Särskilda spaningsmetoder 
 Särskilda spaningsmetoder 
 Slutbetänkande av Polismetodutredningen 
 Stockholm 2010 
 SOU 2010:103 
 SOU och Ds kan köpas från Burgess kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Burgess Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice. 
 Tryckt av Hanna AB 
 Stockholm 2010 
 ISBN  
 978-91-38-23505-8 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för 
 Justitiedepartementet 
 Genom beslut den 20 december 2007 bemyndigade regeringen chefen för Justitiedepartementet att tillkalla en särskild utredare med upp- drag att överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor angående de brottsbekämpande myndigheternas dolda spanings- och utredningsverksamhet. 
 Särskild utredare har varit chefsrådmannen Long. Professorn Cox (Stockholms universitet) har fr.o.m. den 
 18 mars 2010 varit sakkunnig i utredningen. 
 I utredningen har deltagit ett flertal experter vars namn framgår av bifogad förteckning. 
 Sekreterare i utredningen har varit dåvarande ämnesrådet Hodges (t.o.m. den 31 juli 2010) och hovrättsassessorn Bell. 
 Utredningen har tagit namnet Polismetodutredningen (Ju 2008:01). I januari 2009 överlämnade utredningen delbetänkandet  
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brottsbekämp- 
  
 ningen  
 (SOU 2009:1). 
 Utredningen överlämnar härmed slutbetänkandet  
 Särskilda spanings- metoder  
 (SOU 2010:103). 
 Stockholm i december 2010 
 Long 
 /Martin Persson 
 Förteckning över experter 
 Professorn Cox, Stockholms universitet (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 17 mars 2010) 
 Dåvarande kanslichefen Mendez, Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 12 septem- ber 2010) 
 Sakkunnige Bright, Tullverket (fr.o.m. den 13 mars 2008) 
 Kanslirådet Bennett, Justitiedepartementet (fr.o.m. den 1 juni 2010) 
 Kriminalkommissarien  
 Hoffman, Rikskriminalpolisen (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 20 september 2010) 
 Numera departementsrådet Barker, Justitie- departementet (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 25 januari 2009) 
 Numera ämnesrådet Gutierrez, Justitiedepartementet (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 31 augusti 2010) 
 Numera chefsåklagaren Johnson, Åklagarmyndig- heten (fr.o.m. den 13 mars 2008) 
 Chefsjuristen  
 Carter, Säkerhetspolisen (fr.o.m. den 13 mars 2008) 
 Dåvarande hovrättsrådet Singh, Svea hovrätt (fr.o.m. den 9 december 2009 t.o.m. den 28 april 2010) 
 Dåvarande ämnesrådet Hodges, Justitiedepartementet (fr.o.m. den 1 februari 2008) 
 Kriminalkommissarien Watkins, Rikskriminalpolisen (fr.o.m. den 1 januari 2010) 
 Advokaten Holloway, Sveriges Advokatsamfund (fr.o.m. den 13 mars 2008) 
 Verksjuristen Brooks, Post- och telestyrelsen (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 25 januari 2009) 
 Dåvarande chefsjuristen Alexander, Ekobrottsmyndigheten (fr.o.m. den 13 mars 2008 t.o.m. den 19 maj 2010) 
 Vice chefsåklagaren Baker, Ekobrottsmyndigheten (fr.o.m. den 20 maj 2010) 
 Kanslirådet Rhodes, Wilson (fr.o.m. den 1 juni 2010) 
 Polisöverintendenten Marshall, Säkerhetspolisen (fr.o.m. den 13 mars 2008) 
 Polismästaren Wood, Polismyndigheten i Skåne (fr.o.m. den 16 mars 2009 t.o.m. den 8 december 2009) 
 Innehåll 
  
 Förkortningar..................................................................... 
  
 17 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 19 
  
 1 
  
 Författningsförslag...................................................... 
  
 27 
  
 1.1 
  
 Förslag till lag (0000:00) om särskilda 
  
 inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande 
  
 myndigheternas verksamhet.................................................... 
  
 27 
  
 1.2 
  
 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken ....................... 
  
 44 
  
 1.3 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (2007:980) om tillsyn 
  
 över viss brottsbekämpande verksamhet................................ 
  
 45 
  
 1.4 
  
 Förslag till lag om ändring i offentlighets- och 
  
 sekretesslagen (2009:400)........................................................ 
  
 46 
  
 1.5 Förslag till förordning om ändring i 
  
 förundersökningskungörelsen (1947:948) ............................. 
  
 48 
  
 1.6 
  
 Förslag till förordning om ändring i förordningen 
  
 (2003:396) om elektronisk kommunikation .......................... 
  
 49 
  
 1.7 
  
 Förslag till förordning om ändring i offentlighets- och 
  
 sekretessförordningen (2009:641) .......................................... 
  
 50 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och arbete ................................ 
  
 53 
  
 2.1 
  
 Utredningens uppdrag............................................................. 
  
 53 
  
 2.2 
  
 Delbetänkandet........................................................................ 
  
 54 
  
 7 
 Innehåll SOU 2010:103 
  
 2.3 
  
 Utredningens arbete................................................................. 
  
 54 
  
 2.4 
  
 Vissa avgränsningar av utredningens arbete ........................... 
  
 55 
  
 3 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter ............ 
  
 59 
  
 3.1 
  
 Den rättsliga bakgrunden......................................................... 
  
 59 
  
 3.1.1 
  
 Regeringsformen........................................................... 
  
 59 
  
 3.1.2 Förstärkning av skyddet i regeringsformen ................ 
  
 61 
  
 3.1.3 Begränsning av rättigheterna i regeringsformen ......... 
  
 62 
  
 3.1.4 
  
 Europakonventionen .................................................... 
  
 63 
  
 3.1.5 De brottsbekämpande myndigheternas rätt att 
  
 samla information ......................................................... 
  
 65 
  
 3.1.6 
  
 De brottsbekämpande myndigheternas 
  
 behandling av personuppgifter..................................... 
  
 67 
  
 3.1.7 Principen om att etern är fri......................................... 
  
 73 
  
 3.1.8 
  
 Integritetsskyddskommittén........................................ 
  
 74 
  
 3.2 
  
 Några tidigare utredningsarbeten............................................ 
  
 77 
  
 3.3 
  
 Några allmänna utgångspunkter för utredningen .................. 
  
 77 
  
 3.3.1 
  
 Inledning........................................................................ 
  
 77 
  
 3.3.2 
  
 Några grundläggande principer.................................... 
  
 78 
  
 3.3.3 Utgångspunkter för utformningen av ett nytt 
  
 regelverk ........................................................................ 
  
 80 
  
 4 
  
 Infiltrationsoperationer................................................ 
  
 83 
  
 4.1 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 83 
  
 4.2 
  
 De brottsbekämpande myndigheternas användning av 
  
 infiltrationsoperationer............................................................ 
  
 85 
  
 4.2.1 Allmänt om de brottsbekämpande 
  
 myndigheternas uppgifter ............................................ 
  
 85 
  
 4.2.2 
  
 Brottsbekämpande myndigheters 
  
 underrättelseverksamhet............................................... 
  
 86 
  
 4.2.3 Särskilt om Säkerhetspolisens verksamhet.................. 
  
 87 
  
 4.2.4 Polisens användning av infiltrationsoperationer......... 
  
 88 
  
 4.2.5 
  
 Säkerhetspolisens användning av 
  
 infiltrationsoperationer................................................. 
  
 89 
  
 4.2.6 
  
 Tullverkets användning av 
  
 infiltrationsoperationer................................................. 
  
 90 
  
 8 
  
 SOU 2010:103 
  
 Innehåll 
  
 4.2.7 Ekobrottsmyndighetens användning av 
  
 infiltrationsoperationer ................................................ 
  
 91 
  
 4.3 
  
 Tidigare uttalanden angående användningen av 
  
 infiltration som arbetsmetod................................................... 
  
 91 
  
 4.3.1 
  
 Förarbetena till polislagen............................................ 
  
 91 
  
 4.3.2 
  
 11  
 september-utredningen ........................................... 
  
 92 
  
 4.3.3 Lagen om kvalificerade skyddsidentiteter................... 
  
 93 
  
 4.4 
  
 Internationell utblick............................................................... 
  
 94 
  
 4.4.1 
  
 Danmark........................................................................ 
  
 94 
  
 4.4.2 
  
 Finland........................................................................... 
  
 94 
  
 4.4.3 
  
 Norge............................................................................. 
  
 95 
  
 4.4.4 
  
 Nederländerna............................................................... 
  
 96 
  
 4.4.5 
  
 Storbritannien ............................................................... 
  
 96 
  
 4.4.6 
  
 Tyskland........................................................................ 
  
 97 
  
 4.4.7 
  
 Förenta staterna............................................................ 
  
 97 
  
 4.5 
  
 Överväganden ........................................................................ 
  
 100 
  
 4.5.1 
  
 Begreppet infiltration ................................................. 
  
 100 
  
 4.5.2 Polisens användning av infiltration............................ 
  
 102 
  
 4.5.3 Säkerhetspolisens användning av infiltration............ 
  
 106 
  
 4.5.4 Vissa problem med användningen av infiltration ..... 
  
 110 
  
 4.5.5 Användningen av infiltration som spaningsmetod 
  
 och behovet av reglering............................................. 
  
 111 
  
 4.5.6 Vissa särskilda frågor i anslutning till infiltration..... 
  
 117 
  
 5 
  
 Provokativa åtgärder ................................................. 
  
 123 
  
 5.1 
  
 Bakgrund ................................................................................ 
  
 123 
  
 5.1.1 
  
 Uppdraget ................................................................... 
  
 123 
  
 5.1.2 Vad är en provokativ åtgärd? ..................................... 
  
 124 
  
 5.1.3 Användningen av provokativa åtgärder inom 
  
 brottsbekämpande myndigheter................................ 
  
 126 
  
 5.1.4 Förutsättningarna för användning av provokativa 
  
 åtgärder som polisiär arbetsmetod............................. 
  
 129 
  
 5.1.5 Gränsdragning mellan tillåten och otillåten 
  
 provokation................................................................. 
  
 130 
  
 5.1.6 
  
 Den provocerades ansvar............................................ 
  
 132 
  
 5.1.7 
  
 Provokatörens ansvar ................................................. 
  
 137 
  
 9 
 Innehåll SOU 2010:103 
  
 5.1.8 Europadomstolens praxis (särskilt vad avser 
  
 rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i 
  
 Europakonventionen)................................................. 
  
 137 
  
 5.2 
  
 Internationell utblick ............................................................. 
  
 144 
  
 5.2.1 
  
 Danmark...................................................................... 
  
 144 
  
 5.2.2 
  
 Finland......................................................................... 
  
 144 
  
 5.2.3 
  
 Norge........................................................................... 
  
 145 
  
 5.2.4 
  
 Nederländerna............................................................. 
  
 146 
  
 5.2.5 
  
 Förenta staterna .......................................................... 
  
 147 
  
 5.3 
  
 Överväganden och förslag ..................................................... 
  
 148 
  
 5.3.1 Övergripande överväganden om provokativa 
  
 åtgärder ........................................................................ 
  
 148 
  
 5.3.2 
  
 I vilken utsträckning krävs en lagreglering 
  
 avseende användningen av provokativa åtgärder?.....155 
  
 5.3.3 
  
 När bör provokativa åtgärder som riskerar att 
  
 föranleda någon att begå brott få vidtas?................... 
  
 158 
  
 5.3.4 Provokativa åtgärder i underrättelseverksamhet....... 
  
 164 
  
 5.3.5 Beslut om provokativa åtgärder ................................. 
  
 166 
  
 5.3.6 
  
 Dokumentation........................................................... 
  
 168 
  
 5.3.7 Konsekvenser för provokatörens straffrättsliga 
  
 ansvar ........................................................................... 
  
 168 
  
 5.3.8 Den straffrättsliga bedömningen av ett 
  
 framprovocerat brott .................................................. 
  
 169 
  
 6 
  
 Annars brottsliga gärningar ........................................ 
  
 173 
  
 6.1 
  
 Uppdraget............................................................................... 
  
 173 
  
 6.2 
  
 Gällande rätt ........................................................................... 
  
 173 
  
 6.3 
  
 Internationell utblick ............................................................. 
  
 175 
  
 6.3.1 
  
 Danmark...................................................................... 
  
 175 
  
 6.3.2 
  
 Finland......................................................................... 
  
 176 
  
 6.3.3 
  
 Norge........................................................................... 
  
 177 
  
 6.3.4 
  
 USA ............................................................................. 
  
 179 
  
 6.4 
  
 Överväganden och förslag ..................................................... 
  
 180 
  
 6.4.1 
  
 Övergripande överväganden....................................... 
  
 180 
  
 6.4.2 
  
 Allmän ansvarsfrihetsgrund eller 
  
 tillståndssystem? ......................................................... 
  
 184 
  
 6.4.3 Vilka gärningar bör straffritt kunna förövas?............ 
  
 186 
  
 10 
  
 SOU 2010:103 Innehåll 
  
 6.4.4 
  
 Sanktionsavgifter ........................................................ 
  
 194 
  
 6.4.5 
  
 Vem ska kunna få tillstånd? ....................................... 
  
 195 
  
 6.4.6 
  
 Vem ska pröva frågor om tillstånd?........................... 
  
 196 
  
 6.4.7 
  
 Hur ska ett tillstånd utformas?.................................. 
  
 198 
  
 6.4.8 
  
 Regleringens karaktär................................................. 
  
 199 
  
 6.4.9 
  
 En kompletterande ansvarsfrihetsregel ..................... 
  
 201 
  
 6.4.10 Övergång från underrättelseverksamhet till 
  
 förundersökning ......................................................... 
  
 202 
  
 6.4.11 Tillsyn.......................................................................... 
  
 204 
  
 7 
  
 Tvångsmedelsliknande åtgärder ................................. 
  
 205 
  
 7.1 
  
 Bakgrund ................................................................................ 
  
 205 
  
 7.1.1 
  
 Uppdraget ................................................................... 
  
 205 
  
 7.1.2 
  
 Gällande rätt................................................................ 
  
 206 
  
 7.2 
  
 Internationell utblick............................................................. 
  
 211 
  
 7.2.1 
  
 Danmark...................................................................... 
  
 211 
  
 7.2.2 
  
 Finland......................................................................... 
  
 211 
  
 7.2.3 
  
 Norge........................................................................... 
  
 212 
  
 7.2.4 
  
 Tyskland...................................................................... 
  
 213 
  
 7.3 
  
 Överväganden och förslag..................................................... 
  
 213 
  
 7.3.1 Behovet av en reglering .............................................. 
  
 213 
  
 7.3.2 Tillträde till vissa utrymmen ...................................... 
  
 215 
  
 7.3.3 
  
 Underrättelseskyldighet vid beslag............................ 
  
 217 
  
 8 
  
 Biträde av enskilda................................................... 
  
 219 
  
 8.1 
  
 Bakgrund ................................................................................ 
  
 219 
  
 8.1.1 
  
 Uppdraget ................................................................... 
  
 219 
  
 8.1.2 Enskildas biträde till brottsbekämpande 
  
 myndigheter ................................................................ 
  
 219 
  
 8.2 
  
 Internationell utblick............................................................. 
  
 221 
  
 8.2.1 
  
 Danmark...................................................................... 
  
 221 
  
 8.2.2 
  
 Finland......................................................................... 
  
 221 
  
 8.2.3 
  
 Norge........................................................................... 
  
 222 
  
 8.2.4 
  
 Nederländerna............................................................. 
  
 222 
  
 8.2.5 
  
 Storbritannien ............................................................. 
  
 222 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:103 
  
 8.3 Överväganden och förslag ..................................................... 
  
 223 
  
 8.3.1 Behöver anlitandet av enskilda personer 
  
 lagregleras? .................................................................. 
  
 223 
  
 8.3.2 
  
 I vilken utsträckning bör enskilda personer få anlitas i samband med infiltrationsoperationer 
  
 och provokativa åtgärder? .......................................... 
  
 228 
  
 8.3.3 
  
 Särskilt om Säkerhetspolisens användning av 
  
 källor ............................................................................ 
  
 231 
  
 9 
  
 Undantag från åtalsplikt m.m. ................................... 
  
 235 
  
 9.1 
  
 Uppdraget............................................................................... 
  
 235 
  
 9.2 
  
 Gällande rätt ........................................................................... 
  
 236 
  
 9.2.1 
  
 Allmänt om polisens uppgifter och skyldighet att 
  
 ingripa .......................................................................... 
  
 236 
  
 9.2.2 
  
 Polisingripanden.......................................................... 
  
 237 
  
 9.2.3 
  
 Rapporteringsskyldighet och rapporteftergift .......... 
  
 239 
  
 9.2.4 
  
 Interimistisk passivitet................................................ 
  
 240 
  
 9.2.5 
  
 Förundersöknings- och åtalsplikt .............................. 
  
 241 
  
 9.2.6 
  
 Åtalsunderlåtelse......................................................... 
  
 243 
  
 9.3 
  
 Tidigare utredningar............................................................... 
  
 243 
  
 9.4 
  
 Internationell utblick ............................................................. 
  
 245 
  
 9.5 
  
 Överväganden och förslag ..................................................... 
  
 246 
  
 10 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av 
  
 person ..................................................................... 
  
 257 
  
 10.1 
  
 Bakgrund................................................................................. 
  
 257 
  
 10.1.1 Upptagning av ljud...................................................... 
  
 257 
  
 10.1.2 Upptagning av bild...................................................... 
  
 258 
  
 10.1.3 Utröna lokalisering ..................................................... 
  
 259 
  
 10.2 
  
 Internationell utblick ............................................................. 
  
 261 
  
 10.2.1 Danmark...................................................................... 
  
 261 
  
 10.2.2 Finland......................................................................... 
  
 263 
  
 10.2.3 Norge........................................................................... 
  
 264 
  
 10.3 
  
 Behovet av en reglering.......................................................... 
  
 265 
  
 10.4 
  
 Närmare om åtgärderna ......................................................... 
  
 268 
  
 12 
  
 SOU 2010:103 
  
 Innehåll 
  
 10.5 
  
 Upptagning av ljud................................................................. 
  
 271 
  
 10.5.1 Vad ska befogenhetsregleringen avse? ...................... 
  
 271 
  
 10.5.2 När ska befogenheten få användas?........................... 
  
 273 
  
 10.5.3 Vem ska fatta beslut?.................................................. 
  
 277 
  
 10.6 
  
 Bildupptagning av hem och korrespondens ......................... 
  
 279 
  
 10.6.1 Vad ska befogenheten avse?....................................... 
  
 279 
  
 10.6.2 När ska befogenheten få användas?........................... 
  
 280 
  
 10.6.3 Vem ska fatta beslut?.................................................. 
  
 282 
  
 10.7 
  
 Lokalisering av person ........................................................... 
  
 283 
  
 10.7.1 Vad ska befogenheten avse?....................................... 
  
 283 
  
 10.7.2 När ska befogenheten få användas?........................... 
  
 286 
  
 10.7.3 Vem ska fatta beslut?.................................................. 
  
 287 
  
 10.8 
  
 Installation m.m. av lokaliseringsutrustning........................ 
  
 288 
  
 10.8.1 Behovet av en reglering .............................................. 
  
 288 
  
 10.8.2 Vad ska befogenheten avse?....................................... 
  
 289 
  
 10.8.3 Vem ska fatta beslut?.................................................. 
  
 291 
  
 10.9 
  
 Vissa gemensamma bestämmelser......................................... 
  
 292 
  
 11 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk 
  
 kommunikationsutrustning m.m................................. 
  
 295 
  
 11.1 
  
 Bakgrund ................................................................................ 
  
 295 
  
 11.1.1 Uppdraget ................................................................... 
  
 295 
  
 11.1.2 Användning av egen utrustning för att identifiera 
  
 mobil elektronisk kommunikationsutrustning 
  
 m.m.............................................................................. 
  
 295 
  
 11.1.3 Störning av mobil elektronisk kommunikation 
  
 m.m.............................................................................. 
  
 297 
  
 11.1.4 Användning av  
 IMSI-catcher 
  i vissa andra länder .... 
  
 298 
  
 11.1.5 Användning av störsändare i vissa andra länder........ 
  
 299 
  
 11.2 
  
 Överväganden och förslag..................................................... 
  
 299 
  
 11.2.1 Vad ska befogenheten avse?....................................... 
  
 299 
  
 11.2.2 När ska befogenheten få användas?........................... 
  
 303 
  
 11.2.3 Vem ska fatta beslut?.................................................. 
  
 306 
  
 11.3 
  
 Vissa gemensamma bestämmelser......................................... 
  
 309 
  
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2010:103 
  
 12 
  
 Rättssäkerhetsgarantier och vissa övriga frågor ............ 
  
 311 
  
 12.1 
  
 En ny beslutsinstans för underrättelseverksamhet............... 
  
 311 
  
 12.1.1 Behovet av en ny beslutsinstans................................. 
  
 311 
  
 12.1.2 Nämndens organisation och arbetsformer................ 
  
 313 
  
 12.2 
  
 Överprövning m.m................................................................. 
  
 315 
  
 12.3 
  
 Offentliga ombud................................................................... 
  
 316 
  
 12.4 
  
 Underrättelse till enskild ....................................................... 
  
 317 
  
 12.4.1 Allmänt om underrättelseskyldighet ......................... 
  
 318 
  
 12.4.2 Underrättelseskyldighet vid förundersökning.......... 
  
 318 
  
 12.4.3 Underrättelseskyldighet i 
  
 underrättelseverksamhet............................................. 
  
 321 
  
 12.5 
  
 Tillsyn ..................................................................................... 
  
 322 
  
 12.6 
  
 Regeringens redovisning till riksdagen ................................. 
  
 324 
  
 12.7 
  
 Frågor om sekretess och tystnadsplikt ................................. 
  
 325 
  
 12.7.1 Sekretess ...................................................................... 
  
 325 
  
 12.7.2 Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter........ 
  
 327 
  
 12.8 
  
 Bestämmelsernas tillämplighet för de brottsbekämpande 
  
 myndigheterna........................................................................ 
  
 328 
  
 13 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser ................. 
  
 331 
  
 14 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys ................................ 
  
 333 
  
 14.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 333 
  
 14.2 
  
 Ekonomiska konsekvenser för staten ................................... 
  
 333 
  
 14.3 
  
 Konsekvenser för brottsligheten........................................... 
  
 335 
  
 14.4 
  
 Övriga konsekvenser.............................................................. 
  
 336 
  
 15 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 337 
  
 15.1 
  
 Förslaget till lag (0000:00) om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande 
  
 myndigheternas verksamhet.................................................. 
  
 337 
  
 14 
  
 SOU 2010:103 
  
 Innehåll 
  
 15.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken .................. 
  
 399 
  
 15.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2007:980) om 
  
 tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet .................. 
  
 400 
  
 15.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och 
  
 sekretesslagen (2009:400)...................................................... 
  
 401 
  
 15.5 
  
 Förslaget till förordning om ändring i 
  
 förundersökningskungörelsen (1947:948) ........................... 
  
 402 
  
 15.6 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (2003:396) om elektronisk kommunikation ........................ 
  
 402 
  
 15.7 
  
 Förslaget till förordning om ändring i offentlighets- och 
  
 sekretessförordningen (2009:641) ........................................ 
  
 403 
  
 Särskilt yttrande .............................................................. 
  
 405 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv 2007:185 .................................................. 
  
 409 
  
 2 
  
 Kommittédirektiv 2008:91 .................................................... 
  
 423 
  
 3 
  
 Expert report to the Inquiry on Certain Police Methods 
  
 by Professor Iain Cameron ................................................... 
  
 425 
  
 4 
  
 Expertrapport åt Polismetodutredningen Av professor Iain Cameron 
  
 I svensk översättning ............................................................. 
  
 493 
  
 15 
 Förkortningar 
  
 Bet. 
  
 Betänkande 
  
 BrB 
  
 Brottsbalken 
  
 BRU 
  
 Beredningen för rättsväsendets 
  
 utveckling (Ju 2000:13) 
  
 Dir. 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Ds 
  
 Betänkande i 
  
 departementsserien 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JO 
  
 Riksdagens ombudsmän 
  
 (Justitieombudsmannen) eller 
  
 Justitieombudsmännens 
  
 ämbetsberättelse 
  
 JuU 
  
 Justitieutskottet 
  
 KU 
  
 Konstitutionsutskottet 
  
 LEK 
  
 Lagen (2003:389) om 
  
 elektronisk kommunikation 
  
 LIRB 
  
 Lagen (2000:562) om 
  
 internationell rättslig hjälp i 
  
 brottmål 
  
 17 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 NJA 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv avd I 
  
 NOU 
  
 Norges offentlige utredninger 
  
 OSL 
  
 Offentlighets- och 
  
 sekretesslagen (2009:400) 
  
 Ot.prop. 
  
 Odelstingsproposisjon 
  
 (i Norge) 
  
 Prop. 
  
 Proposition 
  
 RB 
  
 Rättegångsbalken 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 RP 
  
 Regeringens Proposition 
  
 (i Finland) 
  
 RT 
  
 Norsk Retstidene (i Norge) 
  
 RåR 
  
 Riksåklagarens riktlinjer 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 18 
 Sammanfattning 
 Uppdrag 
 Polismetodutredningen har haft i uppdrag att utifrån rättssäker- hets- och integritetsskyddsaspekter, förhållanden i andra länder och det internationella brottsbekämpande samarbetet, överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor angående de brotts- bekämpande myndigheternas dolda spanings- och utredningsverk- samhet. 
 De särskilda spaningsmetoder som utredningen har haft i upp- drag att överväga närmare är infiltration, provokativa åtgärder samt den användning av tekniska spaningshjälpmedel som för närvarande sker med stöd av de allmänna befogenheterna i bl.a. polislagen (1984:387). 
 Utredningens utgångspunkter 
 En grundläggande utgångspunkt för förslagen är att de dels ska syfta till att upprätthålla en effektiv brottsbekämpande verksamhet, dels att förstärka och bygga ut rättssäkerheten och integritetsskyddet vid bruket av särskilda spaningsmetoder. 
 Utredningen har haft skyddet för hemmet, privatlivet och korre- spondensen i artikel 8 Europakonventionen samt det förstärkta inte- gritetsskyddet i regeringsformen (se 2 kap. 6 § andra stycket RF i dess lydelse från och med den 1 januari 2011) som utgångspunkter för analysen och bedömningen av hur regelverket närmare bör vara utformat. 
 Utredningen har inte funnit att de åtgärder som vidtas med stöd av dagens regelverk skulle stå i direkt strid med kraven i artikel 8 och regeringsformen och därför inte skulle vara tillåtna. Däremot bör, enligt utredningen, lagstiftaren eftersträva att, vid utformning av regelverket, uppfylla Europakonventionens krav med viss margi- 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:103 
  
 nal så att det för framtiden inte kommer att råda någon som helst tvekan om att regelverket uppfyller dessa krav, även om Europa- domstolens praxis skulle fortsätta utvecklas i den riktning mot större krav på uttryckligt lagstöd och förbättrat integritetsskydd, som hit- tills har varit fallet. Till detta ska läggas att den nya bestämmelsen i 2 kap. 6 § andra stycket RF också medför att det framöver kommer att finnas grundlagsfästa krav på ett ökat uttryckligt lagstöd för integritetskänsliga spaningsmetoder. 
 En ny lag som reglerar vissa spaningsmetoder 
 Utredningens bedömning är att de spaningsmetoder som behöver lagregleras ska tas in i en ny lag om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet (inhämtnings- lagen). Lagen ska reglera användningen av de särskilda spanings- metoderna både i förundersökning och i underrättelseverksamhet. 
 Ett nytt beslutsorgan i underrättelseverksamheten 
 Utredningen föreslår att det ska inrättas ett nytt oberoende beslutsorgan inom underrättelseverksamheten. Beslutsorganet, som i betänkandet benämns Nämnden, ska i huvudsak pröva tillstånds- frågor när det gäller sådana kvalificerade åtgärder där tillståndsfrågan i förundersökning ska prövas av domstol. 
 Infiltration 
 Sådan spaning som sker dolt under täckmantel – infiltration – sker i dag med stöd av de allmänna befogenheterna i polislagen. Utred- ningen bedömer att infiltrationsoperationer i sig inte utgör ett så- dant intrång i den personliga integriteten att de behöver regleras särskilt. Däremot finns det skäl att närmare reglera vissa särskilda åtgärder som vidtas i samband med infiltrationsoperationer. 
 20 
  
 SOU 2010:103 
  
 Sammanfattning 
  
 Tillträde till bostad 
 Utredningen föreslår att det ska krävas tillstånd om en polis under en infiltrationsoperation tar sig in i exempelvis någons bostad genom vilseledande, t.ex. genom att agera under täckmantel. I denna situa- tion föreligger ett sådant integritetsintrång som motiverar att åtgärden sker med uttryckligt lagstöd. Ett tillstånd ska kunna ges av under- sökningsledaren eller åklagaren i förundersökning och av polismyn- digheten i underrättelseverksamhet. Föreligger fara i dröjsmål får dock polisman bereda sig tillträde till bostaden utan särskilt till- stånd. 
 Annars brottsliga gärningar 
 Inom ramen för en infiltrationsoperation ska polisen kunna ges till- stånd att begå gärningar som annars är brottsliga, om det är nöd- vändigt för att kunna genomföra eller fullfölja operationen. 
 Inom ramen för en förundersökning ska ett tillstånd kunna avse sådana gärningar som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter eller gärningar som, om de bedöms enligt reglerna om med- verkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § brottsbalken (BrB). För att tillstånd ska kunna med- delas ska förutsättas att infiltrationsoperationen är av synnerlig vikt för utredningen och att skälen för att i samband med operationen utföra en straffbelagd gärning uppenbart uppväger det men som den kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. Åtgärden ska alltså förutsätta en kvalificerad proportionalitetsprövning. Tillstånd att begå en annars brottslig gärning ska beslutas av rätten på an- sökan av åklagare. 
 Inom ramen för polisens eller Säkerhetspolisens underrättelse- verksamhet ska tillstånd på motsvarande sätt kunna ges av Nämnden på ansökan av polisen. I dessa fall ska ett tillstånd emellertid endast kunna avse gärningar som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. 
 I tillägg till tillståndssystemet ska det införas en ansvarsfrihets- regel som tar sikte på gärningar som är jämförliga med dem för vilka tillstånd har meddelats och uppfyller de allmänna krav som krävs för att tillstånd ska kunna meddelas. Bestämmelsen är avsedd att tillse att ansvarsfriheten inte blir beroende av formaliteter. Genom att ansvarsfriheten – med undantag för sådana situationer i 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:103 
  
 vilka allmänna ansvarsfrihetsgrunder som nöd eller nödvärn kan åberopas – alltid förutsätter att ett tillstånd har meddelats bidrar regleringen inte bara till att effektivisera användningen av infiltra- tion som arbetsmetod, utan också till att öka kontrollen över den- samma och därmed stärka rättssäkerheten. 
 Undantag från åtalsplikten 
 En åklagare ska få besluta att lägga ned en förundersökning, om det finns anledning att anta att det genom förundersökningens fort- satta bedrivande eller genom lagföring av brottet skulle uppstå en påtaglig risk för att avslöja eller på annat sätt äventyra syftet med en infiltrationsoperation. 
 Om brottet kan antas medföra strängare straff än böter krävs dock att det är uppenbart att 
  
 - 
  
 brottet avser sådana gärningar som, om de bedöms enligt reg- leringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § BrB, eller 
  
 - 
  
 brottet har ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den eller den brottsliga verksamhet som infiltrationsoperationen riktar sig mot. 
  
