlig bevisning ska som huvudregel läggas fram genom uppspelning av de ljud- och bildupptagningar som gjorts av för- hören i tingsrätten. 
 Reformen har påverkat utformningen av processen i tingsrätt och hovrätt samt i viss utsträckning i Högsta domstolen. Den har därmed fått betydelse för domstolarna, åklagare, advokater och andra aktörer i rättsväsendet. Inom Sveriges Domstolar har refor- men följts upp på olika sätt, främst av hovrätterna. Domstolsverket har utvärderat reformen ur ett resursfördelningsperspektiv. I för- arbetena uttalas att reformen bör utvärderas när den har varit i kraft en tid. 
 Det huvudsakliga syftet med utvärderingen är att klargöra om reformen har medfört den avsedda moderniseringen av rättegången i allmän domstol och att bedöma om den nya ordningen fullt ut uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig hand- läggning av mål och ärenden. Utredaren får även överväga behov av förändringar i regelverket. 
 Mot bakgrund av utvärderingen föreslår utredningen föränd- ringar i regelverket och lämnar andra förslag för att tillämpningen av de bestämmelser som reformen innefattar ska bli effektivare och för att syftet med reformen fullt ut ska uppfyllas. 
  
 6.3 
  
 Ekonomiska och andra konsekvenser 
  
 6.3.1 
  
 Modern teknik 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Förslaget att syn på stället som regel ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning bidrar till en smidigare och effek- tivare hovrättsprocess. Det medför kostnadsbesparingar för staten och parterna. Det innebär inga nämnvärda kostnads- ökningar för staten. 
  
 2. 
  
 Om teknik för ljud- och bildöverföring installeras i fler huvud- förhandlingssalar och förberedelserum på tingsrätterna inne- bär det initiala investeringskostnader för staten men medför en effektivare handläggning, minskad risk för inställda för- handlingar och på sikt minskade kostnader för staten. En smidigare och effektivare handläggning bidrar till snabbare och säkrare domstolsprocesser. Ökad användning av ljud- 
  
 270 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 och bildöverföring vid förhandlingar förbättrar möjligheten att ta hänsyn till situationen får målsäganden och vittnen och innebär fördelar från säkerhetssynpunkt. 
  
 3. 
  
 Om teknik för medseende installeras i de flesta samtals- eller medhörningsrum på tingsrätterna innebär det investerings- kostnader för staten men medför förbättringar av domstols- processen från rättssäkerhetssynpunkt. Rummen får dessutom fler användningsområden. Investeringarna får finansieras genom ökade anslag till Sveriges Domstolar av i huvudsak engångs- karaktär. 
  
 4. 
  
 En ökad teknikanvändning är bra för samhället i stort och för alla enskilda som kommer i kontakt med domstolarna. Det ökar förtroendet för rättsväsendet. 
  
 Skälen för bedömningarna 
 Dokumentation av syn på stället 
 I avsnitt 3.1.1 som behandlar införandet av modernare teknik i domstolsprocessen föreslår utredningen att syn på stället som regel ska dokumenteras genom ljud- och bildupptagning, (6 kap. 6 a § RB). 
 Förslaget bidrar till att effektivisera och förbättra domstols- processen. Om syn på stället dokumenteras genom videoteknik kommer såväl tingsrätt som hovrätt att få bättre underlag för sina bedömningar. I hovrätten kommer ljud- och bildupptagningarna i stor utsträckning att kunna användas i överklagade mål. Eftersom bestämmelserna i de s.k. tilltrosparagraferna (50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB) också ändras genom förslaget så att hovrätten i tilltros- situationer får ändra tingsrättens dom även om upptagen bevisning vid syn har lagts fram genom en ljud- och bildupptagning i hov- rätten, kommer syn på stället sällan att behöva tas upp på nytt. Processen blir smidigare när tidskrävande resor för rätten och parterna kan undvikas. Detta gäller särskilt för rikstäckande instan- ser som Mark- och miljööverdomstolen. Det är kostnadsbespar- ande för staten och parterna. Förslaget innebär inga nämnvärda kostnadsökningar för staten. 
 271 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 Installation av teknik för ljud- och bildöverföring 
 Ekonomiska konsekvenser 
 Tingsrätterna är i dag utrustade med teknik för ljud- och bild- överföring, s.k. videokonferens. Vid de flesta tingsrätter finns dock tekniken endast i en eller ett par huvudförhandlingssalar. Utred- ningen anser att fler huvudförhandlingssalar och förberedelserum bör vara utrustade med tekniken (se avsnitt 3.1.2). Bäst vore om alla förhandlingssalar och förberedelserum var utrustade med tek- niken. För att möjliggöra medseende – i stället för medhörning som det i princip alltid handlar om i dag – bör tekniken också installeras i medhörnings- eller samtalsrummen vid tingsrätterna. 
 Om detta genomförs innebär det investeringskostnader för staten. Domstolsverket har uppskattat att det berör cirka 280 förhand- lingssalar och cirka 160 förberedelserum som i så fall behöver utrustas med s.k. videokonferenssystem och integreras med befint- lig teknik i respektive sal. När det gäller att förse samtalsrummen med medseendemöjlighet rör det sig om cirka 500 rum. Domstols- verket har uppgett att omfattningen av tillkommande videokonfe- renssystem är av den storleken att även den centrala infrastruk- turen måste dimensioneras för denna ökning. Investeringen bedöms uppgå till cirka 180 miljoner kronor, varav 130 miljoner kronor avser förhandlings- och förberedelserum, och den ökade driftkost- naden till ca 17 miljoner kronor per år exklusive räntekostnader. Genomförandetiden uppskattas till minst två år. 
 Vid en så omfattande investering måste samtidigt enligt Lewis stolsverket även andra uppgraderingar göras. Domstolarna står för närvarande inför ett skifte av  
 EMR-tekniken. 
  Den  
 PC-utrustning 
  som i dag finns i salarna kommer att bytas ut under år 2013. Den analoga teknik som i dag utgörs av projektorer, bildskärmar och centrala system måste ersättas med digital teknik och högupp- lösande system. Dessa arbeten, som enligt Domstolsverket bör göras i samband med en eventuell utbyggnad av videokonferens- systemet, är inte medräknade i de nämnda kostnaderna. 
 I dag, med förhållandevis begränsad tillgång till ljud- och bild- överföring i förhandlingssalarna, är användningen av den tekniken inte så omfattande. Om utbyggnad av systemet inte genomförs kommer användningen av denna teknik i rättegångar inte att öka. Utredningen bedömer att det är först när i princip alla salar och 
 272 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 förberedelserum är utrustade med tekniken som de positiva effek- terna verkligen kommer att märkas. 
 Om investeringarna genomförs kommer tingsrätterna att kunna öka användningen av ljud- och bildöverföring väsentligt. Det inne- bär kostnadsminskningar för staten genom lägre utgifter för parter, ombud, vittnen eller andra som annars skulle inställt sig vid dom- stolen. Det innebär minskad risk för inställda förhandlingar och möjlighet till effektivare utsättning av förhandlingar. I Norrland, där tingsrätterna på flera håll har större tillgång till ljud- och bild- överföringstekniken än genomsnittet i landet, har sådana effektivi- tetseffekter märkts tydligt, se avsnitt 3.1.2. Vid åklagarkammaren i Umeå har man beräknat sina besparingar till minst 100 000 kr per år till följd av användningen av ljud- och bildöverföring. Även Umeå tingsrätt har märkt tydliga effektivitetsfördelar. 
 Om systemet för ljud- och bildöverföring byggs ut innebär det alltså initiala investeringskostnader för staten. På sikt kommer dock investeringarna att bidra till minskade kostnader för staten. 
 Samtalsrummen får med hjälp av tekniken för ljud- och bild- överföring fler möjliga funktioner och användningsområden. En ökad användning av ljud- och bildöverföring i rättegångar förut- sätter att tingsrätterna i stor utsträckning kan bistå varandra med god tillgång till videokonferensrum, varifrån vittnen och andra kan inställa sig för att delta på distans. Inom Sveriges Domstolar finns det en ökande efterfrågan på samtalsrum med videokonferens- teknik. Som en följd av en ökad användning av tekniken i rätte- gångar kommer efterfrågan och behovet av samtalsrum med den tekniken att öka. Det är därför en fördel från effektivitetssynpunkt om samtalsrummen utrustas med denna teknik. En utbyggnad av tekniken i dessa rum innebär investeringskostnader som får finan- sieras genom ökade anslag till Sveriges Domstolar. 
 Andra konsekvenser 
 En ökad teknikanvändning ger smidigare och effektivare handlägg- ning, snabbare och säkrare domstolsprocesser, minskad risk för inställda förhandlingar samt ökad tillgänglighet till domstolarna. Det är positiva effekter för alla enskilda som kommer i kontakt med domstolarna. 
 En ökad teknikanvändning ger bättre möjligheter att underlätta för målsäganden och vittnen. Förhörspersoner som är utsatta för 
 273 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 hot eller påtryckningar kan med teknikens hjälp under lugna om- ständigheter lämna sina uppgifter från en annan domstol än den där huvudförhandlingen äger rum. Alternativt kan den tilltalade följa förhöret genom medseende från ett samtalsrum. Inte minst kan detta innebära klara fördelar i mål som rör våld eller hot mot kvinnor i nära relationer. Videokonferensteknikens möjligheter har också stora fördelar från säkerhetssynpunkt. Möjlighet till med- seende i stället för medhörning är en förbättring i processen från rättssäkerhetssynpunkt. 
 Fördelarna som nu beskrivits är till nytta för hela samhället och ökar förtroendet för rättsväsendet. 
  