 Om det finns förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt föregående stycke redan innan en sådan har inletts, ska åklagare få besluta att förundersökning inte ska inledas. 
 Provokativa åtgärder 
 Vad gäller provokativa åtgärder föreslås en reglering när det gäller sådana provokativa åtgärder som kan leda till att någon förmås att begå en brottslig gärning (särskilda provokativa åtgärder). Sådana särskilda provokativa åtgärder ska inom ramen för en förundersök- ning få vidtas under förutsättning att det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet, att åtgärderna är av synnerlig vikt för ut- redningen och att skälen för åtgärderna uppväger det intrång eller men i övrigt som de innebär för allmänna eller enskilda intressen. Avgörande för tillåtligheten ska inte vara huruvida åtgärden leder till (eller riskerar att leda till) att någon förmås att begå brott eller 
 22 
  
 SOU 2010:103 
  
 Sammanfattning 
  
 ej. Frågor om provokativa åtgärder inom ramen för en förunder- sökning ska prövas av åklagaren. 
 I underrättelseverksamhet ska Säkerhetspolisen få vidta särskilda provokativa åtgärder om det behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet. Också i Säkerhets- polisens underrättelseverksamhet ska användningen av åtgärderna förutsätta att de är av synnerlig vikt för undersökningen och att skälen för åtgärderna uppväger det intrång eller men i övrigt som de innebär för allmänna eller enskilda intressen. I underrättelse- verksamhet prövas frågor om provokativa åtgärder av Nämnden. 
 Brott som någon har förmåtts att begå genom en särskild provo- kativ åtgärd ska inte få lagföras. Det innebär att en generell straffrihetsregel införs för dessa fall. Den föreslagna regleringen skiljer således mellan tillåtligheten av provokativa åtgärder som poli- siär arbetsmetod och provokationens straffrättsliga konsekvenser. 
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
 I betänkandet föreslås, med hänsyn till de krav som uppställs i Europakonventionen och regeringsformen, en reglering av ljudupp- tagning (av någon som deltar i ett samtal eller ett sammanträde t.ex. med en dold kroppsmikrofon), bildupptagning (i eller in i bo- stad eller avseende korrespondens) samt lokalisering av person med hjälp av teknisk utrustning. Dessa åtgärder är idag inte reglerade på annat sätt än genom de allmänna regler och principer som gäller för polisens arbete (jfr särskilt 8 § polislagen). 
 Inom ramen för förundersökning ska åtgärderna få vidtas om de kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver (dvs. samma förutsätt- ningar som normalt gäller för att brott ska kunna medföra gripande, anhållande och häktning). Frågor om användning av åtgärderna prö- vas normalt av undersökningsledaren eller åklagaren, men om det är fråga om åtgärder av särskilt ingripande slag ska frågan prövas av rätten på ansökan av åklagaren. 
 I underrättelseverksamhet ska åtgärderna få användas om det finns särskild anledning att anta att åtgärderna kan bidra till att före- bygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. Även här ska gälla att den brottsliga verksamheten ska innefatta brott för 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:103 
  
 vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. Beslut om åtgärden fattas normalt av chefen för myndigheten (som dock kan delegera beslutanderätten), men om fråga är om sådana kvalificerade åt- gärder avseende vilka beslut i förundersökning ska tas av rätten, ska beslut i stället fattas av Nämnden på ansökan av myndigheten. 
 Identifiering av utrustning för mobil elektronisk kommunikation och störning av sådan kommunikation 
 Ett tekniskt hjälpmedel som blivit allt viktigare i polisens verk- samhet är utrustning för att identifiera mobil elektronisk kommu- nikationsutrustning, s.k.  
 IMSI-catchers. 
  Med sådan utrustning kan polisen identifiera t.ex. vilka mobiltelefoner som befinner sig på en viss plats. Användningen är i dag inte reglerad särskilt. 
 Utredningen föreslår att användningen av  
 IMSI-catchers 
  ska lag- regleras på motsvarande sätt som ljudupptagningar, bildupptagningar och lokalisering av person. Det innebär bl.a. att beslut ska fattas av undersökningsledare, oftast en åklagare, i förundersökning och chefen för myndigheten i underrättelseverksamhet (med viss dele- gationsrätt). Är identifieringsåtgärderna särskilt ingripande ska till- stånd ges av domstol respektive Nämnden. 
 Ett tekniskt hjälpmedel som inte i dag används av de brotts- bekämpande myndigheterna är störsändare. En störsändare kan an- vändas för att störa ut kommunikation med t.ex. mobiltelefoner inom ett mycket begränsat område. Utredningen föreslår polisen ska få befogenhet att inneha och använda störsändare. Regleringen ska ske på samma sätt och med samma beslutsordning som regleringen av identifieringsutrustning. 
 Biträde av enskilda 
 I syfte att klargöra i vilken utsträckning de brottsbekämpande myn- digheterna kan ta biträde av enskilda personer i samband med vissa av de åtgärder som regleras i den nya lagen samt i samband med infiltrationsoperationer och provokativa åtgärder, föreslår utredningen en lagreglering av frågan. 
 Utredningens förslag innebär att brottsbekämpande myndigheter endast om det finns särskilda skäl ska få ta biträde av en enskild i infiltrationsverksamhet eller andra provokativa åtgärder än särskilda 
 24 
  
 SOU 2010:103 
  
 Sammanfattning 
  
 sådana (åtgärder som inte riskerar att leda till att någon förmås be- gå brottslig gärning). Detsamma ska gälla vid åtgärder som avser ljud- eller bildupptagning som sker dolt eller genom vilseledande samt vid användandet av teknisk utrustning för att lokalisera en per- son. 
 För att brottsbekämpande myndigheter ska få ta biträde av en- skilda i samband med särskilda provokativa åtgärder eller annars brottsliga gärningar ska krävas synnerliga skäl. 
 Skärpt tillsyn över samtliga åtgärder 
 Utredningen föreslår att Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska utöva tillsyn över samtliga åtgärder som regleras i inhämtnings- lagen. 
 Andra rättsäkerhetsgarantier 
 Beslut om åtgärder enligt inhämtningslagen under en förundersök- ning ska normalt kunna överklagas. Överklagande av rättens beslut ska kunna ske på samma sätt som beslut om åtgärder enligt 25– 28 kap. RB. Har särskilda inhämtningsåtgärder beslutats av under- sökningsledaren eller åklagaren ska den som är föremål för åtgärden kunna begära rättens prövning av beslutet. 
 Beslut av brottsbekämpande myndigheter om särskilda inhämt- ningsåtgärder i underrättelseverksamhet ska kunna bli föremål för prövning i Nämnden, om den som berörts av åtgärden begär det. Nämndens beslut ska inte kunna överklagas. 
 Den som i förundersökning har varit utsatt för en åtgärd som avser särskilt ingripande ljud- eller bildupptagning eller lokaliserings- åtgärd ska med vissa undantag i efterhand underrättas om åtgärden. 
 Tullverket, Kustbevakningen och Skatteverket 
 Av de åtgärder som utredningen föreslår ska lagregleras bör Tull- verket, i myndighetens brottsbekämpande verksamhet, få befogen- het att utföra ljud- och bildupptagningar, lokalisering av person inklusive installering av lokaliseringsutrustning, identifiering eller stör- ning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning, särskilda pro- 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2010:103 
  
 vokativa åtgärder, samt kunna ta biträde av enskilda för att utföra dessa åtgärder. 
 Kustbevakningen bör, i myndighetens brottsbekämpande verk- samhet, få befogenhet att utföra bildupptagningar, lokalisering av person inklusive installering av lokaliseringsutrustning, samt kunna ta biträde av enskilda för att utföra dessa åtgärder. 
 Slutligen bör Skatteverket, i myndighetens brottsbekämpande verksamhet, få befogenhet att utföra bildupptagningar. 
 26 
 1 Författningsförslag 
  
 1.1 
  
 Förslag till 
  
 lag (0000:00) om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 1 kap. Lagens tillämpningsområde och syfte 
  
 1 §  
 Denna lag innehåller bestämmelser om befogenhet att i brotts- bekämpande verksamhet hos Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna, Ekobrottsmyndigheten och Åklagarmyndigheten använda vissa sär- skilda åtgärder i syfte att hämta in information för att 
  
 1. 
  
 förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet (under- rättelseverksamhet), eller 
  
 2. 
  
 utreda eller beivra brott (förundersökning). 
  
 I lagen finns även bestämmelser om befogenheternas tillämplig- het för Tullverket, Kustbevakningen och Skatteverket i dessa myndig- heters brottsbekämpande verksamhet. 
  
 2 §  
 Syftet med denna lag är att reglera vissa särskilda åtgärder som kan utgöra ingrepp i grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen eller Europeiska konventionen den 4 november 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna. 
  
 3 §  
 Denna lag innehåller bestämmelser om 
  
 1. 
  
 ljud- eller bildupptagning samt lokalisering av person (2 kap.) 
  
 2. 
  
 identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning m.m. (3 kap.) 
  
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 3. 
  
 tillträde till vissa utrymmen (4 kap.) 
  
 4. 
  
 särskilda provokativa åtgärder (5 kap.) 
  
 5. 
  
 annars brottsliga gärningar (6 kap.) 
  
 6. 
  
 biträde av enskilda (7 kap.) 
  
 7. 
  
 nedläggning av förundersökning (8 kap.) 
  
 Lagen innehåller även vissa särskilda bestämmelser för Säkerhets- polisen (9 kap.). 
 Denna lag omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hem- liga tvångsmedel. 
  
 4 §  
 Tillstånd till åtgärder enligt denna lag får meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åt- gärden innebär för den som åtgärden avser eller för något annat motstående intresse. 
 2 kap. Ljud- eller bildupptagning samt lokalisering av person 
 Vad befogenheten avser 
  
 1 §  
 I den utsträckning som följer  
 2–5 
  §§ får teknisk utrustning an- vändas för att ta upp ljud eller bild eller bestämma lokalisering av person. 
 Ljudupptagning av samtal 
  
 2 §  
 Med ljudupptagning av samtal avses i denna lag användande av tekniskt hjälpmedel för upptagning av ljud, dolt eller genom vilse- ledande, för att ta upp 
  
 1. 
  
 samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller 
  
 2. 
  
 sådant som avhandlas vid sammanträde eller sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde, om företrädare för myndigheten själv deltar i sammanträdet eller sammankomsten. 
  
 Bildupptagning av hem eller korrespondens 
  
 3 §  
 Med bildupptagning av hem eller korrespondens avses i denna lag användande av teknisk utrustning för upptagning av bild, dolt eller genom vilseledande, för att ta upp 
 28 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 1. 
  
 bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för all- mänheten, 
  
 2. 
  
 sådan bild som avses i 1 genom särskilt inriktad bildupptag- ning som sker från annan plats, eller 
  
 3. 
  
 bild av korrespondens genom särskilt inriktad bildupptagning. 
  
 Lokalisering av person 
  
 4 §  
 Med lokalisering av person avses i denna lag användande av teknisk utrustning som placeras på eller i föremål för att bestämma var en person befinner sig. 
 Särskilt ingripande åtgärder 
  
 5 §  
 Om åtgärd som avses i  
 2–4 
  §§ kan antas bli av särskilt ingrip- ande slag ska frågan om tillstånd till åtgärden prövas i den ordning som föreskrivs i 8 § respektive 11 §. Vid lokalisering av person gäller detsamma om den tekniska utrustningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig. 
 Förundersökning 
  
 6 §  
 I förundersökning får åtgärd enligt  
 2–5 
  §§ vidtas om åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
  
 7 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt  
 2–4 
  §§ av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får be- sluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
  
 8 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvak- tas, av polisman. 
 Har åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till 
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skynd- samt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åt- gärden ska den upphäva beslutet. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 9 §  
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller däröver, får åtgärd enligt  
 2–5 
  §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. 
  
 10 §  
 I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt  
 2–4 
  §§ av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
  
 11 §  
 I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av Nämnden. 
 Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämn- dens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. Om inte heller myndighetschefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polisman. 
 Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interim- istiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig an- mälan om åtgärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. Finner Nämnden att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. 
 30 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 Gemensamma bestämmelser 
  
 12 §  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
  
 13 §  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedel- bart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åkla- garen. Har beslutet fattas av Nämnden får det hävas även av polis- myndigheten. 
 3 kap. Identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
 Vad befogenheten avser 
  
 1 §  
 I den utsträckning som följer av  
 2–4 
  §§ får tekniska hjälpmedel användas för att identifiera mobil elektronisk kommunikationsut- rustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller för att störa kommunikation med sådan utrustning. 
 Identifiering 
  
 2 §  
 Med identifiering av mobil elektronisk kommunikationsut- rustning eller annan utrustning för radiokommunikation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mot- tagning av radiovågor för att identifiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommu- nikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. 
 Störning 
  
 3 §  
 Med störning av kommunikation med mobil elektronisk kom- munikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommuni- kation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor för att störa kommunikation med mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation inom ett visst geografiskt område. 
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 Särskilt ingripande åtgärder 
  
 4 §  
 Om åtgärd som avses i 2 eller 3 § kan antas bli av särskilt ingripande slag ska åtgärden beslutas i den ordning som föreskrivs i 7 § respektive 10 §. 
 Förundersökning 
  
 5 §  
 I förundersökning får åtgärd enligt  
 2–4 
  §§ vidtas om åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
  
 6 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
  
 7 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder en- ligt 4 § av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvak- tas, av polisman. 
 Har åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt till- stånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skynd- samt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 8 §  
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller däröver, får åtgärd enligt  
 2–4 
  §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. 
 32 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 9 §  
 I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av chefen för polismyndigheten. Myndighets- chefen får delegera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
  
 10 §  
 I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 4 § av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. 
 Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighets- chefen får delegera beslutanderätten. Om inte heller myndighets- chefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polisman. 
 Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interim- istiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig an- mälan om åtgärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. Finner Nämnden att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 11 §  
 I ett beslut om identifiering eller störning enligt detta kapitel ska det anges vilken tid beslutet avser samt vilken teleadress, vilken person eller vilket avgränsat geografiskt område beslutet avser. 
  
 12 §  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
  
 13 §  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedel- bart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklag- aren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polis- myndigheten. 
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 4 kap. Tillträde till utrymmen i vissa fall 
 Infiltrationsverksamhet 
 Vad befogenheten avser 
  
 1 §  
 I infiltrationsverksamhet får polisen, efter särskilt tillstånd, genom vilseledande åtgärder bereda sig tillträde till bostad, annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. 
  
 2 §  
 Bestämmelser om användningen av teknisk utrustning för ljud- eller bildupptagning finns i 2 kap. 
 Förundersökning 
  
 3 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan särskilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 4 §  
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av polismyndigheten. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan sär- skilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 5 §  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
  
 6 §  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedel- bart hävas. 
 34 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 Installation av lokaliseringsutrustning 
 Vad befogenheten avser 
  
 7 §  
 För att installera, underhålla eller avlägsna teknisk utrustning för lokalisering får polisen i hemlighet 
  
 1. 
  
 bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot in- trång, 
  
 2. 
  
 tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt 
  
 3. 
  
 vidta de andra åtgärder som behövs för att utrustningen ska fungera effektivt. 
  
 Förundersökning 
  
 8 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt in- gripande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 8 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 9 §  
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt in- gripande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 11 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 10 §  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 11 §  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedel- bart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklag- aren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polis- myndigheten. 
  
 12 §  
 Teknisk utrustning för lokalisering ska återtas eller göras obruk- bar så snart som möjligt efter det att tiden för tillståndet har gått ut eller tillståndet hävts. 
 5 kap. Särskilda provokativa åtgärder 
  
 1 §  
 Vid förundersökning får polisen, för att få fram bevisning om redan begångna brott, vidta åtgärder som kan leda till att någon förmås att begå en brottslig gärning (särskilda provokativa åtgärder). 
 Provokativa åtgärder enligt första stycket får vidtas endast om 
  
 1. 
  
 det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet, och 
  
 2. 
  
 åtgärderna är av synnerlig vikt för utredningen. 
  
 2 §  
 Frågor om tillstånd till särskilda provokativa åtgärder prövas av åklagaren. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
  
 3 §  
 Om det inte längre finns skäl för de provokativa åtgärderna ska beslutet omedelbart hävas. 
  
 4 §  
 För brott som någon har förmåtts att begå genom särskilda provokativa åtgärder får inte dömas till påföljd. 
 6 kap. Annars brottsliga gärningar 
 Vad befogenheten avser 
  
 1 §  
 Vid förundersökning om allvarlig brottslighet eller undersök- ning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslighet får polisen, efter särskilt tillstånd, utföra en straffbelagd gärning, om det är nödvändigt för att kunna genomföra eller fullfölja en infiltra- tionsoperation. 
 Ett sådant tillstånd får endast avse 
 36 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 1. 
  
 sådana gärningar som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter eller, 
  
 2. 
  
 gärningar som, om de bedöms enligt reglerna om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § brottsbalken. 
  
 Avser tillståndet en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet får ett tillstånd endast avse gärningar enligt andra stycket 1. 
  
 2 §  
 Gärning som avses i 1 § får vidtas endast om infiltrations- operationen är av synnerlig vikt för utredningen eller undersök- ningen och skälen för att i samband med infiltrationsoperationen utföra en straffbelagd gärning uppenbart uppväger det men som den kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. 
 Förundersökning 
  
 3 §  
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till utförande av straffbelagda gärningar av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 4 §  
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till utförande av straffbelagda gärningar av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 5 §  
 Ett tillstånd ska innehålla uppgifter om vilken infiltrations- operation tillståndet avser, under vilken tid tillståndet ska gälla och vilka gärningar som tillståndet avser. Ett tillstånd ska vidare förenas med de villkor som behövs för att tillgodose att enskildas person- liga integritet eller allmänna eller enskilda intressen i övrigt inte i onödan kränks. 
 Tiden för ett tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och inte heller överstiga tre månader från dagen för beslutet. 
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 6 §  
 Om det inte längre finns skäl för utförandet av en straffbelagd gärning ska beslutet omedelbart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. 
  
 7 §  
 En gärning som vidtas inom ramen för en sådan infiltrations- operation för vilken ett tillstånd enligt 1 § har meddelats, utgör inte brott under förutsättning att gärningen 
  
 1. 
  
 är direkt jämförbar med någon av de gärningar som avses i tillståndet, och 
  
 2. 
  
 uppfyller de allmänna krav som följer av 1 och 2 §§. 
  
 8 §  
 Vad som i detta kapitel föreskrivs om utförande av en straff- belagd gärning ska tillämpas även på en gärning som kan föranleda sanktionsavgift. 
 7 kap. Biträde av enskilda 
  
 1 §  
 Vid åtgärder enligt 2 eller 4 kap. får polisen, om det finns sär- skilda skäl, ta biträde av enskilda. Detsamma gäller vid infiltrations- verksamhet och andra provokativa åtgärder än de som avses i 5 kap. 
  
 2 §  
 Vad som föreskrivs i 2 kap. 2 § om företrädare för myndig- heten ska, när en enskild lämnar biträde enligt 1 §, i stället gälla den enskilde. 
  
 3 §  
 Vid åtgärder enligt 5 eller 6 kap. samt 9 kap. 1 § får polisen, om det finns synnerliga skäl, ta biträde av enskilda. Sådant biträde får endast avse åtgärder som syftar till att en polisman ska kunna gen- omföra de åtgärder som avses i tillståndet. 
  
 4 §  
 Frågor om biträde av enskilda prövas av den beslutsinstans eller beslutsfattare som enligt 2,  
 4–6 
  eller 9 kap. har att besluta om åtgärden. 
 8 kap. Nedläggning av förundersökning 
  
 1 §  
 Förundersökning får läggas ned om det finns anledning att an- ta att det genom förundersökningens fortsatta bedrivande eller genom lagföring av brottet skulle uppstå en påtaglig risk för att avslöja, 
 38 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 eller på annat sätt äventyra syftet med, en infiltrationsoperation. Om brottet kan antas medföra strängare straff än böter krävs dock att det är uppenbart att 
  
 1. 
  
 brottet avser sådan gärning som, om den bedöms enligt reg- leringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § brottsbalken, eller 
  
 2. 
  
 brottet har ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brottsliga verksamhet som infiltrationsoperationen riktar sig mot. 
  
 Om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att förundersökning inte ska inledas. 
 Beslut enligt denna bestämmelse meddelas av åklagaren. Beslut får meddelas endast under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. 
 9 kap. Särskilda bestämmelser för Säkerhetspolisen 
 Särskilda provokativa åtgärder i underrättelseverksamhet 
  
 1 §  
 Säkerhetspolisen får, utöver vad som framgår av 5 kap. 1 §, vidta åtgärder som kan förmå en person som omfattas av en undersök- ning för att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslig- het, att begå en brottslig gärning. Åtgärderna får vidtas endast om det behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anled- ning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den allvarliga brottsliga verksamheten. 
 Åtgärderna får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för under- sökningen. 
  
 2 §  
 Frågor om tillstånd till särskilda provokativa åtgärder i under- rättelseverksamhet prövas av Nämnden efter ansökan av Säkerhets- polisen. 
  
 3 §  
 Om det inte längre finns skäl för de provokativa åtgärderna ska beslutet omedelbart hävas. 
  
 4 §  
 Bestämmelsen i 5 kap. 4 § ska tillämpas också på åtgärder en- ligt 1 §. 
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 Biträde av enskilda 
  
 5 §  
 Säkerhetspolisen får i fall som avses i 7 kap. 3 §, om det finns synnerliga skäl, ta biträde av enskilda även avseende andra åtgärder än sådana som syftar till att en polisman ska kunna genomföra de åtgärder som avses i tillståndet. 
 10 kap. Dokumentation och granskning 
  
 1 §  
 Åtgärder enligt denna lag ska dokumenteras. Av dokumenta- tionen ska det framgå 
  
 1. 
  
 vem som har fattat beslutet om åtgärden, 
  
 2. 
  
 grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 
  
 3. 
  
 vem eller vilka som har deltagit i åtgärden, 
  
 4. 
  
 vem eller vilka som åtgärden har riktat sig mot, 
  
 5. 
  
 tiden för åtgärden, samt 
  
 6. 
  
 vad som i övrigt har förekommit vid åtgärden. 
  
 2 §  
 En upptagning eller uppteckning som har gjorts vid en åtgärd enligt denna lag ska granskas snarast möjligt. 
 Upptagningar eller uppteckningar ska, i de delar de är av betydelse från brottsutredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningen har lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. I de delar upptagningarna och uppteckningarna är av be- tydelse för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet ska de bevaras så länge det behövs för detta ändamål. De ska därefter förstöras. 
 Trots vad som sägs i andra stycket får uppgifter från upptag- ningar och uppteckningar behandlas i enlighet med vad som är sär- skilt föreskrivet i lag. 
 40 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 11 kap. Överklagande m.m. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 1 §  
 Beslut enligt denna lag får verkställas omedelbart. 
 Förundersökning 
  
 2 §  
 Har i förundersökning beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än rätten ska beslutet prövas av rätten, om den som är föremål för åtgärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos åklagaren eller undersöknings- ledaren. Åklagaren eller undersökningsledaren ska utan dröjsmål över- lämna ärendet till rätten. 
  
 3 §  
 I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas bestämmelserna i rättegångsbalken om överklagande av rättens beslut i brottmål i fråga om en åtgärd som avses i  
 25–28 
  kap. samma balk. 
  
 4 §  
 Den som i förundersökning har varit utsatt för en åtgärd en- ligt 2 kap. 5 § ska underrättas som åtgärden. 
 I fråga om sådan underrättelse, tidpunkten för underrättelsen och undantag från underrättelseskyldigheten tillämpas 27 kap. 31 § andra och tredje styckena, 32 och 33 §§ rättegångsbalken. Under- rättelsen ska även innehålla uppgift om platsen för åtgärden. 
 Underrättelseverksamhet 
  
 5 §  
 Har i underrättelseverksamhet beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än Nämnden ska beslutet prövas av Nämnden, om den som är föremål för åtgärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos polismyndigheten. Polismyndigheten ska utan dröjsmål överlämna ärendet till Nämnden. 
 Nämndens beslut får inte överklagas. 
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 12 kap. Tillsyn 
  
 1 §  
 I lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verk- samhet finns bestämmelser om Säkerhets- och integritetsskydds- nämndens tillsyn på eget initiativ och på begäran av enskild. 
 13 kap. Tillämplighet för andra brottsbekämpande myndigheter 
  
 1 §  
 Följande bestämmelser gäller även i brottsbekämpande verk- samhet hos Tullverket. 
  
 1. 
  
 Ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korre- spondens samt lokalisering av person (2 kap.  
  
 2–5 
  §§) 
  
 2. 
  
 Identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning m.m. (3 kap  
  
 2–4 
  §§) 
  
 3. 
  
 Installation av lokaliseringsutrustning (4 kap. 7 §) 
  
 4. 
  
 Särskilda provokativa åtgärder (5 kap. 1 §) 
  
 5. 
  
 Biträde av enskilda (7 kap. 1 och 3 §§) 
  
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Tullverket respektive tjänsteman vid Tullverket. 
  
 2 §  
 Följande bestämmelser gäller även i brottsbekämpande verksam- het hos Kustbevakningen. 
  
 1. 
  
 Bildupptagning av hem eller korrespondens samt lokalisering av person (2 kap.  
  
 3–5 
  §§) 
  
 2. 
  
 Installation av lokaliseringsutrustning (4 kap. 7 §) 
  
 3. 
  
 Biträde av enskilda (7 kap. 1 §) 
  
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Kustbevakningen respektive tjänsteman vid Kustbevakningen. 
  
 3 §  
 Bestämmelserna om bildupptagning av hem eller korrespondens i 2 kap 3 och 5 §§ gäller även i brottsbekämpande verksamhet hos Skatteverket. 
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Skatteverket respektive tjänsteman vid Skatteverket. 
 42 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. Om en åtgärd som regleras i denna lag har beslutats innan lagen träder i kraft och verkställighet av åtgärden har påbörjats före ikraftträdandet, får verkställighet av åtgärden fortgå utan tillämpning av denna lag, dock längst till och med den 30 september 2012. 
 43 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 1.2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i rättegångsbalken 
 Härigenom föreskrivs att 27 kap. 11 § rättegångsbalken ska ha följ- ande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 27 kap. 
 11 § 
  
 1 
  
 Om den från vilken beslag 
  
 Om den från vilken beslag 
  
 sker, inte är närvarande vid be- 
  
 sker inte är närvarande vid be- 
  
 slaget,  
 skall  
 han  
 utan dröjsmål 
  
 slaget,  
 ska  
 han  
 eller hon så snart 
  
 underrättas om det och om vad 
  
 det kan ske utan men för utred- 
  
 som har skett med det beslag- 
  
 ningen  
 underrättas om det och 
  
 tagna.  
 Om  
 en försändelse hos 
  
 om vad som har skett med det 
  
 ett befordringsföretag  
 har  
 tagits 
  
 beslagtagna.  
 Har  
 en försändelse 
  
 i beslag,  
 skall, så snart det kan 
  
 hos ett befordringsföretag tagits 
  
 ske utan men för utredningen, 
  
 i beslag,  
 ska underrättelsen läm- 
  
 mottagaren underrättas och, om 
  
 nas till mottagaren och även till 
  
 avsändaren är känd, även denne 
 . 
  
 avsändaren, om denne är känd 
 . 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. 
  
 1  
 Senaste lydelse 1993:602. 
 44 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 1.3 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet 
 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 § 
 2 
  
 Säkerhets- och integritets- 
  
 Säkerhets- och integritets- 
  
 skyddsnämnden (nämnden) ska 
  
 skyddsnämnden (nämnden) ska 
  
 utöva tillsyn över brotts- 
  
 utöva tillsyn över brotts- 
  
 bekämpande myndigheters an- 
  
 bekämpande 
  
 myndigheters 
  
 an- 
  
 vändning av hemliga tvångs- 
  
 vändning av hemliga tvångs- 
  
 medel och kvalificerade skydds- 
  
 medel och kvalificerade skydds- 
  
 identiteter och därmed samman- 
  
 identiteter och därmed samman- 
  
 hängande verksamhet. 
  
 hängande verksamhet.  
 Nämnden 
  
 ska också utöva tillsyn över brotts- 
  
 bekämpande 
  
 myndigheters 
  
 an- 
  
 vändning av åtgärder enligt  
 2–7 
  
 och 9 kap. lagen (0000:00) 
  
 om 
  
 särskilda inhämtningsåtgärder i 
  
 de brottsbekämpande myndighet- ernas verksamhet. 
 Nämnden ska även utöva tillsyn över polisens behandling av personuppgifter enligt polisdatalagen (2010:361) och lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister. Tillsynen ska särskilt avse sådan behandling som avses i 2 kap. 10 § polisdatalagen och 12 § lagen om polisens allmänna spaningsregister. 
 Tillsynen ska särskilt syfta till att säkerställa att verksamhet en- ligt första och andra styckena bedrivs i enlighet med lag eller annan författning. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. 
  
 2  
 Senaste lydelse 2010:367. 
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 1.4 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 19 § offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) ska ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 18 kap. 
 19 § 
 Den tystnadsplikt som följer av  
 5–13 
  §§ inskränker rätten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrande- 
  
 frihetsgrundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter. 
  
 Den tystnadsplikt som följer 
  
 Den tystnadsplikt som följer 
  
 av  
 1–3 
  §§ inskränker rätten att 
  
 av  
 1–3 
  §§ inskränker rätten att 
  
 meddela och offentliggöra upp- 
  
 meddela och offentliggöra upp- 
  
 gifter, när det är fråga om upp- 
  
 gifter, när det är fråga om upp- 
  
 gift om kvarhållande av för- 
  
 gift om kvarhållande av för- 
  
 sändelse 
  
 på befordringsföretag, 
  
 sändelse 
  
 på 
  
 befordringsföretag, 
  
 hemlig 
  
 teleavlyssning, hemlig 
  
 hemlig 
  
 teleavlyssning, 
  
 hemlig 
  
 teleövervakning, hemlig kamera- 
  
 teleövervakning, hemlig kamera- 
  
 övervakning eller hemlig rums- 
  
 övervakning eller hemlig rums- 
  
 avlyssning på grund av beslut av 
  
 avlyssning på grund av beslut av 
  
 domstol, 
  
 undersökningsledare 
  
 domstol, 
  
 undersökningsledare 
  
 eller åklagare. 
  
 eller åklagare.  
 Detsamma gäller för 
  
 uppgift om ljud- eller bildupp- 
  
 tagning, 
  
 lokalisering av 
  
 person, 
  
 identifiering 
  
 eller 
  
 störning 
  
 av 
  
 mobil 
  
 elektronisk 
  
 kommunika- 
  
 tionsutrustning eller annan ut- 
  
 rustning 
  
 för 
  
 radiokommunika- 
  
 tion, tillträde till vissa utrymmen, 
  
 särskilda 
  
 provokativa åtgärder, 
  
 annars 
  
 brottsliga 
  
 gärningar 
  
 och 
  
 biträde av enskilda enligt lagen 
  
 (0000:000) om särskilda inhämt- 
  
 ningsåtgärder i de brottsbekämp- 
  
 ande myndigheternas verksamhet. 
  
 Den tystnadsplikt som följer av 17 § inskränker rätten att med- dela och offentliggöra uppgifter, när det är fråga om uppgift om 
 46 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 kvarhållande av försändelse på befordringsföretag, hemlig teleavlyss- ning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning på grund av beslut av domstol eller åklagare. 
 Att den tystnadsplikt som följer av  
 1–3 
  §§ i vissa fall inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifter utöver vad som an- ges i andra stycket följer av 7 kap. 3 § första stycket 1, 4 §  
 1–8 
  och 5 § 3 tryckfrihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första stycket 1 yttrandefrihetsgrundlagen. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2012. 
 47 
  
 Målsäganden  
  
 ska  
  
 tillfrågas om han eller hon vill bli under- rättad om beslut om att för- undersökning inte  
  
 ska  
  
 inledas eller att en inledd förunder- sökning  
  
 ska  
  
 läggas ned, beslut om att åtal inte  
  
 ska  
  
 väckas, tid- punkt för huvudförhandling i målet samt dom i målet. 
  
 Första stycket ska inte tillämpas om beslut har fattats att förunder- sökning ska läggas ned eller inte inledas enligt 8 kap. 1 § lagen (0000:00) om särskilda inhämt- ningsåtgärder i de brottsbekämp- ande myndigheternas verksamhet. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 1.5 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förundersöknings- kungörelsen (1947:948) 
 Härigenom föreskrivs att 13 b § förundersökningskungörelsen (1947:948) ska ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 13 b § 
  
 3  
  
 Målsäganden  
 skall  
 tillfrågas 
 om han eller hon vill bli under- rättad om beslut om att för- undersökning inte  
 skall  
 inledas eller att en inledd förunder- sökning  
 skall  
 läggas ned, beslut om att åtal inte  
 skall  
 väckas, tid- punkt för huvudförhandling i målet samt dom i målet. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2012. 
  
 3  
 Senaste lydelse 1994:429. 
 48 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 1.6 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation 
 Härigenom föreskrivs att 14 § förordningen (2003:396) om elek- tronisk kommunikation ska ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 14 § 
  
 4 
  
 Förbud gäller mot att inneha elektriska eller elektroniska anlägg- ningar som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att sända radiovågor i annat syfte än som avses i 3 kap. 14 § första stycket 
  
 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. 
  
 Detta förbud gäller inte så- 
  
 Detta förbud gäller inte så- 
  
 dana anläggningar som behövs i 
  
 dana anläggningar som behövs i 
  
 verksamhet som bedrivs av För- 
  
 verksamhet som bedrivs av  
 Riks- 
  
 svarsmakten, Försvarets radio- 
  
 polisstyrelsen, polismyndigheterna, 
  
 anstalt eller Försvarets materiel- 
  
 Tullverket,  
 Försvarsmakten, För- 
  
 verk. 
  
 svarets radioanstalt eller För- 
  
 Post- och telestyrelsen får 
  
 svarets materielverk. 
  
 Post- och telestyrelsen får 
  
 efter ansökan av Kriminalvården 
  
 efter ansökan av Kriminalvården 
  
 besluta att förbudet inte  
 skall 
  
 besluta att förbudet inte  
 ska 
  
 gälla viss sådan anläggning som 
  
 gälla viss sådan anläggning som 
  
 behövs i en anstalt eller ett häkte 
  
 behövs i en anstalt eller ett häkte 
  
 inom 
  
 kriminalvården 
  
 för att 
  
 inom 
  
 kriminalvården 
  
 för att 
  
 hindra 
  
 otillåten 
  
 mobiltelefon- 
  
 hindra 
  
 otillåten 
  
 mobiltelefon- 
  
 kommunikation, 
  
 om 
  
 anlägg- 
  
 kommunikation, 
  
 om 
  
 anlägg- 
  
 ningen kan användas utan att 
  
 ningen kan användas utan att 
  
 skadlig störning uppstår utanför 
  
 skadlig störning uppstår utanför 
  
 anstalten eller häktet. 
  
 anstalten eller häktet. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2012. 
  
 4  
 Senaste lydelse 2005:1028. 
 49 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2010:103 
  
 1.7 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) 
 Härigenom föreskrivs att 3 § offentlighets- och sekretessförord- ningen (2009:641) ska ha följande lydelse 
 Nuvarande lydelse 
 3 § 
  
 5 
  
 Följande myndigheter ska i den utsträckning som framgår nedan inte tillämpa 5 kap. 2 § andra stycket offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400). 
 Myndigheter Register 
  
 ----------------------------------------------------------------------------- 
  
 åklagarmyndigheter 
  
 diarier över ärenden om kvar- 
  
 hållande av försändelse på be- 
  
 fordringsanstalt och om hemlig 
  
 teleavlyssning, hemlig teleöver- 
  
 vakning, hemlig kameraövervak- 
  
 ning och hemlig rumsavlyssning 
  
 samt  
 diarier över förundersök- 
  
 ningar som rör brott mot rikets 
  
 säkerhet 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 Följande myndigheter ska i den utsträckning som framgår nedan inte tillämpa 5 kap. 2 § andra stycket offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400). 
 Myndigheter Register 
  
 ----------------------------------------------------------------------------- 
  
 åklagarmyndigheter 
  
 diarier över ärenden om kvar- 
  
 hållande av försändelse på be- 
  
 fordringsanstalt och om hemlig 
  
 teleavlyssning, hemlig teleöver- 
  
 5  
 Senaste lydelse 2009:1025. 
  
 50 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningsförslag 
  
 vakning, hemlig kameraövervak- ning och hemlig rumsavlyssning 
 ,  
 diarier över förundersökningar som rör brott mot rikets säker- het 
 , samt diarier över förunder- sökningar där en fråga om att lägga ned eller inte inleda en förunder- sökning enligt 8 kap. 1 § lag (0000:00) om särskilda inhämt- ningsåtgärder i de brottsbekämp- ande myndigheternas verksamhet prövats. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2012. 
 51 
  
 2 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 2.1 
  
 Utredningens uppdrag 
  
 Utredningens uppdrag enligt huvuddirektiven (Dir. 2007:185, se bi- laga 1) innebär att utredningen ska överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor angående de brottsbekämpande myndighe- ternas dolda spanings- och utredningsverksamhet. I uppdraget ingår bl.a. att 
  
 1. 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekäm- pande myndigheterna bör ha möjlighet att i samband med s.k. infiltrationsoperationer ta del i planering och annan förberedelse eller utförande av vissa brott, när detta är nödvändigt för att för- hindra eller avslöja allvarlig brottslighet, 
  
 2. 
  
 överväga i vilken utsträckning polisens och tullens rapporte-  
  
 rings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet samt åklagarnas åtalsplikt bör gälla i fråga om brott som kommer till myndig- heternas kännedom i samband med infiltrationsoperationer, 
  
 3. 
  
 överväga i vilken utsträckning de brottsbekämpande myndighe- terna bör kunna använda sig av olika slag av provokativa åtgärder för att förmå en gärningsman att röja sig, 
  
 4. 
  
 överväga förutsättningarna för att i samband med infiltrations- operationer gå in i annans bostad eller vidta andra åtgärder som i polisens eller tullens vanliga verksamhet hade krävt beslut om tvångsmedel, 
  
 5. 
  
 överväga en ändamålsenlig författningsreglering av sådan använd- ning av tekniska spaningsmetoder som utgör ett intrång i enskil- das integritet eller av andra skäl bör lagregleras, 
  
 53 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:103 
  
 6. 
  
 i ett delbetänkande överväga behovet av mer ändamålsenliga regler om inhämtningen av uppgifter om telemeddelanden, abon- nemang eller mobiltelefoner inom polisens och tullens under- rättelseverksamhet och under förundersökningar innan det finns någon skäligen misstänkt person, och att 
  
 7. 
  
 utifrån övervägandena lägga fram de förslag till lagändringar som utredningen finner lämpliga. 
  
 2.2 
  
 Delbetänkandet 
  
 Utredningen överlämnade i januari 2009 delbetänkandet En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brottsbe- kämpningen (SOU 2009:1). 
 I delbetänkandet övervägde utredningen vissa frågor om inhämt- ning av uppgifter om elektronisk kommunikation inom brottsbekäm- pande myndigheters underrättelseverksamhet och under förunder- sökning innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman. 
 Utredningen föreslog bl.a. att det i förundersökningar endast ska kunna inhämtas uppgifter om elektronisk kommunikation från leverantörerna efter beslut om hemlig teleövervakning. Utredning- en föreslog vidare att det för underrättelseverksamheten ska införas bestämmelser om befogenhet att inhämta uppgifter från leverantörer- na i en ny lag om tillgång till uppgifter om viss elektronisk kommu- nikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverk- samhet. 
  
 2.3 
  
 Utredningens arbete 
  
 Utredningen har haft sammanträden och mer informella kontakter med experterna. 
 Utredningen har också haft särskilda samråd med företrädare för Rikskriminalpolisen, polisens länskriminalavdelningar i Stockholm, Västra Götaland och Skåne, Säkerhetspolisen, Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden samt Tullverket. Vissa kontakter har även förekommit med Kustbevakningen och Skatteverket. 
 Det har vidare förekommit kontakter mellan utredningen och företrädare för Insynsutredningen (Ju 2007:13), Utredningen om underrättelseinhämtning för vissa polisiära behov (Ju 2008:14), Utred- ningen om utvärdering av vissa hemliga tvångsmedel (Ju 2009:01), 
 54 
  
 SOU 2010:103 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 Utredningen om internationellt polisiärt samarbete (Ju 2009:06), Förundersökningsutredningen (Ju 2009:07) och Utredningen om hemliga tvångsmedel för särskilt allvarlig eller annars samhällsfarlig brottslighet (Ju 2010:08). 
 När det gäller utländska kontakter har företrädare för utred- ningen besökt finska centralkriminalpolisen (CKP), norska polisens nationella enhet för bekämpande av organiserad och annan allvarlig kriminalitet (Kripos) och norska polisens säkerhetstjänst (PST). Utredningen har vidare träffat företrädare för tyska federala krimi- nalpolisen (Bundeskriminalamt, BKA) och har även ordnat ett semi- narium för experterna med deltagare från Förenta staternas justitie- departement (US Department of Justice) och federala polismyndighet (Federal Bureau of Investigation, FBI). 
  
 2.4 
  
 Vissa avgränsningar av utredningens arbete 
  
 Det finns inledningsvis anledning att beröra några avgränsningar av utredningens arbete. 
 Det har från de brottsbekämpande myndigheterna vid flera till- fällen påpekats att svårigheterna att skydda informatörers identitet i samband med avancerade infiltrationsoperationer eller provokativa åtgärder är en av de främsta orsakerna till att dessa metoder under senare år har använts i förhållandevis liten utsträckning (se t.ex. av- snitt 5.1.3 nedan). Frågan om ett ökat skydd för informatörer har nyligen varit föremål för utredning av Insynsutredningen. 
 I betänkandet Partsinsyn enligt rättegångsbalken (se SOU 2010:14 s. 159 ff.) gör Insynsutredningen bedömningen att det genom de generella förslag som utredningen presenterar om misstänktas insyn i förundersökningar, ges möjligheter att hemlighålla uppgifter som kan röja informatörer och andra uppgiftskällor genom att uppgif- terna ingår i förundersökningens sidomaterial. Detta förutsatt att uppgifterna saknar betydelse som underlag för ställningstagandet i åtalsfrågan eller för den misstänktes försvar. 
 Insynsutredningen föreslår dessutom ett förstärkt skydd för informatörer och andra uppgiftskällor mot att bli röjda vid vittnes- förhör i domstol. Förlaget innebär införande av ett frågeförbud i 36 kap. RB avseende sekretesskyddade uppgifter som kan röja en in- formatör eller annan uppgiftslämnares identitet. Av rättssäkerhets- skäl förses dock regleringen med vissa undantag från frågeförbudet. Ett undantag är att frågeförbudet inte ska gälla beträffande uppgifts- 
 55 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 SOU 2010:103 
  
 lämnare vars uppgifter åberopas till stöd för åtalet, t.ex. genom andra- handsuppgifter från ett polisvittne. Ett annat undantag är en ventil som innebär att det i det enskilda fallet och utifrån de särskilda för- utsättningarna i ett mål ska kunna göras en avvägning mellan å ena sidan den tilltalades behov av att få fram uppgiften för att kunna försvara sig på ett adekvat sätt och, å andra sidan, behovet av att uppgiften om identiteten inte röjs. 
 Insynsutredningens förslag, som varit på remiss, är föremål för beredning i Regeringskansliet och några slutliga ställningstaganden till förslagen har inte gjorts. Mot denna bakgrund och eftersom frå- gan om informatörer varken direkt eller indirekt berörs i direktiven, har utredningen inte funnit tillräckliga skäl att på nytt överväga hur skyddet av informatörer bör utformas. 
 Utredningen har också avgränsat området när det gäller myndig- heternas möjligheter att inhämta uppgifter om kommunikation som sker via trådlös radio. I utredningens direktiv anges att utredningen ska överväga polisens och tullens möjligheter att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation med egna tekniska hjälpmedel i syfte att identifiera viss teknisk utrustning, t.ex. en mobiltelefon. Sådana förslag lämnas i betänkandet. Utredningen har däremot inte över- vägt möjligheten att inhämta ytterligare uppgifter om kommunika- tion som sker med hjälp av trådlös radio, eftersom det inte på den tid som stått till förfogande har funnits möjlighet att överväga de komplexa frågeställningarna med den precisering och det djup som i så fall skulle krävas. 
 Den av utredningen föreslagna regleringen innebär att flera åtgär- der som tidigare inte varit föremål för lagstiftning blir lagreglerade. Det kan argumenteras för att en följd av detta är att åtgärderna där- med behöver stöd i regleringen i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (LIRB) för att de ska kunna vidtas på be- gäran av främmande stat. Enligt den lagen kan Sverige inom ramen för en förundersökning bistå andra stater med dels de åtgärder som räknas upp i 1 kap. 2 § första stycket LIRB (bl.a. förhör, kvarstad, husrannsakan, hemlig teleavlyssning och hemlig rumsavlyssning), dels andra åtgärder om det kan ske utan tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd (detta följer av bestämmelsens andra stycke). Inne- börden av regleringen i andra stycket har tolkats så att Sverige kan lämna bistånd med åtgärder som inte regleras i nyss nämnda lag under förutsättning att åtgärden inte fordrar lagstöd. Samtidigt fram- går inte annat av 1 kap. 2 § andra stycket LIRB än att det för att åtgärderna ska få vidtas, utan särskilt stöd i lagen, att det inte är fråga 
 56 
  
 SOU 2010:103 
  
 Utredningens uppdrag och arbete 
  
 om sådana åtgärder som bedöms utgöra tvångsmedel eller annan tvångsåtgärd. Vad som närmare ska förstås med begreppet annan tvångsåtgärd har inte närmare utvecklats varken i förarbetena eller i den rättsvetenskapliga litteraturen (se angående denna osäkerhet Martin, Rosales, Sullivan och Davis, Straffprocessen, Uppsala 2005, s. 136 not 7). Som framhålls på flera ställen i betänkandet gör utred- ningen emellertid bedömningen att de särskilda inhämtningsåtgärder som föreslås bli reglerade inte utgör tvångsmedel. Det kan knappast heller hävdas att de skulle utgöra någon annan form av tvångsåtgärd, i vart fall inte i denna benämnings innebörd enligt en tolkning som är i överensstämmelse med ordalydelsen. Utredningen bedömer där- för att det inte finns något uttryckligt krav på att den nya regle- ringen måste föras in i LIRB för att åtgärderna ska få vidtas även på begäran av främmande stat. 
 Samtidigt kan det av flera skäl vara till fördel att tydliggöra rättsläget och uttryckligt föreskriva att särskilda inhämtningsåtgär- der enligt förslaget får vidtas även på begäran av annan stat, antingen genom att åtgärderna förs in i 1 kap. 2 § första stycket LIRB med ev. kompletterande bestämmelser i 4 kap. samma lag om t.ex. vem som handlägger en specifik ansökan eller, beträffande vissa åtgärder, att regleringen i lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar kompletteras. Det har emellertid inte inom ramen för detta utredningsuppdrag funnits tidsmässig möjlig- het att föreslå ett färdigt och tillräckligt genomarbetat förslag till reglering också i dessa delar. Frågan får därför behandlas i den fortsatta beredningen. 
 57 
  
 3 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 3.1 
  
 Den rättsliga bakgrunden 
  
 3.1.1 
  
 Regeringsformen 
  
 Grundlagarna innehåller inte någon rättsligt bindande regel som inne- bär ett allmänt integritetsskydd. Däremot finns det ett målsätt- ningsstadgande i 1 kap. 2 § fjärde stycket RF som anger att det allmänna ska verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familje- liv. Ett uttalat mål för den samhälleliga verksamheten är således att värna den enskildes privatliv. Förhållandet mellan målsättnings- stadgandet och de rättsligt bindande fri- och rättigheterna i 2 kap. RF kan beskrivas så att det förstnämnda ger den enskilde ett skydd med hjälp av det allmänna, medan fri- och rättigheterna garanterar den enskilde ett skydd mot det allmänna. 
 Enligt 2 kap. 6 § RF är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp även i annat fall än som avses i 2 kap. 4 och 5 §§ (förbud mot dödsstraff och mot kropps- straff samt mot tortyr och medicinsk påverkan i syfte att fram- tvinga eller hindra yttranden). Varje medborgare är också skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hem- lig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat för- troligt meddelande. Gemensamt för rättigheterna enligt 2 kap. 6 § RF är att de kan begränsas endast enligt reglerna i 2 kap. 12 § RF. Skyddet gäller enbart gentemot det allmänna och således inte i förhållandet enskilda emellan. 
 Uttrycket kroppsligt ingrepp avser främst våld mot människo- kroppen men också läkarundersökningar, smärre ingrepp som vacci- nering och blodprovstagning och andra liknande företeelser som 
 59 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning. De åtgärder som betecknas som kroppsvisitation och husrannsakan har karaktären av undersökningar. Uttrycket liknande intrång avser främst in- trång som har ett annat syfte, exempelvis polisens intrång i bostad för att avstyra lägenhetsbråk eller exekutiv åtgärd som avser före- mål som, enligt vad som är känt, befinner sig i någon viss bostad. Syftet med en kroppsvisitation eller en husrannsakan kan vara att säkerställa t.ex. bevisning i ett ärende hos domstol eller annan myn- dighet, eller att kontrollera viss verksamhet. Skyddet mot husrann- sakan gäller inte bara bostäder, utan också annan undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe. Därigenom skyddas mer än bara den enskildes hem. Det skydd som 2 kap. 6 § RF avser att säker- ställa för förtrolig kommunikation omfattar meddelanden som sänds med posten eller på annat sätt som brev, telegram, bandinspel- ningar, videogram eller över huvud taget i sådan form att de kan bli föremål för beslag. Bestämmelsen avser endast förtroliga meddel- anden, vilket innebär att skyddet inte omfattar exempelvis samtal i en folksamling eller radiosändningar (se avsnitt 3.1.7). Inte heller är reklamblad och vykort skyddade. 
 I samband med att riksdagen behandlade förslag om hemlig tele- avlyssning (se prop. 1975/76:209) väcktes frågan huruvida regerings- formen (i dåvarande lydelse) skyddade, inte bara mot anskaffande utan även mot utnyttjande av upptagning av telefonsamtal. Konsti- tutionsutskottet anförde (bet. JuU 1976/77:20 s. 24) att, även om grundlagsreglerna inte uppställer ett direkt krav i berört hänseende, det enligt utskottets mening fick anses bäst överensstämma med integritetsskyddet i regeringsformen att grundläggande bestämmelser ges i lag om hur och i vilken omfattning information som erhållits genom teleavlyssning får utnyttjas. En reglering av hur upptag- ningar eller uppteckningar som gjorts vid hemlig teleavlyssning får utnyttjas finns i bl.a. 27 kap. 24 § RB. Frågan om utnyttjande av s.k. överskottsinformation, dvs. uppgifter om ett annat brott än det som har legat till grund för avlyssningen, finns i bl.a. 27 kap. 23 a § RB (se SOU 2008:3 s.  
 96–105). 
  
 60 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 3.1.2 
  
 Förstärkning av skyddet i regeringsformen 
  
 Riksdagen har nyligen fattat beslut om en reformerad grundlag (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19, 2010/11:KU4, prot. 2009/10:130, rskr.  
 2010/11:21–22). 
  Ändringarna träder i kraft den 1 januari 2011. En av förändringarna innebär att det i 2 kap. 6 § RF införs ett andra stycke där det anges att var och en, utöver vad som i övrigt gäller enligt paragrafen, gentemot det allmänna är skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten som sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. 
 Regeringen hänvisar i motiven till den nya bestämmelsen till Integritetsskyddskommitténs förslag (se vidare avsnitt 3.1.8) och anger att det finns ett behov av att stärka skyddet för den per- sonliga integriteten i grundlag. Bakgrunden till det är bl.a. att lag- stiftningen som innefattar intrång i den enskildes personliga inte- gritet enligt regeringen uppvisar olyckliga brister och att vikten av respekt för individens rätt att förfoga över och ta ställning till det allmännas tillgång till sådan information som rör hans eller hennes privata förhållanden bör betonas på ett tydligare sätt än för när- varande. Som bestämmelsen har utformats kommer den att medföra att lagstiftaren tvingas att tydligt redovisa vilka avvägningar som gjorts vid proportionalitetsbedömningen. 
 Den nya grundlagsbestämmelsen tar sikte på att skydda infor- mation om enskildas personliga förhållanden, vilket i betydande ut- sträckning förekommer inom den brottsbekämpande verksamheten. Enligt regeringen kan den komma att omfatta vitt skilda slag av information som är knuten till den enskildes person, t.ex. identi- fikationsuppgifter, adress, familjeförhållanden, vandel, uppgifter om anställning och ekonomi samt fotografisk bild. 
 Som framgår ovan är det övervakning och kartläggning som om- fattas av grundlagsskyddet enligt bestämmelsen. Regeringen betonar att det är åtgärdens effekter som är av avgörande betydelse vid be- dömningen av om den ska anses innebära övervakning eller kart- läggning och inte det huvudsakliga syftet med åtgärden. Regeringen nämner att uppgiftssamlingar, t.ex. många av de register som an- vänds i den brottsbekämpande verksamheten, ska anses innefatta en sådan kartläggning av enskildas personliga förhållanden. När det gäller övervakning träffar det t.ex. hemliga tvångsmedel som tele- avlyssning, teleövervakning, kameraövervakning och rumsavlyssning men också teknisk inhämtning genom signalspaning, allmän kamera- 
 61 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 övervakning och övervakning med handmanövrerad kamera. Även övervakning utan att information dokumenteras med hjälp av teknisk utrustning, t.ex. i samband med spaning i den brotts- bekämpande verksamheten, kan höra hit. 
 Grundlagsskyddet omfattar dock enbart betydande integritets- intrång. Den bedömningen ska, enligt propositionen, utgå från de samhällsvärderingar som råder vid varje givet tillfälle. Regeringen menar att det finns svårigheter med att peka ut vilka specifika före- teelser som innebär ett betydande intrång i integriteten men anger att åtgärdens omfattning och arten av intrånget kan beaktas liksom åtgärdens ändamål och andra omständigheter. 
  
 3.1.3 
  
 Begränsning av rättigheterna i regeringsformen 
  
 Enligt 2 kap. 12 § första stycket RF får bl.a. de rättigheter som avses i 2 kap. 6 § begränsas genom lag. I 2 kap. 12 § andra stycket RF anges att begränsning som avses i första stycket endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt sam- hälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbild- ningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Vidare anges att en begränsning inte får göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Denna allmänna begräns- ningsram infördes för att understryka kravet på att lagstiftaren noga redovisar sina syften (SOU 1975:75 s. 202, prop. 1975/76:209 s. 153) och gäller alla de begränsningbara fri- och rättigheterna. 
 I 2 kap. 23 § RF föreskrivs att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av Europa- konventionen. Bestämmelsen infördes i samband med att konven- tionen inkorporerades som svensk lag år 1995. Den syftar till att utgöra ett skydd mot senare lagstiftning i strid med konventionen och riktar sig i första hand till lagstiftaren som har det primära an- svaret för att den inhemska rätten står i överensstämmelse med konventionen. Med stöd av bestämmelsen har domstolar och myndig- heter möjlighet att med tillämpning av reglerna om lagprövning i 11 kap. 14 § RF (i ny lydelse fr.o.m. den 1 januari 2011) underlåta att tillämpa en mot konventionen stridande lag eller annan föreskrift. Detta följer av att föreskrifter som meddelas i strid med konven- 
 62 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 tionen samtidigt blir att anse som meddelade i strid med grund- lagen (se SOU 2008:3 s.  
 105–118). 
  
 3.1.4 
  
 Europakonventionen 
  
 I utredningens uppdrag ingår att göra en analys av Europadomstolens praxis såvitt avser de brottsbekämpande myndigheternas använd- ning av teknik för att iaktta och dokumentera. Utredningen har låtit professorn i folkrätt vid Uppsala universitet Iain Cameron göra en sådan praxisgenomgång. Den återfinns i engelsk originalversion i bilaga 3 till betänkandet och översatt till svenska i bilaga 4. Utred- ningen återkommer till detta i avsnitt 3.3. 
 Enligt artikel 8.1 i Europakonventionen har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespon- dens. Åtnjutandet av denna rättighet får enligt artikel 8.2 inte in- skränkas av offentlig myndighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller andra personers fri- och rättigheter. 
 Primärt innebär artikel 8 att staten ska avhålla sig från ingrepp i den skyddade rättigheten (Harris, Mänskliga rättigheter i euro- peisk praxis, s. 261 f.). Artikel 8 innehåller emellertid inget uttryck- ligt förbud mot en viss typ av ingrepp, men väl en skyldighet att pröva om ett ingrepp från statens sida i den skyddade rättigheten omfattas av undantagsbestämmelsen i artikel 8.2. Om ingreppet inte omfattas av undantagsbestämmelsen strider det mot konven- tionen. 
 Artikeln ger skydd för privatliv, familjeliv, hem och korrespon- dens. Rätten till respekt för familjeliv samt för hem och korrespon- dens är nära förbundna med rätten till respekt för privatlivet och kan ofta inte särskiljas från denna rättighet (Danelius s. 302). Till begreppet hem i artikeln hör naturligt någons bostad. Europa- domstolen har dock utvidgat begreppet till att omfatta ett bolags huvudkontor, avdelningskontor och verksamhetsplats (Danelius s. 351 och praxisgenomgången, bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.2.1). Med korre- spondens avses i Europakonventionen olika former för överföranden mellan individer. Dit hör brev och andra försändelser samt över- föring med hjälp av telefon, telefax, radio och datorer. Skyddet för korrespondens begränsas inte av att det behöver höra till privatlivet 
 63 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 utan även juridiska personer har rätt till respekt för sin korre- spondens (Danelius s. 344 och praxisgenomgången, bilaga  
 3–4 
  av- snitt 5.2.1). Begreppet privatliv är svårare att definiera än hem och korrespondens. Europadomstolen har uttryckt att det innefattar activities of a professional or business nature, the right to estab- lish and develop relationships Hall even in a public context, the physical and psychological integrity of a person, the right to  personal development and the right to establish details of their identity as individual human beings (praxisgenomgången, bilaga  
 3 
 - 
 4 
  avsnitt 5.3). 
 Enligt artikel 8.2 ska ett ingrepp i den skyddade rättigheten vara lagligt. Häri ligger inget absolut krav på att regeln i fråga ska ha form av lag, utan även regler på en lägre normnivå kan uppfylla kravet på att ingreppet är lagligt. Det är inte bara skriven lag och föreskrifter på lägre normnivå som innefattas i laglighetskravet utan också etablerad praxis enligt de principer som utvecklas i ett common  
 law-system 
  (Karnov 2006/07 s. 68 f.). Förutom att in- greppet ska ha stöd i inhemsk lag krävs också att lagen uppfyller rimliga anspråk på rättssäkerhet. Den måste ge skydd mot godtycke och den måste vara tillgänglig för allmänheten. Lagen måste också vara utformad med erforderlig precision, så att inskränkningarna i den grundläggande konventionsrättigheten är i rimlig utsträckning förutsebara. En nationell lag, som ger de rättstillämpande organen ett tolkningsutrymme och en rätt till skönsmässig prövning, är emeller- tid inte i och för sig oförenlig med kravet på förutsebarhet, under förutsättning att gränserna för den skönsmässiga bedömningen är tillräckligt klara för att ge individen skydd mot godtyckliga in- grepp. För att ett ingrepp i den i artikel 8.1 skyddade rättigheten ska vara tillåten krävs vidare att ingreppet ska tillgodose något av de allmänna eller enskilda intressen som räknas upp i artikel 8.2. Ingreppet måste också vara nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose detta intresse (se SOU 2007:22, del 2, s. 155 f. och Harris, s. 305). 
 64 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 3.1.5 
  
 De brottsbekämpande myndigheternas rätt att samla information 
  
 Allmänt 
 Varken i rättegångsbalken (RB) eller i annan lagstiftning finns några allmänna regler som beskriver de brottsbekämpande myndig- heternas rätt att inhämta information. Mot bakgrund av bestäm- melserna om skyddet för den enskildes integritet i regeringsformen och Europakonventionen finns däremot bestämmelser som i vissa särskilda fall reglerar en sådan rätt. Som exempel kan nämnas be- stämmelserna om de straffprocessuella tvångsmedlen i 27 och 28 kap. RB (t.ex. hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning) samt lagen (2007:987) om hemlig rumsavlyssning. Dessa bestämmelser är begränsade till att användas under förundersökning. För tiden innan förundersökning har inletts finns möjlighet att använda vissa tvångsmedel enligt lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. 
 Bestämmelsen i 8 § polislagen m.m. 
 En polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift ska enligt 8 § första stycket polislagen under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. I 8 § andra stycket föreskrivs att ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. RF inte får grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. De principer som anges i 8 § polislagen har generell betydelse för polisarbetet. Principerna får bl.a. betydelse när polisen ska ta ställning till val av spaningsmetod. Paragrafen kan ses som ett allmänt bemyndigande för polisen att vidta de åtgärder som är försvarliga för att fullgöra dess uppgifter, så länge det inte är fråga om att begränsa en grundlagsskyddad rättighet eller att vidta åtgärder som står i strid mot någon specialreglering. 
 Frågan om polisens spaningsmetoder behandlades av riksdagen under år 1982. Justitieutskottet uttalade (JuU 1981/82:38) att det arbete som hade bedrivits med att utveckla spaningsmetoderna mot kriminalitet av särskilt allvarlig art hade ett värde. Samtidigt borde det stå klart att det i vissa avseenden var fråga om polisiära arbets- 
 65 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 metoder som från allmänna synpunkter inbjöd till diskussion. Det gällde enligt utskottet ett område där några absolut fasta rättsregler inte fanns och enligt sakens natur svårligen kunde ställas upp. Å andra sidan kunde den omständigheten att ett särskilt slags spanings- metoder inte var uttryckligen förbjudna aldrig i sig utgöra tillräck- liga skäl för att utan vidare utgå från att de också bör bli tillämpade här i landet. Utskottet framhöll att vad saken gällde ytterst var en fråga om inriktningen av polisens arbete där intresset av effektivitet samt rättssäkerhets- och integritetskraven bryts mot varandra. Det gällde alltså här avvägningsspörsmål av delvis grannlaga natur som var en angelägenhet inte enbart för polisen själv utan i första hand för statsmakterna och de medborgarstyrelser som är verksamma på olika nivåer. 
 I betänkandet Polislag (SOU 1982:63) gjorde 1981 års polisbered- ning en ingående analys av frågan om polisens spaningsmetoder från rättsliga och andra utgångspunkter (s.  
 125–143). 
  Beredningen föreslog att vissa principer skulle läggas fast på området. För det första borde gälla att polisen  
 aldrig får begå en kriminaliserad hand- ling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott 
 . Beredningen fram- höll dock att ett visst utrymme för vissa annars otillåtna handlingar förelåg enligt den allmänna bestämmelsen om nödhandlingar i 24 kap. 4 § BrB och enligt vissa speciella föreskrifter. En annan princip som borde slås fast var att polisen  
 aldrig får provocera eller annars förmå någon att inleda en brottslig aktivitet 
 . En tredje utgångspunkt vid bedömningen av vilka spaningsmetoder som kunde anses tillåtna borde enligt beredningen vara att polisen  
 aldrig av spaningsskäl får underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller mot en för brott misstänkt person 
 . Slutligen underströk beredningen att beslut om sådana spanings- eller förundersökningsmetoder som avsågs alltid borde fattas av åklagare eller polisman i polischefsbefattning liksom att stränga krav på dokumentation måste upprätthållas. De principer som nu redovisats gav enligt beredningen dock inte till- räcklig ledning för att man skulle kunna bedöma om en särskild spaningsmetod skulle anses godtagbar eller inte. Här måste dess- utom som vid andra former av polisingripanden alltid en allmän be- dömning göras av om metoden är försvarlig med hänsyn till åt- gärdens syfte och övriga omständigheter. Därvid måste en avväg- ning göras mellan å ena sidan den skada och det intrång som metoden medför eller riskerar att medföra och å andra sidan brottets svår- hetsgrad och de fördelar från bevissynpunkt som står att vinna. För- slaget till 8 § i den nuvarande polislagen inrymde enligt beredningen 
 66 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 de principer som nu redovisats när det gällde spaningsmetoderna. Någon ytterligare reglering i lag var enligt beredningen varken nöd- vändig eller lämplig. En annan sak var att vissa föreskrifter, bl.a. om beslutsnivåer, kan behöva meddelas i annan form än lag. 
 I proposition 1983/84:111 med förslag till en ny polislag anförde föredragande statsrådet (s. 48 f.) att han kunde ställa sig bakom de principer för bruket av spaningsmetoder som polisberedningen hade föreslagit. Dessa principer, sammanställda med den analys av rätts- läget på området som beredningen hade gjort, borde kunna vara till god hjälp vid det praktiska handhavandet av uppgiften att avgöra om man i ett enskilt fall borde tillgripa en spaningsmetod. Att dessa principer på sätt beredningen uttalat inryms i en allmän regel som gav uttryck åt de s.k.  
 legalitets-, 
  behovs- och proportionalitets- principerna fann föredragande statsrådet också klart (se SOU 2007:22, del 2, s.  
 153–155). 
  
 3.1.6 
  
 De brottsbekämpande myndigheternas behandling av personuppgifter 
  
 Inledning 
 Digital behandling av bild och ljud anses utgöra automatiserad be- handling i den mening som begreppet har i 5 § personuppgiftslagen (1998:204). Personuppgiftslagen blir därmed tillämplig på digital behandling av bild, vilket kan skapa svårigheter i olika hänseenden (SOU 2001:92 s. 116 och 157 ff.). 
 Polisen 
 Polisdatalagen (1998:622) bygger på personuppgiftslagen och inne- håller endast de särregler som ansetts nödvändiga i polisens verk- samhet. Lagen innehåller allmänna regler om behandling av person- uppgifter i polisens arbete som avser både manuell behandling och automatiserad behandling av personuppgifter  
 (1–9 
  §§). I lagen finns också regler som enbart tar sikte på automatiserad behandling (10– 36 §§). De gäller uppgifter om kvarstående misstankar och kriminal- underrättelseverksamhet samt vissa datoriserade register som förs hos polisen, nämligen kriminalunderrättelseregister,  
 DNA-register, 
  fingeravtrycks- och signalementsregister och  
 SÄPO-registret. 
  Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet för 
 67 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när något sådant inträffat eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under all- mänt åtal (1 §). 
 Uppgifter om en person får inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska övertygelse, medlemskap i fack- förening, hälsa eller sexuella läggning (5 §). Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får uppgifterna kompletteras med nämnda typer av uppgifter. En sådan komplettering får dock bara ske om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behand- lingen. Bestämmelsen innebär ett undantag från det principiella för- budet mot att behandla känsliga personuppgifter som finns i person- uppgiftslagen. 
 Polisdatalagen skiljer på behandling av personuppgifter i kriminal- underrättelseverksamhet och personuppgifter i kriminalunderrättelse- register. 
 Kriminalunderrättelseverksamhet består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas, allt i den mån verksamheten inte utgör förundersökning. Av lagen framgår att automatiserad behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet får ske först efter att polismyndighet eller Rikspolisstyrelsen har fattat beslut om att en särskild undersökning ska inledas (14 och 15 §§). Det ska också finnas anledning att anta att allvarlig brottslighet har utövats eller kan komma att utövas. Med allvarlig brottslighet avses brott för vilket det är föreskrivet minst två års fängelse (3 §). Om behandlingen avser uppgifter om enskilda som inte är misstänkta för något brott ska en upplysning finnas om detta förhållande. Ända- målet med behandlingen och de villkor i övrigt som behövs för att förebygga otillbörligt intrång i de registrerades personliga integritet ska anges i beslutet om att särskild undersökning ska inledas. Upp- gifter som behandlas i en särskild undersökning ska gallras senast ett år efter att beslutet om behandlingen fattades (16 §). Behand- ling får dock ske under längre tid om det är av särskild betydelse för att den särskilda undersökningen ska kunna avslutas. Rikspolis- styrelsen ska föra en särskild förteckning över samtliga beslut om behandling av personuppgifter i kriminalunderrättelseverksamhet. 
 I kriminalunderrättelseregister samlas och systematiseras infor- mation som polisen får genom t.ex. tips, iakttagelser eller upp- 
 68 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 lysningar som ger anledning att misstänka att det förekommer brottslig verksamhet. Datoriserade kriminalunderrättelseregister får endast föras för att ge underlag för beslut om särskilda under- sökningar avseende allvarlig brottslighet eller underlätta tillgången till allmänna uppgifter med anknytning till underrättelseverksamhet (17 §). Polisdatalagen innehåller särskilda bestämmelser om vad ett kriminalunderrättelseregister får innehålla när det gäller uppgifter som kan hänföras till enskilda personer (18 §). Sådana uppgifter får föras in i registret endast om uppgiften ger anledning att anta att allvarlig brottslighet utövats eller kan komma att utövas och om den som avses med uppgifterna skäligen kan misstänkas för att ha utövat eller komma att utöva den allvarliga brottsliga verksamheten. Uppgifter om transportmedel eller varor som kan antas ha sam- band med allvarlig brottslighet får registreras även om uppgifterna kan hänföras till en person som inte är misstänkt för brott. Det- samma gäller hjälpmedel som kan antas ha använts i sådan verk- samhet. En upplysning om att uppgiften avser en icke misstänkt person ska lämnas. Lagen innehåller också en uttömmande uppräk- ning av vilken typ av uppgifter som ett kriminalunderrättelseregister får innehålla (20 §). Uppgifter i kriminalunderrättelseregister får be- varas under längre tid än vad som gäller för särskilda undersök- ningar. Gallring ska sålunda ske senast tre år efter det att uppgifter om den misstänkte i fråga senast fördes in (21 §). Om en särskild undersökning beträffande denne person har inletts, får dock upp- gifterna stå kvar till dess undersökningen avslutats (se SOU 2007:22, del 2 s.  
 174 
 - 
 177). 
  
 Polisdatautredningen 
 Polisdatautredningen redovisade i sitt betänkande Behandling av personuppgifter i polisens verksamhet (SOU 2001:92) något om de tillämpningssvårigheter som hade uppkommit i takt med att inhämt- ning av bild- och ljuduppgifter om personer med digital i stället för analog teknik ökade. Utredningen belyste det med att redogöra för ett tillsynsärende hos Datainspektionen (s. 158). Inspektionen hade i det aktuella fallet öppnat ett tillsynsärende mot Polismyndigheten i Skåne med anledning av en tidningsartikel i Expressen den 12 juli 2001. I artikeln uppgavs att polisen i Skåne använde digitala kameror för att hålla koll på ungdomsgäng på festivaler och andra platser där det finns risk för att ungdomar ska hamna i bråk eller begå brott. 
 69 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 Enligt artikeln fotograferades ungdomar bl.a. under de s.k. Kristianstadsdagarna. Datainspektionen fann att användningen av digitala kameror under Kristianstadsdagarna i flera fall hade skett i kriminalunderrättelseverksamhet enligt definitionen i 3 § polisdata- lagen. För att användningen av digitala kameror ska vara tillåten i kriminalunderrättelseverksamhet krävs som inspektionen påpekade i beslutet att användningen sker inom ramen för en särskild under- sökning eller i ett kriminalunderrättelseregister. Datainspektionen anförde att inspektionen förutsatte att den fortsatta användningen av digitala kameror i kriminalunderrättelseverksamhet skulle ske under de förutsättningar som ställs upp i polisdatalagen. Datainspek- tionen fann mot den bakgrunden inte skäl att företa några ytter- ligare åtgärder utan avskrev ärendet. 
 Polisdatautredningen lämnade ett förslag till ny polisdatalag med en reglering som bl.a. innebär att lagen inte skulle gälla vid insam- ling av personuppgifter genom upptagning av bilder och ljud. 
 Den nya polisdatalagen 
 Riksdagen har beslutat att en ny polisdatalag ska träda i kraft den 1 mars 2012 (prop. 2009/2010:85, bet. 2009/10:JuU19, rskr. 2009/10:255). Syftet med lagen är att ge polisen möjlighet att be- handla personuppgifter på ett ändamålsenligt sätt i sin brottsbe- kämpande verksamhet och att skydda människor mot att deras per- sonliga integritet kränks vid sådan behandling. Genom den nya lagen kommer man att komma till rätta med olika problem som den nu- varande regleringen har visat sig ge upphov till, bl.a. när det gäller möjligheten att behandla personuppgifter för att förebygga, för- hindra och upptäcka brottslig verksamhet. 
 Polisen ska få behandla personuppgifter om det behövs för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller beivra brott eller fullgöra de förpliktelser som följer av internatio- nella åtaganden (2 kap. 7 §). Vissa bestämmelser i personuppgifts- lagen gäller vid behandlingen, t.ex. 9 § om att uppgifter bara får behandlas om det är lagligt, om det sker på ett korrekt sätt och fler uppgifter får inte samlas in än vad som är nödvändigt med behand- lingen (2 kap. 2 §). Vid insamling av uppgifter genom bilder eller ljud gäller inte 23 § personuppgiftslagen om att information i vissa fall självmant ska lämnas till den enskilde (2 kap. 2 §). Däremot gäller 26 § personuppgiftslagen om att information ska lämnas på begäran 
 70 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 av den registrerade. Det rör bl.a. vilka uppgifter som behandlas, varifrån uppgifterna har hämtats och ändamålen med behandlingen. Enligt 27 § personuppgiftslagen gäller dock inte rätten till information förhållanden för vilka det gäller sekretess. 
 Tullverket 
 För behandling av uppgifter i Tullverkets brottsbekämpande verk- samhet gäller särskilda regler i lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet. Uppgifter får behandlas om det behövs för att förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet, utreda eller beivra visst brott, eller fullgöra det arbete som Tullverket är skyldigt att utföra enligt lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete (7 §). Uppgifter får också, om det är nödvändigt, tillhandahållas Rikspolisstyrelsen, polismyndigheter, Eko- brottsmyndigheten, Åklagarmyndigheten, Skatteverket och Griffin bevakningen i deras brottsbekämpande verksamhet (8 §). Känsliga personuppgifter får, om det är absolut nödvändigt, behandlas som komplement till uppgifter som behandlas på annan grund (11 §). Känsliga personuppgifter får också behandlas om de förekommer i en handling som kommit in till Tullverket i ett ärende. Vidare sägs att uppgifter som beskriver en persons utseende alltid ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet. 
 I lagen görs skillnad på när personuppgifter får behandlas för att å ena sidan förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet och å andra sidan utreda eller beivra visst brott. Enligt 12 § får sålunda person- uppgifter behandlas om dessa ger anledning anta att viss allvarlig brottslighet, avseende brott för vilket är stadgat minst två års fäng- else, eller som innefattar annan brottslig verksamhet som sker sys- tematiskt, har utövats eller kan komma att utövas. Därutöver förutsätts att personen i fråga är skäligen misstänkt för att ha ut- övat, eller kan komma att utöva, den brottsliga verksamheten eller kan antas ha ett samband med denna. Det sistnämnda kan alltså gälla också icke misstänkta personer. I sådant fall krävs att det är fråga om en viss preciserad brottslig verksamhet. Bestämmelsen medger att personuppgifter kan behandlas i underrättelseverksamhet i större utsträckning än vad som är fallet enligt polisdatalagen, efter- som även systematisk brottslig verksamhet omfattas oaktat att brotts- ligheten i det enskilda fallet inte bedöms som allvarlig. Också upp- gifter som indirekt kan hänföras till en person, dvs. uppgifter om 
 71 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 transportmedel, varor eller hjälpmedel, och som kan antas ha sam- band med den brottsliga verksamheten får behandlas. Uppgifter om den som skäligen kan misstänkas för ett brott och om andra per- soner får behandlas för att utreda eller beivra brottet (14 §). Det enda krav som uppställs är att uppgifterna behövs i brottsutred- ningen. För att inte en sammanblandning av misstänkta och icke misstänkta personer ska ske, föreskrivs i 16 § att den sistnämnda kategorin ska förses med en särskild upplysning om detta förhåll- ande. Vidare gäller att uppgifter om en person som kan antas ha samband med brottslig verksamhet ska förses med upplysning om uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Det finns även regler om i vilka fall uppgifter om kvarstående miss- tankar får behandlas (17 och 18 §§). Bestämmelserna överensstämmer i huvudsak med vad som gäller enligt polisdatalagen. Gallring av uppgifter ska ske senast ett år efter det att ärendet i fråga avslutats (27 §). För uppgifter som inte ingår i ett ärende ska gallringen ske senast ett år efter det att de behandlades första gången. För tull- brottsdatabasen gäller dock en gallringstid om tre år. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela före- skrifter om att uppgifter får bevaras under längre tid (se SOU 2007:22, del 2, s.  
 224–230). 
  