 6.3.2 
  
 Flexiblare regler och större ansvar för parterna 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 Förslaget om skärpta bestämmelser om sammanställningar medför inga kostnadsökningar för staten. Det bidrar till en effektivare och bättre tvistemålshandläggning. Förslaget bi- drar till att stärka förtroendet för rättsväsendet. 
  
 2. 
  
 En ökad användning av hänvisning medför inga kostnads- ökningar för staten. Det bidrar till smidigare och effektivare domstolsprocesser och kan ge kostnadsbesparingar för staten och parterna. 
  
 3. 
  
 Förslagen om utvidgade bestämmelser för bevisupptagning utom huvudförhandling och för bevisupptagning vid ny huvudförhandling innebär inga kostnadsökningar för staten. Förslagen medför effektivare användning av statens resurser och tar större hänsyn till vittnens och målsägandens situa- tion. Förslagen ger kostnadsbesparingar som är svåra att mäta på detta stadium. Förslagen förbättrar förutsättningarna till materiellt riktiga domar. Förslagen ökar allmänhetens förtro- ende för rättsväsendet. 
  
 274 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 Skälen för bedömningarna 
 Skärpta bestämmelser om sammanställningar 
 I avsnitt 3.2.2 föreslår utredningen att bestämmelserna om samman- ställningar i 42 kap. 16 § RB skärps. Enligt förslaget ska rätten i tvistemål göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. 
 Användningen av sammanställningar i förberedelsearbetet bidrar till att effektivisera förberedelsearbetet i tvistemålshandläggningen. Sammanställningar skapar bättre förutsättningar för en koncen- trerad och effektiv huvudförhandling. Förslaget, som syftar till att öka förekomsten av sammanställningar, bidrar därmed till en effek- tiv och rättssäker tvistemålsprocess. En snabbare och säkrare pro- cess är positivt för parterna. Förslaget har därmed också betydelse för allmänhetens förtroende för rättsväsendet. 
 Förslaget medför inga kostnader för staten. 
 Ökad användning av hänvisning 
 Genom EMR infördes möjlighet för parterna att i stället för att läsa upp skriftligt material, exempelvis bevisning och personutred- ningar, hänvisa till dessa handlingar. Det innebär att rätten tar del av materialet utan att det behöver läsas upp. Många gånger gör parterna en översiktlig genomgång av materialet och hänvisar där- efter till det som inte lästs upp. 
 I avsnitt 3.2.3 gör utredningen bedömningen att hänvisnings- metoden bör kunna användas mer. Genom en ökad användning av denna metod kan domstolsprocessen bli smidigare och effektivare. 
 Förslaget medför inga kostnader för staten. 
 Utvidgade bestämmelser för bevisupptagning 
 I avsnitt 3.2.4 har utredningen konstaterat att genom  
 EMR-reformen 
  och möjligheten att dokumentera och återanvända förhörspersoners spontana berättelser vid det första förhörstillfället inför rätta, har de grundläggande begreppen det bästa bevismedlet och bevis- omedelbarhet fått en annan innebörd. Mot bakgrund av detta 
 275 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 föreslår utredningen att domstolen i samband med en  
 inställd huvudförhandling  
 får utvidgade möjligheter att ta upp vittnesförhör och andra muntliga bevis utom huvudförhandlingen (36 kap. 19 § och 35 kap. 13 § RB). De vittnen som inställt sig till förhandlingen kan därmed få lämna sina uppgifter redan vid det tillfället. Vid huvudförhandlingen kan uppgifterna läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret. Utredningen föreslår också ut- vidgade bestämmelser för förfarandet med den muntliga bevis- ningen vid  
 en ny huvudförhandling  
 (43 kap. 13 a §, 46 kap. 13 a § och 36 kap. 16 § RB). Vid huvudförhandlingar i mål som påbörjats men fått avbrytas eller i mål som man tvingas ta om helt ska förhören med vittnen och andra förhörspersoner som tagits upp med ljud- och bildupptagningar vid den tidigare handläggningen återanvändas i större utsträckning. 
 Det är främst i brottmål som förslagen kommer att få betydelse. Förhandlingar som ställs in och förhandlingar som måste tas om av olika anledningar innebär kostnader för staten i form av kostnader för försvarare och målsägandebiträden. Till det kommer domstolens kostnader för handläggningen samt de resurser som går åt för Åklagarmyndigheten vid en inställd förhandling. Dessa situationer innebär alltså effektivitetsförluster i processen. För de personer som inställt sig för förhör innebär en inställd förhandling eller en ny sådan stora olägenheter. Tidsutdräkten som blir följden av inställda och avbrutna förhandlingar ger också sämre bevisunderlag för domstolen att grunda sitt avgörande på. 
 Utredningens förslag i denna del påverkar i sig inte antalet in- ställda förhandlingar eller antalet mål som måste tas om med en ny huvudförhandling. Förslagen kan dock underlätta och minska kost- naderna i dessa situationer. Den positiva effekten för allmänhetens förtroende för rättsväsendet bör bli betydande. 
 Kostnadsbesparingar är svåra att beräkna eftersom de är bero- ende av omständigheterna i det enskilda fallet, exempelvis hur många huvudförhandlingsdagar det gäller och hur många målsäganden och vittnen som åberopas. Ett vittne eller en målsägande som förlorar inkomst på grund av sin inställelse vid domstolen får statlig ersätt- ning med för närvarande högst 700 kronor per dag och har även rätt till ersättning för resa och ett visst mindre belopp för uppe- hället. Om utredningens förslag genomförs och ljud- och bildupp- tagningar alltså kan användas i större utsträckning behöver dessa förhörspersoner många gånger inte komma tillbaka till domstolen. Färre ersättningar ska därmed betalas ut och domstolen får mindre 
 276 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 administration med kallelser till ny förhandling. Risken för att den nya förhandlingen måste ställas in för att någon förhörsperson uteblir minskar. Statens kostnader för inställda förhandlingar minskar därmed. Statens genomsnittliga kostnad för ett brottmål är cirka 14 000 kronor. Om en del av dessa nya förhandlingar kan genom- föras och inte behöver ställas in finns det alltså besparingar att göra. 
 Den som åberopat bevisningen får mindre förberedelsearbete eftersom uppgifterna redan finns tillgängliga. 
 Den föreslagna ordningen innebär alltså ett effektivare sätt att använda statens resurser. Den kanske viktigaste effekten av utred- ningens förslag är dock lättnaden för vittnen, målsäganden och andra enskilda som slipper inställa sig till en ny förhandling. En mycket viktig följd av att tidigare lämnade uppgifter som dokumenterats med ljud- och bildupptagning kan användas senare i processen är också att det ger bättre förutsättningar till materiellt riktiga domar. 
 De nu beskrivna konsekvenserna av förslaget bidrar till att öka förtroendet för rättsväsendet. 
  