 Kustbevakningen 
 Behandling av personuppgifter i Kustbevakningens verksamhet reg- leras i förordningen (2003:188) om behandling av personuppgifter inom Kustbevakningen. Förordningen gäller utöver personuppgifts- lagens bestämmelser. Personuppgifter får behandlas i Kustbevak- ningens brottsbekämpande verksamhet, om det är nödvändigt för att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott som Kustbevakningen ska ingripa mot (4 §). 
 Känsliga personuppgifter, i den meningen som avses i 13 § per- sonuppgiftslagen, får behandlas i Kustbevakningens brottsbekämp- ande verksamhet samt i kontroll- och tillsynsverksamheten (9 §). Som förutsättning gäller att det är oundgängligen nödvändigt att uppgifterna behandlas som ett komplement till uppgifter som be- handlas på annan grund. Beträffanden ärenden om vattenförorenings- avgift hänvisas i förordningen till personuppgiftslagens bestämmelser om behandling av känsliga uppgifter, vilket innebär att det i princip är förbjudet att behandla känsliga uppgifter i dessa ärenden. 
 72 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 I förordningen finns särskilda regler om behandling av uppgifter för att förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet beträffande personer som inte är misstänkta för brott (10 §). Sådana uppgifter får behandlas om det nödvändigt för att förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet, dvs. som innefattar brott för vilket är före- skrivet fängelse i två år eller mer. Behandlingen får bara ske om den inte leder till otillbörligt integritetsintrång. Om en uppgift avser en icke misstänkt person ska en särskild upplysning lämnas om detta förhållande. Dessutom ska uppgifterna förses med en bedömning av uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Personuppgifter ska gallras när de inte längre behövs med hänsyn till ändamålen med behandlingen (24 §). Uppgifter om personer i underrättelseverksamheten som det inte finns någon misstanke om brott mot ska dock gallras senast ett år efter det att behandlingen inleddes (se SOU 2007:22, del 2, s.  
 231–234). 
  
 Skattebrottsenheterna 
 Skattebrottsenheternas behandling av personuppgifter regleras av lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid Skatteverkets medverkan i brottsutredningar och av förordningen (1999:105) med samma namn. Lagen gäller utöver personuppgiftslagen och är tillämp- lig vid behandling av personuppgifter i Skatteverkets verksamhet för att bedriva spaning och utredning i fråga om vissa angivna skatte- relaterade brott och folkbokföringsbrott samt för att förebygga sådana brott. Även för skattebrottsenheterna finns det begränsande regler när det gäller att behandla känsliga personuppgifter (4 §). För att personuppgifter ska få behandlas i underrättelseverksamhet före- skrivs att en särskild undersökning avseende skatte- eller folkbok- föringsbrott ska ha inletts och att det finns anledning att anta att allvarlig brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att ut- övas. Med det avses brott på vilket fängelse två år eller mer kan följa (2 och 11 §§). 
  
 3.1.7 
  
 Principen om att etern är fri 
  
 Som nämndes ovan omfattar skyddet för förtroliga meddelanden i 2 kap. 6 § RF inte exempelvis radiosändningar (prop. 1975/76:209 s. 147). Det kan konstateras att det har utbildats en praxis som 
 73 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 innebär att avlyssning av etern har ansetts fri, oavsett om den be- drivs av enskilda eller av myndigheter (SOU 2007:22, del 1 s. 256). I 6 kap. 17 § första stycket lag (2003:389) om elektronisk kom- munikation (LEK) finns den grundläggande bestämmelsen till skydd för hemligheten för elektroniska meddelanden. Den innebär att det inte är tillåtet för någon annan än berörda användare att ta del av eller på annat sätt behandla uppgifter i ett sådant meddelande. Från den regeln finns undantag i bl.a. andra stycket. I punkten tre klargörs principen om att etern är fri och att var och en, således även en myndighet, i princip fritt kan lyssna till radiobefordrade meddel- anden i en radiomottagare (prop. 2002/03:110 s. 395 f., se även t.ex. prop. 1988/89:124 s. 39 och 1992/93:200 vol. 1 s. 166). Enligt regeln om tystnadsplikt i 6 kap. 23 § LEK gäller dock att den som i radio- mottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande som inte är avsett för den personen eller för allmänheten inte obehörigen får föra det vidare. 
 Lagrådet har i yttrande över förslaget till lagen (2008:717) om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet uttryckt att principen om eterns frihet har ifrågasatts och torde allt mer kunna ifråga- sättas när en allt större del av vår privata kommunikation blir eter- buren. Lagrådet framhöll att bestämmelserna om hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning i 27 kap. RB inte gör någon skillnad mellan fast telefoni och mobil trådlös telefoni samt att Europa- domstolen i sin praxis har ställt samma krav på villkoren för avlyss- ning av trådlös kommunikation som i fråga om annan telekommu- nikation (Fisher och Roberts mot Tyskland, mål nr 54934/00, se även praxisgenomgången bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.2.4). Lagrådet pekade även på att det globala nätet är uppbyggt på ett sådant sätt att det kan bero på slumpartade förhållanden om en viss kommunikation förmedlas delvis i tråd, delvis trådlöst (se Lagrådets yttrande i prop. 2006/07:63 s. 170 ff.). 
  
 3.1.8 
  
 Integritetsskyddskommittén 
  
 I betänkandet Skyddet för den personliga integriteten (SOU 2007:22, del 1, s.  
 200–204) 
  behandlade Integritetsskyddskommittén frågorna om eventuell reglering av användning av handmanövrerad kamera, dold kroppsmikrofon, inspelning av telefonsamtal och positions- bestämning. Kommittén konstaterade att sådana spaningsmetoder 
 74 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 innefattar intrång i den enskildes integritet i varierande grad beroende på hur den enskilda åtgärden genomförs. 
 Integritetsskyddskommittén anförde att metoderna anses i prin- cip tillåtna och att Europakonventionens bestämmelser inte anses innefatta något generellt förbud för metoderna. Gällande rättsläge innebär, angav kommittén, att det i det enskilda fallet är polis eller åklagare som ska avgöra om en sådan åtgärd, eller någon annan inte- gritetskänslig spaningsmetod, är förenlig med artikel 8 i Europa- konventionen. Det kan, enligt kommittén, inte anses tillfredsställ- ande att det har uppstått en tveksamhet kring huruvida svensk rätt i detta avseende uppfyller kraven i artikel 8 i Europakonventionen. Genom en reglering kan det, menade kommittén, klargöras vilka metoder, eller vilka komponenter i en metod, som är särskilt käns- liga från integritetsskyddssynpunkt. Särskilda skyddsregler kan där- med uppställas för sådana åtgärder och det kan avgöras huruvida en viss metod kan få användas också beträffande icke misstänkta personer. Kommittén skrev även att en uttrycklig reglering innebär att det klargörs vem som är behörig att fatta beslut om åtgärden och i vilken utsträckning dokumentation ska ske. Utifrån ett hänsyns- tagande till skyddet för den enskildes personliga integritet finns det, framhöll kommittén, starka skäl att förorda att integritetskäns- liga spaningsmetoder blir föremål för en reglering. 
 Integritetsskyddskommittén behandlade också frågan hur en lag- reglering bör utformas och pekade då på några aspekter från inte- gritetsskyddssynpunkt som det är viktigt att beakta vid en översyn som tar sikte på att en reglering ska införas. Enligt kommittén kan en reglering inte syfta till att reglera alla spaningsmetoder som polisen använder sig av utan i stället till att skilja ut de metoder som är särskilt känsliga från bl.a. integritetsskyddssynpunkt och där särskilt stränga krav bör gälla. I första hand bör enligt kommittén en reg- lering ta sikte på de metoder som innebär att information hämtas in genom någon form av hemlig avlyssning eller övervakning. När det gäller övervakning är det, menade kommittén, inte givet att enbart åtgärder som utförs i hemlighet bör omfattas av en reglering, efter- som även en öppen övervakning, som har ett inslag av tvång eller som bedrivs under lång tid, kan vara särskilt integritetskänslig. En reglering bör vidare, enligt kommittén, vara så teknikneutral som möjligt och undvika att söka uttömmande ange vilka metoder som avses. Genom en reglering kan det också, ansåg kommittén, klar- göras att vissa former av spaningsmetoder är så ingripande att de inte ska vara tillåtna utanför en förundersökning. Ett exempel på en 
 75 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 spaningsåtgärd som kan anses särskilt ingripande från integritets- skyddssynpunkt menade kommittén är positionsbestämning genom att sändare fästs på en person eller på ett föremål som en person bär med sig liksom positionsbestämning som förutsätter att ett in- trång i egendom görs. Kommittén framhöll också att en reglering innebär att man behöver ta ställning till vilka brottsbekämpande myndigheter som ska ha rätt att använda sig av metoderna och att kommittén inte ansåg sig behöva ta ställning till på vilken normnivå en reglering ska ske. 
 I den sammanfattande analysen rörande polisens spaningsmetoder (SOU 2007:22, del 1, s. 472) konstaterade Integritetsskyddskom- mittén att för att kunna fullgöra sina uppgifter är polisen beroende av spaningsmetoder som innebär någon form av avlyssning eller övervakning och som många gånger sker i hemlighet. Vissa metoder förutsätter att tekniska hjälpmedel används, såsom handmanövrerad kamera, dold kroppsmikrofon, inspelningsapparatur och pejlings- utrustning. Metoderna ger enligt kommittén i stor utsträckning upphov till inskränkningar av enskildas personliga integritet. Även om lagenligheten av en del av dessa metoder genom åren har ifråga- satts från olika håll, menade kommittén att bedömningen inte kan göras att polisen bör avstå från att i nuvarande omfattning använda de aktuella metoderna på grund av att de alltför mycket inkräktar på den personliga integriteten. Däremot är det enligt kommittén från integritetsskyddssynpunkt och från verksamhetssynpunkt önsk- värt att integritetskänsliga spaningsmetoder blir föremål för reglering. Kommittén ansåg att det oreglerade tillstånd som nu råder synes medföra betydande risker för att det lokalt eller på individnivå beslutas spaningsmetoder som inte tillräckligt beaktar integritets- skyddsintresset och att det först genom en reglering blir möjligt att generellt dra rågången mellan tillåtna och icke tillåtna metoder samt att ta ställning till andra frågor av betydelse för integritets- skyddet, såsom vem som ska ha behörighet att besluta om teknisk spaning och vilka kompensatoriska skyddsåtgärder som behövs. 
 Integritetsskyddskommittén uttalade sig också om den praxis som utvecklats kring principen om eterns frihet och anförde att den in- ger betänkligheter från integritetsskyddssynpunkt (SOU 2007:22 del 1, s. 256, se även SOU 2008:3 s. 262). 
 76 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 3.2 
  
 Några tidigare utredningsarbeten 
  
 Frågan om de brottsbekämpande myndigheternas användning av sådana spaningsmetoder som utredningens uppdrag rör har på olika sätt behandlats i ett flertal sammanhang, t.ex. i den s.k.  
 SPANARK-gruppens 
  rapport Narkotikaspaning och underrättelse- förfarande  
 (1980-06-12), 
  Narkotikakommissionens promemoria Polisens insatser mot narkotikan (PM nr 5 s. 76 f. och 112), pro- positionen 1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor (s. 57), SÄPO- kommitténs betänkande SÄPO – Säkerhetspolisens arbetsmetoder, personalkontroll och meddelarfrihet (SOU 1990:51 s. 107), Rikspolis- styrelsens rapport 1994:3 Promemoria angående kontrollerade leve- ranser av narkotika m.m., Rikspolisstyrelsens rapport 1994:9 Åter- köp och betalning för information (s. 82 f.), Polisrättsutredningens slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polis- lagen (SOU 1995:47), Rikspolisstyrelsens rapport 1996:4 Teknik- bundna spaningsmetoder, Buggningsutredningens betänkande Bugg- ning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46 s. 349 ff.), 11  
 september-utredningens 
  betänkande Vår beredskap efter den 11 september (SOU 2003:32) och i betänkandena Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen (SOU 2003:74) och Till- gång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (SOU 2005:38 s.  
 208–216) 
  från Beredningen för rättsväsendets ut- veckling (BRU). 
  
 3.3 
  
 Några allmänna utgångspunkter för utredningen 
  
 3.3.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningens uppdrag innebär bl.a. att det ska övervägas om olika särskilda spaningsmetoder ska regleras i lag och i så fall på vilket sätt, främst utifrån de krav som artikel 8 i Europakonventionen ställer upp och vad det föreslagna förstärkta integritetsskyddet i 2 kap. 6 § andra stycket RF föreskriver när det gäller lagstöd. 
 För att få ett mera fullständigt underlag för bedömningarna i denna del har utredningen låtit professorn Gibson, Uppsala universitet, självständigt från utredningens övriga arbete göra en genomgång av och analysera vilka slutsatser som kan dras från Europadomstolens praxis på detta område (se praxisgenomgången, bilaga  
 3 
 - 
 4). 
  Uppdraget har tagit särskilt sikte på tekniska spanings- 
 77 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 metoder och närliggande frågor i anslutning till infiltrationsopera- tioner, medan frågan om provokativa åtgärder främst har behandlats mera indirekt. 
 Med nämnda praxisgenomgång som startpunkt och i ljuset av det förstärkta integritetsskyddet i 2 kap. 6 § andra stycket RF har utredningen sedermera bedömt i vilket hänseende uttryckligt lag- stöd bör krävas när det gäller de särskilda spaningsmetoder som ut- redningen haft att bedöma och även utifrån dessa utgångspunkter bestämt på vilken nivå som beslut om olika åtgärder bör fattas. 
  
 3.3.2 
  
 Några grundläggande principer 
  
 Som framgått har utredningen haft skyddet för hemmet, privatlivet och korrespondensen i artikel 8 Europakonventionen samt det för- stärkta integritetsskyddet i grundlagen närmast som ett raster vid analysen och bedömningen av hur regelverket närmare bör vara ut- format gällande olika särskilda spaningsmetoder. 
 En följd av detta är att  
 integritetsskyddsaspekten  
 får ett betydande genomslag som en gränsbestämmande faktor mellan å ena sidan åt- gärder som bör ha ett uttryckligt lagstöd och å andra sidan åtgärder där den nuvarande regleringen bedöms som tillräcklig. 
 Det måste emellertid betonas att många av åtgärderna vidtas redan i dag med stöd av den allmänna befogenhetsbestämmelsen i 8 § polislagen och ses som vedertagna metoder inom ramen för brottsbekämpande myndigheters insatser mot brott. En viktig ut- gångspunkt för utredningens bedömning måste därför vara att ta tillräcklig hänsyn till att det rör sig om pågående verksamhet där arbetsmetoderna kontinuerligt används redan i dag. Utredningen har därför också haft vad som skulle kunna beskrivas som en  
 konti- nuitetsprincip  
 som en av de bärande principerna för bedömningen. 
 En annan faktor som måste tillåtas få genomslag är anpassningen till det svenska rättssystemet. Europakonventionen och Europa- domstolens praxis bygger på att det går att finna gemensamma allmänna principer som alla medlemsländer genom sitt tillträde till konventionen har ställt upp på, men vid bedömningen av vilka följder ett visst avgörande eller en viss tolkning av konventionen bör medföra för det egna landets regelsystem måste det i hög grad kunna ske en anpassning till hur det egna regelsystemet ser ut och hur det är uppbyggt. En  
 anpassningsprincip  
 får därför också betydelse för regelverkets utformning. I det sammanhanget måste också fram- 
 78 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 hållas att Sverige inte i rättslig mening är bundet av andra avgöranden än sådana där man intar partsställning, även om utgångspunkten också måste vara att så långt det är möjligt utifrån mera specifika svenska förhållanden lojalt följa även andra avgöranden. 
 Utredningen har inte funnit att dagens regelverk vare sig när det gäller infiltrationsoperationer eller tekniska spaningsmetoder står i direkt strid med kraven enligt artikel 8 och därför inte skulle vara tillåtna. Emellertid bör, enligt utredningen, lagstiftaren eftersträva att vid utformning av regelverket uppfylla Europakonventionens krav med viss marginal så att det för framtiden inte kommer att råda någon som helst tvekan om att regelverket uppfyller dessa krav, även om Europadomstolens praxis skulle fortsätta utvecklas i den riktning mot allt större krav på uttryckligt lagstöd och integritets- skydd som hittills har varit fallet. I det sammanhanget går det inte heller att bortse från att det förstärkta integritetsskyddet i vår grund- lag medför att det framöver också kommer att finnas ett ökat krav på uttryckligt lagstöd för integritetskänsliga spaningsmetoder. 
 I likhet med vad utredningen fann i sitt delbetänkande (SOU 2009:1) görs dessutom en åtskillnad mellan underrättelseverksamhet och förundersökning utifrån att den förra måste ses ur ett mera renodlat medborgarperspektiv, medan den senare främst måste ses utifrån ett parts- och lagföringsperspektiv med de mera specifika rättssäkerhetskrav och rätt till insyn i materialet, åtminstone så långt som detta kan användas till nackdel för parten, som därmed måste gälla. 
 En annan iakttagelse som även Integritetsskyddskommittén varit inne på i sina överväganden är att dagens oreglerade område många gånger skapar osäkerhet på fältet kring vilka gränser som gäller för användningen av olika särskilda spaningsmetoder och därmed kan vara en hämsko för att fullt ut använda den potential för det brotts- bekämpande arbetet som spaningsmetoderna utgör. En ökad preci- sion och tydlighet i regelsystemet kan därför också medföra en ökad användning av såväl infiltrationsoperationer som tekniska span- ingsmetoder samtidigt som detta enligt utredningens bedömning i så fall kommer att ske inom ramen för ett betydligt mera rätts- säkert och transparent regelverk. 
 79 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 SOU 2010:103 
  
 3.3.3 
  
 Utgångspunkter för utformningen av ett nytt regelverk 
  
 Praxisgenomgången visar att Europadomstolen i sina avgöranden i allt högre grad lägger vikt vid vilken typ av information som i reali- teten kan erhållas genom olika inhämtningsmetoder och hur denna sedermera tas om hand av de brottsbekämpande myndigheterna, framför själva inhämtningsmetoderna som sådana (se praxisgenom- gången, bilaga  
 3 
 - 
 4 
  avsnitt 6.5). I det sammanhanget görs alltså ingen egentlig skillnad i integritetshänseende mellan den information som erhålls genom en hemlig teleavlyssning och den information som kan erhållas genom användande av en dold kroppsmikrofon, efter- som båda metoderna medför att det går att spela in innehållet i ett samtal utan den övervakade personens vetskap. Utifrån ett mera strikt europarättsligt synsätt skulle således inhämtning av ljud med en dold kroppsmikrofon likställas med hemlig teleavlyssning och hemlig rumsavlyssning, inhämtning av bild med hjälp av en infiltratör som utger sig för att vara någon annan än den han är likställas med hemlig kameraövervakning och användande av en s.k.  
 IMSI-catcher 
  för att fånga upp teleadresser inom ett visst geografiskt område med hemlig teleövervakning. 
 Mot detta måste emellertid ställas att metoderna för inhämtning många gånger helt lagligt får användas av envar. Det står således en enskild medborgare fritt att själv spela in ett samtal som han själv deltar i och att fritt ta bilder av andras hem, om bildupptagningen sker från en plats som inte omfattas av skyddet för hemfriden. 
 Vid den avvägning av motstående intressen som måste ske har därför utredningen stannat för att lagreglera inspelning av ljud, bild- upptagning av hem och korrespondens, lokalisering av person och användande av teknisk utrustning får att fånga upp teleadresser inom ett visst geografiskt område som särskilda spaningsmetoder för in- hämtning av information på en nivå som kan sägas ligger i gräns- landet mellan de hemliga tvångsmedlen och mera ordinära polisiära arbetsmetoder som även framöver kommer att regleras genom de allmänna befogenheterna i polislagen. Dessa överväganden har fått återverkningar också när det gäller vilka beslutsorgan och vilka be- slutsnivåer som bör finnas. 
 Det saknas utifrån utredningens utgångspunkter skäl att reglera infiltrationsoperationer som arbetsmetod i sig. Detta är en veder- tagen arbetsmetod inom brottsbekämpningen i alla västerländska demokratier, som främst används för att kunna få information om och kunna beivra organiserad brottslighet. Först i de fall där åtgärder 
 80 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättslig bakgrund och allmänna utgångspunkter 
  
 inom ramen för en sådan operation riskerar att närma sig eller över- träda den gräns som artikel 8 i Europakonventionen eller den nya grundlagsbestämmelsen sätter, ställer sig saken annorlunda. Det kan då röra sig om användande av de inhämtningsåtgärder som berörts ovan, t.ex. inspelning av ljud eller upptagning av bild eller lokalisering av person med hjälp av tekniska hjälpmedel, men även andra tvångs- medelsliknande situationer som tillträde till någons bostad (jfr hus- rannsakan) eller möjligheter att undersöka föremål (jfr beslag) kan bli aktuella. Särskilda frågor om tillskapande av möjligheter till del- tagande i annars brottsliga gärningar eller ökade möjligheter att underlåta åtal för vissa brott som kommer fram under en infiltra- tionsoperation kräver därtill självklart uttryckligt lagstöd, om de ska kunna genomföras. 
 När det gäller provokativa åtgärder har utredningen närmast an- gripit detta problemkomplex utifrån ett klarläggande av rättsläget och i vissa hänseenden en kodifiering av gällande rätt samtidigt som det vid övervägande kring ett nytt regelsystem alltid måste bedömas om det finns skäl att göra förändringar som bidrar till att systemet blir mer logiskt och konsistent. 
 Vid utformningen av det nya regelsystemet har utredningen tagit sitt avstamp i de principer som har utmejslats i Europadomstolens praxis när det gäller kravet på att intrånget i den skyddade rättig- heten ska ske med stöd av lag (in accordance with the law). Som framgår av praxisgenomgången är vad som krävs för att intrånget i den skyddade rättigheten i detta hänseende ska kunna tillåtas inte enbart formell, utan tar sikte på regelsystemets kvalitet, varvid frågan om beslutsnivå, beslutsinstansens oberoende prövning och tillskap- ande av olika särskilda skyddsåtgärder (safeguards) är betydelse- fulla (se bilaga  
 3 
 - 
 4 
  avsnitt 6). 
 Utgångspunkten kan här sammanfattas i att medborgarna genom regleringen måste få en rimligt förutsebar uppfattning om de närmare villkoren för prövningen, prövningen måste både vara och framstå som reell. Vidare måste det vid en helhetsbedömning, där olika kom- ponenter som krav gällande straffskalor, beslutsinstans och kontroll- organ ses som kommunicerande kärl, finnas tillräckligt med skydd- ande åtgärder som motverkar missbruk av de maktbefogenheter som de särskilda spaningsmetoderna kan medföra för de brotts- bekämpande myndigheterna. 
 Utredningens förslag ska ses i ljuset av dessa förutsättningar och de principer som tidigare berörts. 
 81 
 4 Infiltrationsoperationer 
  
 4.1 
  
 Uppdraget 
  
 I arbetet med att upptäcka och beivra brott är det ibland nödvän- digt att använda straffprocessuella tvångsmedel eller andra särskilda arbetsmetoder. Sådana metoder kan ibland innebära påtagliga in- grepp i enskildas personliga sfär. Av rättssäkerhets- och integritets- skyddsskäl är det av största vikt att metoder av detta slag ges en ändamålsenlig utformning och att regelverket kring metoderna ut- formas så att den enskildes rättssäkerhet kan tryggas och riskerna för missbruk minimeras. När det övervägs om det är lämpligt att införa nya sådana metoder eller att utvidga tillämpningsområdet för befintliga metoder ska den s.k. proportionalitetsprincipen beaktas. Det innebär att behovet alltid måste vägas mot det integritets- intrång som användandet av metoden kan innebära för den enskilde. Dessutom måste det säkerställas att den enskildes rättssäkerhet kan upprätthållas och att eventuellt missbruk eller annan felaktig använd- ning av metoderna kan upptäckas och beivras samt att den enskilde har rimliga möjligheter att utnyttja den rätt till ersättning som kan föreligga. Detta gäller även vid överväganden om behovet av att i lag eller annan författning ange närmare förutsättningar för i viss mån redan använda arbetsmetoder. 
 En arbetsmetod som aktualiserar frågor av detta slag är s.k. in- filtration av kriminella grupper och nätverk. Infiltrationsopera- tioner av både enklare och mer kvalificerat slag har under senare år fått ökad betydelse, i synnerhet i det internationella samarbetet mot gränsöverskridande och organiserad brottslighet som också svensk polis och tull deltar i. I operationerna deltar poliser och andra tjänstemän som uppträder under fiktiva identiteter och an- tagna roller (undercover operations). Sedan den 1 oktober 2006 kan svenska poliser på ansökan av anställningsmyndigheten tilldelas s.k. kvalificerade skyddsidentiteter. I Sverige saknas emellertid för- 
 83 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 fattningsbestämmelser om hur infiltrationsoperationer ska gå till. Det är därför inte alltid tydligt exempelvis vad en polisman, som har infiltrerat en kriminell grupp, får göra i samband med infiltrations- operationen. I flera andra länder finns det däremot sådana bestäm- melser. Det förekommer att bestämmelser av detta slag ger en polis- man befogenhet att under infiltration handla på sätt som, om be- fogenheten inte hade funnits, hade utgjort brott. 
 Åtgärder som företas inom ramen för dold spanings- och utred- ningsverksamhet, däribland infiltrationsoperationer och olika slag av tekniska spaningsmetoder, kan innebära ingrepp i enskildas per- sonliga sfär. Åtgärderna genomförs i hemlighet eller på så sätt att de som utsätts för åtgärderna vilseleds om åtgärdernas verkliga inne- börd. De som utsätts för åtgärderna har således inte möjlighet att, såsom vid öppen tvångsmedelsanvändning, få åtgärderna prövade av domstol eller på annat sätt. Inte minst infiltrationsoperationer kan i vissa fall ge upphov till sådana rättssäkerhets- och integritets- skyddsfrågor att starka skäl kan sägas tala för en lagreglering för sådana fall. En sådan lagreglering skulle också ligga i linje med Europarådets ministerkommittés rekommendation (Rec [2005] 10) om användandet av särskilda undersökningsmetoder i fråga om all- varlig brottslighet inbegripet terroristhandlingar. Medlemsländerna rekommenderas där att med lagstiftning och tillhandahållande av resurser möjliggöra användningen av särskilda undersökningsmetoder men även att säkerställa judiciell eller annan oberoende kontroll av användningen av dessa metoder. 
 Utredningen ska därför 
  
 inhämta information om förekommande lagreglering och praxis i de övriga nordiska länderna och de ytterligare länder som be- döms vara relevanta för utredningsuppdraget, 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämp- ande myndigheterna i samband med kriminalunderrättelseverk- samhet eller under förundersökningar bör kunna infiltrera krimi- nella grupperingar och därvid delta i planering, annan förbered- else eller utförande av brott, 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämpande myndigheterna vid infiltrationsoperationer bör kunna ta hjälp av enskilda privatpersoner, också när dessa förutsätts ta del i brotts- lig verksamhet, 
  
 84 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 överväga om det finns anledning att begränsa polisens och tullens  
  
 rapporterings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet samt åklag- arnas åtalsplikt avseende brott som uppmärksammas i samband med infiltrationsoperationer i den utsträckning det behövs för att angelägen brottsbekämpande verksamhet inte ska skadas, 
  
 överväga rättssäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. huru- vida tillstånd till mera långtgående infiltrationsoperationer bör krävas i förhand och om särskild intern eller extern kontroll över åtgärderna kan behövas i efterhand, samt 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 4.2 
  
 De brottsbekämpande myndigheternas användning av infiltrationsoperationer 
  
 4.2.1 
  
 Allmänt om de brottsbekämpande myndigheternas uppgifter 
  
 Till polisens uppgifter hör att förebygga brott och att bedriva span- ing och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. 
 Förfarandet vid den utredning som föregår ett beslut om åtal, förundersökningen, är reglerat i bl.a. rättegångsbalken och för- undersökningskungörelsen (1947:948). Enligt 23 kap. 1 och 3 §§ RB ska polismyndighet eller åklagare fatta beslut om förundersök- ning så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns an- ledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Om en förundersökning har inletts av polismyndighet och saken inte är av enkel beskaffenhet, ska ledningen av förunder- sökningen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan miss- tänkas för brottet. Åklagare ska också i annat fall överta ledningen när det är nödvändigt av särskilda skäl. Motsvarande ordning finns på bl.a. Tullverkets område enligt 19 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling. 
 Förundersökningen har flera syften. Ett syfte är att utröna om brott föreligger, vem som skäligen kan misstänkas för brottet och att skaffa tillräckligt material för bedömning av frågan om åtal ska väckas. Ett annat syfte är att bereda målet så att bevisningen kan läggas fram i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett tredje syfte är att ge den misstänkte kunskap om utredningsmaterialet och möjliggöra för honom eller henne att få detta justerat och be- 
 85 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 rikat. Ytterligare ett syfte är att utreda om det finns något enskilt anspråk och vilka omständigheter det i så fall grundas på. 
  
 4.2.2 
  
 Brottsbekämpande myndigheters underrättelseverksamhet 
  
 Polisen, Säkerhetspolisen, Ekobrottsmyndigheten, Kustbevakningen, Tullverket och Skatteverket bedriver även olika former av under- rättelseverksamhet. Denna verksamhet är i huvudsak inriktad på att avslöja om en viss, inte närmare specificerad brottslighet har ägt rum, pågår eller kan antas komma att begås. 
 Ett övergripande mål med underrättelseverksamheten är att förse de brottsbekämpande myndigheterna med kunskap som kan om- sättas i operativ verksamhet. T.ex. ska polisens kriminalunderrättelse- tjänst vara delaktig i strategisk och operativ verksamhetsplanering och utgöra ett direkt stöd för operativ polisverksamhet, ge under- lag till ledningsverksamheten på olika nivåer inom polisen samt medverka när effekterna av genomförda insatser analyseras. 
 I underrättelseverksamheten samlar myndigheterna in, bearbetar eller analyserar uppgifter som senare kan ha betydelse för att ut- reda, förebygga och förhindra brott. 
 Inhämtningen kan ske från olika källor. Det kan ske genom rutinmässig rapportering, spaning eller användning av överskotts- information från hemliga tvångsmedel men även genom nationell och internationell samverkan samt information från tipsare och in- formatörer. En annan viktig bas för inhämtning är information som är allmänt tillgänglig, s.k. öppna källor. 
 När informationen inhämtats sker en bearbetning genom att informationen struktureras, systematiseras och värderas, t.ex. genom jämförelser med sedan tidigare tillgängliga uppgifter. Därefter vid- tar den avgörande fasen i underrättelseprocessen – analysen. Genom analysen tydliggörs sammanhang och den bearbetade informationen tillförs mervärden. Det kan handla om hot- och riskanalys, analys av brottsmönster samt kartläggning av mer eller mindre löst samman- satta kriminella nätverk och grupperingar. 
 Efter inhämtning, bearbetning och analys delges informationen lämpliga mottagare. Det framtagna underrättelsematerialet kan läggas till grund för t.ex. beslut om att inleda förundersökning eller beslut om att vidta särskilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Det kan alltså handla om allt från en redovisning 
 86 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 till berörda chefer till att gå ut i media för att förebygga ett visst brottsligt tillvägagångssätt. En annan form av förebyggande verk- samhet är att de berörda personerna kontaktas och därigenom blir medvetna om den brottsbekämpande myndighetens intresse, vilket många gånger leder till att den brottsliga verksamhet som var i gör- ningen aldrig kommer till stånd. 
 Genom att slutligen utvärdera resultatet av vidtagna åtgärder och underrättelsernas betydelse i sammanhanget kan verksamheten tillföras ny kunskap för det fortsatta arbetet. 
  