 6.3.3 
  
 Tingsrättens domförhet i tvistemål 
  
 Bedömning: 
 Förslaget om ändrade bestämmelser för tingsrättens samman- sättning vid huvudförhandling i tvistemål innebär inga kost- nadsökningar för staten. Förslaget innebär ett effektivare ut- nyttjande av statens resurser och medför kostnadsbesparingar för staten. Det bidrar till snabbare tvistemålsprocesser. 
 Skälen för bedömningen 
 Enligt utredningens förslag i avsnitt 3.3 ändras förutsättningarna för tingsrättens domförhet vid huvudförhandling i tvistemål. En- domarkompetensen ändras inte, dvs. tingsrätten ska även fortsätt- ningsvis vara domför med en domare om parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, målet är av enkel beskaffenhet eller huvudförhandlingen hålls i förenklad form. Även mål om mindre värden (förenklade tvistemål) ska handläggas av en ensam domare också framöver. I annat fall ska rätten enligt förslaget bestå 
 277 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 av två domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 
 Enligt förslaget kommer två domare att kunna avgöra mål som i dag avgörs av tre domare men som inte är de mest omfattande eller komplicerade målen. Det innebär att den tredje domaren, som annars skulle ha deltagit i avgörandet, frigörs och kan handlägga andra mål. Fler tvistemål kommer därmed att kunna sättas ut till huvudförhandling per år. Det innebär effektivitetsvinster och kost- nadsbesparingar för staten. För parterna innebär det en snabbare tvistemålsprocess. Förslaget bidrar till ett effektivare utnyttjande av statens resurser. 
 Det är svårt att i detalj beräkna vilka besparingar som staten kan göra med den ändrade domförhetsregeln. Ett sätt att belysa statens kostnader är att beräkna vilken betydelse förslaget har för statens kostnader för domarlöner. 
 Beräkningarna bygger på det antal mål som avgörs per år efter huvudförhandling. På grund av svårigheten att uppskatta vilken inverkan som inför huvudförhandlingen förlikta eller återkallade mål har på domstolarnas kostnader lämnas dessa utanför. Beräk- ningarna baseras således på ett antal antaganden utifrån tillgänglig statistik över mål som avgörs i juristkollegial sammansättning år 2011 och blir en ganska grov uppskattning. 
 Under år 2011 avgjordes ungefär 2 800 dispositiva tvistemål efter huvudförhandling. Av dessa avgjordes cirka 1 600 mål av en ensam domare, varav ungefär 300 utgjordes av förenklade tvistemål som alltid handläggs av en domare. Cirka 1 100 tvistemål avgjordes av tre domare. Endast några enstaka tvistemål hade en huvudför- handlingstid som, enligt utredningens förslag, motiverar en samman- sättning med tre domare. Det är dock inte endast huvudförhand- lingstiden som avgör tingsrättens sammansättning enligt vårt för- slag. Uppskattningsvis kan det vara fråga om som mest hundra mål per år som enligt förslaget bör avgöras av tre domare. 
 Detta innebär att en stor andel av de mål som i dag avgörs av tre domare i stället kan avgöras av två domare om förslaget genomförs. Grovt räknat kan man utgå från att 1 000 tvistemål per år kan av- göras av två domare. Sannolikt kan ungefär hälften av tvådomar- målen klaras av på två huvudförhandlingsdagar. Om således 1 000 huvudförhandlingsdagar per år försvinner för den tredje domaren kan det sägas innebära en besparing om 2,5 miljoner kronor per år vid en genomsnittlig dagslön för en domare om cirka 2 500 kronor, exklusive arbetsgivaravgifter och sociala avgifter. I uppskattningsvis 
 278 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 en fjärdedel av tvådomarmålen räcker det med en huvudförhand- lingsdag. Det innebär besparingar i storleksordningen drygt en halv miljon kronor. Nästan två miljoner kronor uppskattas för den återstående fjärdedelen som kräver tre förhandlingsdagar eller mer. Till detta ska läggas den tid som bortfaller avseende överläggning och domskrivning för den tredje domaren. 
 Besparingarna kan således uppskattas till i vart fall 5 miljoner kronor per år. Med arbetsgivaravgifter och sociala avgifter närmar sig siffran 8 miljoner kronor. 
 De flesta tvistemål avgörs dock inte efter huvudförhandling. I våra beräkningar finns alltså inte medräknat det stora antal bokade tresitsförhandlingar som faller bort före huvudförhandlingen. Med vårt förslag följer att mer huvudförhandlingstid frigörs och fler dispositiva tvistemål som ska avgöras i kollegial sammansättning kan avgöras per år. De effektivitetsvinster som förslaget innebär – och de kostnadsbesparingar som följer med det – är svåra att mäta men torde enligt utredningens bedömning vara betydande. 
 Enligt utredningens mening innebär förslaget ett effektivare sätt att utnyttja statens resurser. 
 Förutom de rent ekonomiska effekterna kommer som framgått kommer förslaget att medföra snabbare handläggningstider för tvistemålen. På flera håll har tingsrätterna långa handläggningstider på grund av att antalet huvudförhandlingstider inte räcker till. Detta kommer att förändras om förslaget genomförs. Det kommer alltså att bli väsentligt mycket lättare att få ut tvistemål till huvudför- handling i nära anslutning till att förberedelsen i målet är färdig. En snabbare domstolsprocess har stor betydelse för parterna, inte minst för den som har ett berättigat anspråk. En effektiv och snabb hand- läggning får i sin tur betydelse för allmänhetens förtroende för rättsväsendet. 
 En förutsättning för de positiva konsekvenser som nu beskrivits är att antalet domare på tingsrätterna inte minskas. 
 279 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2012:93 
  
 6.3.4 
  
 Förslag som rör hovrättsprocessen 
  
 Bedömning: 
  
 1. 
  
 En ökad användning av hänvisning till ljud- och bildupptag- ningar medför inga kostnadsökningar för staten. Det innebär effektivare och smidigare hovrättsprocesser och minskade kostnader för staten. 
  
 2. 
  
 Förslagen som innebär att hovrätten kan hänskjuta en pre- judikatfråga till Högsta domstolen och att Högsta domstolen direkt kan pröva en prejudikatfråga stärker Högsta domstolens prejudikatbildande roll. Det har betydelse för rättsutveck- lingen. Förslagen innebär inga kostnadsökningar för staten. 
  
 Skälen för bedömningarna 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar i hovrätten 
 I avsnitt 3.4.2 framhåller utredningen att hänvisning i hovrätten till ljud- och bildupptagningar från tingsrättsförhören bör användas i större utsträckning. 
 Hänvisning till ljud- och bildupptagningar innebär en effek- tivare och smidigare hovrättsprocess. Genom att använda hänvis- ning till alla eller några av ljud- och bildupptagningarna i omfatt- ande mål, främst brottmål med många professionella aktörer, kom- mer planering och utsättning av sådana huvudförhandlingar att förenklas och antalet huvudförhandlingsdagar minska. I en del mål har åklagare och ombud, som själva som deltagit i tingsrätten, en tillräckligt klar bild av bevisningens innehåll att någon nämnvärd genomgång av ljud- och bildupptagningarna inte behövs. I de mål det behövs en genomgång av upptagningarna kan det många gånger gå snabbare än vid en regelrätt uppspelning inför sittande rätt. Användning av hänvisning innebär därför effektivitetsvinster i form av frigjord tid för åklagare och advokater som kan utföra annat arbete. Statens kostnader för advokater och andra biträden kommer därmed att minska. Här finns alltså en besparingspoten- tial, men någon närmare beräkning är mycket svårt att göra. Motiven för utredningens bedömning att hänvisning ska användas mer är inte heller ekonomiska. 
 280 
  
 SOU 2012:93 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 Högsta domstolens prejudikatunderlag 
 För att stärka prejudikatunderlaget föreslår utredningen i avsnitt 3.4.1 dels att hovrätten ska kunna hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen, dels att Högsta domstolen ska kunna pröva en pre- judikatfråga direkt utan att först meddela prövningstillstånd i hov- rätten. Förslagen bidrar till att öka Högsta domstolens prejudikat- underlag. Detta stärker Högsta domstolens prejudikatbildande roll och har betydelse för rättsutvecklingen. 
 Förslagen innebär inga kostnadsökningar för staten. 
  
 6.4 
  
 Övriga konsekvenser 
  
 Några andra konsekvenser av det slag som anges i förordningarna bedöms inte följa med de förslag och bedömningar som utred- ningen gjort. 
 Den föreslagna regleringen överensstämmer med de skyldigheter som följer av Sveriges anslutning till Europeiska unionen. 
 281 
 7 Författningskommentar 
  
 7.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 
  
 1 kap. 3 a § 
 Vid huvudförhandling i tvistemål  
 gäller följande,  
 om annat inte är föreskrivet. 
 Tingsrätten är domför med  
 en lagfaren domare  
 om 
  
 1. 
  
 parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 
  
 2. 
  
 målet är av enkel beskaffenhet, eller 
  
 3. 
  
 huvudförhandlingen hålls i förenklad form. 
  