 4.2.3 
  
 Särskilt om Säkerhetspolisens verksamhet 
  
 Säkerhetspolisens är Sveriges civila säkerhetstjänst. Myndighetens uppdrag är att bedriva personskyddsverksamhet, förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet samt bedriva terrorismbekämp- ning. Tyngdpunkten i uppdraget är att förebygga brott. Uppdraget kräver att Säkerhetspolisen kan inhämta uppgifter på ett tidigt stadium, innan en person eller gruppering har konkreta planer eller vidtagit åtgärder för att begå brott. 
 Säkerhetspolisens uppdrag återspeglas i myndighetens verksam- hetsidé och organisering av arbetet. Verksamheten bedrivs således med syfte att bedöma och reducera sådana hot och sårbarheter som är kopplade till myndighetens uppdrag. Vidare är verksamheten organiserad bl.a. i en avdelning för underrättelseverksamhet – säkerhetsunderrättelseverksamhet – och en avdelning för de hot och sårbarhetsreducerande åtgärder som myndigheten vidtar. Det kan exempelvis vara fråga om åtgärder inom personskyddet. Även för- undersökningar ses dock som brottsförebyggande åtgärder och avdelningen har ett metodansvar för den verksamheten. De båda avdelningarnas verksamhet inriktas av en operativ ledningsgrupp som har till uppgift att prioritera verksamheten och att skapa balans i arbetet med att å ena sidan bedöma och å andra sidan reducera hot och sårbarheter. 
 Eftersom Säkerhetspolisens verksamhet primärt syftar till att förebygga och inte att utreda brott kan Säkerhetspolisen inte bedriva verksamheten utifrån brottsanmälningar. Myndigheten måste i stället själv ha förmåga att identifiera aktörer som har avsikt att begå aktuella brott för att bedöma vilka förutsättningar dessa har att sätta sina planer i verket. Det brottsförebyggande arbetet grundas därför i stor utsträckning på uppgifter som inhämtas i Säkerhets- 
 87 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 polisens säkerhetsunderrättelseverksamhet. Denna verksamhet be- drivs i ett skede innan det finns tillräckliga skäl för att inleda förundersökning. Säkerhetspolisens verksamhet är således beroende av att myndigheterna kan inhämta relevant och tillräckligt om- fattande information i ett skede då vanliga straffprocessuella tvångs- medel inte är möjliga att använda. 
 I lagen om åtgärder för att förhindra särskilt allvarliga brott finns bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel som kan an- vändas i brottsförebyggande syfte. I betänkandet Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel (SOU 2009:70) konstateras dock att lagen inte tillgodoser de brottsbekämpande myndig- heternas behov. Säkerhetspolisen har också för utredningen bekräftat att den tvångsmedelsanvändning som lagen ger utrymme för inte tillgodoser behovet av att inhämta uppgifter i myndighetens brotts- förebyggande arbete. Enligt Säkerhetspolisen har tvångsmedlen däremot betydelse för att i en förutredning ta fram underlag för bedömningen om en förundersökning ska inledas. 
 Den reella avsaknaden av straffprocessuella tvångsmedel i under- rättelseverksamheten gör att myndigheten är hänvisad till inhämt- ningsmetoder som grundas på polislagens allmänna bestämmelser om polismans befogenheter. Det kan exempelvis vara fråga om s.k. källdrivning eller fysisk spaning som ibland sker med stöd av tek- niska hjälpmedel. 
  
 4.2.4 
  
 Polisens användning av infiltrationsoperationer 
  
 Svensk polis har sedan slutet av  
 1980-talet 
  allt mer kommit att intressera sig för olika former av infiltrationsverksamhet och annat arbete under täckmantel. I Sverige har ett antal poliser från olika delar av landet testats och fått en avancerad utbildning i arbets- metoden. Metoden har visat sig mycket effektiv bl.a. eftersom den ger informationer om den grova organiserade brottsligheten som knappast kan hämtas in genom andra spaningsmetoder. Den har främst använts i ärenden som har gällt grova narkotikabrott men även i ärenden om grova rån, människorov, grov förfalskning samt grova stölder och hälerier av exempelvis kulturföremål och vapen. 
 Denna verksamhet utgör även ett betydelsefullt inslag i det inter- nationella polissamarbetet. En del av det samarbetet innebär i vissa länder att utländska polismän med skyddsidentitet bistår under en 
 88 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 brottsutredning, framför allt vid utredningar av organiserad eller annan grov brottslighet. 
 Polisens användning av polisutbildade infiltratörer sker med med- verkan av Rikskriminalpolisen. En särskild koordinator utses att ta fram en operationsplan. Av operationsplanen ska framgå bl.a. bak- grund, hotbild och budget för operationen. Först om operationen godkänns på chefsnivå kan infiltrationsoperationen påbörjas. 
 En infiltrationsoperation kan se ut på många olika sätt. Detta är viktigt inte minst för att minska riskerna för avslöjande. Generellt gäller dock att en operation ofta har som mål att en polis som arbetar under täckmantel  
 (uc-operatör) 
  ska bli bekant med personer som sitter inne med intressant information om kriminella nätverk och organiserad brottslighet. För att kunna uppnå det måste nor- malt polisen utrustas med en kvalificerad skyddsidentitet och ges möjlighet att vistas i den kriminella miljön under lång tid. 
 En infiltrationsoperation riktar sig som sagt normalt mot orga- niserad eller annan grov brottslighet. Det har i Sverige framför allt handlat om grov narkotikabrottslighet, men även avancerad rån- brottslighet och trafficking är brottstyper där infiltrationsoperationer har utgjort ett viktigt verktyg för polisen. Ytterligare användnings- områden där metoden bedöms vara till nytta är att avslöja t.ex. s.k. grooming eller annan brottslighet via Internet eller för att lösa redan begångna brott, t.ex. mord. 
  
 4.2.5 
  
 Säkerhetspolisens användning av infiltrationsoperationer 
  
 Säkerhetspolisens informationsinhämtning i nu aktuella avseenden skiljer sig väsentligt från den öppna polisens, både när det gäller metoder och terminologi. 
 Säkerhetspolisens användning av poliser eller andra anställda som arbetar under täckmantel i infiltrationsoperationer är betydligt mer begränsad än den öppna polisens, även om det förekommer i viss utsträckning. Detta beror framför allt på att de aktörer som kan tänkas begå den brottslighet som Säkerhetspolisen arbetar mot an- tingen är sammanbundna av nätverk som bygger på personliga rela- tioner, bakgrund från ett visst geografiskt område etc. eller också är statsunderstödda och har en omfattande utbildning i att inhämta uppgifter utan att avslöja verksamheten för säkerhetstjänsten i det land de verkar. Det är därför ytterst sällan möjligt att använda 
 89 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 personal anställd av Säkerhetspolisen för att inhämta uppgifter på detta sätt. 
 Det som är grunden i Säkerhetspolisens arbete med informa- tionsinhämtning från fysiska personer är i stället inhämtning från enskilda personer som redan befinner sig i den miljö där aktuell brottslighet förekommer, s.k. källor. Säkerhetspolisen har anfört att den höga säkerhetsmedvetenheten bland de aktörer som myndig- heten riktar sitt intresse mot gör att straffprocessuella tvångsmedel 
 – om det skulle vara möjligt att använda sådana – oftast inte är till- räckliga. Informationen från källorna är också helt överlägsen i så motto att Säkerhetspolisen kan få uppgifterna i en kontext där olika uppgifter kan nyanseras genom källans personliga kunskap om den som fällt ett visst yttrande. Den information som en källa kan lämna är många gånger avgörande för Säkerhetspolisens arbete. 
 Utredningen återkommer till viss användning av enskilda per- soner i kapitel 8.3.3. 
  
 4.2.6 
  
 Tullverkets användning av infiltrationsoperationer 
  
 Tullverkets brottsbekämpning har som högsta prioritering att inom ansvarsområdet bekämpa organiserad brottslighet. Brottslighetens art, främst smuggling av narkotika, cigaretter och alkohol, innebär att verksamheten normalt inte bedrivs utifrån brottsanmälningar. 
 Inom Tullverkets verksamhetsområde förekommer i dag inte att tulltjänstemän arbetar i infiltrationsoperationer genom arbete under täckmantel. Främsta anledningen till detta är att tulltjänstemän, och främst då de som har uppdrag som informatörshanterare, inte omfattas av lagen (2006:939) om kvalificerade skyddsidentiteter. Däremot används informatörer som en viktig del av verksamheten för att kunna få information om den grova organiserade brotts- lighet som många gånger ligger bakom de allvarligaste smugglings- brotten. Tullverkets informatörer riktas aktivt mot att tillfredsställa informationsbehovet i pågående ärenden och projekt. 
 För att möjliggöra rättslig hjälp med sådana så kallade hemliga utredningar (covert investigations) inom ramen för internationell tullsamverkan finns bestämmelser i 1997 års tullsamarbetskonvention (artikel 23). I samband med Sveriges tillträde till konventionen konstaterade regeringen bl.a. att metoden är oreglerad och att den inte används i Tullverkets brottsbekämpande verksamhet (se prop. 1999/2000:122 s. 24). Sverige har därför valt att utnyttja möjlig- 
 90 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 heten att genom förklaring reservera sig mot tillämpningen av dessa bestämmelser i konventionen. Det konstaterades dock att en sådan förklaring senare när som helst kan återkallas. 
  
 4.2.7 
  
 Ekobrottsmyndighetens användning av infiltrationsoperationer 
  
 Inom Ekobrottsmyndighetens verksamhetsområde förekommer inte arbete under täckmantel i infiltrationsoperationer. Ekobrottsmyn- digheten har egna informatörer men hanterar inte dem formellt själva. Det finns dock ett visst behov att i framtiden också kunna iscensätta infiltrationsoperationer med poliser som arbetar under täckmantel för att t.ex. kunna avslöja insiderbrott och annan mycket svårutredd ekonomisk brottslighet. 
  
 4.3 
  
 Tidigare uttalanden angående användningen av infiltration som arbetsmetod 
  
 4.3.1 
  
 Förarbetena till polislagen 
  
 Polisens användning av dolda spaningsmetoder togs upp till behand- ling i förarbetena till polislagen. I betänkandet Polislag (SOU 1982:63) konstaterade 1981 års polisberedning att det måste ligga i spaningens natur att den till betydande del sker dolt då verksam- heten annars skulle sakna mening. Lika klart var det enligt bered- ningen att dold spaning är en nödvändig metod för att vissa former av grov brottslighet ska kunna bekämpas med tillräcklig effektivitet. Detta hade, påpekade beredningen, varit känt så länge som modern polisverksamhet har bedrivits. Beredningen ställde sig vidare frågan om oriktiga uppgifter eller ett vilseledande beteende från myndig- heternas sida i sig alltid skulle anses representera en otillbörlig metod. Enligt beredningen torde ingen tvekan råda om att svaret måste bli nekande. Ingen torde, menade beredningen, på allvar vilja hävda att en polisiär åtgärd skulle vara otillbörlig endast på grund av att åtgärden från den brottsliges utgångspunkter är i hög grad vilseledande ( se betänkandet s. 139). 
 I den åtföljande propositionen ställde regeringen sig bakom de principer för bruket av s.k. okonventionella spaningsmetoder som beredningen hade föreslagit (se prop. 1983/84:111 s. 46 f.). Riks- 
 91 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 dagen instämde i de överväganden som i denna del hade redovisats i propositionen (bet. 1983/84:Ju27 s. 21). 
 De grundläggande principer som gäller för användningen av dolda spaningsmetoder är en konsekvens av vad som föreskrivs i polislagen och annan lag. Tre grundläggande principer brukar fram- hållas (se även avsnitt 3.1.5). Den första principen är att polisen aldrig själv får begå en kriminaliserad handling för att efterforska eller avslöja ett brott. En andra princip är att polisen aldrig får provocera eller i övrigt förmå någon att inleda en brottslig aktivitet. En tredje princip är att polisen aldrig av spaningsskäl får låta bli att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller en för brott misstänkt person. Därtill gäller de ovan nämnda behovs- och proportionalitets- principerna; en åtgärd måste alltså även vara nödvändig i förhåll- ande till sitt syfte och den får inte vidtas om de skador och olägen- heter som den kan medföra står i missförhållande till syftet. 
 En infiltration som endast avser att skaffa fram upplysningar om ett brott och inte att provocera fram brott, torde alltid vara tillåten under en förundersökning (se Fitger, Rättegångsbalken s. 23:25). 
 Polisberedningen (SOU 1982:63 s. 143) sade sig dock knappast kunna acceptera att polismän under falsk identitet under lång tid skulle placeras på exempelvis narkotikamarknaden, inte med upp- gift att uppdaga brott utan för att fortlöpande skaffa allmänna informationer om förhållandena och vidarebefordra dessa till polisen (s.k. fria spanare). Polisberedningen framhöll också att stor för- siktighet måste iakttas när det gäller spaningsmetoder som kan medföra risk för att polisens trovärdighet äventyras och att rykten kommer i omlopp som sätter polismän i samband med kriminella intressen. 
  
 4.3.2 
  
 11  
  
 september-utredningen 
  
 I betänkandet Vår beredskap efter den 11 september (SOU 2003:32 s. 279) konstaterade 11  
 september-utredningen 
  följande. 
 Infiltration förekommer redan nu som spaningsmetod särskilt i narko- tikasammanhang. Det skulle uppenbarligen inte vara välbetänkt att över- gå till en ordning enligt vilken metoden får användas först när för- undersökning har inletts. Naturligtvis är det dock nödvändigt att metoden används med urskillning och omdöme. 
 92 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Utredningen hänvisade till uttalandena av 1981 års polisberedning (se ovan) och tillade. 
 Dessa uttalanden torde fortfarande äga giltighet, låt vara att de inte avsetts ta sikte på och heller inte i alla delar kan appliceras på Säker- hetstjänsten. Utredningen vill hänvisa till att Säkerhetstjänstkommis- sionen funnit att säkerhetspolisen använder infiltratörer i mycket be- gränsad utsträckning och då endast i sådana sammanhang där man på goda grunder befarar att allvarlig brottslighet är för handen och – även om olika omständigheter talar för en viss återhållsamhet – inte kan und- vara denna inhämtningsmetod (SOU 2002:87 s. 372). 
  
 4.3.3 
  
 Lagen om kvalificerade skyddsidentiteter 
  
 Med stöd av lagen om kvalificerade skyddsidentiteter är det numera möjligt att tilldela poliser kvalificerade skyddsidentiteter, dvs. skydds- identiteter som kommer till uttryck i körkort, pass eller andra iden- titetshandlingar eller i folkbokföringen. 
 Den kvalificerade skyddsidentiteten består av andra personupp- gifter än de verkliga och används när det behövs för att inte röja åtgärder inom polisens verksamhet och det finns en påtaglig risk för att ett sådant röjande allvarligt skulle motverka verksamheten eller utsätta någon som berörs av denna för allvarlig fara. Syftet med användningen av kvalificerade skyddsidentiteter är framför allt att förhindra att dolt spaningsarbete eller annat dolt uppträdande avslöjas. Ett sådant avslöjande skulle kunna innebära att en hel spaningsoperation omintetgörs. Det kan också innebära stora risker för de tjänstemän som deltar i operationen, för tjänstemännens an- höriga och för andra som berörs av operationen, t.ex. informatörer. 
 Enligt lagen om kvalificerade skyddsidentiteter kan sådana identiteter tilldelas polismän som har till uppgift att delta i spaning eller utredning som gäller allvarlig brottslighet eller i verksamhet för att förebygga sådan brottslighet. Kvalificerade skyddsidentiteter kan också tilldelas andra tjänstemän än poliser, som har motsvarande uppgifter vid Säkerhetspolisen. 
 Som exempel på verksamheter där den kvalificerade skyddsidenti- teten kan komma till användning angavs i propositionen (se prop. 2005/06:149 s. 82) följande. 
 Den förebyggande verksamheten kan vara av många olika slag. Det kan vara fråga om infiltration av kriminella grupperingar eller om vittnes- skyddsverksamhet eller annan personskyddsverksamhet. Det kan också 
 93 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 vara fråga om upprätthållandet av kontakter med informatörer eller andra källor inom kriminalunderrättelseverksamheten. 
 Beslut om kvalificerad skyddsidentitet meddelas av Skyddsregistre- ringsdelegationen, ett särskilt beslutsorgan inom Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden. Ansökan om en kvalificerad skydds- identitet ska göras av den myndighet där den berörde tjänste- mannen är anställd. Ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet gäller för viss i beslutet angiven tid, dock högst två år. Beslutet kan vid behov förlängas med upp till två år i taget. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden utövar, enligt 1 § första stycket lag (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämp- ande verksamhet, tillsyn över de brottsbekämpande myndigheternas användning av bl.a. kvalificerade skyddsidentiteter och därmed sam- manhängande verksamhet. 
  
 4.4 
  
 Internationell utblick 
  
 4.4.1 
  
 Danmark 
  
 Användningen av infiltration är inte lagreglerad i Danmark. Det finns däremot en reglering av användningen av provokativa åtgärder (s.k. agentverksamhet) i retsplejelovens § 754  
 a–e. 
  För användande av infiltration som ett led i en brottsutredning kan reglerna om provokationer i retsplejeloven många gånger tillämpas analogt. Det har inte uppställts några särskilda villkor för att använda infiltration i syfte att förebygga brottslighet. 
 Infiltrationsoperationer inom den öppna polisens område vidtas enbart med polismän. Detta kan härledas till en analog tillämpning av regelverket avseende provokationer. Inom danska säkerhetspolisens (PET:s) område anlitas däremot privatpersoner. 
  
 4.4.2 
  
 Finland 
  
 Regleringen av infiltrationsoperationer, s.k. täckoperationer, åter- finns huvudsakligen i polislagen som reglerar allmän spaning och underrättelseverksamhet. När det gäller det för brottsutredningar tillämpliga regelverket finns i 6 kap. 7 § tvångsmedelslagen en hän- visning till reglerna om infiltration i polislagen. 
 94 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Polislagens 3 kap. 28 § innehåller en definition av begreppet täck- operation. En täckoperation innebär fortlöpande eller upprepat in- hämtande av information om en person eller persongrupp, eller om personens eller gruppens verksamhet, genom infiltration. 
 Av 31 a § i samma kapitel framgår att en täckoperation får före- tas om det är nödvändigt för att förhindra, avslöja eller utreda viss brottslig verksamhet eller om det är nödvändigt för att förhindra, avslöja eller utreda ett brott eller ett straffbart försök till vissa brott, och det på grund av den persons uppträdande som är föremål för inhämtande av uppgifter eller annars finns grundad anledning att misstänka att han eller hon gör eller har gjort sig skyldig till ett sådant brott. 
  
 4.4.3 
  
 Norge 
  
 I Norge har det ansetts att infiltration är en polisiär arbetsmetod som inte kräver särskilt lagstöd. De allmänna polisrättsliga bestäm- melser som gäller för alla polisiära åtgärder gäller även för infiltra- tioner. Det uppställs inte några specifika misstankekrav för att en infiltrationsoperation ska få inledas. Dock har det ansetts att det ska finnas en brottsmisstanke som uppgår till rimlig misstanke (motsvarar ung. skäligen misstänkt), se NOU 2004:6 s. 82. Vidare krävs det att åtgärderna står i överensstämmelse med proportio- nalitetsprincipen som framgår av 6 § polislagen. 
 Politimetodeutvalget fann att befogenheten att utföra infiltrations- operationer borde lagregleras (se NOU 2004:6 s. 197). Politi- metodeutvalget ansåg att infiltration visserligen inte utan vidare kunde anses strida mot Europakonventionens artikel 8, men att infiltrationsoperationer kunde komma att genomföras på sådant sätt att kravet på lagreglering enligt vad som föreskrivs i nämnda artikel aktualiserades. Det som Politimetodeutvalget i första hand framhöll som förhållanden som skulle kunna aktualisera ett krav på lagreglering var när polisen i samband med infiltration får tillträde till privata hem och kan ta del av andras privata samtal. Vidare fram- hölls att en infiltrationsoperation, om den var intensiv och i stor utsträckning kartlade personers privatliv, också skulle kunna komma i konflikt med artikel 8. 
 Politimetodeutvalget föreslog att det av lag skulle framgå att polisen fick använda infiltration när det rörde sig om misstanke om brott som kan medföra ett strängare straff än sex månaders 
 95 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 fängelse. När det gällde infiltration i sådan förebyggande verk- samhet som bedrivs av Polisens säkerhetstjänst (PST) uttalade Politi- metodeutvalget att metoden skulle få användas om det kunde påräk- nas att den skulle leda till upplysningar för att förebygga brotts- lighet, en avgränsning som skulle stämma överens med vad som redan tillämpades av PST. Beslut om att tillåta infiltrationsopera- tioner skulle enligt förslaget få fattas av polismästare samt av chefen för PST. 
 Förslaget har inte lett till lagstiftning. 
  
 4.4.4 
  
 Nederländerna 
  
 I Nederländerna har antagits en lag om speciella utredningsmetoder (Special Investigative Powers) som reglerar infiltration, pseudoköp och användning av täckidentiteter hos poliser. En åklagare kan besluta om polisiär infiltration (artiklarna 126  
 h–j) 
  av en grupp människor som är misstänkta för eller planerar att begå grova brott. Detta beslut kan även gälla en grupp som själv inte är involverad eller planerar brott, men umgås med den misstänkte och då i syfte att systematiskt samla information eller bevis kring denne. En polis har i dessa fall rätt att använda en alternativ identitet för att inte avslöjas och kan efter beslut av domare vittna i domstol under denna identitet. En utländsk polis som är tränad att arbeta under täckmantel har efter beslut av åklagare rätt att arbeta och vittna under samma förutsättningar som en inhemsk polis. 
  
 4.4.5 
  
 Storbritannien 
  
 Den brittiska polisen använder sedan många år infiltration som arbetsmetod. Bestämmelserna, vilka är omfattande och detaljerade, finns i Regulation of Investigatory Powers Act 2000 (RIPA). I del 2 av nämnda regelverk behandlas alla former av dolda spanings- metoder, vilket inkluderar reglering av informatörs- och täckidenti- tetsverksamhet. En polis har rätt att agera i alternativ identitet och har även möjlighet att vittna i denna identitet. 
 96 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 4.4.6 
  
 Tyskland 
  
 I Tyskland finns bestämmelser om infiltrationsoperationer i  
 110a–c 
  §§ Strafprozessordnung. Det krävs enligt lagen att det ska finnas grundad anledning att misstänka att ett brott med mycket allvarliga följder kommer att begås och att utredningen gäller en viss typ av brottslighet. Till sådan brottslighet hör narkotikabrottslighet. Ett alternativt kriterium för att få använda sådana metoder är att det är fråga om återfall i ett allvarligt brott och det skulle vara mycket svårt att utreda brottet med andra medel. 
 Den åklagare som ansvarar för undersökningen beslutar om tillämpningen av infiltrationsoperationer. Om tillståndet dröjer och detta medför risker har polisen rätt att inleda en sådan operation omedelbart. Tillstånd måste dock i efterhand hämtas in hos åklagare utan dröjsmål. Om en åklagare inte beviljar tillstånd inom tre dagar ska operationen avblåsas. 
 I Tyskland kan man bygga upp en tillfällig eller permanent täck- mantel för en anställd hos polisen, t.ex. en ny identitet. Den som deltar i infiltrationsoperationen har rättskapacitet också i täckiden- titeten. Oberoende av täckidentiteten kan han uppträda i domstol som kärande och svarande samt företa rättshandlingar. Officiella dokument får upprättas eller ändras om detta är nödvändigt för att skapa eller vidmakthålla en täckidentitet. Information som hämtas in i samband med infiltrationsoperationer får användas som bevis i andra mål än det som gäller det undersökta brottet, endast om det andra målet avser ett brott som uppfyller de tidigare nämnda för- utsättningarna för beslut om infiltrationsoperationer i Strafprozess- ordnung. 
 Polisens täckidentitet kan vid behov hållas hemlig också efter operationen. En åklagare eller domare har dock rätt att kräva att den rätta identiteten avslöjas. Vid straffprocesser får en täckiden- titet hemlighållas framför allt om ett avslöjande äventyrar avsikten med undersökningen, den allmänna säkerheten, liv eller hälsa eller framtida möjligheter att sätta in polismannen i liknande operationer. 
  
 4.4.7 
  
 Förenta staterna 
  
 Den federala polisens (Federal Bureau of Investigations [FBI]) an- vändning av metoden styrs av särskilda riktlinjer från justitie- ministern (Attorney Generals Guidelines on Federal Bureau of 
 97 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 Investigation Undercover Operations). Användningen av infiltra- tionsoperationer bedöms enligt riktlinjerna vara av avgörande be- tydelse för att kunna upptäcka, förebygga och lagföra brott som rör t.ex. korruption, terrorism, organiserad brottslighet och narko- tikabrottslighet. 
 Infiltrationsåtgärder (Undercover Activities) är undersökande åtgärder som innefattar användning av ett fiktivt namn eller en skyddsidentitet av en anställd vid FBI eller någon annan brotts- bekämpande myndighet. För att bedömas vara en infiltrations- operation (Undercover Operation) krävs det att det förekommer minst tre substantiella kontakter mellan en polis under täckmantel och en målperson. 
 Infiltrationsåtgärder och infiltrationsoperationer får användas i underrättelseverksamheten, i förutredning och i förundersökning. 
 I riktlinjerna återfinns vissa allmänna bestämmelser för infiltra- tionsoperationer. Av dessa framgår att en avvägning mellan risker och möjligheter alltid ska göras. Vid denna avvägning ska särskilt bedömas risken för person- eller egendomsskador, skadestånds- ansvar för staten, integritetsintrång, potentiella rättighetskränkningar, risken för att behöva begå gärningar som annars hade varit brotts- liga, samt lämpligheten av att staten deltar i den aktuella verksam- heten. 
 Vissa infiltrationsoperationer ska godkännas av FBI centralt. Det rör sådana operationer som innefattar t.ex. ekonomiska konse- kvenser som köp eller hyra av egendom, byggnader eller anlägg- ningar m.m. eller förskottsbetalning för mer än en månads hyra. Det kan också gälla när operationen rör känsliga omständigheter som 
  
 - 
  
 utredningar som rör misstänkt brottslighet av politiker m.fl., 
  
 - 
  
 utredning om misstänkt systematisk korruption bland offent- ligt anställda, 
  
 - 
  
 utredning om misstänkt brottslighet av utländsk representant eller myndighet, religiösa eller politiska sammanslutningar eller nyhetsmedia, 
  
 - 
  
 om operationen har betydande effekt på, eller utgör betydande intrång i, myndighets verksamhet, 
  
 - 
  
 om operationen innefattar drivande av näringsverksamhet, 
  
 98 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 - 
  
 om operationen innefattar tillhandahållande av varor eller tjänster av betydelse för brottsligheten som normalt bara staten kan till- handahålla, 
  
 - 
  
 om polis under täckmantel agerar på ett sätt som annars är att bedöma som ett allvarligare brott (felony), dock inte köp av stulet eller insmugglat gods, kontrollerad leverans m.m., 
  
 - 
  
 om det finns betydande risk att deltagare i operationen anhålls eller lämnar falskt vittnesmål eller falska dokument i en rättslig process. 
  
 - 
  
 om polisen tar del av kommunikation mellan misstänkt och försvarare, 
  
 - 
  
 om det finns betydande risk för att tredje man ska hamna i en förtrolig relation med polis under täckmantel som agerar advo- kat, läkare, präst eller journalist, 
  
 - 
  
 om sekretessbelagd information begärs från ovannämnda yrkes- kategorier, 
  
 - 
  
 om operationen innebär deltagande i sammanslutning som ut- reds för terrorbrott eller anlitande av medlem i sådan grupp som informatör, 
  
 - 
  
 om det föreligger betydande risk för våld eller fysisk skada på person eller betydande risk för ekonomisk förlust, 
  
 - 
  
 om det föreligger reell risk för betydande skadeståndsanspråk mot staten, eller 
  
 - 
  
 om det utfästs osanna garantier/utsagor rörande tredje person utan dennes vetskap. 
  
 Operationer som inte omfattar ovanstående moment kan beslutas på lägre nivå av en s.k. Special Agent in Charge (SAC) eller assi- sterande SAC på ett lokalt kontor (Field Office). Kopia av beslutet ska skickas till FBI centralt. 
 För operationer som är känsliga finns även en särskild kom- mitté, Undercover Review Committee, som består av anställda på FBI och departementstjänstemän. Kommittén ska, när det är fråga om godkännande av känsliga operationer, lämna en rekommen- dation till beslutsfattaren om operationen bör godkännas eller av- slås. 
 99 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 En infiltrationsoperation som godkänts av FBI centralt får inte vara längre än nödvändigt för att uppnå målen med operationen och under alla förhållanden inte längre än sex månader utan om- prövning. En infiltrationsoperation godkänd av en SAC ska om- prövas av biträdande  
 FBI-chef, 
  om den varar längre än 12 månader eller medför utgifter som överstiger en viss summa. 
  
 4.5 
  
 Överväganden 
  
 4.5.1 
  
 Begreppet infiltration 
  
 Allmänt 
 En infiltrationsoperation handlar normalt sett om informations- inhämtning. Någon legal definition av infiltrationsbegreppet finns inte och det är enligt utredningens uppfattning varken enkelt eller nödvändigt att göra en sådan definition. Inte desto mindre är det ändå viktigt att något beröra frågan om begreppets innebörd. 
 Till viss del kan det vara relevant att göra en uppdelning av poli- siära arbetsmetoder baserat på i vilken utsträckning metoden är öppen eller dold, om det förekommer interaktion eller inte samt om me- toden innefattar moment av vilseledande eller inte. 
 Inledningsvis kan en avgränsning göras på så sätt att öppna undersökningsmetoder får anses falla utanför utredningens upp- drag. Detta gäller oavsett om den öppna metoden skulle innefatta användande av vilseledande eller inte. Exempel på sådana fall, som alltså inte kan anses falla in under infiltrationsbegreppet, är om en polis under ett förhör lämnar vilseledande information till en för- hörsperson eller om en polis genomsöker ett fordon under före- spegling att det rör sig om en trafikkontroll när det i själva verket handlar om en genomsökning på grund av misstanke om annan brottslighet. En utgångspunkt är alltså att det måste handla om dolda undersökningsmetoder. 
 Interaktion och vilseledande 
 Även bland de dolda undersökningsmetoderna måste avgränsningar självfallet göras. Metoder där det handlar om interaktion men inte vilseledande, t.ex. vid inhämtande av information genom informa- törer som inte aktivt styrs av polisen. ett sådant förfaringssätt kan 
 100 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 inte anses utgöra infiltration. Inte heller metoder där det inte före- kommer någon form av interaktion kan anses utgöra infiltration, oavsett om det förekommer vilseledande eller inte. Exempel på så- dana metoder kan vara hemlig rums- eller teleavlyssning (varken vilseledande eller interaktion) och situationer där det gillras fällor eller används lockbeten, där det alltså förekommer vilseledanden men inte någon interaktion. 
 För att över huvud taget komma i fråga att falla in under infil- trationsbegreppet krävs således att det rör sig om en dold under- sökning, att det förkommer interaktion och att det förekommer vilseledande. 
 Aktivitet 
 Det bör dock uppställas ytterligare avgränsningar. Det bör t.ex. inte vara tillräckligt att vilseledandet enbart sker genom passivitet. T.ex. kan det inte anses som en infiltrationsoperation att en polis eller tulltjänsteman utan tidigare vilseledande tar plats bakom ratten i en bil lastad med smuggelgods för att genomföra en kontrollerad leve- rans, dvs. att köra bilen till en i förväg bestämd plats. Att enbart befinna sig på en viss plats eller förflytta sig en viss sträcka bör inte anses utgöra ett sådant vilseledande som krävs. Inte heller kan det anses som en infiltrationsoperation om en polis i eller utanför tjänsten går på en pub och utan att tala om sitt yrke eller syfte inlåter sig i konversation med ur polisiär synvinkel intressanta personer. Mot- svarande gäller självfallet också beträffande kontakter via datornät- verk. Det måste krävas ett aktivt vilseledande för att det ska kunna vara tal om en infiltrationsoperation. 
 Varaktighet 
 Likaså måste det krävas en viss varaktighet över tiden. Ett helt kortvarigt förlopp där det förekommer moment av vilseledande och interaktivitet har ett så pass obetydligt moment av vilseledande interaktion att utredningen inte kan se några vägande skäl till att innefatta sådana situationer inom ramen för begreppet infiltrations- operation. 
 101 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 Avgränsning mot informatörer 
 Från infiltration måste även skiljas sådana fall där informatörer, som själva har insyn i för polisen intressant verksamhet, lämnar information till polisen. Här uppkommer dock svåra gränsfall. Som exempel kan nämnas att en etablerad informatör på uppmaning av polisen är mer aktiv för att skaffa information om en kriminell verksamhet eller efter sådan uppmaning närmar sig en ny kriminell gruppering, i syfte att kunna lämna information till polisen. Dessa situationer bör bedömas utgöra infiltrationsoperationer, om det kan antas att den huvudsakliga anledningen till handlandet är polisens uppmaning och riktade informationsbehov. Å andra sidan kan in- formatörer många gånger själva ge sig in i infiltrationsliknande situationer utan att ha blivit uppmanade därtill av polisen. En sådan informatör kan däremot inte sägas utföra en infiltrationsoperation i den mening som utredningen har att överväga. Avgörande för gränsdragningen mellan informatörer och infiltratörer bör alltså vara i vilken utsträckning agerandet sker på polisens mera aktiva och riktade uppmaning att göra något visst eller på den enskildes eget initiativ. 
 Slutsatser 
 I utredningens fortsatta överväganden används således begreppet infiltrationsoperation för att beteckna dolda undersökningar där inter- aktion med målpersonerna bedrivs med hjälp av aktivt vilseledande och där det är fråga om vilseledande som har en viss varaktighet över tiden. 
  
 4.5.2 
  
 Polisens användning av infiltration 
  
 Det finns ett antal brottsområden där utredningen bedömer att polisen använder och har behov av att använda infiltration som arbetsmetod. Det handlar framför allt om grov narkotikabrottslighet eller andra former av organiserad brottslighet som t.ex. grov rån- brottslighet eller människohandel, men även brott inom Säkerhets- polisens område såsom terroristbrott och spionage tillhör dessa brottsområden. Infiltration kan också vara ett effektivt sätt att skaffa kunskap om och utreda  
 IT-relaterad 
  brottslighet som t.ex. sprid- 
 102 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 ande av barnpornografi eller illegal handel med narkotika eller läke- medel via Internet. 
 Grov organiserad brottslighet 
 Uttrycket organiserad brottslighet används ofta i den allmänna de- batten. Någon allmänt vedertagen definition av vad som avses med organiserad brottslighet synes dock inte föreligga. 
 Enligt en ofta, bl.a. inom EU, använd modell för att definiera begreppet kännetecknas organiserad brottslighet av att: 
  
 fler än två personer samarbetar, 
  
 under lång eller obegränsad tid, 
  
 i strävan efter vinning eller makt, 
  
 i en verksamhet som medför att misstankar uppstår om allvar- liga kriminella handlingar. 
  
 Därutöver måste minst två av följande kriterier vara uppfyllda. 
  
 Egna tilldelade uppgifter åt var och en 
  
 Någon form av disciplin och kontroll 
  
 Verksamhet på internationell nivå 
  
 Användande av våld eller andra metoder för hot 
  
 Användande av kommersiella eller affärsmässiga strukturer 
  
 Deltagande i penningtvätt 
  
 Otillbörlig påverkan på politik, medier, offentlig förvaltning, rätts- liga myndigheter eller ekonomin 
  
 Brottsförebyggande rådet har utifrån forskning om svenska förhåll- anden utarbetat en något annorlunda definition där följande tre punkter lyfts fram. 
  
 Det rör sig om nätverksbaserad, vinstinriktad brottslig verksam- het i projektform med vilja och förmåga att skydda och under- lätta brottsligheten genom otillåten påverkan (trakasserier, hot, våld och korruption). 
  
 Inom projekten, som avlöser varandra, finns en arbetsordning och flexibilitet som innebär att medarbetare går in och ut ur projekten. 
  
 103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 Verksamheten bedrivs som regel diskret, men kan ibland ta sig uttryck i synliga gäng med ett utmanande beteende, symboler och maktanspråk. 
  