 I annat fall än som avses i andra stycket ska rätten bestå av två lagfarna domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 
 Består rätten av  
 flera  
 lagfarna domare och inträffar förfall för  
 en  
 av  
 dem  
 sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten  
 ändå  
 dom- för. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om tingsrättens domförhet vid huvudförhandling i tvistemål. Ändringarna i bestämmelsen behand- las i avsnitt 3.3. 
 I  
 andra stycket  
 regleras under vilka förutsättningar som tings- rätten är domför med en ensam domare. Stycket motsvarar andra och tredje styckena i nuvarande lydelse av paragrafen och innebär ingen förändring i sak i förhållande till gällande rätt. Mål av enkel beskaffenhet ska således bedömas som tidigare (se bl.a. prop. 1988/89:95 s. 75, RH 1986:81 I och II, RH 1999:54 och RH 2009:50). Avsikten är alltså inte att det ska ske någon överströmning av mål som enligt nuvarande ordning kan avgöras av en domare till mål som bör avgöras av två domare 
 Bestämmelsen i  
 tredje stycket  
 reglerar vad som gäller om målet inte kan avgöras av en ensam domare. Då ska rätten bestå av två 
 283 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 lagfarna domare om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 
 Med denna reglering finns det inte någon huvudregel i fråga om tingsrättens sammansättning. Sammansättningen ska avgöras efter vad som krävs i det enskilda målet. Det är målets omfattning och beskaffenhet som ska beaktas vid bedömningen om det ska vara två eller tre domare. Det som kan få betydelse är bl.a. beräknad tids- åtgång för huvudförhandlingen, bevisningens omfattning och karak- tär samt svårighetsgraden på rättsfrågorna. Om en huvudförhand- ling beräknas pågå mer än fyra veckor är det en omständighet som kan tala för att det krävs tre domare. Detsamma gäller förekomsten av mycket omfattande bevisning eller komplicerad bevisning. Mycket intrikata rättsfrågor och betydelsefulla prejudikatfrågor är andra exempel. Tredomarsammansättningen ska alltså förbehållas de verkligt omfattande eller komplicerade målen. 
 Denna exemplifiering är givetvis inte uttömmande. Rätten ska göra en samlad bedömning av målets omfattning och beskaffenhet i varje enskilt fall. 
 Det är rätten som avgör antalet ledamöter i den juristkollegiala sammansättningen. Parternas synpunkter ska inhämtas, exempelvis genom att parterna anmodas ange vilka skäl som talar för tre eller två domare. Ett naturligt tillfälle – liksom för frågan om det räcker med en domare – är vid det sammanträde för muntlig förberedelse då huvudförhandlingen bokas och planeras. De skäl som parterna anfört i fråga om sammansättningen har naturligtvis ofta betydelse för bedömningen men någon vetorätt föreligger inte. Parterna kan ha processtaktiska och andra skäl för att välja en mindre eller större sammansättning, varför endast den sakliga tyngden av deras skäl bör få inverka på rättens val av sammansättning. 
 I  
 fjärde stycket  
 anges vad som gäller vid förfall för en domare vid en sammansättning om två eller tre domare. Rätten förblir då dom- för med en respektive två domare. 
 I tingsrättsinstruktionen görs ändringar beträffande vilka kate- gorier av domare som ska kunna delta i kollegial sammansättning. En nyhet där är att varken fiskaler, notarier eller beredningsjurister ska kunna delta i tresitsmål. En assessor får delta som tredje leda- mot. Det hittillsvarande behovet av mindre erfarna domare i tre- sitsar kommer därmed att upphöra till förmån för en generellt sett starkare sammansättning. Vid behov ska den som har varit ordi- Whitaker domare få tjänstgöra som ordförande i tresits. 
 284 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 I tvådomarmålen ska ordföranden vara ordinarie domare i tings- rätten eller av regeringen för viss tid anställd lagman eller chefsråd- man i tingsrätten. Om det behövs får hovrätten förordna en ordi- Whitaker domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordförande. Den andra ledamoten ska vara eller ha varit ordinarie domare, vara eller ha varit av regeringen för viss tid anställd lagman eller rådman, vara hyresråd, vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, ha tjänst- gjort som adjungerad ledamot i hovrätt eller kammarrätt minst ett år och bedömts vara lämplig att anställas som assessor, eller vara tingsfiskal. Den andra ledamoten kan alltså inte vara en notarie eller en beredningsjurist. 
 6 kap. 6 a § 
 Det som iakttas vid syn får dokumenteras genom en ljud- och bild- upptagning. 
 I tingsrätt ska det som iakttas vid syn på stället dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. 
 Bestämmelsen innehåller bestämmelser om dokumentation av syn. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.1.1. 
 Paragrafen innehåller ett nytt  
 andra stycke 
 . Där har införts en bestämmelse som innebär att en tingsrätt som huvudregel ska doku- mentera vad som iakttas vid syn på stället genom en ljud- och bild- upptagning. Den motsvarar därmed vad som gäller beträffande dokumentation av förhör som lämnas i bevissyfte i tingsrätt (6 kap. 6 §). Rätten bör i normalfallet kunna utgå från att dokumentation vid syn på stället ska ske genom en ljud- och bildupptagning. Exempel på särskilda skäl som kan göra att synen inte ska doku- menteras på detta sätt är om tekniken inte fungerar eller inte finns tillgänglig. Rätten bör i sådana situationer ändå kunna genomföra synen och dokumentera sina iakttagelser genom anteckningar i protokollet eller på annat lämpligt sätt. 
 285 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 35 kap. 13 § 
 Vid huvudförhandlingen  
 ska  
 de bevis som har tagits upp utom huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse  
 att så sker  
 och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där förlikning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna begär det.  
 Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp inför rätta, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. 
  
 Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp bevisning, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse  
 att så sker.  
 Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av för- höret vid tingsrätten får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. Ett bevis som avses i detta stycke får tas upp på nytt även utan begäran av part. 
 I Högsta domstolen får de bevis som har tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det finns synnerliga skäl. 
 Om ett bevis inte tas upp på nytt  
 ska  
 det läggas fram på lämpligt sätt. 
 Bestämmelsen reglerar under vilka förutsättningar som ett tidigare upptaget bevis ska tas upp på nytt vid en huvudförhandling och hur rätten ska förfara när beviset inte tas upp på nytt. Första stycket avser bevis som tagits upp utom huvudförhandling, andra stycket mål som överklagats till hovrätten och tredje stycket processen i Högsta domstolen. Fjärde stycket reglerar vad som gäller om ett bevis inte tas upp på nytt. Ändringarna i paragrafen behandlas i avsnitt 3.2.4. 
 I  
 första stycket  
 regleras den situationen att bevis har tagits upp utom huvudförhandlingen. Av första meningen följer att beviset ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse att så sker. Härmed är endast avsett en språklig ändring i förtydligande syfte. 
 När det särskilt gäller muntliga bevis har i tredje meningen ett tillägg gjorts för sådana bevis som kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning. Tillägget innebär att bevisningen i sådant fall får tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas till den som redan har hörts. Nytt förhör skulle kunna bli aktuellt om det efter bevisupptagningen har tillkommit någon ny omständighet 
 286 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 eller någon ny bevisning från motparten, som har betydelse för det redan upptagna förhöret. Det skulle också kunna bli aktuellt om det uppstår oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga (jfr prop. 2004/05:131) Till ledning för den nya bestämmelsens tillämp- ning kan tjäna de uttalanden om förutsättningarna för tilläggs- förhör som framgår av bilagan till protokoll från presidentmötet i Svea hovrätt den 17 juni 2010 (bilaga 3 i Del 2). 
 Bestämmelsen gäller vid vittnesförhör (36 kap. 19 § RB), vid förhör med part och med målsägande som inte för talan (37 kap. 3 § RB) samt vid förhör med sakkunnig (40 kap. 11 § RB). Den gäller också i samband med en inställd förhandling (43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB) och när rätten tagit upp bevis under förundersök- ning i brottmål (23 kap. 13 § RB) eller till framtida säkerhet (23 kap. 15 § RB). Den gäller även i fråga om huvudförhandling i hovrätten och Högsta domstolen. 
 I  
 andra och fjärde styckena  
 har endast språkliga ändringar gjorts. 
 36 kap. 16 § 
 Ett vittne  
 ska  
 lämna sin berättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. 
 Vid ett vittnesförhör får det som vittnet tidigare har berättat in- för rätta eller inför åklagare eller polismyndighet läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon tidigare har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som tidigare har hörts inför rätta och har det förra förhöret dokumen- terats genom en ljud- och bildupptagning,  
 ska  
 dock förhöret in- ledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämp- ligt. 
 Paragrafen innehåller regler om formerna för att lägga fram vittnes- bevisning. Genom hänvisningar gäller bestämmelserna vid förhör med part eller målsägande som inte för talan samt vid förhör med sakkunnig (37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Ändringarna i para- grafen har behandlats i avsnitt 3.2.4. 
 I  
 första stycket  
 har endast gjorts en språklig ändring. 
  
 Andra stycket  
 andra meningen avser situationer när ett vittne som ska höras vid huvudförhandlingen har hörts inför rätta tidigare 
 287 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 och förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning. Bestämmelsen har ändrats så att förhöret i dessa fall inleds med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt. Oavsett om sådant förhör hålls i tingsrätt eller i hovrätt ska för- höret som utgångspunkt hållas som ett tilläggsförhör. 
 Exempel på när ett sådant förfarande kan vara olämpligt är när det tidigare förhöret helt förlorat sin aktualitet. Ett typexempel kan vara att en tilltalad som helt förnekat närvaro på en brottsplats numera vidgår närvaro men har andra invändningar mot åtalet. Ett annat exempel är när upptagningen av någon anledning inte finns tillgänglig vid huvudförhandlingen och värdet av en uppspelning inte står i proportion till de olägenheter som ett uppskjutande av huvudförhandlingen skulle innebära (jfr prop. 2004/05:131 s. 237). I fall när det finns grundad anledning att tro att en förhörsperson kommer att ändra sina uppgifter på grund av påtryckningar kan det dock inte anses olämpligt att inleda förhöret med en uppspelning. 
 Bestämmelsen gäller när förhör tas upp på nytt med ett vittne som tidigare hörts utom huvudförhandling (35 kap. 13 § första stycket RB) eller när förhöret tas upp på nytt vid en ny huvud- förhandling (43 kap. 13 a § och 46 kap. 13 a § RB). Den gäller även vid huvudförhandling i hovrätt och Högsta domstolen (50 kap. 17 § första stycket, 51 kap. 17 § första stycket och 55 kap. 15 § RB). 
 36 kap. 19 § 
 Förhör med ett vittne får  
 hållas  
 utom huvudförhandling, 
  
 1. 
  
 om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, 
  
 2. 
  
 om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kost- nader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till be- tydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen, 
  
 3. 
  
 om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvud- förhandling,  
  
 eller 
  
 4. 
  
 om vittnet inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och det inte är olämpligt. 
  
 288 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om vittnesförhör som tas upp utom huvudförhandling. Genom hänvisningar gäller bestämmel- serna även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkunniga (37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Ändringarna i para- grafen har behandlats i avsnitt 3.2.4. 
 I första ledet, punkterna  
 1–3, 
  har endast har endast språkliga änd- ringar gjorts. 
 Fjärde punkten är ny. Den innebär en utvidgning av rättens möj- ligheter att ta upp vittnesförhör utom huvudförhandling. Bestäm- melsen är tillämplig i situationer när det föreligger hinder mot huvudförhandlingen och denna ställs in (43 kap. 3 § andra stycket och 46 kap. 6 § andra stycket RB). Rätten kan då ta upp vittnes- förhör, partsförhör, förhör med målsägande som inte för talan och förhör med sakkunniga. Avsikten är naturligtvis inte att den nya regeln ska inskränka domstolens nuvarande möjligheter att genom- föra huvudförhandlingen och avgöra målet i den tilltalades utevaro. 
 Exempel på situationer när det kan vara olämpligt att ta upp förhöret i samband med den inställda förhandlingen är om rätten redan vid det tillfället gör bedömningen att ljud- och bildupptag- ningen av förhöret helt kommer att förlora sin aktualitet och ett helt nytt förhör kommer att krävas vid huvudförhandlingen (jfr kommentaren till 36 kap. 16 § RB). 
 Parternas – och i förekommande fall försvararnas och biträdenas 
 – synpunkter på handläggningsfrågan bör inhämtas. Det är dock rätten som avgör om bevisupptagning ska ske i anslutning till den inställda förhandlingen. Om den tilltalade inte är närvarande bör dennes försvarare, om en sådan är förordnad, normalt vara närvarande. Finns inte försvarare är det många gånger fråga om mål som kan avgöras i den tilltalades utevaro, varvid bevisupptagning utom huvudförhandling inte är aktuellt. Formellt krävs inte att den tilltalade är delgiven kallelse till förhandlingen för att bevisupp- tagning ska få ske. Inte heller krävs att denne är delgiven stämning, även om det många gånger anses lämpligt. Ställningstagandet bör styras av insikten om att en förhörspersons minnesbild normalt förbleknar med tiden och därför bör dokumenteras så tidigt som möjligt. Tillbörlig hänsyn ska tas till förhörspersonens intresse av att få lämna sin utsaga som planerat och slippa upprepade inställ- elser. 
 Bevisningen tas i dessa fall upp av ensamdomare. De nämnde- män som i förekommande fall skulle deltagit i den inställda för- handlingen deltar alltså inte. Det är lämpligt men inte nödvändigt 
 289 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 att det är ordföranden i den inställda huvudförhandlingen som leder bevisupptagningen. 
 Bestämmelser om framläggande av bevis som tagits upp utom huvudförhandling finns i 35 kap. 13 § RB. Om beviset tas upp på nytt kommer det många gånger att ske i form av ett tilläggsförhör enligt 36 kap. 16 § RB. 
 42 kap. 16 § 
 Rätten  
 ska  
 göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på,  
 om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt.  
 Rätten får förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna  
 ska  
 innan förberedelsen av målet avslutas beredas tillfälle att yttra sig över sammanställ- ningen. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om skriftliga sammanställningar av parternas ståndpunkter. Ändringarna i bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.2.2. Praktiska exempel på sammanställningar finns i bi- laga 2 i Del 2. 
 Bestämmelsen har skärpts och gjorts överensstämmande med bestämmelsen om tidsplan (42 kap. 6 § RB). Till skillnad från vad som hittills gällt ska rätten göra en sammanställning om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Det innebär att i de allra flesta fall ska en samman- ställning upprättas, dvs. även i mål som inte är alltför omfattande. Sammanställningen har betydelse för möjligheten att fixera processen och använda hänvisningsmetoden vid huvudförhandlingen och den är, rätt utnyttjad, till stor hjälp vid domskrivningen. Endast i mycket enkla mål tjänar en sammanställning många gånger inget syfte och kan då anses obehövlig. 
 I övrigt har endast språkliga förändringar gjorts. 
 290 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 43 kap. 8 § 
 Sedan parterna utvecklat sin talan,  
 ska  
 bevisningen läggas fram. 
  
 Ska  
 en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan vittnes- bevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. 
 Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till  
 ljud- och bildupptagningar och andra  
 handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
 Paragrafen reglerar ordningen för huvudförhandlingens genom- förande. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.3. Motsvarande änd- ringar har gjorts i 46 kap. 6 §. Se även 50 kap. 19 § och 51 kap. 19 §. 
 I  
 första och andra styckena  
 har endast språkliga förändringar gjorts. 
 I  
 tredje stycket  
 har den förtydligande ändringen gjorts att bevis- ningen kan läggas fram genom hänvisning, inte bara till skriftliga handlingar i målet, utan även till ljud- och bildupptagningar. Någon materiell ändring är inte avsedd. 
 43 kap. 13 § 
 Vid fortsatt huvudförhandling  
 ska  
 handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen. 
 Paragrafen motsvarar tidigare 43 kap. 13 § första stycket och reg- lerar förfarandet vid en fortsatt huvudförhandling. Ändringen be- handlas i avsnitt 3.2.4 och innebär endast en språklig ändring samt den redaktionella förändringen att bestämmelserna i tidigare 13 § delats upp i två paragrafer. Bestämmelserna i tidigare andra stycket har förts över till den nya 13 a §. 
 43 kap.  
 13 a § 
  
 Vid en ny huvudförhandling  
 ska  
 målet företas till fullständig hand- läggning. Bevis, som har tagits upp vid  
 den  
 tidigare  
 handläggningen 
 ,  
 ska  
 tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse  
 att så sker  
 och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I mål där förlikning om saken är tillåten får dock förnyad bevisupptag- 
 291 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 ning ske endast om någon av parterna begär det.  
 Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
  
 Om ett bevis inte tas upp på nytt,  
 ska  
 det läggas fram på lämp- ligt sätt. 
 Paragrafen är ny och reglerar förfarandet vid ny huvudförhandling. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.4. 
 Paragrafen motsvarar tidigare 43 kap. 13 § andra stycket. Av  
 första stycket  
 första till tredje meningarna framgår att vid en ny huvud- förhandling måste målet företas till fullständig handläggning. Bevis som tagits upp tidigare ska tas upp på nytt vid den nya huvudför- handlingen om rätten finner att det är av betydelse att så sker. I dis- positiva tvistemål får förnyad bevisupptagning ske endast om någon av parterna begär det. Här har endast språkliga ändringar gjorts. 
 I fjärde meningen regleras genom en ny bestämmelse det fallet att ett förhör har dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning. Om förhöret kan läggas fram genom en sådan upptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Bestämmelsen överensstämmer med reglerna i 35 kap. 13 § första stycket om förhör som tagits upp utom huvudförhandlingen. Se i övrigt kommentaren till den bestämmelsen vad gäller frågan om ytterligare frågor behöver ställas. Om förhöret tas upp på nytt finns bestämmelser i 36 kap. 16 § som innebär att förhöret ofta kan hållas genom ett tilläggsförhör. 
 Motsvarande bestämmelse har införts i 46 kap. 13 a §, se även kommentaren till den bestämmelsen. 
 I  
 andra stycket 
 , som motsvaras av sista meningen i tidigare lyd- else, har endast en språklig förändring gjorts. 
 46 kap. 6 § 
 Vid huvudförhandlingen  
 ska  
 åklagaren framställa sitt yrkande. Den tilltalade  
 ska  
 kort ange sin ståndpunkt och grunden för den. Åklag- aren  
 ska  
 därefter utveckla sin talan. Målsäganden och den tilltalade  
 ska  
 i den mån det behövs beredas tillfälle att utveckla sin talan. 
 Därefter  
 ska  
 målsäganden och den tilltalade höras och annan bevisning läggas fram. Förhör med målsäganden och den tilltalade 
 292 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 bör äga rum innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. 
 Om huvudförhandling hålls trots att målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande,  
 ska  
 rätten i den mån det behövs se till att det som han eller hon tidigare har anfört läggs fram ur hand- lingarna. 
 Framställningar enligt första och tredje styckena samt framlägg- ande av bevisningen får ske genom hänvisningar till  
 ljud- och bild- upptagningar och andra  
 handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om huvudförhandlingens yttre förlopp. Ändringen behandlas i avsnitt 3.2.3. 
 I  
 första till tredje  
 styckena har endast språkliga ändringar gjorts.  
 Fjärde stycket  
 har ändrats på motsvarande sätt som de bestäm- 
 melser för tvistemål som finns i 43 kap. 8 § (se kommentaren till den paragrafen). 
 46 kap. 13 § 
 Vid fortsatt huvudförhandling  
 ska  
 handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen. 
 Paragrafen motsvarar tidigare 46 kap. 13 § första stycket och reg- lerar förfarandet vid en fortsatt huvudförhandling. Ändringen be- handlas i avsnitt 3.2.4 och innebär endast en språklig ändring samt den redaktionella förändringen att bestämmelserna i tidigare 13 § delats upp i två paragrafer. Bestämmelserna i tidigare andra stycket har förts över till den nya 13 a §. 
 46 kap.  
 13 a § 
  
 Vid  
 en  
 ny huvudförhandling  
 ska  
 målet företas till fullständig hand- läggning. Bevis, som  
 har tagits upp  
 vid  
 den  
 tidigare  
 handläggningen, ska  
 tas upp på nytt, om rätten finner  
 att det är  
 av betydelse  
 att så sker  
 och det inte finns  
 något  
 hinder mot att ta upp beviset.  
 Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, 
  