 I promemorian Nationell mobilisering mot den grova organiserade brottsligheten – överväganden och förslag (Ds 2008:38, s. 35) be- skrivs fenomenet grov organiserad brottslighet så här: 
 Det finns emellertid en bred samsyn kring att fenomenet består av tre sammankopplade beståndsdelar. För det första syftar den organiserade brottsligheten ytterst till ekonomisk vinning. För det andra har den organiserade brottsligheten en större kapacitet eller förmåga att skada samhället än andra kriminella aktörer, just p.g.a. att den är organiserad. För det tredje ägnar sig aktörer inom den organiserade brottsligheten åt att skydda sin kriminella verksamhet och försöker ofta på ett otillåtet sätt påverka politiker, myndighetsföreträdare och journalister (se exem- pelvis definitioner av organiserad brottslighet från EU, FN, Brå och tyska Bundeskriminalpolisen). 
 I Sverige förekommer organiserad brottslighet inom bl.a. brotts- områdena narkotikabrott, smuggling av alkohol och tobak, ekono- misk brottslighet, grova tillgreppsbrott, våldsbrott, människosmugg- ling, trafficking och olaglig vapenhantering. 
 Infiltration för att bekämpa grov och organiserad brottslighet 
 En effektiv bekämpning av allvarliga brott förutsätter att polisen har så verkningsfulla metoder som möjligt. Den grova och organi- serade brottsligheten har enligt den öppna polisen under senare år blivit allt svårare att bekämpa. Förklaringen till detta står enligt polisen att finna dels i en ökad medvetenhet hos brottslingarna om polisens utredningsmetoder, dels i brottslighetens ökade rörlighet i tid och rum. Planläggningen och genomförandet av grova brott sker under längre tidsperioder och ofta på sätt och på platser där man kan för- vissa sig om att polisen inte har möjlighet att följa aktiviteterna. 
 Dolt uppträdande (arbete under täckmantel) är under de för- hållandena i många fall helt nödvändigt för att myndigheterna ska kunna bedriva spaning och utredning särskilt i fråga om grov och organiserad brottslighet. Infiltrationsoperationer erbjuder unika möj- ligheter att få information om bl.a. brottsplaner, som är omöjlig att inhämta på annat sätt. 
 104 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Svensk polis deltar i och genomför sedan länge infiltrations- operationer, både nationellt och internationellt. Metoden är effektiv som ett komplement till andra metoder och används framför allt i kampen mot den grova och organiserade brottsligheten. 
 Den grova och organiserade brottsligheten är oftast gränsöver- skridande. Mot den bakgrunden har det under de senaste decennierna utvecklats ett allt mer omfattande och betydelsefullt internationellt polisiärt samarbete. I sådant samarbete har operationer med infil- tration och annat dolt uppträdande fått en alltmer ökande betydelse. Det förekommer exempelvis att, vid en spaningsoperation som är gemensam för två eller flera länder, polis från ett land uppträder i ett annat. Det förekommer också att ett land bistår ett annat land i en spaningsoperation genom att tillhandhålla en tjänsteman som har de egenskaper och den kompetens som behövs, exempelvis med avseende på utseende och språkkunskaper. Internationella erfaren- heter visar att en infiltrationsoperation, om den blir framgångsrik, kan ha ett mycket stort värde för brottsbekämpningen. 
 För den öppna polisens del tog samarbete av det nämnda slaget fart i mitten av  
 1980-talet. 
  Det skedde mot bakgrund av den då tilltagande organiserade och gränsöverskridande narkotikabrotts- ligheten. Samarbetet omfattar i dag såväl erfarenhetsutbyte och metodutveckling som konkret operativt samarbete, bland annat i form av gemensamma utredningar och utbyte av operativ personal. Svensk polis deltog i samarbetet från dess start. Vid slutet av 1980- talet formaliserades samarbetet under benämningen International Working Group on Police Undercover Activities (IWG). För när- varande deltar 25 europeiska och andra västländer, däribland USA, i IWG. 
 Det är dock sällan som polisen i Sverige bedriver djupare och mera långvarig infiltration. Enklare slag av operationer är vanligen mer effektiva och mera förutsägbara till sitt resultat. Infiltrations- operationer bedrivs av särskilda inom polisen inrättade spanings- organisationer som finns vid Rikskriminalpolisen och vissa polis- myndigheter. Operationerna föregås av noggrann planering som även innefattar bedömningar av rättsliga förhållanden (se bl.a. prop. 2005/06:149 och Europarådets ministerkommittés rekommenda- tioner Rec (2001) 11 och (2005) 10 samt FN:s konvention mot korruption. Jfr prop. 2006/07:74 s. 59 f.). 
 105 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltration för att lösa ouppklarade fall (s.k. cold cases) 
 Användning av infiltrationsoperationer för att skaffa information som kan bidra till att klara upp äldre, ouppklarade fall har före- kommit i andra länder. Som exempel kan nämnas Kanada, där me- toden använts framgångsrikt i ett flertal fall. 
 I ett aktuellt fall har infiltration använts för att lösa ett äldre, ouppklarat brott. Det rörde sig om en anlagd brand som fick till följd att Centralhotellet i Gävle fick stora brandskador, 200 per- soner fick evakueras och nio personer fick föras till sjukhus med lättare rökskador. 
 Inom ramen för en infiltrationsoperation gjorde en polisman under täckidentitet sig till vän med en man som misstänktes för delaktighet i branden utan att uppge sitt verkliga yrke. De båda männen umgicks en tid och polismannen berättade att han kunde hjälpa den misstänkte till ett jobb på ett företag. Mannen kallades därefter till en anställningsintervju i Holland.  
 30-åringen 
  fick där veta att det var viktigt för företaget att deras anställda visade total lojalitet och öppenhet. Det antyddes också att företaget arbetade i en gråzon med saker som inte alltid var helt lagliga. Anställnings- intervjun hölls i en hotellfoajé av minst två poliser under täck- mantel. Mannen fick bland annat frågor om branden och lämnade sådana uppgifter att han småningom kunde frihetsberövas, åtalas och dömas för brottet. 
 Operationen har blivit föremål för JO:s granskning. När detta betänkande gick i tryck var JO:s ärende inte avslutat. 
 Utredningen återkommer i avsnitt 4.5.6 med vissa överväganden kring metoden som sådan. 
  
 4.5.3 
  
 Säkerhetspolisens användning av infiltration 
  
 Allmänt 
 Som framhållits i avsnitt 4.2.5 är Säkerhetspolisens användning av poliser eller andra anställda som arbetar under täckmantel i infiltra- tionsoperationer betydligt mer begränsad än den öppna polisens, även om det förekommer i viss utsträckning. Detta beror framför allt på att de aktörer som kan tänkas begå den brottslighet som Säkerhetspolisen arbetar mot antingen är sammanbundna av nät- verk som bygger på personliga relationer, bakgrund från ett visst geografiskt område etc. eller också är statsunderstödda och har en 
 106 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 omfattande utbildning i att inhämta uppgifter utan att avslöja verk- samheten för säkerhetstjänsten i det land de verkar. Det är därför ytterst sällan möjligt att använda personal anställd av Säkerhets- polisen för att inhämta uppgifter på detta sätt. 
 Det som är grunden i Säkerhetspolisens arbete med informa- tionsinhämtning från fysiska personer är i stället inhämtning från enskilda personer som redan befinner sig i den miljö där aktuell brottslighet förekommer, s.k. källor. 
 Terroristbrott 
 De metoder som används vid planläggningen och utförandet av terroristbrottslighet samt för att undgå upptäckt innan sådan brotts- lighet fullbordas förändras fortlöpande och blir allt mer sofistikerade. Den ökade rörligheten över gränserna och de förbättrade kommu- nikationerna medför att det blir allt svårare att avslöja planlägg- ningen av terroristhandlingar med internationella inslag. Förutom den avancerade utrustning och andra hjälpmedel som kommer till användning står ofta stora ekonomiska och personella resurser till förfogande för dem som står bakom brotten. En faktor som kan innebära särskilda utmaningar för brottsbekämpande myndigheter är att det inte sällan förekommer att personer som är beredda att utföra terroristdåd kan uppleva sig själva föra en kamp för ideella mål, inte sällan med en närmast religiös övertygelse eller fanatism. De handlingar som utförs för att uppnå målen uppfattas inte som omoraliska. Den starka övertygelsen om att deras handlingar är be- fogade, gör gärningsmännen mer målmedvetna och hänsynslösa i sin brottsliga gärning(se SOU 1990:51 s. 161 f. och prop. 2005/06:178 s. 30 f.). 
 Vid misstanke om att ett terroristbrott förbereds kan Säkerhets- polisen i viss utsträckning använda sig av hemliga tvångsmedel. Hemliga tvångsmedel kan under vissa förhållanden också användas preventivt för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott enligt lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. De per- soner som Säkerhetspolisen har intresse för inom kontraterrorism- verksamheten är dock ofta mycket uppmärksamma och säkerhets- medvetna. Enligt Säkerhetspolisen har det i flera fall hänt att miss- tänkta slutat prata om sin verksamhet i telefon när de av någon an- ledning har trott sig vara föremål för hemlig teleavlyssning. Tvångs- medel som hemlig teleavlyssning kan därför i en del fall ge en 
 107 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 endast begränsad information om den brottsliga verksamheten. Säker- hetspolisens uppdrag gör emellertid att verksamheten i huvudsak syftar till att förebygga brott. När det gäller användningen av hemliga tvångsmedel i preventivt syfte konstaterade Utredningen om utvärdering av vissa hemliga tvångsmedel (se SOU 2009:70 s. 168 ff.) att ovannämnda lag inte tillgodoser de brottsbekämpande myndigheternas behov och därmed inte fått avsedd effekt. 
 Säkerhetspolisens erfarenhet är att inhämtning av information genom källor många gånger är helt avgörande när det gäller att av- slöja och förhindra terroristbrott. Med hänsyn till verksamhetens känsliga natur är det dock inte möjligt för utredningen att, utan att utsätta inblandade personer för stor fara, ge mera detaljerade exem- pel på svenska fall där information från aktiv källdrivning haft sådan avgörande betydelse. Sådana exempel finns dock. 
 Internationellt kan nämnas det s.k. Vollsmosefallet där danska högsta domstolen dömde två personer till tolv års fängelse och en person till fem års fängelse för försök till terroristbrott och för- beredelse till framställning av bomber att användas i terrorsyfte. Saken klarades upp och terrordåden avvärjdes av den danska säkerhets- polisen (PET) med hjälp av en civil agent. Det finns också andra internationella exempel där förberedelser att utföra allvarliga terror- handlingar har kunnat avslöjas och utförandet förhindrats med hjälp av information från källor. 
 Spionage 
 Spioneribrottslighet består bl.a. i att andra stater verkar för att på olika olagliga sätt skaffa sig information om militära dispositioner i Sverige, det svenska totalförsvarets civila delar, det civila krishan- teringssystemet, svensk industri och flyktingar som uppehåller sig här. Metoderna för att hämta in underrättelsematerial varierar. En del av en utländsk underrättelseofficers arbete består i att identi- fiera och värva personer som har insyn i områden av intresse för den utländska underrättelsetjänsten. Arbetet är mycket långsiktigt och kan pågå lågaktivt under lång tid innan en person är värvad. Det finns också exempel på fall där underrättelseofficerare försökt förmå personer att välja en viss utbildning eller att söka ett visst arbete eftersom det skulle vara till fördel för underrättelseofficerens arbete. 
 108 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Utredningar avseende denna brottskategori blir ofta resurs- krävande genom att brottsligheten är präglad av mycket långvariga och lågfrekventa kontakter mellan uppdragsgivare och uppdrags- tagare. Eftersom de inblandade personerna är professionella och vana att uppträda försiktigt, ställs särskilda krav på Säkerhetspolisen. Särskilt underrättelseofficerare, men även agenter, är oftast mycket säkerhetsmedvetna och väljer kommunikationssätt som är svåra att avlyssna. För att minimera riskerna för upptäckt används olika metoder för att avslöja svenska myndigheters övervakning. Liksom när det gäller terroristbrottslighet krävs det, för att Säkerhetspolisen ska nå framgång i sin verksamhet, att myndigheterna kan följa den brottsliga verksamheten och hämta in information under lång tid och samtidigt ha möjlighet att sätta in motåtgärder snabbt. 
 Författningsskydd 
 Säkerhetspolisen arbetar även med att skydda rikets inre säkerhet. Detta görs genom att förebygga och avslöja verksamhet som med våld, hot eller tvång syftar till att förändra Sveriges statsskick, på- verka myndigheters eller politiska organs beslutsfattande eller hindra medborgare från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rättigheter. Konkret utgörs det som skyddas av förtroendevaldas, myndighets- företrädares och journalisters yrkesutövning samt enskilda individers utövande av sina grundlagsfästa rättigheter att delta i den fria de- batten. 
 Otillåten påverkan är ett samlingsnamn för sådant som trakass- erier, hot och våld som syftar till att påverka beslutsfattare. Det kan röra sig om allt från förföljelse, förtäckta hot eller skadegörelse till verkligt grova brott som misshandel, sprängattentat eller mordför- sök. I Sverige finns flera organisationer och grupper som använder otillåten påverkan för att nå ekonomisk vinning. Många gånger är det den grova organiserade brottsligheten som står bakom. De ut- satta är ofta företrädare för rättsväsendet och andra myndigheter men även medierepresentanter och förtroendevalda politiker. I för- längningen kan denna typ av brott urholka de grundläggande prin- ciperna för vårt samhälle och vår demokrati. 
 Säkerhetspolisen förebygger och avslöjar brott mot rikets inre säkerhet. Arbetet handlar främst om att kartlägga de svenska extre- mistmiljöer som kan utgöra ett hot. Kartläggningen syftar till att få kunskap om miljöernas ideologier, aktörer och tillvägagångssätt. I 
 109 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 dessa miljöer finns grupper, individer och nätverk som är beredda att använda våld, hot eller tvång för att nå politisk vinning eller hindra enskilda individer från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rättigheter. Inhämtning genom källor är i dessa fall ofta en förut- sättning för att kunna skydda de grundlagsfästa fri- och rättig- heterna. 
 Personskydd 
 Säkerhetspolisen ansvarar för säkerheten kring den centrala statsled- ningen samt vid statsbesök och liknande händelser. Man ansvarar även för personskydd som det har fattats särskilt beslut om. 
 De personer vars säkerhet Säkerhetspolisen ansvarar för benämns skyddspersoner. Hoten mot en skyddsperson bedöms och presen- teras i form av en hotbild. Hotbilden är den sammantagna bedöm- ningen av de hot som finns mot en person. Med hotbilden som utgångspunkt bedöms risken, det vill säga hur stor sannolikheten är att ett hot ska realiseras. Vilka konsekvenser det får om hotet reali- seras bedöms också. 
 Hotbilderna bedöms kontinuerligt. Det kan röra sig om kon- kreta eller latenta hot. Det som bedöms är hotutövarens avsikt och förmåga att genomföra ett hot. Hoten kan handla om t.ex. terrorism, inhemsk extremism eller person som har visat ett otillbörligt in- tresse för en skyddsperson. 
 Den information som ligger till grund för hotbildsbedömningen inhämtas på flera olika sätt, t.ex. från samarbetspartners som ut- ländska säkerhetstjänster eller polismyndigheter, uppgiftslämnare eller hotbrev. Information från källor bedöms vara en särskilt viktig infor- mationskälla när det gäller terrorism och inhemsk extremism. 
  
 4.5.4 
  
 Vissa problem med användningen av infiltration 
  
 En frågeställning som aktualiseras är om det är försvarbart att staten 
 – under en infiltrationsoperation – vilseleder sina medborgare. Utredningen kommer inte närmare att gå in på de mer filosofiska aspekterna på denna frågeställning utan bara kort konstatera att det visserligen kan argumenteras för att förtroendet för rättsväsendet skulle kunna minska om polisen tilläts att vilseleda medborgarna. Det skulle i det sammanhanget kunna hävdas att rättsväsendet under 
 110 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 inga förhållandet ska få lämna t.ex. vilseledande uppgifter. Utred- ningen menar dock att infiltration är en vedertagen metod både i Sverige och internationellt och ser därför inte att nämnda fråge- ställningar skulle utgöra något hinder för metodens användning. 
 När det gäller metodens påverkan på den personliga integriteten uttalade Integritetsskyddskommittén i delbetänkandet Skyddet för den personliga integriteten Kartläggning och analys att sådana metoder där polisen inhämtar information genom vilseledande eller manipulation väcker frågor som inte i första hand rör den person- liga integriteten utan som framför allt är av intresse från rättssäker- hetssynpunkt (se SOU 2007:22 Del 1 s. 194). Integritetsskydds- kommittén uttalade vidare att dessa arbetsmetoder inte hade någon omedelbar relevans för kommitténs arbete och behandlade inte dem vidare. Utredningen instämmer i Integritetsskyddskommitténs bedömning och konstaterar således att integritetsintrånget inte kan anses så stort att de brottsbekämpande myndigheterna av den an- ledningen inte skulle få använda infiltration som spaningsmetod. 
 Andra problem är de speciella säkerhetsfrågor som kan upp- komma för en infiltratör. Här åligger det dock polisen att vidta så- dana åtgärder att riskerna minimeras. I sammanhanget bör t.ex. nämnas möjligheten att använda skyddsidentiteter. Vidare har utred- ningen erfarit att polisen på olika sätt sörjer för att polismän som arbetat under täckmantel följs upp både under och efter operationen. Vidare kan en infiltrationsoperation medföra risker inte bara för en infiltrerande polis utan även för personer som på olika sätt bidrar till vilseledandet. När det gäller frågan om inte enbart poliser utan även privatpersoner ska kunna anlitas för infiltrationsoperationer, och de risker som hänger samman med det, återkommer utredningen till det i avsnitt 8. 
  
 4.5.5 
  
 Användningen av infiltration som spaningsmetod och behovet av reglering 
  
 Bedömning:  
 Befogenheten att använda infiltration som arbets- metod följer av de allmänna bestämmelserna i polislagen. Det behöver inte införas någon särskild bestämmelse som ger polisen en allmän befogenhet att använda infiltrationsoperationer. 
 Det bör däremot införas en lagreglering av de brottsbekämp- ande myndigheternas användning av vissa särskilda åtgärder under 
 111 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 infiltrationsoperationer. Lagregleringen bör införas i en ny lag om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndig- heternas verksamhet. 
 Nuvarande ordning 
 I Sverige finns det förutom de allmänna bestämmelserna i polis- lagen inte några regler som mer i detalj styr polisens rätt att in- hämta information. Däremot har en viss reglering av informations- inhämtningen ansetts nödvändig på grund av att åtgärden annars skulle kunna strida mot 2 kap. 6 § RF eller mot bestämmelser i brotts- balken. Detta gäller t.ex. de straffprocessuella tvångsmedel som regleras i 27 och 28 kap. RB. Utanför förundersökningarnas ram är rättegångsbalkens regler om tvångsmedel inte tillämpliga. Här är det i stället framför allt 8 § polislagen som anger ramarna för polisens handlande. Avgörande för om en spaningsmetod ska anses tillåten kan generellt anges vara att förfarandet inte omfattas av någon straffbestämmelse och att förfarandet inte heller står i strid med reglerna om användandet av tvångsmedel i rättegångsbalken eller andra föreskrifter som uttryckligen tar sikte på förfarandet. 
 I princip kan sägas att vem som helst får lov att infiltrera en kriminell grupp. Det är inte heller förbjudet att låta bli att tala om att man är polis eller att låta bli att tala om att man har för avsikt att lämna information till polisen. 
 Som framgått ovan är infiltration en metod som används som ett komplement till andra spaningsmetoder. I vissa sammanhang är den ett oersättligt medel att få information om kriminella gruppe- ringar och organisationer som annars inte är möjlig för polisen att inhämta. Detta är självfallet av mycket stort värde inom brotts- bekämpningen. 
 Enligt svensk rätt gäller att polisen inte behöver något uttryck- ligt lagstöd för alla åtgärder som vidtas för att kunna utföra poli- siära uppgifter. Enligt 8 § första stycket polislagen kan polisen med stöd enbart av den bestämmelsen vidta olika typer av åtgärder under förutsättning att ingripandet är försvarligt med hänsyn till syftet och att ingripandet inte begränsar fri- och rättigheterna en- ligt regeringsformen. 
 Polisens s.k. okonventionella spaningsmetoder, av vilka infiltration har ansetts vara en, har hittills inte lagreglerats särskilt utan anses omfattas av de allmänna spaningsbefogenheterna i 2 § polislagen. 
 112 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Vidare har de principer som lades fast i samband med införandet av den gällande polislagen ansetts styrande (se SOU 1982:63 s. 139 ff. och prop. 1983/84:111 s. 46 ff.). Dessa principer innebär för det första att polisen aldrig får begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott. För det andra får polisen aldrig provocera eller annars förmå någon att inleda en brottslig aktivitet. För det tredje får polisen aldrig av spaningsskäl underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller en för brott misstänkt person (jfr dock JK angående polisens underlåtenhet att gripa en i utevaro häktad person p.g.a. att det uppstått nya brottsmisstankar mot personen i fråga, se JK beslut  
 2008-10-08, 
  dnr  
 6030-08-21). 
  
 Som jämförelse kan nämnas att Polisrättsutredningen år 1993 föreslog att polisens s.k. befallningsrätt uttryckligen skulle lagreg- leras (se SOU 1993:60 s. 177 ff.). Förslaget ansågs dock innebära en alltför långtgående detaljreglering och ledde inte till lagstiftning (se prop. 1996/97:175 s. 71). 
 Den internationella aspekten 
 Betydelsen av infiltration som spaningsmetod framkommer också internationellt. Det handlar t.ex. om att infiltration används som arbetsmetod i samtliga de länder som utredningen närmare studerat. Såvitt känt har samtliga  
 EU-länder, 
  med ett möjligt undantag, god- tagit att polisen arbetar under täckmantel och med infiltrations- operationer. 
 En annan internationell aspekt på användningen av infiltration är de rekommendationer som antagits av organ som Europarådet samt inom FN och EU. Även av dessa framgår att infiltration är en metod som generellt accepteras som polisiär arbetsmetod. 
 Som ett exempel kan nämnas att Europarådets ministerkom- mitté den 20 april 2005 antog en rekommendation (Rec [2005] 10) om användandet av särskilda undersökningsmetoder i fråga om allvarlig brottslighet inbegripet terroristhandlingar. Med särskilda undersökningsmetoder avses inhämtning av information som företas utan att de personer som är föremål för inhämtningen under- rättas om denna. Bland metoderna ingår undercover operations. I rekommendationen framhålls att användningen av särskilda under- sökningsmetoder är ett väsentligt redskap i kampen mot de mest allvarliga brottsformerna, inbegripet terroristhandlingar. Medlems- länderna rekommenderas att med lagstiftning och tillhandahållande 
 113 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 av resurser möjliggöra användningen av särskilda undersöknings- metoder, men även att säkerställa judiciell eller annan oberoende kontroll av användningen av dessa metoder (se vidare Terrorism: special investigation techniques, Council of Europe Publishing, 2005). 
 Användandet av infiltrationsoperationer omfattas numera även av internationella överenskommelser som Sverige har tillträtt. Fram- för allt finns bestämmelser om s.k. hemliga utredningar i artikel 14 i 2000 års  
 EU-konvention 
  om ömsesidig rättshjälp i brottmål mellan EU:s medlemsstater. Med hemliga utredningar avses brottsutred- ningar och annat samarbete som genomförs av poliser eller andra tjänstemän med skyddsidentitet. Mot bakgrund av att det redan förekommer ett betydelsefullt internationellt samarbete inom detta område som Sverige deltar i har Sverige inte gjort någon reservation mot artikel 14, vilket annars hade varit möjligt. Konventionen trädde för Sveriges del i kraft den 5 oktober 2005. Inför tillträdet till konventionen togs det i lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar in vissa grundlägg- ande förfaranderegler som avser brottsutredningar där skyddsiden- titeter används. De nya reglerna ger möjlighet för svenska brotts- bekämpande myndigheter att träffa överenskommelser om bistånd i brottsutredningar som genomförs av tjänstemän med skyddsiden- titet. 
 Typ av brottslighet 
 Infiltrationsoperationer används knappast vid alla typer av brotts- lighet, något som följer redan av behovs- och proportionalitets- kraven i polislagen. Det kan inte anses motiverat att använda infil- tration i syfte att utreda mera bagatellartad brottslighet. Precis som vid andra polisingripanden måste åtgärden vara försvarlig med hän- syn till dess syfte och övriga omständigheter. I det sammanhanget får en avvägning göras mellan å ena sidan åtgärdens intrång och risk för skada och å andra sidan den aktuella brottslighetens svårhets- grad och vad som står att vinna med åtgärden. Var den nedre gränsen för tillåten användning av infiltration bör dras kräver bl.a. sådana taktiska och resursmässiga överväganden som inte utan vidare lämpar sig att göras eller redovisas i detta sammanhang. 
 114 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 Begränsningar av fri- eller rättigheter? 
 Polisens dolda uppträdande genom täckidentitet m.m. som sådant har i sig inte ansetts utgöra något sådant ingrepp som avses i nu gällande lydelse av 2 kap. 6 § RF. Det kan visserligen i samband med det dolda uppträdandet vidtas åtgärder som utgör ett sådant ingrepp, t.ex. husrannsakan, och dessa åtgärder måste då ha stöd i lag. I normala fall är emellertid det dolda uppträdandet inte förenat med något ingrepp av detta slag och omfattas därför inte av något krav på lagstöd enligt 2 kap. RF. 
 Enligt 8 § andra stycket polislagen krävs – i överensstämmelse med regeringsformens krav på lagstöd – att det finns direkt lagstöd i de fall ett ingripande skulle begränsa någon av de grundläggande fri- och rättigheter som anges i 2 kap. RF. 
 Kan då infiltrationsoperationer anses begränsa grundläggande fri- och rättigheter? 
 Infiltrationsoperationer innehåller alltid ett mer eller mindre uttalat mått av vilseledande. Det handlar företrädesvis om att en eller flera målpersoner och eventuellt andra personer i deras om- givning ska få uppfattningen att infiltratören är en annan person än vad som i verkligheten är fallet. Det kan handla om att infiltratören medvetet lämnar osanna uppgifter om sin person, sin bakgrund eller sina syften. Att bli vilseledd om en persons verkliga identitet eller syften skulle kunna uppfattas som en kränkning av den per- sonliga integriteten. Den integritetskränkning som uppkommer genom vilseledandet i sig kan dock inte anses särskilt stor i för- hållande till t.ex. straffprocessuella tvångsmedel i olika former. 
 Användandet av kvalificerade skyddsidentiteter, som utgör ett centralt moment i en infiltrationsoperation, är reglerat i en särskild lag. Det kan av bl.a. tydlighetsskäl argumenteras för en heltäckande reglering av infiltrationsoperationer. Å andra sidan kan motsatt argu- ment anläggas att det på grund av nuvarande systematik i regleringen av brottsbekämpande verksamhet finns skäl att lämna det som inte är nödvändigt att lagreglera oreglerat. 
 Bör användningen av infiltrationsoperationer lagregleras? 
 Utredningen gör sammanfattningsvis bedömningen att någon lag- reglering av befogenheten att använda infiltrationsoperationer inte bör föreslås. Detta främst på grund av att varken det svenska sys- 
 115 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 temet eller den internationella aspekten kan anses kräva en sådan lagreglering. Tvärtom skulle det i viss mån strida mot gällande sys- tematik i lagstiftningen när det gäller regleringen av brottsbekämp- ande myndigheters arbetsmetoder. 
 En sådan lösning skulle även föra med sig den fördelen ur ett brottsbekämpningsperspektiv att det även i fortsättningen blir upp till de brottsbekämpande myndigheterna att avgöra vilken misstänkt brottslighet som är så allvarlig att en infiltrationsoperation bör in- ledas. Denna bedömning är också i linje med den som Integritets- skyddskommittén gjort angående infiltrationsoperationernas ringa påverkan på den personliga integriteten. 
 Vissa åtgärder som vidtas under infiltrationsoperationer 
 En annan sak är att vissa åtgärder som kan komma att vidtas under en infiltrationsoperation bör regleras särskilt. Det kan under en infiltrationsoperation behöva vidtas åtgärder som utredningen be- dömer vara särskilt känsliga från integritetssynpunkt och därför bör lagregleras, eller som av annan anledning bör ha stöd i lag. Det handlar enligt utredningens uppfattning för det första om situa- tioner där infiltratören kan komma att begå gärningar som annars hade varit brottsliga (se avsnitt 6). Det handlar vidare om situa- tioner där infiltratören som ett led i infiltrationen vidtar åtgärder som närmar sig eller kan jämställas med användandet av tvångsmedel (se avsnitt 7). En ytterligare kategori är situationer där privatper- soner används som infiltratörer (se avsnitt 8). Slutligen handlar det om situationer där brottsbekämpande myndigheter ges möjlighet att lägga ned förundersökningar och underlåta att väcka åtal för att inte avslöja en infiltrationsoperation (se avsnitt 9). 
 När det gäller hur lagregleringen närmare bör utformas gör ut- redningen följande bedömning. En tänkbar lagstiftningsmodell är att ta in de bestämmelser som rör särskilt känsliga åtgärder i sam- band med infiltrationsoperationer i anslutning till tvångsmedels- regleringen i rättegångsbalken. Infiltration kan dock inte sägas ut- göra ett påtvingat ingrepp i den enskildes personliga sfär och utgör därför inte heller ett tvångsmedel enligt gängse definition av be- greppet (se JO:s remissyttrande  
 2003-12-17 
  dnr.  
 4163-2003 
  avseende provokation m.m. i betänkandet SOU 2003:74). Det får till följd att en reglering av vissa åtgärder i samband med infiltrationsopera- tioner under förundersökningen närmast skulle höra hemma i 
 116 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 23 kap. RB. För motsvarande åtgärder i underrättelseverksamheten skulle en reglering motsvarande den som utredningen föreslagit i delbetänkandet SOU 2009:1 avseende inhämtning av vissa upp- gifter om elektronisk kommunikation kunna övervägas. 
 En annan lösning är att samla lagregleringen kring infiltrations- operationer och särskilt känsliga åtgärder under sådana operationer i en och samma lag, oavsett om det avser infiltration vid för- undersökning eller i underrättelseverksamhet. En sådan lagreglering skulle med fördel kunna användas även för andra spaningsmetoder som föreslås lagregleras i detta betänkande. En sådan lag skulle kunna benämnas lag om särskilda inhämtningsåtgärder i de brotts- bekämpande myndigheternas verksamhet. 
  