 293 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. 
 Om ett bevis inte tas upp på nytt 
 , ska  
 det läggas fram på lämp- ligt sätt. 
 Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om förfarandet vid en ny huvudförhandling. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.4. 
 Paragrafen motsvarar tidigare 46 kap. 13 § andra stycket. Av  
 första stycket  
 första och andra meningarna framgår att vid en ny huvud- förhandling måste målet företas till fullständig handläggning. Bevis som har tagits upp vid huvudförhandlingen ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse att så sker. Här har endast språk- liga ändringar gjorts. 
 I tredje meningen regleras genom en ny bestämmelse det fallet att det aktuella förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning. Om förhöret kan läggas fram genom en sådan upp- tagning får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor be- höver ställas. Bestämmelsen överensstämmer med 35 kap. 13 § första stycket om förfarandet vid huvudförhandlingen beträffande bevis som tagits upp utom huvudförhandlingen, se kommentaren till den bestämmelsen vad gäller frågan om ytterligare frågor behöver ställas. 
 Bestämmelsen är tillämplig i flera situationer där bevis har tagits upp vid en tidigare handläggning. Det kan exempelvis inträffa att en huvudförhandling påbörjas och muntlig bevisning tas upp men ett vittne som är kallat till en senare tidpunkt inte infinner sig. Det kan då ibland bli nödvändigt med en ny huvudförhandling. Det kan även inträffa förfall eller jäv för domare eller nämndemän under pågående rättegång så att en ny huvudförhandling måste hållas. Om rätten beslutat om rättspsykiatrisk undersökning när övertygande bevisning förebringats om den tilltalades skuld måste som regel en ny huvudförhandling hållas om ny bevisning åberopas innan dom- stolen meddelat dom. Ny huvudförhandling kan också bli aktuell om hovrätten undanröjt tingsrättens dom och återförvisat målet till tingsrätten för fortsatt handläggning. Ibland kan det inträffa att deldom meddelas, exempelvis beträffande en tilltalad, och ny huvud- förhandling hålls vid ett senare tillfälle mot den eller de andra till- talade i målet. 
 I grunden föreligger samma situation när det visserligen inte är fråga om en ny huvudförhandling i målet men redan upptagen munt- lig bevisning åberopas vid skilda handläggningar. Exempelvis före- 
 294 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 ligger en sådan situation när en rättegång har avslutats mot en eller flera tilltalade och dom har meddelats, varefter det väcks åtal mot ytterligare en medtilltalad. Bevis som tagits upp i det första målet kan då aktualiseras även i det nya målet. Det kan även vara fråga om fall där ett vittne ska höras i flera mål mot olika tilltalade men be- träffande samma sak eller där det på något annat sätt blir aktuellt att förhör som tagits upp i ett mål åberopas i ett annat. I dessa fall finns inte uttryckligt reglerat i rättegångsbalken hur rätten ska för- fara med bevisningen. Rätten kan då tillämpa bestämmelserna om ny huvudförhandling analogt. 
 Om beviset tas upp på nytt kan förhöret många gånger hållas som ett tilläggsförhör enligt 36 kap. 16 § andra stycket. 
 I  
 andra stycket,  
 som motsvaras av sista meningen i tidigare lydelse, har endast språkliga förändringar gjorts. 
 49 kap.  
 14 b § 
  
 I 56 kap.  
 13–15 
  §§ finns bestämmelser om att hovrätten får hänskjuta en fråga till prövning av Högsta domstolen innan frågan om pröv- ningstillstånd avgörs. 
 Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 3.4.1. Den innehåller en hänvisning till de nya reglerna i 56 kap. 13 § andra stycket om att hovrätten får hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen. Paragrafen har utformats efter mönster av bestämmelsen i 42 kap. 17 a §. 
 50 kap. 19 § 
 Sedan parterna utvecklat sin talan,  
 ska  
 bevisningen läggas fram. Om huvudförhandlingen  
 hålls  
 trots att klagandens motpart uteblivit,  
 ska  
 hovrätten se till att den bevisning som han eller hon lagt fram i tingsrätten läggs fram ur handlingarna i den utsträckning bevis- ningen har betydelse för målet i hovrätten. Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till  
 ljud- och bildupptagningar och andra  
 handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
 Om inte särskilda skäl föranleder annat, bör ett av tingsrätten upptaget bevis, som inte enligt 35 kap. 13 §  
 ska  
 tas upp på nytt, 
 295 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 läggas fram innan bevis som rör samma omständighet omedelbart tas upp av hovrätten. Finns det flera bevis i fråga om samma om- ständighet, bör dessa läggas fram i ett sammanhang. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om de yttre formerna för hur bevisningen läggs fram vid huvudförhandling i hovrätt. Ändringen behandlas i avsnitt 3.2.3. 
 Av  
 andra stycket  
 framgår, i förtydligande syfte, att bevisningen får läggas fram genom hänvisning, förutom till skriftliga handlingar i målet, även till ljud- och bildupptagningar. Någon materiell för- ändring är inte avsedd. Se även 43 kap. 8 § och 51 kap. 19 §. 
 I övrigt har endast språkliga förändringar gjorts. 
 50 kap. 21 § 
 Uteblir klaganden från sammanträde för huvudförhandling, förfaller överklagandet. Detsamma gäller om en klagande som förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud och  
 det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller 
 . 
 Uteblir klagandens motpart och har vite förelagts honom  
 eller henne 
 , får hovrätten, när förlikning om saken inte är tillåten, i stället för att förelägga nytt vite besluta att han  
 eller hon ska  
 hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag. Detsamma gäller om klagandens motpart inställer sig endast genom ombud när han  
 eller hon  
 förelagts vid vite att infinna sig personligen. 
 Har vite förelagts klagandens motpart eller  
 ska  
 han  
 eller hon  
 hämtas till rätten och kan  
 denne  
 inte hämtas, får dock målet av- göras trots att han  
 eller hon  
 inställt sig endast genom ombud eller uteblivit. Ett mål får också avgöras om klaganden har förelagts att infinna sig personligen men inställt sig endast genom ombud. 
 Paragrafen behandlar den situationen att en part uteblir från eller inte infinner sig personligen till en huvudförhandling i tvistemål i hovrätten. Ändringen behandlas i avsnitt 3.4.2. Motsvarande änd- ring har gjorts i 51 kap. 21 §. 
 Av  
 första stycket  
 framgår att överklagandet förfaller om klagan- den uteblir från sammanträde för huvudförhandling. Till skillnad från tidigare gäller detsamma om endast ombudet infinner sig i ett 
 296 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 mål där klaganden ska infinna sig personligen, om det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller. Det innebär att rätten i en sådan situation kan utgå från att klaganden inte står fast vid sitt överklagande. 
 Särskilda skäl mot att överklagandet förfaller kan vara att klag- anden uttryckligen meddelat rätten att han eller hon vill få målet prövat med endast ombudet närvarande. Det måste stå helt klart att detta är klagandens avsikt. Rätten får då i varje enskilt fall bedöma om målet kan prövas i klagandens frånvaro. 
 I  
 andra och tredje styckena  
 har endast språkliga ändringar gjorts. 
 50 kap. 23 § 
 Har det vid huvudförhandling i tingsrätten hållits förhör inför rätten eller syn på stället angående någon viss omständighet och beror av- görandet även i hovrätten av tilltron till den bevisningen, får tings- rättens dom ändras i den delen  
 endast om 
  
 1. 
  
 beviset har lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bildupp- tagning, 
  
 2. 
  
 beviset har  
 tagits upp på nytt vid huvudförhandling i hovrätten 
 , 
  
 eller 
  
 3. 
  
 det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit. 
  
 I paragrafen anges under vilka förutsättningar som hovrätten får ändra tingsrättens dom i sådana fall där avgörandet är beroende av tilltron till viss bevisning. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.4.2. Motsvarande ändring har gjorts i 51 kap. 23 § och 55 kap. 14 §. 
 Paragrafen har ändrats redaktionellt genom att andra ledet av första meningen och andra meningen har uppdelats i punkter. Av första punkten framgår att de bevismedel som avses med den be- stämmelsen inte är begränsade till att avse förhör utan även om- fattar syn på stället. Om syn på stället läggs fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning kan hovrätten ändra tingsrättens dom i den delen även i tilltrossituationer. Av 6 kap. 6 a § andra stycket framgår att syn på stället ska dokumenteras genom ljud- och bild- upptagning om det inte finns särskilda skäl mot det. 
 I övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. 
 297 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 51 kap. 13 § 
 Hovrätten får avgöra målet utan huvudförhandling, om det är uppen- bart att överklagandet är ogrundat. 
 Kan saken utredas tillfredsställande får hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling, 
  
 1. 
  
 om åklagaren har överklagat endast till den tilltalades förmån, 
  
 2. 
  
 om endast den tilltalade  
  
 har  
 överklagat och hans  
 eller hennes  
 ändringsyrkande godtas av motparten, 
  
 3. 
  
 om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller ådöma honom  
  
 eller henne  
 påföljd eller döma till annan påföljd än böter, villkorlig dom eller sådana påföljder i förening, 
  
 4. 
  
 om parterna har begärt att målet  
  
 ska  
 avgöras utan huvudför- handling, eller 
  
 5. 
  
 om ingen av parterna, sedan fråga väckts om avgörande utan huvudförhandling, haft någon invändning mot detta. 
  
 Har i fall som avses i andra stycket  
 1–3 
  en part begärt huvud- förhandling,  
 ska  
 sådan hållas, om det inte är obehövligt. 
 Med de påföljder som anges i andra stycket 3 likställs vite och, om det inte samtidigt är fråga om förverkande av villkorligt med- given frihet från fängelsestraff, förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 brottsbalken. Det som sägs i andra stycket 3 om villkorlig dom gäller inte villkorlig dom som förenas med föreskrift om sam- hällstjänst. 
 Avser överklagandet även annat än ansvar, får målet avgöras utan huvudförhandling endast om denna talan enligt 50 kap. 13 § får prövas utan huvudförhandling. 
 För prövning som inte avser själva saken behöver huvudför- handling inte hållas. 
 Paragrafen reglerar förutsättningarna för att avgöra ett brottmål på handlingarna i hovrätten. Ändringen behandlas i avsnitt 3.4.3. 
 I  
 första och andra styckena  
 har endast språkliga ändringar gjorts. I  
 tredje stycket  
 anges att om en part har begärt huvudförhand- 
 ling, i de fall som framgår av första stycket första till tredje punkterna, ska förhandling hållas om det inte är obehövligt. Bestämmelsen har mjukats upp genom att det tidigare uppenbarhetskravet har tagits bort. I fler fall än tidigare kommer därför hovrätten att kunna av- göra mål utan huvudförhandling, även när en part har begärt huvud- förhandling. 
 298 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 I övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. 
 51 kap. 17 § 
 I övrigt  
 ska  
 det som sägs i 46 kap.  
 1–5 
  §§, 6 § andra stycket, 8, 9, 11, 13,  
 13 a,  
 16, och 17 §§ tillämpas i fråga om huvudförhandling i hovrätten. Reglerna i 16 § i detta kapitel  
 ska  
 dock tillämpas i fråga om kallelser till huvudförhandling som återupptas efter uppehåll och förelägganden för parterna. 
 När ett mål sätts ut till fortsatt eller ny huvudförhandling, får hov- rätten besluta om lämpliga åtgärder för att målet  
 ska  
 kunna slut- föras vid den förhandlingen. 
 I fråga om sådana åtgärder gäller 10 och 12 §§ i detta kapitel. 
 Paragrafen innehåller bl.a. hänvisningar till vissa regler i 46 kap. om huvudförhandling i tingsrätt som ska tillämpas i fråga om huvud- förhandling i hovrätt. 
 I  
 första stycket  
 har den nya paragrafen 13 a § förts in som en följdändring. 
 I övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. 
 51 kap. 19 § 
 Sedan parterna utvecklat sin talan,  
 ska  
 bevisningen läggas fram. Hovrätten  
 ska  
 se till att den bevisning som har lagts fram i tings- rätten läggs fram ur handlingarna i den utsträckning bevisningen har betydelse för målet i hovrätten. Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till  
 ljud- och bildupptagningar och andra  
 hand- lingar i målet, om rätten finner det lämpligt. 
 Om inte särskilda skäl föranleder annat, bör ett av tingsrätten upptaget bevis, som inte enligt 35 kap. 13 §  
 ska  
 tas upp på nytt, läggas fram innan bevis som rör samma omständighet omedelbart tas upp av hovrätten. Finns det flera bevis i fråga om samma om- ständighet, bör dessa läggas fram i ett sammanhang. 
 299 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 Paragrafen innehåller bestämmelser om de yttre formerna för hur bevisningen läggs fram vid en huvudförhandling i hovrätt. Ändringen behandlas i avsnitt 3.2.3. 
 Paragrafen har ändrats på motsvarande sätt som tvistemåls- bestämmelserna i 50 kap. 19 § (se kommentaren till den paragrafen). 
 51 kap. 21 § 
 Uteblir en enskild klagande från sammanträde för huvudförhand- ling, förfaller överklagandet. Detsamma gäller, om en enskild klag- ande som förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud och  
 det inte finns särskilda skäl mot att överklagandet förfaller 
 . 
 Uteblir en enskild motpart och har vite förelagts honom  
 eller henne 
 , får hovrätten förelägga nytt vite eller besluta att han  
 eller hon ska  
 hämtas till rätten antingen omedelbart eller till en senare dag. Detsamma gäller om en enskild motpart som vid vite förelagts att infinna sig personligen, inställer sig endast genom ombud. 
 Underlåter i mål om allmänt åtal en målsägande, som  
 ska  
 höras i anledning av åklagarens talan, att infinna sig personligen, gäller andra stycket. 
 Om vite har förelagts klagandens motpart eller om denne  
 ska  
 hämtas till rätten och hämtning inte kan ske, får hovrätten avgöra målet trots att han  
 eller hon  
 inställt sig endast genom ombud eller uteblivit. Ett mål får också avgöras om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställt sig endast genom om- bud. 
 Paragrafen behandlar den situationen att en part uteblir från eller inte infinner sig personligen till en huvudförhandling i brottmål i hovrätten. Ändringen behandlas i avsnitt 3.4.2. 
 Paragrafen har ändrats på motsvarande sätt som tvistemåls- bestämmelserna i 50 kap. 21 § (se kommentaren till den paragrafen). 
 Ytterligare exempel på att det i brottmål föreligger särskilda skäl mot att låta överklagandet förfalla kan vara om hovrätten har upp- täckt en felaktighet i tingsrättens dom som bör och kan ändras till den tilltalades förmån. Rätten får i varje enskilt fall bedöma om målet kan prövas i klagandens frånvaro (jfr bl.a. NJA 2009 s. 836). 
 300 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 51 kap. 23 § 
 Har det vid huvudförhandling i tingsrätten hållits förhör inför rätten eller syn på stället angående någon viss omständighet och beror avgörandet även i hovrätten av tilltron till den bevisningen, får tingsrättens dom ändras i den delen  
 endast om 
  
 1. 
  
 beviset har lagts fram i hovrätten genom en ljud- och bildupp- tagning, 
  
 2. 
  
 beviset har  
 tagits upp på nytt vid huvudförhandlingen i hov- rätten, 
  
 3. 
  
 ändringen  
 är till förmån för den tilltalade, eller 
  
 4. 
  
 det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än tingsrätten antagit. 
  
 I paragrafen anges under vilka förutsättningar som hovrätten får ändra tingsrättens dom i sådana fall där avgörandet är beroende av tilltron till viss bevisning. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.4.2. 
 Paragrafen har ändrats på motsvarande sätt som tvistemåls- bestämmelserna i 50 kap. 23 § (se kommentaren till den paragrafen). 
 54 kap.  
 12 a § 
  
 Om överklagandet gäller prövningstillstånd i hovrätt och målet inne- håller en sådan prejudikatfråga som avses i 11 § första stycket får Högsta domstolen, om prövningstillstånd meddelas i Högsta dom- stolen, besluta att frågan ska prövas av Högsta domstolen. I avvaktan på denna prövning ska frågan om meddelande av prövningstillstånd i hovrätten vila. 
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om möjlighet för Högsta domstolen att direkt pröva en prejudikatfråga. Den behandlas i avsnitt 3.4.1. 
 I överklagade mål där hovrätten vägrat prövningstillstånd och målet innehåller en prejudikatfråga kan Högsta domstolen besluta att frågan ska prövas av direkt av Högsta domstolen, dvs. utan att prövningstillstånd i hovrätt först beviljas. Frågan om prövnings- tillstånd i hovrätten vilar under tiden. Det är inte ett partiellt pröv- ningstillstånd utan ett tillstånd till prövning av prejudikatfrågan i 
 301 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 Högsta domstolen. Högsta domstolen begränsar således initialt sin prövning till denna fråga. 
 Sedan prejudikatfrågan har avgjorts gör Högsta domstolen be- dömningen om prövningstillstånd ska meddelas i hovrätten eller inte, exempelvis kan skäl för ändringsdispens föreligga när Högsta domstolen gjort en annan bedömning av prejudikatfrågan än tings- rätten. 
 Detta är ett undantag från instansordningens princip. Möjligheten att direkt pröva prejudikatfrågan lär därför komma utnyttjas med viss återhållsamhet. En förutsättning är att frågan är utredd så att Högsta domstolen har ett tillräckligt underlag för att pröva frågan i befintligt skick. 
 55 kap. 8 § 
 Beviljas prövningstillstånd eller krävs inte sådant tillstånd,  
 ska  
 över- klagandet delges motparten med föreläggande att svara skriftligen inom en viss tid, om detta inte redan har skett.  
 Om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat får Högsta domstolen dock genast med- dela dom i målet.  
 I mål om allmänt åtal får överklagandet översändas till åklagaren utan delgivning. Uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress som saknar betydelse för åtalet  
 ska  
 inte framgå av de handlingar som delges den tilltalade i mål om all- mänt åtal. 
 Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i  
 26–28 
  kap. eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får Högsta domstolen omedelbart bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får Högsta domstolen omedelbart besluta att tings- rättens eller hovrättens beslut tills vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får Högsta domstolen ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts. 
 302 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 Paragrafen reglerar frågor om kommunicering av överklagandet med motparten efter överklagande av en dom till Högsta domstolen. 
 I  
 första stycket  
 har införts en bestämmelse som uttryckligen ger Högsta domstolen möjlighet att meddela dom utan att motparten delges överklagandet i fall då det är uppenbart ogrundat. Tidigare har det inte funnits någon sådan bestämmelse. För hovrättsprocessens del fanns dock en sådan i 50 kap. 8 § RB. Bestämmelsen togs bort i samband med  
 EMR-reformen 
  (prop. 2007/08:139 s. 24 och 28). Denna ordning har dock tillämpats av Högsta domstolen, även efter lagändringen som innebar att hovrättsbestämmelsen togs bort (se bl.a. NJA 1986 s. 117, NJA 2002 A 4, NJA 2007 s. 125 och NJA 2011 s. 267). 
 Eftersom hovrättsbestämmelsen inte längre finns har det införts en uttrycklig reglering för förfarandet i Högsta domstolen. 
 55 kap. 11 § 
 Högsta domstolen får utan huvudförhandling avgöra 
  