 4.5.6 
  
 Vissa särskilda frågor i anslutning till infiltration 
  
 Infiltration av politiska eller religiösa samfund 
 Ett särskilt problem är infiltrationsoperationer som riskerar att kränka särskilt skyddade friheter, såsom religion eller politiska åsikter. JO uttalade i anslutning till granskningen av den s.k.  
 IB-affären 
  att en infiltration  
 [---] 
  i politiska och andra sammanslutningar, som inte är olagliga, framstår alltid som en kränkning av den förenings- frihet som är tillförsäkrad svenska medborgare (JO 1975/76 s. 167). 
 JO:s uttalande får dock förstås så att det inte utgör en kränk- ning av föreningsfriheten om det sker en infiltration av en samman- slutning som i och för sig inte är olaglig om infiltrationen inte är påkallad för att kartlägga föreningen, utan istället för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet. Det kan således inte uppställas något absolut förbud mot att infiltrera t.ex. extrema politiska eller religiösa organisationer. En infiltrationsoperation som tar sikte på allvarlig brottslig verksamhet bör kunna användas även i dessa sammanhang. 
 Var gränserna för tillåten och otillåten infiltration i detta samman- hang bör dras får avgöras med tillämpning av generella regler om föreningsfrihet och religionsfrihet m.m. 
 117 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltration i underrättelseverksamheten 
 En särskild fråga är i vilken utsträckning infiltration bör kunna användas som spaningsmetod i de brottsbekämpande myndig- heternas underrättelseverksamhet. Polisberedningen uttalade år 1982 att det knappast kunde accepteras att polismän under falsk identitet under lång tid skulle placeras på exempelvis narkotikamarknaden, se vidare avsnitt 4.3.1. Utredningen menar dock att uttalanden om i vilken utsträckning infiltration bör kunna användas i underrättelse- liknande situationer som gjordes i början av  
 1980-talet 
  inte längre framstår som helt relevanta. Den grova brottsligheten har numera en helt annan karaktär och omfattning än för  
 20–30 
  år sedan. Dess- utom har metoden utomlands visat sig vara en av få metoder som är användbar för att avslöja och förebygga viss mycket grov brotts- lighet. Likaså har de brottsbekämpande myndigheternas arbets- metoder förändrats påtagligt i riktning mot ett mer kunskapsstyrt och underrättelseorienterat arbetssätt. Detta innebär att de begräns- ningar som uppställdes på  
 1980-talet 
  måste anses ha förlorat sin giltighet. Någon författningsreglering av infiltrationsverksamhet i underrättelseverksamheten som sådan är enligt utredningen inte påkallad. 
 Infiltration i ouppklarade fall (s.k. cold cases) 
 Utredningen har tidigare konstaterat att infiltration kan användas framgångsrikt för att skaffa information som leder till att oupp- klarade fall kan klaras upp. 
 Den främsta invändningen mot att använda infiltration i sådana sammanhang är enligt utredningen förhållandet mellan sådana infil- trationsoperationer och det regelverk som reglerar förhörssitua- tioner. Det kan hävdas att en infiltration i ett ouppklarat fall med stor sannolikhet riskerar att kränka flera specifika lagregler rörande polisförhör i 23 kap. RB. Det skulle kunna röra sig om förbudet mot användning av medvetet oriktiga uppgifter och förespeglande av särskilda förmåner (12 §), underrättelse om skälig misstanke (18 §), rätt för skälig misstänkt att ha försvarare närvarande (10 §) och rätt att granska uppteckning (21 §). 
 I ett till viss del liknande fall, Rodriguez, fann Europadom- stolen att det skett en kränkning av Johnson rätt till en rättvis rätte- gång. Ward var frihetsberövad misstänkt för mord. I polisförhör 
 118 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 valde Ward att använda sig av sin rätt till tystnad. I syfte att få fram information om Johnson delaktighet i mordet valde polisen att låta en informatör dela cell med Ward. Informatören var själv kriminell och åtog sig uppdraget som informatör i utbyte mot möjlighet att släppas fri mot borgen och mot att eventuellt senare dömas till en lindrigare påföljd. Informatörens uppgift var att under den gemen- samma vistelsen försöka erhålla så mycket information som möjligt om brottet. Enligt informatören medgav Ward under den gemen- samma vistelsen i cellen att han hade befunnit sig på mordplatsen vid tidpunkten för mordet. Ward dömdes till livstids fängelse och till grund för domen låg bl.a. det medgivande som Ward hade gjort inför informatören. Europadomstolen menade att informatörens utfrågning av Ward kunde liknas vid ett polisförhör som användes för att kringgå den rätt att vägra uttala sig som Ward tidigare hade utnyttjat. Det förelåg därför en kränkning av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i konventionen. 
 När det gäller vilka situationer som omfattas av reglerna om förhör hänvisar Kline (Rättegångsbalken En kommentar på Internet, 23 kap. 4 §) till  
 JO-uttalanden 
  om att förhörsreglerna är tillämpliga så snart ett samtal mellan en undersökande polis och en misstänkt enligt planläggning rör den sak som förundersökningen avser (se vidare JO 1975 Bilaga 6 s. 67 f. och JO 2007/08 s. 149 f.). 
 Någon heltäckande definition av förhörsbegreppet är dock inte gjord. Bring/Diesen diskuterar i sin bok Förundersökning (4 uppl. s. 302 ff.), begreppet förhör. Man hänvisar till ett par  
 JO-uttalanden 
  (1975 års fall anmärkt ovan och JO dnr  
 1500-2002). 
  Bring/Diesen konstaterar att JO:s uttalanden inte ger någon definition av för- hörsbegreppet och att man därför vid en avgränsning får utgå från bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB. Dock konstateras att det vore en alltför vid definition att kalla alla situationer där någon lämnar upp- lysningar för förhör. Slutsatsen som Bring/Diesen drar är att det är svårt att göra en klar avgränsning av begreppet förhör och att det med den vaga definitionen inte ställs några formella krav för att ett förhör ska vara inlett. (Motsvarande argumentation och slutsatser finns i Förhör av Bring, Diesen och Chambers, 3 uppl. 2008 s. 19 ff.) Sett enbart ur denna vinkel talar mycket för att en situation som den i Gävle är att bedöma som ett förhör. 
 Å andra sidan är infiltrationsoperationer en accepterad och veder- tagen arbetsmetod för polisen. Acceptans för att vidta infiltrations- operationer finns inte bara i nationell rätt utan även i Europadom- stolens praxis. En infiltrationsoperation riktas normalt mot en mål- 
 119 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 SOU 2010:103 
  
 person som misstänks för viss allvarlig brottslighet. Under infiltra- tionsoperationen söker polisens  
 uc-operatör 
  normalt få kontakt med målpersonen. Det är oundvikligt att samtal mellan en målperson och en  
 uc-operatör 
  kommer att röra den sak som förundersök- ningen avser. Tvärtom är detta eftersträvansvärt och kan vara hela syftet med en infiltrationsoperation. 
 En strikt tillämpning av förhörsreglerna enligt ovan skulle i princip omöjliggöra genomförandet av infiltrationsoperationer och för övrigt även andra liknande former av interaktion mellan en polisspanare och en misstänkt person. Denna effekt kan knappast ha varit avsedd och framstår enligt utredningen inte som rimlig. 
 Att dra en gräns så att vissa samtal under en infiltration, beroende på i vilken utsträckning syftet med samtalet var att samla informa- tion till en brottsutredning, skulle vara att bedöma som förhör framstår som svårhanterbart. Detta gäller framförallt med hänsyn till att de flesta samtal syftar till att samla information relevant för en brottsutredning. 
 Hovrätten (Hovrätten för Nedre Norrland, dom  
 2010-08-27 
  i mål B  
 644-10) 
  konstaterade i sin lagakraftvunna dom i Gävlemålet att det i en viss mening kan sägas att användandet av den särskilda spaningsmetoden har inneburit ett kringgående av bestämmelserna i rättegångsbalken i ett läge när en person var skäligen misstänkt för att ha anlagt mordbranden. Å andra sidan konstaterade hov- rätten att regeringen och riksdagen har ställt sig bakom bruket av okonventionella spaningsmetoder i enlighet med vissa principer när det gäller allvarligare brottslighet. Hovrätten hänvisade vidare till den fria bevisprövningens princip och fortsatte. 
 Även om polisens spaningsmetod vid den fingerade anställningsinter- vjun med RM inte stått i överensstämmelse med rättegångsbalkens regler om hur en förundersökning ska bedrivas är hovrätten alltså oför- hindrad att pröva bevisningen och eventuellt också lägga den till grund för en fällande dom mot de tilltalade i målet. 
 Hovrätten kom i den delen fram till att åtalet inte skulle ogillas på grund av att det skett en kränkning av den misstänktes rättigheter enligt 23 kap. RB. 
 Hovrätten konstaterade också att förfarandet inte oåterkalleligen undergrävt den misstänktes rätt till en rättvis rättegång enligt Europa- konventionens artikel 6. 
 Utredningen ser sammanfattningsvis inte att några hinder före- ligger för polisen att använda infiltrationsoperationer för att skaffa 
 120 
  
 SOU 2010:103 
  
 Infiltrationsoperationer 
  
 information som bidrar till att klara upp annars ouppklarade fall. Situationen är inte sådan att den i sig kräver författningsreglering. En annan sak är att metoden inte bör användas i syfte att kringgå en misstänkts processuella rättigheter. Avgränsningen mellan för- hör och infiltration får enligt utredningen göras i varje enskild situa- tion. 
 121 
 5 Provokativa åtgärder 
  
 5.1 
  
 Bakgrund 
  
 5.1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Svensk polis och tull har möjlighet att vidta s.k. provokativa åtgär- der. Åtgärderna måste dock utformas så att de inte kommer i kon- flikt med någon straffbestämmelse eller andra författningar. Bland annat får en provokativ åtgärd inte innebära anstiftan till brott. Någon författningsreglering om vad som utgör en tillåten respektive otillåten provokation i brottsbekämpande syfte finns dock inte. 
 Inte minst erfarenheterna från andra länder visar att provokativa åtgärder, också av ett mer kvalificerat slag, kan vara en värdefull metod för att avslöja svårutredd och allvarlig brottslighet. Det förhållandet att de straffrättsliga förutsättningarna för provokativa åtgärder inte är fastslagna i lag minskar dock metodens användbarhet för svenskt vidkommande. Detta medför också risker från rättssäkerhetssyn- punkt, såväl för brottsmisstänkta som för polismän och andra tjänste- män inom den brottsbekämpande verksamheten. 
 Det finns enligt direktiven anledning att överväga införandet av en lagreglering som tydliggör i vilken utsträckning de brottsbekäm- pande myndigheterna ska ha möjlighet att företa provokativa åtgärder. Enligt direktiven bör övervägandena även innefatta frågan om det bör få förekomma provokation som framkallar ett brott som, om provokationen inte hade förekommit, aldrig hade begåtts. Övervä- gandena ska enligt direktiven föregås av en analys av provokativa åtgärders lämplighet i bl.a. ett rättssäkerhets- och integritetsskydds- perspektiv samt en bedömning av åtgärdernas effektivitet för brotts- bekämpningen. 
 Utredningen ska därför 
 123 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 inhämta information om rättsläget i de övriga nordiska länderna samt övriga länder som bedöms vara relevanta för utrednings- uppdraget, 
  
 analysera Europadomstolens praxis i denna fråga, särskilt vad av- ser rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonven- tionen, 
  
 mot bakgrund av hur provokativa åtgärder används i andra länder, det internationella samarbetet och Europakonventionens krav överväga i vilken utsträckning de svenska brottsbekämpande myn- digheterna bör kunna använda provokativa åtgärder, 
  
 särskilt överväga i vad mån det bör få förekomma sådan provo- kation som i dag inte är lovlig och som kan leda till att den pro- vocerade personen begår ett brott som, provokationen förutan, inte hade begåtts, 
  
 överväga hur ett framprovocerat brott bör bedömas straffrätts- ligt och i vad mån det bör omfattas av polisens och tullens rap-  
  
 porterings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet och åklagarens åtalsplikt, 
  
 överväga rättsäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. i vilken utsträckning det bör krävas förhandstillstånd till mer kvalifice- rade provokationsåtgärder och om särskild intern eller extern kontroll kan behövas i efterhand, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 5.1.2 
  
 Vad är en provokativ åtgärd? 
  
 Begreppet provokativa åtgärder har inte någon entydig juridisk inne- börd. Det har traditionellt i Sverige delats upp i bevisprovokation och brottsprovokation. Bevisprovokationer syftar till att skaffa bevis- ning om ett redan begånget brott medan brottsprovokationer har som syfte att framkalla ett brott (se JO 1997/98 s. 128 och JO 2000/01 s. 132). 
 Provokativa åtgärder har i flera sammanhang beskrivits som åtgär- der där polisen lockar eller utmanar en person till en handling eller ett uttalande som kan vara besvärande eller på annat sätt ha en negativ innebörd för personen eller någon i dennes närhet. Dock har fram- hållits att som provokation inte ska betraktas en åtgärd som utgör 
 124 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 endast ett neutralt svar på en gärningsmans egna initiativ (se t.ex. SOU 2003:74 s. 113, SOU 1982:63 s. 129, prop. 1983/84:111 s. 45, JO 2000/01 s. 132 och Kline, Rättegångsbalken 2 s. 23:22). Ett exem- pel på det sistnämnda är att det inte bör bedömas vara en provoka- tiv åtgärd att i en utpressningssituation lägga ut ett kuvert eller en väska fylld med pengar även om syftet är att locka fram utpressaren och gripa denne (se Axberger, Brottsprovokation s. 59). 
 Det kan också nämnas att det enligt Lee uppfattning finns en tendens att begreppet provokation får innefatta allehanda slags kontakter mellan polis och misstänkta under spaningsstadiet och att jurister i sin användning av ordet provokation bara övertar grund- betydelsen förmå, men tappar bort de kvalificerande omständig- heter av framför allt psykologisk art som man i vanligt språkbruk lägger in i den sanne provokatörens handling (se Axberger a.a., s. 7 och 59). 
 BRU framhöll i sitt betänkande Ökad effektivitet och rättssäker- het i brottsbekämpningen (SOU 2003:74 s. 145) att en definition av provokativa åtgärder skulle vara mycket svår att ange i författnings- text. Definitionen skulle i sådant fall av nödvändighet bli så vid att den innefattade en mängd åtgärder som de brottsutredande myn- digheterna genomför när man av olika skäl föranleder någon att vidta en handling under en brottsutredning. T.ex. skulle ett genomfört förhör där förhörsledaren får fram ett erkännande kunna komma att omfattas av tvångsmedlet. 
 Med hänsyn bl.a. till att det inte finns någon tydlig gräns mellan brottsprovokation och bevisprovokation, ansåg BRU att det var olämpligt att i lagstiftning lägga dessa begrepp till grund för utform- ningen av författningstexten. Enligt BRU:s uppfattning fanns det inte heller något behov av det. I förslaget till lagreglering använde BRU i stället det mycket mer neutrala begreppet åtgärd. 
 BRU fann att det mest ändamålsenliga var att låta regleringen ta sikte på åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå brott och att det var just vid sådana provokativa åtgärder som lagstiftnings- behovet fanns. I detta ligger att åtgärderna ska ha en innebörd av frestelse, initiativ, uppmuntran eller annan starkare påverkan (jfr Axberger, Brottsprovokation, s. 58 f.). I annat fall kan åtgärderna inte anses omfattas av regleringen. 
 Åklagarmyndigheten har beslutat vissa riktlinjer beträffande hand- läggningen av provokativa åtgärder (RåR 2007:1) och även gett ut Åklagarmyndighetens rättspromemoria om provokativa åtgärder (RättsPM 2007:4, uppdaterad i mars 2008) i syfte att skapa klara 
 125 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 och tydliga rutiner för att främja en enhetlig, förutsebar och rätts- säker tillämpning. I dessa framhålls att de enbart tar sikte på sådana provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå brott. Det framhålls vidare att den tidigare definitionen av provokativa åt- gärder inte är användbar när det gäller sådana provokativa åtgärder som promemorian behandlar. Definitionen är nämligen allt för vid och omfattar en mängd åtgärder som de brottsutredande myndig- heterna genomför när de av olika skäl föranleder någon att vidta en handling under en brottsutredning. T.ex. skulle definitionen kunna omfatta ett förhör där förhörsledaren får fram ett erkännande. 
 Uppdelningen i bevis- och brottsprovokation har även kritiserats, eftersom en och samma provokativa åtgärd kan innefatta – eller kom- ma att visa sig innehålla – såväl bevis- som brottsprovokation (se Axberger a.a. och Brottsprovokation – en uppdatering, i Festskrift till Moore, liksom Sullivan, Straffansvar vid brottsprovokation, s. 205 ff. och Kline, Rättegångsbalken En kommentar på Internet, 23 kap. 4 §). 
  
 5.1.3 
  
 Användningen av provokativa åtgärder inom brottsbekämpande myndigheter 
  
 Användningen av provokativa åtgärder är inte lagreglerad i Sverige. Enstaka provokativa åtgärder inom ramen för polisarbetet har san- nolikt förekommit sedan länge. Det finns rättsfall från Högsta dom- stolen där frågor om provokation varit uppe så tidigt som på 1930- talet. Användningen av provokativa åtgärder som en arbetsmetod får dock sägas ha blivit mer vanlig de senaste 30 åren, framför allt efter den rapport som presenterades av Rikspolisstyrelsens SPANARK- grupp år 1980 och 1981 års polisberednings betänkande Polislag (SOU 1982:63) med efterföljande proposition med förslag till polis- lag (prop. 1983/84:111). I dessa dokument drogs riktlinjer upp för användning av vissa s.k. okonventionella spaningsmetoder, varav pro- vokativa åtgärder ansågs vara en. 
 Provokativa åtgärder som vidtas av polisen 
 När polisen får ett uppslag om en situation där en provokativ åtgärd skulle vara en möjlig utredningsväg görs en helhetsbedömning av fallet. Det upprättas en operationsplan som följs av insatser från poli- 
 126 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 sens operatörer. Operationen leds av en hanterare eller koordinator. Det sker en löpande kontakt med åklagaren under hela operationen. Det kan även hända att en provokativ åtgärd förbereds genom på- börjandet av en infiltrationsoperation men att operationen avbryts när det t.ex. visar sig att det inte finns något befintligt narkotika- innehav. Det är enligt polisen bara en mindre andel av alla uppslag som resulterar i faktiskt vidtagna provokativa åtgärder. 
 I Åklagarmyndighetens rättspromemoria om provokativa åtgär- der (RättsPM 2007:4, uppdaterad i mars 2008) framhålls att åtgärder som enbart innebär att ingripandet senareläggs, t.ex. rena kontrol- lerade leveranser eller att polisen, som misstänker att stöldgods finns hos en viss person, avvaktar med ingripande för att se om personen överlämnar godset till någon annan, inte bedöms vara provokativa åtgärder. I många av de ovanstående situationerna hanteras dock åtgärden administrativt som en provokativ åtgärd. Även många andra åtgärder som innefattar rena bevisprovokationer, t.ex. när någon för- mås att visa upp eller på annat sätt avslöja ett innehav av vapen, nar- kotika eller hälerigods, eller muntligt avslöja sin tidigare brottslighet, riskerar typiskt sett inte heller att föranleda någon att begå ett nytt brott och är därför inte att betrakta som en provokativ åtgärd enligt Riksåklagarens riktlinjer om handläggning av provokativa åtgärder (RåR 2007:1). 
 Provokativa åtgärder har framför allt använts vid misstanke om grova narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling och riktat sig mot den grova organiserade brottsligheten. Just när det gäller grov narkotikabrottslighet har provokativa åtgärder i många fall lett till stora beslag och förhindrat betydande mängder narkotika från att komma ut på marknaden. Andra situationer där det har förekommit provokativa åtgärder är i samband med tillgrepp av värdefulla konst- verk, t.ex. vid rånet mot Nationalmuseum år 2000 där Renoir- och Rembrandtmålningar tillgreps. De provokativa åtgärderna har i detta fall lett till att målningar värda flera hundra miljoner kr har kunnat återbördas till Nationalmuseum. 
 Provokativa åtgärder har även vidtagits i utredningar som rör grova hälerier och stölder. Ett område där behovet av att vidta pro- vokativa åtgärder är kraftigt ökande är att utge sig för att vara intresserad köpare av sådana objekt som bjuds ut till försäljning via Internet. Det kan röra sig om vapen, narkotika, läkemedel eller barn- pornografi. Ytterligare ett område där provokativa åtgärder kan be- höva vidtas är där grunden för åtgärden är en begäran om inter- nationell rättslig hjälp från något annat land. 
 127 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Enligt vad utredningen har erfarit har användandet av sådana provokativa åtgärder inom polisens verksamhet som föregås av en infiltrationsoperation minskat påtagligt under senare år. Den förkla- ring som lämnats är att det på grund av osäkerheten kring möjlig- heterna att hemlighålla förekomsten av information som inhämtats från en informatör och risken för ett avslöjande av identiteten på den informatör vars uppgifter ligger till grund för åtgärden. Ett så- dant avslöjande skulle i vissa situationer kunna innebära uppenbar livsfara för informatören. 
 Provokativa åtgärder som vidtas av Säkerhetspolisen 
 Som tidigare redogjorts för är det endast en mindre del av Säkerhets- polisens arbete som sker inom ramen för en förundersökning och som har till syfte att utreda brott. Den största delen av Säkerhets- polisens verksamhet avser i stället åtgärder som ska avslöja, förebygga och förhindra brottslighet. Det får även till följd att Säkerhetspolisens användning av provokativa åtgärder skiljer sig något från den öppna polisens. Inom Säkerhetspolisen skulle en provokativ åtgärd kunna ha som primärt mål att konstatera att personen sysslar med olovlig underrättelseverksamhet men att denne p.g.a. immunitetsskydd inte kan lagföras. En provokativ åtgärd i ett sådant fall skulle i stället kunna resultera i att personen på diplomatisk väg förklaras ej önsk- värd i landet. Ett annat syfte med att vidta provokativa åtgärder kan vara att skaffa information som är nödvändig för att kunna för- hindra allvarlig brottslighet. 
 Ett exempel på när Säkerhetspolisen vidtagit provokativa åtgärder i en förundersökning är fallet där en ungersk man genom data- intrång kom över vissa källkoder till Sony Ericssons mobiltelefoner. Säkerhetspolisen fick kontakt med en person som hade lagt ut så- dana källkoder till försäljning på Internet. Säkerhetspolisen utgav sig i dessa kontakter för att vara en potentiell köpare av källkoderna. Vid dessa kontakter framkom att säljaren även hade tillgång till företagshemligheter. Detta medförde att säljarens identitet, och om denne arbetade på uppdrag av främmande makt, behövde fastställas. Operationen ledde fram till att den misstänkte greps. De uppgifter som framkom i utredningen visade att den misstänkte inte hade agerat på uppdrag av främmande makt. Mannen dömdes senare till tre års fängelse för grovt företagsspioneri och obehörig befattning med hemlig uppgift. 
 128 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Det har även upplysts att det inom Säkerhetspolisen, t.ex. inom kontraspionaget, kan förekomma vissa åtgärder som inte bedöms innefattas i begreppet provokativa åtgärder, eftersom den som ut- sätts för åtgärden inte riskerar att göra sig skyldig till brott. Syftet kan i stället vara att få personen att göra uttalanden som kan ha negativa följder för personen genom att det klarläggs att personen verkligen haft ett uppdrag från främmande makt. 
 Provokativa åtgärder som vidtas av Tullverket 
 Inom ramen för Tullverkets brottsbekämpande verksamhet utförs varje år ett antal operationer som administrativt hanteras som provo- kativa åtgärder. Det rör sig främst om kontrollerade leveranser och liknande förfaranden. Syftet med åtgärderna är normalt att avslöja brottslighet, binda gärningsmän till gods, identifiera ytterligare in- blandade personer samt identifiera och bekräfta brottsliga tillväga- gångssätt. 
 Ett ganska typiskt exempel på en sådan åtgärd genomförd av Tullverket kan vara följande. Utländsk tull påträffar ett paket med narkotika på väg till Sverige. Genom Europol informeras Tullverket. En åklagare beslutar att inleda förundersökning och ger tillstånd att genomföra en provokativ åtgärd. Paketet tas omhand av tullpersonal och narkotikan byts ut. Tullpersonal under täckmantel distribuerar paketet till den svenske mottagaren, vars bostad hålls under konti- nuerlig bevakning. Efter något dygn kommer tre personer och hämtar paketet, varpå samtliga grips och lagförs. 
 Såvitt framkommit vidtas provokativa åtgärder enbart inom ramen för förundersökningar. 
  
 5.1.4 
  
 Förutsättningarna för användning av provokativa åtgärder som polisiär arbetsmetod 
  
 Enligt Åklagarmyndighetens RättsPM och Riksåklagarens riktlinjer om handläggning av provokativa åtgärder kan förutsättningarna för användningen av provokativa åtgärder sammanfattas i följande punk- ter. 
  
 Behovs- och proportionalitetsprinciperna ska beaktas, 
  
 det är aldrig tillåtet att provocera någon att begå ett brott som denne aldrig annars skulle ha begått, 
  
 129 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 det ska föreligga en stark misstanke om brott, 
  
 provokativa åtgärder får endast användas för att avslöja allvarlig brottslighet, 
  
 beslut om provokation ska fattas av åklagare, och 
  
 provokationsåtgärderna måste dokumenteras noggrant. 
  
 5.1.5 
  
 Gränsdragning mellan tillåten och otillåten provokation 
  
 Det får anses som okontroversiellt att polisen eller annan brottsbe- kämpande myndighet har rätt att vidta provokativa åtgärder för att införskaffa bevisning om ett redan begånget brott. Frågan om i vilken grad en myndighet har rätt att genom provokation medverka till att en enskild förmås att begå en brottslig gärning har varit föremål för mer diskussion. 
 En av principerna för polisens arbete är att polisen aldrig får pro- vocera eller på annat sätt förmå någon att inleda en brottslig akti- vitet. Detta anges ibland följa redan av principen att polisen aldrig får begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja brott. Det har i sin tur sin grund i att det utgör anstiftan att förmå någon att begå brott. Att anstifta till brott är att begå en kriminaliserad handling. Avgörande sägs därför vara huruvida polisen förmår någon att begå ett brott som han annars inte skulle ha be- gått (se Sullivan s. 196). 
 Enligt Axberger kan gränsdragningen mellan tillåtna och otillåtna provokationer ske på följande sätt (se Brottsprovokation s. 53). För att en handling ska kunna kallas provocerad måste den ha initi- erats av provokatören, annars är det ingen provokation. Om initia- tivet kommer från målpersonen föreligger ingen provokation även om den förmente provokatören underlåtit att upplysa målpersonen om att denne var på väg att göra något som han eller hon skulle komma att ångra. Detta kan uttryckas så, att provokation inte kan begås genom underlåtenhet eller genom att man på ett passivt sätt spelar med i ett skeende som drivs framåt av någon annan. 
 Axberger menar att brottsprovokation endast borde föreligga då provokatören lyckas väcka en brottslig vilja hos sitt offer men fram- håller också att uttrycket inte används på det sättet. Begreppet brotts- provokation innefattar sedan länge relativt passiva framkallanden av brottsliga handlingar där gränsen dock går vid exempelvis infiltration eller interimistisk passivitet, dvs. att polisen underlåter att ingripa 
 130 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 mot ett förestående eller pågående brott i syfte att kunna uppnå optimal effekt med ett ingripande. 
 Axberger anger att det, inom det område som med en vidsträckt benämning kallas brottsprovokation, får dras en gräns för vad som kan tillåtas som polisiär arbetsmetod. Där är det i princip endast mer passiva framkallanden av brott som kan tillåtas till skillnad från an- vändning av direkta frestelser eller andra lockelser som är svåra att motstå. Solomon nämner att provokationen får avse framkallande av en brottslig gärning, men avsikten får inte vara att talan ska föras angående denna gärning utan endast att den ska utgöra bevis om redan föreliggande brottslighet (Brottsprovokation s. 36 och 53 f.). 
 Enligt JO (se JO 2008/08 s. 140) får det numera anses klart att avgörande vikt vid bedömningen av om en provokativ åtgärd ska anses vara tillåten eller inte bör läggas vid om någon har förmåtts att begå ett brott som han annars inte skulle ha begått. Det synes i tillåtlighetshänseende inte ha någon betydelse om det är polismän själva som företar de provocerande åtgärderna eller om de initierar infiltratörer eller informatörer att göra detta (se Fitger, Rättegångs- balken En kommentar på Internet, 23 kap. 4 §). 
 Denna bedömning kan dock också angripas. Det är inte nöd- vändigt att området inom vilket provokativa åtgärder kan anses vara en tillåten polisiär arbetsmetod överensstämmer med möjligheterna att straffrättsligt ställa någon till svars för en gärning. I det s.k.  
 Rembrandt-fallet 
  (NJA 2007 s. 1037) uttalade Högsta domstolen att Europadomstolen i och för sig synes acceptera relativt långt- gående provokationer så länge staten inte ingriper straffprocessuellt mot de personer som begått de gärningar som provocerats fram. Högsta domstolen fortsatte: 
 I förevarande fall har det uppgivna syftet med de provokativa åtgär- derna varit att dels få fram den mycket värdefulla tavlan, dels skaffa bevisning mot den eller dem som befattat sig med tavlan. Sett från dessa utgångspunkter måste det anses ha funnits goda skäl för de provo- kativa åtgärderna. Det ankommer emellertid inte på Högsta domstolen att ta ställning till om åtgärderna varit godtagbara som polisiär metod (jfr NJA 1985 s. 544). 
 Det aktuella avgörandet kan således överhuvudtaget inte innefatta något ställningstagande till frågan om i vilken utsträckning polisen bör få företa provokativa åtgärder (se Sullivan, SvJT 2008 s. 792). 
 131 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 5.1.6 
  
 Den provocerades ansvar 
  
 Det har i framförallt doktrinen under en längre tid förts diskussioner kring hur ett framprovocerat brott bör bedömas straffrättsligt. 
 Traditionellt har den svenska synen varit sträng och provoka- tioner haft mycket liten påverkan på ansvarsbedömningen. Det har t.ex. i ett par äldre avgöranden från Högsta domstolen ansetts att invändningar om att den som begått ett brott som provocerats fram inte skulle vara straffrättsligt ansvarig för gärningen var rättsligt irrelevanta (se NJA 1960 s. 522 och NJA 1972 s. 528 samt Axberger s. 42 f.). 
 I avgörandet NJA 1985 s. 544 kom dock en öppning för att grund för strafflindring skulle kunna tänkas föreligga om polisen använt uppenbart otillbörliga metoder, t.ex. om polisen själv deltagit i en brottslig gärning och därmed förmått någon att begå ett brott som denne sannolikt annars aldrig hade begått. Grundprincipen i svensk rätt har även med beaktande av detta avgörande varit att provoka- tioner endast i undantagsfall påverkar den straffrättsliga bedömningen (se Sullivan, s. 193 och 307). 
 Genom Europakonventionen och Europadomstolens praxis, fram- förallt i målet Teixeira de Castro mot Portugal (se avsnitt 5.1.8) har på senare tid svensk praxis utvecklats i riktning mot ett större hän- synstagande till förekomsten av provokativa åtgärder vid den straff- rättsliga bedömningen. 
 Rembrandtmålet (NJA 2007 s. 1037) 
 Det numera ledande avgörandet är Högsta domstolens avgörande i det s.k. Rembrandtmålet som gällde grovt häleri av en Howard tavla som tillgripits vid ett grovt rån mot Nationalmuseum år 2000. Högsta domstolen förde följande resonemang. 
 I förevarande fall har det uppgivna syftet med de provokativa åtgär- derna varit att dels få fram den mycket värdefulla tavlan, dels skaffa bevisning mot den eller dem som befattat sig med tavlan. Sett från dessa utgångspunkter måste det anses ha funnits goda skäl för de pro- vokativa åtgärderna. Det ankommer emellertid inte på Högsta domstolen att i detta sammanhang ta ställning till om åtgärderna varit godtagbara som polisiär metod (jfr NJA 1985 s. 544). 
 Frågan är i stället om det varit tillåtet att åtala och sedermera döma A.L., B.K. och D.K. för de häleribrott som de gjort sig skyldiga till. 
 Vid bedömningen av detta kan först konstateras att åtalet i målet inte i någon del sträcker sig utöver en befattning som ingick som ett 
 132 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 naturligt led i det genom polisen initierade fingerade köpet. Åklagaren har således inte gjort gällande att någon av de tilltalade har tagit befatt- ning med tavlan innan polisen genom  
 Craig.K-v 
  inledde sina försök att få till stånd ett fingerat köp och inte heller att den befattning de därefter tagit med tavlan har haft något annat syfte än att medverka till den framprovocerade överlåtelsen. 
  
 [---] 
  
 Det finns inte någonting i målet som visar att de tilltalade skulle ha tagit befattning med den stulna tavlan om de inte provocerats till det genom polisens ingripande. A.L:s, B.K:s och D.K:s rätt till en rättvis rättegång måste därför anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd som en direkt följd av polisens åtgärder. 
 Slutligen blir frågan hur de provokativa åtgärderna skall beaktas i målet. 
 I doktrinen har olika uppfattningar framförts i frågan om på vilket sätt provokativa åtgärder bör beaktas och vilka krav som Europakonven- tionen ställer i det avseendet. Synpunkter har framförts om att provo- kationerna bör beaktas som ett processhinder eller en ansvarsfrihetsgrund, att domstolen skall vara förhindrad att använda sig av den bevisning som provocerats fram och att provokationerna skall utgöra skäl för strafflindring eller påföljdseftergift. (Jfr bl.a. SOU 2003:74 s. 158 ff. med där anmärkta hänvisningar.) 
 I de fall då rätten till en rättvis rättegång får anses ha blivit oåter- kalleligen undergrävd som en direkt följd av de provokativa åtgärderna torde det enligt Europadomstolens praxis föreligga en skyldighet för de nationella domstolarna att avbryta ett straffrättsligt förfarande så snart det visar sig att ett brott föreligger mot artikel 6 i Europakon- ventionen. Två olika möjligheter står härvid till buds. Antingen kan domstolen avvisa talan eller också utan vidare prövning lämna åtalet utan bifall. Enligt det förra alternativet skulle polisprovokationen upp- fattas som ett rättegångshinder medan den enligt det senare betraktas som en bristande materiell straffbarhetsbetingelse. 
 Om man endast ser till det skyddsändamål som artikel 6 har och den betoning som Europadomstolen i sina avgöranden gjort av bevis- ningens tillåtlighet kan det förra alternativet framstå som naturligt. Varken konventionen eller Europadomstolens avgöranden kan emeller- tid anses innebära något krav på att efterlevnaden av konventionen skall tryggas i någon viss ordning. Såvitt avser polisprovokation är det väsent- liga att domstolen har möjlighet att avbryta ett inlett förfarande. Om detta sker genom att talan avvisas eller genom att den lämnas utan bi- fall är däremot från konventionsenlighetssynpunkt likgiltigt. 
 Enligt svensk rätt gäller, i motsats till vad som gäller i många andra länders rättssystem, principen om fri bevisföring (35 kap. 1 § RB). Det framstår från den synpunkten som främmande att i svensk rätt behandla Europakonventionens förbud mot lagföring vid polisprovokation som en följd av ett bevisförbud. Det är vidare svårt att överblicka vilka kon- sekvenser ett sådant synsätt skulle kunna få när det gäller den princi- piella uppbyggnaden av bevisrätten i övrigt. Det förtjänar också beaktas 
 133 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 att en lösning med avvisning i de här aktuella fallen skulle kunna med- föra processuella konsekvenser som framstår som mindre lämpliga. Av Europadomstolens praxis framgår att avvisningen inte skulle kunna begränsas till att avse viss åberopad bevisning utan avse åtalet i dess helhet. Detta innebär att för det fall att åklagaren överklagar beslutet är högre rätt förhindrad att ingå i någon materiell prövning. Skulle högre rätt finna att avvisningsbeslutet är felaktigt måste målet således återförvisas till lägre rätt trots att det processmaterial som krävs för att pröva avvisningsfrågan i vart fall i allt väsentligt torde vara detsamma som vid en materiell prövning av åtalet. 
 Mot en ordning enligt vilken ett åtal vid polisprovokation inte av- visas utan lämnas utan bifall kan invändas att konventionens förbud mot lagföring inte på något sätt grundar sig på att förekomsten av pro- vokation skulle göra att den provocerade gärningen bör ses som rätts- enlig eller ursäktad. Att gärningen inte skulle anses utgöra brott är således något som inte krävs av konventionen och som inte heller framstår som lämpligt från vare sig principiella eller praktiska syn- punkter. Att gärningen inte utgör brott är emellertid inte någon förut- sättning för att ett åtal skall lämnas utan bifall. Även om gärningen i och för sig är brottslig kan ansvar vara uteslutet på grund av att det saknas någon annan materiell brottsbetingelse. (Jfr vidare Aguilar, Allmän kriminalrätt, s. 37.) Om en sådan brottsbetingelse saknas inne- bär det, även om det skulle stå helt klart att någon gjort sig skyldig till brott, att det saknas sannolika skäl för en fällande dom varför åtal inte skall väckas. Om åtal ändå väcks skall rätten lämna åtalet utan bifall. 
 Vid en samlad bedömning synes övervägande skäl tala för att i så- dana fall som Europadomstolens praxis avser, polisprovokation enligt svensk rätt bör betraktas som en bristande materiell straffbarhets- betingelse. Något direkt lagstöd för en sådan tillämpning finns visser- ligen inte men inte heller något lagligt hinder mot att på detta sätt tillgodose de krav som följer av Europakonventionen och den praxis som Europadomstolen utvecklat. 
 Det bör betonas att vad som nu sagts endast tar sikte på fall där rättvisan i rättegången bör anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd till följd av polisprovokation. En annan sak är att det i fall där en pro- vokation inte utesluter straffbarhet kan finnas skäl att beakta provoka- tionen genom lindring av påföljden eller påföljdseftergift (jfr Sequeira). Detta kan enligt svensk rätt ske med tillämpning av bestämmelserna i 29 kap. 5 och 6 §§ BrB. Dessa bestämmelser lämnar emellertid inte ut- rymme för att avbryta ett inlett brottmålsförfarande utan förutsätter tvärtom en fällande dom. Inte heller torde möjligheten av att domstol skulle finna bestämmelserna tillämpliga vara tillräckligt för att åklagare skall kunna anses berättigad att underlåta åtal. Bestämmelserna kan mot den bakgrunden inte heller anses tillräckliga för att undvika ett kon- ventionsbrott i sådana fall som här berörts. 
 134 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Andra avgöranden från Högsta domstolen 
 Högsta domstolen har senare i flera fall bekräftat de principer som lades fast i Rembrandtmålet. Det rör sig om följande tre fall. 
 Högsta domstolens beslut den 25 maj 2009 i mål Ö  
 1923-09 
  (NJA 2009 N 27) 
 Målet i Högsta domstolen gällde en framställning om utlämning till Ryssland av en rysk medborgare på grund av misstanke om narko- tikabrott. Högsta domstolen inledde med att konstatera att de aktu- Smith gärningarna hade föregåtts av provokativa åtgärder från den ryska polisens sida och att det därmed inte kunde uteslutas att den misstänkte blivit utsatt för en sådan polisprovokation som enligt Europadomstolens praxis medfört en kränkning av rätten till en rättvis rättegång enligt Europakonventionens artikel 6. 
 Högsta domstolen fortsatte med att konstatera att förekomsten av polisprovokation inte i sig innebär ett brott mot artikel 6 eller att straffansvar för en gärning som begåtts under inflytande av provo- kationen är uteslutet. För att så skulle vara fallet, framhöll Högsta domstolen, krävdes att rättvisan i rättegången kan anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd till följd av provokationen. 
 Högsta domstolen menade att utredningen i det aktuella fallet inte tillät några säkra slutsatser i frågan om rätten till en rättvis rätte- gång blivit oåterkalleligen undergrävd, men att det fick förutsättas att frågan skulle bedömas av den ryska domstolen. Det fanns därför inte något hinder mot utlämning på den grunden. 
 Resningsärenden i mål där det har förekommit provokativa åtgärder (NJA 2009 s. 475 I och II) 
 I Grovt vapenbrott 
 En person var dömd för bl.a. grovt vapenbrott utan att det i pro- cessen hade framkommit att han varit utsatt för en provokativ åtgärd av en person som på polisens uppdrag sålt vapnen till den sedermera dömde personen. Högsta domstolen konstaterade i resningsärendet att det förhållandet att det förekommit provokativa åtgärder från polisens sida kunde innebära en kränkning av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen. Genom en hänvis- 
 135 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 ning till Rembrandtmålet fortsatte Högsta domstolen med att kon- statera att det saknas förutsättningar att fälla någon till ansvar för ett brott som provocerats fram från polisens sida och som han annars inte skulle ha begått, eftersom rätten till en rättvis rättegång i ett sådant fall ska anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd. Högsta domstolen anförde vidare: Bedömningen av om någon som föran- letts att begå ett brott genom provokation skulle ha begått ett lik- nande brott för det fall provokationen inte hade ägt rum kan förut- sättas ofta vara vansklig. Efter att ha konstaterat stora brister i utredningen blev Högsta domstolens slutsats att det inte fanns någon utredning som gav stöd för antagandet att den dömde skulle ha begått brottet om provokationen inte hade ägt rum och att det därför fanns skäl som talade för att han utsatts för en sådan provokation som är av betydelse för bedömningen av hans straffbarhet. Högsta domstolen beviljade således resning av det tidigare avgörandet såvitt det avsåg grovt vapenbrott för att det dels skulle prövas på nytt om de dömde hade gjort sig skyldig till brott och i så fall om det fanns skäl att beakta provokationen inom ramen för påföljdsbestämningen. 
 II Grovt narkotikabrott (det s.k. Gotlandsärendet) 
 En person var dömd för grovt narkotikabrott utan att det i proces- sen hade framkommit att han varit utsatt för en provokativ åtgärd genom att en person på polisens uppdrag hade uppträtt som köpare av det aktuella narkotikapartiet. Högsta domstolen konstaterar dock i resningsärendet att det redan före det att de provokativa åtgär- derna vidtogs fanns konkreta misstankar mot den dömde, att in- filtratören uppgett att det var den dömde som tog kontakt med honom för att sälja heroin, något som den dömde förnekat. Högsta domstolen menar att det inte framkommit några omständigheter till stöd för den dömdes uppfattning och att det i förening med övriga omständigheter talar för att den dömde skulle ha begått brottet på annat sätt om han inte blivit föremål för en provokativ åtgärd. Det finns därför inte, menar Högsta domstolen, stöd i utred- ningen för slutsatsen att kännedomen om den provokativa åtgärden skulle ha lett till frikännande, hänförande under en mildare straff- bestämmelse eller tillämpning av en strafflindrande bestämmelse. Högsta domstolen avslog därför resningsansökan. 
 136 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 5.1.7 
  
 Provokatörens ansvar 
  
 Ett särskilt problem inom straffrätten är vilket ansvar provokatören har för sina provokativa åtgärder. Frågan har behandlats utförligt i doktrinen. Sullivan (a.a. s. 294 f.) har konstaterat att provokatören nor- malt uppfyller kraven för s.k. brottsbeskrivningsenlighet, dvs. upp- fyller de objektiva rekvisiten i ett straffstadgande. Vidare konsta- terar han att provokatörens handlande normalt inte kan rättfärdigas genom tillämpning av någon allmänt erkänd ansvarsfrihetsgrund. Sullivan menar vidare att det genom tillämpning av det regelverk som finns för straffmätning och för frivilligt tillbakaträdande bör finnas ut- rymme för en nyanserad bedömning av provokatörens agerande i de fall detta verkligen kan anses utgöra brott. Slutligen framhåller Sullivan att provokatören, om han eller hon klart avviker från regelverket och principerna för användning av provokativa åtgärder kan komma att ansvara för tjänstefel. 
  