 1. 
  
 en prejudikatfråga, 
  
 2. 
  
 ett mål i vilket Högsta domstolen med stöd av bestämmel- serna i 12 § i allt väsentligt grundar avgörandet i övrigt på hov- rättens bedömning, 
  
 3. 
  
 ett mål som har tagits upp omedelbart av hovrätten, eller 
  
 4. 
  
 ett sådant mål eller en sådan fråga i ett mål som  
  
 ska  
 avgöras av Högsta domstolen i dess helhet. 
 Beträffande avgörande i övrigt i Högsta domstolen av mål utan huvudförhandling  
 ska  
 i tvistemål 50 kap. 13 § och i brottmål 51 kap. 13 § tillämpas. 
 Paragrafen innehåller regler om avgörandet i Högsta domstolen. Bestämmelsen i  
 första stycket  
 4 har justerats så att det som där an- gavs tidigare beträffande avgörande av Högsta domstolen med nio ledamöter, har tagits bort. 
 Ordningen med s.k. halvplenum, dvs. nio ledamöter, i Högsta domstolen togs bort genom en lagändring år 2009 (jfr prop. 2008/09:117). Någon följdändring gjordes dock inte i denna para- graf. 
 I övrigt har endast språkliga förändringar gjorts. 
 303 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 55 kap. 14 § 
 Har det vid huvudförhandling i lägre rätt hållits förhör inför rätten eller syn på stället angående någon viss omständighet och beror av- görandet även i Högsta domstolen av tilltron till den bevisningen, får hovrättens dom ändras i den delen endast om hovrätten i samma del ändrat tingsrättens dom utan att ta upp beviset vid huvud- förhandling eller ta del av en ljud- och bildupptagning av  
 beviset 
 . En sådan ändring får dock göras 
  
 1. 
  
 om den är till förmån för den tilltalade, eller 
  
 2. 
  
 om det finns synnerliga skäl för att bevisets värde är ett annat än hovrätten antagit. 
  
 Paragrafen anger under vilka förutsättningar Högsta domstolen får ändra hovrättens dom i sådana fall där avgörandet är beroende av tilltron till viss bevisning. Ändringen behandlas i avsnitt 3.4.2. 
 Paragrafen har ändrats på motsvarande sätt som bestämmelserna för hovrättsprocessen som finns i 50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § (se kommentarerna till dessa paragrafer). 
 56 kap. 13 § 
 En tingsrätt får med parternas samtycke hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av Högsta domstolen, när förlikning om saken är tillåten. 
 En hovrätt får, i stället för att meddela prövningstillstånd enligt 49 kap. 14 § 3, hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av Högsta domstolen. I avvaktan på Högsta domstolens prövning ska frågan om meddelande av prövningstillstånd i hovrätten vila. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om hänskjutande av prejudikat- frågor till Högsta domstolen. Ändringen behandlas i avsnitt 3.4.1. 
 I  
 andra stycket  
 har införts en ny bestämmelse som innebär att hovrätten får hänskjuta en prejudikatfråga till Högsta domstolen. Det kan exempelvis bli aktuellt om det finns en fast praxis i den aktuella hovrätten som avviker från praxis i andra hovrätter och det framstår som en onödig omgång att hovrätten dömer av frågan en gång till eller om det redan finns en rikhaltig hovrättspraxis men 
 304 
  
 SOU 2012:93 
  
 Författningskommentar 
  
 inget prejudikat från Högsta domstolen. Bestämmelsen har utfor- mats efter mönster av motsvarande tingsrättsbestämmelse i första stycket. Här regleras dock uttryckligen att frågan om prövnings- tillstånd i hovrätten ska vila i avvaktan på Högsta domstolens prövning. Det krävs prövningstillstånd i Högsta domstolen för att Högsta domstolen ska pröva en sådan hänskjuten fråga (se 56 kap. 14 § RB). Om prövningstillstånd i Högsta domstolen meddelas och prejudikatfrågan prövas ankommer det därefter på hovrätten att pröva om prövningstillstånd ska meddelas i hovrätten eller inte. 
 Genom att prövningstillstånd krävs i Högsta domstolen torde detta undantag från instansordningens princip inte komma att ut- nyttjas i onödan. Om Högsta domstolen inte meddelar prövnings- tillstånd kan det exempelvis bero på att Högsta domstolen anser att hovrätten först bör avgöra prejudikatfrågan, att det inte finns någon intressant prejudikatfråga eller att målet inte är lämpligt för att be- svara frågan. En nackdel här är att Högsta domstolen inte moti- verar ett beslut att vägra prövningstillstånd. Eftersom det finns olika skäl för Högsta domstolen att vägra prövningstillstånd ska hovrätterna inte ta ett nekat prövningstillstånd till intäkt för att prejudikatdispens ska vägras i hovrätten. 
  
 7.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i äktenskapsbalken 
  
 14 kap. 17 § 
 Vid huvudförhandling i äktenskapsmål och mål om underhåll  
 ska  
 tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän, om annat inte följer av 1 kap. 3 a § andra  
 stycket  
 rättegångsbalken. Denna regel gäller även för andra mål som handläggs i samma rättegång. 
 Om en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhand- lingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän. 
 Om det finns skäl för det, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, gäller andra stycket i fråga om domförhet. 
 När nämndemän ingår i tingsrätten,  
 ska  
 ordföranden vid över- läggning redogöra för omständigheterna i målet och innehållet i gällande rätt. Vid omröstning  
 ska  
 först ordföranden och därefter 
 305 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2012:93 
  
 nämndemännen säga sin mening. I övrigt gäller bestämmelserna i rättegångsbalken om överläggning och omröstning i tvistemål. 
 Paragrafen reglerar tingsrättens sammansättning i äktenskapsmål. Ändringen, som behandlas i avsnitt 3.3.6, innebär endast att hänvis- ningen i  
 första stycket  
 till 1 kap. 3 a § RB har följdändrats efter ändringen av den paragrafen. I övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. 
  
 7.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar 
  
 2 kap. 5 § 
 I mål och ärenden där mark- och miljödomstolen är första instans får rätten vid annan handläggning än som avses i 4 § samt vid sammanträde för muntlig förberedelse bestå av en lagfaren domare. Detsamma gäller vid huvudförhandling i fall som avses i  
 – slutbetänkande. [41] 
 Kvinnor och barn i rättens gränsland. [45] 
 Folkbildningens samhällsvärden 
 – En ny modell för statlig utvärdering[72] 
 Utbildning för elever i samhällsvård och fjärr- och distansundervisning. [76] 
 Miljödepartementet 
 Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2012 
 – långsiktig säkerhet, haverier och global utblick. [7] 
 Plan för framtagandet av en strategi för långsiktigt hållbar markanvändning. [15] 
 Mål för rovdjuren. [22] 
 Minska riskerna med farliga ämnen! Strategi för Sveriges arbete för en giftfri miljö. [38] 
 Mot det hållbara samhället – resurseffektiv avfallshantering. [56] 
 4 kap. 6 § miljöbalken. [89] 
 Näringsdepartementet 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
 – den mjuka infrastrukturen på väg. [18] Nationella patent på engelska? [19] 
 Här finns mer att hämta –  
 it-användningen 
  i småföretag. [21] 
 Färdplan för framtiden 
 – en utvecklad flygtrafiktjänst. [27] 
 Vägar till förbättrad produktivitet och innovationsgrad i anläggningsbranschen + Bilagedel. [39] 
 Dammsäkerhet 
 Tydliga regler och effektiv tillsyn. [46] 
 Återvinning av fartyg 
 – underlag för ratificering av Hong Kong- konventionen. [54] 
 Små företag – stora möjligheter med it. [63] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt 
 – förstärkt samordning av förvaltningsgemensamma tjänster. [68] 
 Ökad och säkrare cykling – en översyn av regler ur ett cyklingsperspektiv. [70] 
 Undersökningstillstånd och arbetsplaner. [73] Näringsförbud – tillsyn och effektivitet. [84] 
 Kulturdepartementet 
 Läsarnas marknad, marknadens läsare 
  
 – 
  
 en forskningsantologi. [10] Att angöra en kulturbrygga 
  
 – 
  
 för stöd till nyskapande kultur. [16] 
  
 Mindre våld för pengarna. [23] Kulturmiljöarbete i en ny tid. [37] 
 Stöd till dagstidningar på samiska och meänkieli. [58] 
 Nya villkor för public service. [59] Läsandets kultur. [65] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Kompletterande regler om personuppgifts- behandling på det arbetsmarknadspolitiska området. [4] 
 Förmån och fälla – nyanländas uttag av föräldrapenning. [9] 
 Sänkta trösklar – högt i tak 
 Arbete, utveckling, trygghet. [31] 
 Uppsägningstvister. En översyn av regelverket kring tvister i samband med uppsägning av arbetstagare. [62] 
 Med rätt att delta. Nyanlända kvinnor och anhöriginvandrare på arbetsmarknaden. [69] 
 Främlingsfienden inom oss + Bilagedel. [74] Utbildningsanställning. [80] 
 Arbetshjälpmedel och försäkringsskydd för arbete på lika villkor. + Lättläst + Daisy. [92]