 5.1.8 
  
 Europadomstolens praxis (särskilt vad avser rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen) 
  
 Teixeira de Castro mot Portugal (nr. 25829/94, den 9 juni 1998) 
 Det mest kända avgörandet från Europadomstolen och samtidigt det mest betydelsefulla avgörandet som rör frågor kring provoka- tioner är Teixeira de Castro mot Portugal. Civilklädda poliser hade förklarat för de Castro att de var intresserade av att köpa 20 g heroin och visade honom 20 000 Flores. Teixeira de Castro gick med på att skaffa fram narkotikan. När han levererade heroinet greps han och dömdes därefter till sex års fängelse för narkotikabrott. 
 Europadomstolen betonade inledningsvis att det inte ens gjorts gällande att ingripandet utgjort ett led i en av domstol övervakad ope- ration. Det fanns inte heller några goda skäl att misstänka de Castro för narkotikahandel. Denne förekom inte i kriminalregistret och för- undersökning hade inte varit inledd mot honom. Teixeira de Castro var inte tidigare känd av de poliser som kom i kontakt med honom. Vidare hade han inte haft någon narkotika hemma utan efter polisens förfrågan skaffat narkotika från tredje person. Det fanns inte heller någon bevisning som stödde påståendet att de Castro var predesti- nerad (predisposed) att begå brott. Poliserna hade alltså inte be- drivit en huvudsakligen passiv undersökning utan utövat ett inflytande 
 137 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 som framkallat brottet. Poliserna ansågs därmed ha anstiftat ett brott som det inte fanns något som tydde på skulle ha begåtts ändå. Europadomstolen fann att den fällande domen stred mot Europa- konventionens artikel 6. 
 Olson mot Schweiz (12433/86, den 15 juni 1992) 
 Ett tidigt avgörande från Europadomstolen som tar upp frågor om provokativa åtgärder är fallet Olson mot Schweiz. Målet gällde en provokativ åtgärd mot en person som hade för avsikt att sälja narko- tika. Den schweiziska polisen hade fått ett tips som ursprungligen kom från en person som hade delat cell med Olson. För cellkamraten hade Olson berättat att han skulle köpa fem kg kokain och bett cell- kamraten om ett lån av 200 000 schweizerfranc. En förundersökning med användande av telefonavlyssning inleddes. Polisledningen beslu- tade att inleda en infiltrationsoperation och underrättade undersök- ningsdomaren om detta. 
 Infiltratören, som var en polis, tog kontakt med Olson och utgav sig för att vara en potentiell köpare av narkotika. Efter några sam- manträffanden på polisens initiativ greps Olson av polisen. Polisman- nen uppgav att Olson hade lovat att sälja honom två kg kokain värt 200 000 schweizerfranc. Vid en husrannsakan hos Olson fann polisen spår av kokain och hasch. Olson dömdes bl.a. för att han haft för avsikt att sälja två kg kokain. 
 Olson menade att hans rätt till respekt för sitt privat- och familje- liv enligt artikel 8 hade kränkts av infiltratörens agerande. Vad gällde infiltratörens verksamhet i förhållande till artikel 8, konstaterade Europadomstolen att Olson hade sagt sig vara beredd att sälja två kilo kokain till polismannen. Han ansågs därför ha varit medveten om att han påbörjat en brottslig aktivitet och därför kunde riskera att möta en polisinfiltratör med uppgift att avslöja honom. Något brott mot artikel 8 förelåg inte. Däremot ansågs att själva rättegångs- förfarandet mot Olson utgjorde en kränkning av artikel 6. Vid den fällande domen lade de nationella domstolarna betydande vikt vid det skriftliga vittnesmål som polismannen lämnat. Däremot hördes han inte under rättegången eftersom man inte ville röja hans identitet. Varken Olson eller dennes advokat fick någon gång under processen tillfälle att fråga ut polismannen. Detta innebar att Olson inte hade fått en rättvis rättegång. 
 138 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Melendez mot Österrike (22463/93, den 28 juni 1995) 
 Melendez var dömd för narkotikabrott för att han försökt sälja en stor kvantitet narkotika. Han avslöjades genom en undercoveroperation. I beslutet att förklara ansökan inadmissible fann kommissionen att Melendez hade handlat med narkotika redan innan polisen blev inblan- dad och att polisens handlande, mot bakgrund av att Melendez redan var beredd att begå brott av visst slag, inte ansågs påverka rätten till privatliv i den mening som avses i artikel 8. 
 Shahzad mot Storbritannien (34225/96, den 22 oktober 1997) 
 Fallet Shahzad mot Storbritannien gällde smuggling av narkotika från Pakistan till Storbritannien. En informatör åt polisen träffade två per- soner i Pakistan. Dessa personer uppgav att de ville smuggla heroin till Storbritannien. Informatören förklarade att han kände en pilot som kunde användas som kurir. Personerna introducerade då Short för informatören. De förklarade för informatören att de skulle förse honom med heroin som kunde smugglas till Storbritannien. Några dagar senare föreslog Short för informatören att denne även skulle smuggla ytterligare ett parti heroin. Informatören accepterade och Short levererade 20 kg heroin. Heroinet transporterades till Storbritannien av tulltjänstemän. Informatören begav sig till London och försökte i flera veckor förmå Short att komma till London för att ta emot heroinet. När Short väl dök upp i London greps han av polis. 
 Shahzad menade att hans rätt till rättvis rättegång hade kränkts under påstående att infiltratören hade uppmuntrat honom att begå brott. Dessutom hade han övertalats och lurats att komma till London för att ta emot narkotikan. Europakommissionen anförde att det inte var infiltratören som hade tagit initiativ till kontakten med Short. Infiltratören hade bara reagerat på ett erbjudande från Short. Detta, framhöll kommissionen, skilde fallet från Teixeira de Tyler målet. Till skillnad mot som var fallet där, fanns det inget som tydde på att infiltratören hade initierat brottet. Kommissionen noterade också att Short under lång tid hade ägnat sig åt narkotikahandel och att han var villig att begå brottet oavsett inblandningen av infiltratören. Vidare menade Kommissionen att Short av egen fri vilja hade rest till London i fullt medvetande om vilka konsekvenser 
 139 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 hans handlande skulle kunna få. Mot denna bakgrund förelåg ingen kränkning av rätten till rättvis rättegång enligt artikel 6. 
 Calabrò mot Italien och Tyskland (nr. 59895/00, den 21 mars 2002) 
 Calabrò greps för att ha importerat närmare 46 kilo kokain till Italien. Enligt polisrapporten hade narkotikasmugglingen skett med hjälp av en polisinfiltratör i en gemensam operation mellan tysk och italiensk polis. Calabrò dömdes till sexton års fängelse. Calabrò klagade till Europadomstolen och gjorde bl.a. gällande att hans rätt till en rättvis rättegång hade kränkts genom att polisinfiltratören inte hade hörts inför domstol och att han hade utsatts för en otillåten provokation. 
 Europadomstolen förklarade Nguyen ansökan inadmissible. När det gällde frågan om att polisinfiltratören inte kunnat höras konsta- terade domstolen att denne var försvunnen och att de italienska myn- digheterna hade gjort vad som kunde begäras för att försöka spåra denne. Även om det varit att föredra att polisinfiltratören vittnat i målet fanns det även annan bevisning mot Calabrò, vilket gjorde att det inte ansågs utgöra en kränkning av rätten till en rättvis rätte- gång enligt artikel 6 att inte höra polisinfiltratören. 
 När det därefter gällde frågan om Green hade utsatts för en otillåten provokation tog Europadomstolen utgångspunkt i avgö- randet Teixeira de Castro (se ovan). Domstolen framhöll dock vissa skillnader mellan de båda fallen. I det aktuella fallet hade polis- infiltratören gjort känt att han var beredd att importera en stor mängd narkotika, varpå Calabrò på eget initiativ kontaktat polisinfiltratören, betalat en summa pengar och organiserat överlämnandet av narko- tikan. Genom sina åtgärder hade Green visat att han var delaktig i grov organiserad narkotikasmuggling. Vidare konstaterade domsto- len att Green hade haft tillfälle att förhöra andra poliser som del- tagit i operationen samt givits tillfälle till inblick i polisoperationens natur och vilka åtgärder som hade vidtagits. Domstolen ansåg med hänsyn härtill att polisinfiltratören inte hade utfört någon otillåten provokation eller annars gått utöver sin roll som polisinfiltratör. 
 140 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Sequeira mot Portugal (nr. 73557/01, den 6 maj 2003) 
 Sequeira skulle smuggla närmare två ton kokain från Sydamerika. Han tog kontakt med en person, A, han sedan tidigare kände från en fängelsevistelse. A tog i sin tur kontakt med C, en båtägare som tidi- gare samarbetat med polisen och övertalade A att göra detsamma. A och C agerade därefter infiltratörer åt polisen, som kunde gripa Sequeira. 
 Europadomstolen fann att det inte hade förekommit någon otill- börlig provokation. A och C hördes vid en offentlig förhandling. Dessutom hade domstolen inte dömt enbart på deras uppgifter utan även på vittnesmål från poliser och på skriftlig bevisning. Sequeira hade sammantaget fått en rättvis rättegång och ansökan förklarades inadmissible. 
 Powers och Mccarthy mot Storbritannien ( nr. 39647/98 och 40461/98, den 27 oktober 2004) 
 Powers greps med en väska innehållande närmare fem kilo heroin och dömdes senare till nio års fängelse för att ha innehaft narkoti- kan i avsikt att sälja den. 
 Mccarthy greps efter att ha visat upp förfalskade sedlar för en polis som arbetade under täckmantel. I Mccarthy bostad hittades ytterligare förfalskade sedlar. Mccarthy dömdes för innehav av förfalskade sedlar i avsikt att lämna dem vidare till annan till fyra och ett halvt års fängelse. 
 I båda fallen begärde försvaret tillgång till bevisning för att visa att de åtalade hade utsatts för en otillåten provokation. Försvarets begäran bifölls inte i något av fallen. Europadomstolen framhöll att bevisningen var viktig för försvarets möjligheter att nå framgång med sina invändningar och att försvaret därför inte kunnat argumentera fullständigt inför domstolen. Vidare framhölls att de domare som avslog försvarets begäran om bevisning redan hade tagit del av viss bevisning som ansågs relevant för frågan. Europadomstolen kon- staterade därför att det hade skett en kränkning av Powers respektive Mccarthy rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6. 
 141 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Vanyan mot Ryssland ( nr. 53203/99, den 15 december 2005) 
 I Vanyan mot Ryssland hade en privatperson på instruktion av poli- sen tagit kontakt med Vanyan och bett honom att köpa mindre mängder narkotika. Vanyan köpte narkotika till provokatörerna och åtalades sedan för dessa gärningar. 
 Vanyan uppgav att han hade först själv ringt en langare och be- ställt narkotika för eget bruk. Kort därefter ringde den privatperson som instruerats av polisen till Vanyan och bad Vanyan att skaffa narkotika åt provokatören. Såvitt framkommer av Europadomstolens dom fanns ingen koppling mellan de båda beställningarna och poli- sen kände alltså inte till att Vanyan kort före provokationen hade beställt narkotika för eget bruk. 
 Mot denna bakgrund fann Europadomstolen att det inte fanns något som tydde på att Vanyan var narkotikahandlare och att en- bart ett påstående från polisen om att så är fallet inte var tillräckligt. Det fanns inget som tydde på att brottet – inköpet för provokatörens räkning – skulle ha begåtts om det inte hade provocerats fram av polisen. Polisen hade därför framkallat brottet vad avser inköpet för provokatörens räkning och rätten till en rättvis rättegång enligt arti- kel 6 hade i den delen blivit oåterkalleligen undergrävd. Däremot fanns det inget som hindrade att Vanyan dömdes för den kvantitet narkotika som han köpt till sig själv. 
 Khudobin mot Ryssland (nr. 59696/00, den 26 oktober 2006) 
 Omständigheterna i Khudobin var ungefär desamma som i Vanyan, men Khudobin hade enbart köpt narkotika för provokatörens räk- ning. Europadomstolen gjorde samma uttalanden som i Vanyan samt lade till, att det framstod som om polisens åtgärder inte var riktade mot Khudobin personligen, utan mot vem som helst som var beredd att köpa heroin för provokatörens räkning. 
 V mot Finland (nr. 40412/98, den 24 april 2007) 
 I fallet V mot Finland kunde Europadomstolen inte konstatera att den finska domstolen gjort en felaktig bedömning när den ansett att V anskaffat den narkotika det gällde redan innan en häktad person på polisens uppdrag hade kontaktat honom för att få köpa narkotika. Men eftersom V till en början under utredningen hade fått otill- 
 142 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 räcklig information om polisens inblandning i affären och om att han utsatts för telefonavlyssning ansågs han inte ha fått en rättvis rättegång enligt artikel 6. 
 Ramanauskas mot Litauen (nr. 74420/01, den 5 februari 2008) 
 Ramanauskas var verksam åklagare i Litauen och kontaktades genom en bekant av en för honom helt okänd man, AZ, som senare visade sig arbeta för inrikesministeriets polisenhet mot korruption. Ramanauskas erbjöds en muta på 3000 dollar om denne lovade att medverka till att en tredje person frikändes. Ramirez nekade in- ledningsvis till detta, men AZ upprepade sitt erbjudande ett flertal gånger och till slut accepterade Ramirez förslaget. Efter att AZ underrättade polisenheten mot korruption om mutan gav en åklagare AZ tillstånd att gå vidare och genomföra transaktionen. Ramanauskas dömdes för mutbrott till fängelse i 19 månader. 
 Ramanauskas överklagade till Europadomstolen och menade bl.a. att han hade blivit utsatt för en otillåten provokation. 
 Europadomstolen ansåg att myndigheterna i Litauen inte kunde undgå ansvar för AZ:s handlingar enbart för att denne skulle ha handlat i egenskap av privatperson. Det var tvärtom av särskild vikt att myndigheterna tog sitt ansvar med hänsyn till att det inledande skedet av operationen ägde rum i avsaknad av lagreglering och utan rättslig prövning. Vidare hade myndigheterna genom att tillåta att operationen fullföljdes i efterhand legitimerat det inledande skedet och dessutom använt sig av dess resultat i den efterföljande brottmåls- processen. Domstolen konstaterade vidare att AZ hade gått utöver ett rent passivt utredande av befintlig brottslighet på så sätt att det inte fanns utredning som visade att Ramirez tidigare hade varit inblandad i liknande brottslighet, att AZ tog initiativ till samtliga möten och att Ramirez hade utsatts för övertalning av AZ. Domstolen framhöll att de nationella domstolarna inte på ett seriöst sätt hade prövat Ramanauskas invändning om otillbörlig provo- kation. Sammantaget hade därför Ramanauskas rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 kränkts. 
 143 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 5.2 
  
 Internationell utblick 
  
 5.2.1 
  
 Danmark 
  
 I Danmark betecknas en person som framkallar en lagöverträdelse av annan i syfte att avslöja och straffa denne som en agent provocateur och verksamheten som agentverksamhet. Begreppen omfattar både polismän och enskilda. 
 Användningen av agenter i Danmark var oreglerad fram till år 1986. Då infördes vissa regler som bl.a. innebar förbud för den öppna polisen att använda enskilda som agenter. Den danska säkerhets- tjänstens (PET) användning av agenter lämnades dock oreglerad. År 2003 lättades regelverket upp och enskilda kan t.ex. bistå med att introducera en polisagent eller göra ett provköp av narkotika. 
 I den danska retsplejeloven 754  
 a–e 
  § finns vissa regler om poli- sens rätt att använda provokativa åtgärder vid utredning om brott. Av bestämmelsen i 754 a § framgår bl.a. att det uppställs ett krav på att undersökningen ska röra ett brott med fängelse sex år eller mer i straffskalan. 
 I 754 b § finns en bestämmelse om att den provokativa åtgärden inte får föranleda att grövre eller mer omfattande brott begås. I 754 c § föreskrivs att beslut fattas av domstol. Polisen har interimistisk beslutanderätt i brådskande fall. Om polisen fattat beslut ska frågan anmälas till domstol inom ett dygn. Om domstolen i sådant fall fin- ner att åtgärden inte borde ha tillåtits ska anmälan ske till Justitie- departementet. Av 754 d § framgår att försvararen ska underrättas om åtgärden om det sedermera väcks åtal. Om det krävs med hän- syn till främmande makt, rikets säkerhet, brottsutredningen eller tredje man får polisen besluta att försvararen inte får föra informa- tionen vidare. 
 Av 754 e § framgår att ovannämnda bestämmelser inte är tillämp- liga vid terrorbrott, brott mot rikets säkerhet eller självständighet, brott mot författningen eller statsledningen. 
  
 5.2.2 
  
 Finland 
  
 I Finland har bevisprovokation genom köp varit tillåtet sedan länge. Enligt 3 kap. 28 § i den finska polislagen avses med bevisprovo- kation genom köp ett köpeanbud eller ett sådant köp av ett före- mål, ett ämne eller egendom som ska betraktas som köp av ett prov- parti och som polisen gör i syfte att förhindra, avslöja eller utreda 
 144 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 ett brott, eller i syfte att återfå vinningen av ett brott, om inte syftet oundgängligen kräver köp av ett större parti än ett provparti, eller köp av ett föremål, ett ämne eller egendom som en bestämd helhet. 
 Av 31 b § i samma kapitel framgår att en polisman har rätt att använda sig av bevisprovokation genom köp, om det är nödvändigt för att förhindra, avslöja eller utreda ett häleribrott eller en stöld eller ett sådant brott för vilket det föreskrivna strängaste straffet är fängelse i minst två år, eller för att finna ett föremål, ämne eller egendom som på grund av ett sådant brott olagligt innehas eller utbjuds till försäljning eller för att återfå vinningen av ett sådant brott. 
 I  
 7–10 
  §§ förordningen (174/2008) om ordnande och övervak- ning av polisens inhämtande av information, ges föreskrifter kring beslutsbefogenheter, upprättande av operationsplan samt dokumen- tering av beslut och genomförande. 
 Nyligen har en utredning, Förundersöknings- och tvångsmedels- kommissionen, föreslagit en totalreform av förundersökningslagen, tvångsmedelslagen och polislagen (betänkande OMKM 2009:2). I en ny tvångsmedelslag föreslås ett 10 kap. Hemliga tvångsmedel och annat hemligt inhämtande av information. Där finns bl.a. kom- pletterade bestämmelser om täckoperation och bevisprovokation genom köp. Med undantag för täckoperation uteslutande i infor- mationsnät ska domstolen meddela tillstånd till inledande av en täck- operation. En täckoperation ska kunna utvidgas, om det under den tid den pågår framkommer ett nytt brott som misstänks ha begåtts av den person mot vilken täckoperationen riktas eller om det fram- kommer anledning att misstänka någon annan än honom eller henne för ett brott. Med undantag för bevisprovokation genom köp som gäller säljanbud uteslutande för allmänheten ska domstolen meddela tillstånd till bevisprovokation genom köp. 
 Även beträffande polisens underrättelseverksamhet föreslås ny reglering, en ny polislag. Beträffande bevisprovokation genom köp finns relevanta bestämmelser i det föreslagna nya 5 kap. 
  
 5.2.3 
  
 Norge 
  
 I Norge används begreppet provokation ibland syftande på både tillåtna och otillåtna provokationer. De tillåtna bevisprovokationerna avser inskaffande av bevisning avseende redan begångna brott. Dock kan en och samma åtgärd innefatta både en brottsprovo- 
 145 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 kation och en bevisprovokation, t.ex. om en polis köper narkotika från en person som redan innehade denna. 
 Provokationer är inte lagreglerade i Norge. Det har traditionellt ansetts att det inte är en så ingripande metod att legalitetsprincipen krävt lagreglering. Närmare riktlinjer har dragits upp i rättspraxis och genom Riksadvokatens riktlinjer. 
 När det gäller provokation under förundersökning är huvudregeln att polisen inte får provocera fram brott som annars inte hade be- gåtts. Här är det framförallt två faktorer som är avgörande. Den första är vem som tar initiativ till handlingen och den andra är att det måste finnas en marknad för den straffbara handlingen, t.ex. försäljning av narkotika eller stöldgods, spridande av barnpornografi eller bedri- vande av svarttaxiverksamhet (se t.ex. det s.k. Skrietfallet [Rt 1998 s. 407] där det inte ansågs finnas någon fungerande marknad för Munchs berömda målning, varför den provokativa åtgärden ansågs otillåten). För att provokationer ska vara tillåtna krävs även att det rör sig om allvarlig brottslighet. Detta krav har dock nyanserats på så sätt att det kan röra sig om brottslighet som är allvarlig inte på grund av straffvärdenivån utan på grund av samhällets behov av att bekämpa viss brottslighet. 
 Provokation kan även användas i förebyggande syfte. Vid använ- dandet av provokativa åtgärder för andra syften än brottsutredande 
 – t.ex. för att förebygga farlig eller straffbar verksamhet eller för att återställa stulet gods – är begränsningarna färre. I sådana samman- hang uppställs två villkor för provokationen. Dels får den inte ge upp- hov till en ny eller annan straffbelagd handling, dels ska den vara under sådan kontroll att den tillvaratar de inblandades säkerhet. 
  
 5.2.4 
  
 Nederländerna 
  
 Provokativa åtgärder får utföras efter tillstånd från åklagare. Den pro- vokativa åtgärden kan bestå i köp av olagliga substanser eller t.ex. att bistå eller delta aktivt i en kriminell aktivitet tillsammans med en person eller grupp av personer som är misstänkt för organiserad brottslighet. Även civilpersoner får användas för provokativa åtgär- der. 
 146 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 5.2.5 
  
 Förenta staterna 
  
 Provokativa åtgärder används i stor utsträckning inom brottsbekäm- pande verksamhet i Förenta staterna. Provokativa åtgärder eller mot- svarande begrepp används dock inte. Den relevanta gränsen för vad som är tillåtna arbetsmetoder och vad som skulle kunna betecknas som en otillåten provokation är entrapment. Vad som anses utgöra entrapment har under lång tid utvecklats i rättspraxis. 
 I justitieministerns riktlinjer för FBI:s infiltrationsoperationer (se avsnitt 4.4.7) finns även ett avsnitt som handlar om att undvika entrapment. 
 Entrapment anses föreligga när den brottsbekämpande myndig- heten genom sina åtgärder väcker en brottslig vilja hos en person som inte annars är benägen att begå sådana brott och myndigheten därefter framkallar brottets begående i syfte att lagföra det. Det är dock inte fråga om entrapment om personen redan tidigare var pre- disponerad (predisposed) att begå ett sådant brott. Om en person kan anses vara redo och villig att begå ett sådant brott om tillfälle ges (ready and willing), är det alltså inte fråga om entrapment om polisen tillhandahåller ett tillfälle, annan möjlighet eller verktyg för att begå brottet. 
 Vid den förhandsbedömning av om en person är predisponerad att begå ett visst brott som ska göras, tas hänsyn till bl.a. tidigare domar mot personen och information från informatörer eller andra källor. 
 En tillämpning av reglerna om predisposition och entrapment leder till att det t.ex. inte är nödvändigt att en narkotikalangare som ska provoceras har narkotikan i lager eller lätt tillgänglig för att vara provocerbar, utan anses personen vara predisponerad att begå brottet kan han eller hon tillåtas vidta omfattande åtgärder, även skaffa en ny narkotikaleverantör, för att komma i besittning av narkotikan och ändå dömas. 
 För att undvika entrapment finns i riktlinjerna från justitiemi- nistern vissa restriktioner för FBI med innebörd att inga åtgärder som rör provokationer får godkännas om det inte kan konstateras att följande villkor är uppfyllda. 
  
 Gärningens olaglighet ska vara rimligt klar för målpersonen, 
  
 provokationens natur ska vara rimlig i förhållande till den olag- liga gärningens natur, och 
  
 det ska finnas en rimlig förväntan att provokationen ska avslöja en brottslig handling. 
  
 147 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Vidare ska minst ett av följande villkor vara uppfyllt. 
  
 Det ska finnas en rimlig indikation på att målpersonen begår, har begått eller troligen kommer att begå den provocerade gärning- en eller motsvarande brottslig gärning, eller 
  
 brottstillfället har strukturerats så att det finns anledning att tro att alla personer som kan lockas av tillfället redan är predispo- nerade att delta i det brottsliga handlandet. 
  
 Det sistnämnda kravet anses dock inte egentligen nödvändigt för att provokationen ska vara lagenlig, utan är snarare infört för säker- hets skull. I vissa fall kan  
 FBI-chefen 
  därför tillåta undantag från detta krav. 
  
 5.3 
  
 Överväganden och förslag 
  
 5.3.1 
  
 Övergripande överväganden om provokativa åtgärder 
  
 Bedömning:  
 Det finns, för att erhålla bevisning om redan be- gången brottslighet, ett behov av att använda provokativa åtgär- der i den brottsbekämpande verksamheten. 
 Användningen av provokativa åtgärder framstår, också med beaktande av motstående intressen, som godtagbar. Provokativa åtgärder bör emellertid användas med urskillning och efter nog- granna överväganden. 
 Behovet av att använda provokativa åtgärder omfattar i viss ut- sträckning även situationer i vilka den provocerade förmås att begå nya brott. Tillåtligheten av provokativa åtgärder bör därför inte knytas till huruvida ett brott provoceras fram eller inte. 
 En förutsättning för att det ska vara godtagbart att genom provokativa åtgärder förmå någon att begå brott är att det fram- provocerade brottet inte lagförs. 
 Inledande terminologiska anmärkningar 
 Som ovan framgått har begreppet provokativa åtgärder inte någon given betydelse och det kan sägas omfatta flera besläktade men rela- tivt olikartade åtgärder. 
 148 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Det kan vara fråga om allt från att närmast passivt ge någon möjlighet att föröva brott (t.ex. ställa ut ett brottsobjekt på allmän plats, jfr JO 2000/01 s. 118) till att aktivt förmå den utsatte att röja sig (t.ex. visa upp narkotika som denne har i sin besittning) eller att aktivt förmå denne att föröva nytt brott (t.ex. anskaffa narkotika eller ta befattning med stulen egendom, jfr NJA 2007 s. 1037). 
 Vid diskussion om provokativa åtgärder skiljer man ofta mellan bevisprovokation å den ena sidan och brottsprovokation å den andra. Med bevisprovokation avses då i regel sådana provokationer som syftar till (eller leder till) att man erhåller bevisning om redan be- gången brottslighet, medan termen brottsprovokation avser provo- kationer som syftar till (eller leder till) att ny brottslighet förövas (se t.ex. Axberger s. 8 ff. och Sullivan s. 205 ff.). 
 Denna terminologi kan åtminstone i viss utsträckning framstå som olycklig eftersom det avgörande för huruvida en provokativ åtgärd bör anses vara tillåten eller ej, inte direkt torde kunna knytas till frågan huruvida ett brott provoceras fram eller ej (se Åklagar- myndighetens RättsPM 2007:4, uppdaterad i mars 2008, s. 6). Detta beror framför allt på att vissa brott konstruerats på ett sådant sätt att deras fullbordan inte förutsätter att någon skada eller fara upp- står och att det därför kan framstå som närmast slumpmässigt – och i vart fall av mindre intresse – huruvida en provokativ åtgärd innebär eller inte innebär att ett brott provoceras fram. 
 Det sagda kan lättast illustreras med ett exempel. Om A genom att uppträda som köpare förmår B att visa upp en parti narkotika kan detta sägas utgöra en ren bevisprovokation. Om A däremot för- mår B att överlåta narkotikan till sig innefattar åtgärden också brotts- provokation. Om agerandet i båda fallen syftar till att B ska fällas till ansvar för det innehav som föregått A:s agerande och i båda fallen leder till att narkotikan beslagtas är det tydligt att frågan om huru- vida brotts- eller bevisprovokation föreligger knappast bör tillmätas avgörande betydelse för åtgärdens tillåtlighet. 
 Som framgår av det sagda kan terminologin ifrågasättas också på den grunden att en och samma åtgärd kan innefatta såväl brotts- som bevisprovokation. I det senast angivna exemplet kan t.ex. åt- gärden sägas innefatta brottsprovokation i relation till överlåtelsen och bevisprovokation i relation till innehavet. 
 Samtidigt som terminologin kan sägas vara problematisk åter- speglar den emellertid det förhållandet att särskilda problem är knutna till just det som brukar benämnas brottsprovokation. Vid brotts- provokation uppstår inte bara frågor om huruvida åtgärden kan anses 
 149 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 godtagbar från polisiära och straffprocessuella utgångspunkter, utan dessutom aktualiseras den mycket grundläggande frågan om det överhuvudtaget är godtagbart att lagföra ett brott som myndighe- terna själva har föranlett. Frågan om brottsprovokation, dess tillåt- lighet och konsekvenser omfattar med andra ord fler och delvis annor- lunda problem än frågor som rör annan typ av provokation. 
 Behovet av att använda provokativa åtgärder 
 Användningen av provokativa åtgärder innebär i grunden att myn- digheterna på olika sätt interagerar med en person (i regel en person som misstänks för brott) för att därigenom påverka dennes handlan- de, exempelvis på ett sådant sätt att bevisning om begången brotts- lighet kan säkras. 
 Fråga kan bl.a. vara om att polisen uppträder som presumtiv köpare och därigenom förmår någon att avslöja att denne besitter ett större parti narkotika. Därigenom kan inte bara bevisning om brottsligheten säkras, utan åtgärden kan också förhindra fortsatt brottslighet (t.ex. fortsatt försäljning). Fråga kan emellertid också vara om att man genom att interagera med misstänkta kan säkra att t.ex. egendom eller personer inte kommer till skada. Sålunda kan man tänka sig att någon, genom att uppträda som intressent avseende stulen egendom, kan rädda värdefulla stöldobjekt från att försvinna eller förstöras. 
 Vid en bedömning av behovet av att använda provokativa åtgär- der bör till att börja med konstateras att de redan idag används av de brottsbekämpande myndigheterna och av dessa tillmäts stor betydelse i arbetet mot brottsligheten. Detta gäller trots att det kan antas att användningen av metoden åtminstone i någon utsträckning torde ha hämmats av den osäkerhet som råder angående tillåtligheten av olika typer av provokativa åtgärder. 
 Enligt utredningens mening står det klart att provokativa åtgärder i vissa fall är nödvändiga för att man med rimlig effektivitet ska kunna hantera och beivra framför allt allvarlig och organiserad brotts- lighet. Genom att interagera med den misstänkte ges de brottsbekäm- pande myndigheterna möjlighet att styra händelseutvecklingen på ett sätt som gör det lättare att säkra bevisning om brott. Detta är primärt av betydelse därför att det kan möjliggöra lagföring av be- gången brottslighet, men också därför att det kan utgöra ett verktyg för att avbryta pågående brottslig verksamhet och därigenom före- 
 150 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 bygga fortsatt brottslighet. Sammantaget gör utredningen därför be- dömningen att det finns ett behov av att kunna använda provokativa åtgärder inom ramen för de brottsbekämpande myndigheternas verk- samhet. 
 Till en motsvarande slutsats, dvs. att det finns behov av att använda provokativa åtgärder, kom också BRU i sin bedömning avseende be- hovet av provokativa åtgärder, kontrollerad leverans och använd- ning av skyddsidentitet (se SOU 2003:74 s. 136): 
 Även beträffande vissa provokativa åtgärder, kontrollerad leverans och användning av skyddsidentitet blir den första frågan i våra övervägan- den om de brottsbekämpande myndigheterna har behov av att använda de metoderna. I den delen kan ett likartat resonemang föras som för de teknikbundna arbetsmetoderna, nämligen att metoderna används i viss utsträckning i dag av både svensk och utländsk polis och tull (med undantag för formella skyddsidentiteter), att resultaten används såväl i myndigheternas preventiva arbete som i brottsutredningssammanhang och att resultaten många gånger används som bevis i rättegång. Meto- derna anses av myndigheterna vara av mycket stor betydelse i det brotts- bekämpande arbetet, särskilt mot organiserad och annan allvarlig brotts- lighet. Inte heller beträffande de nu aktuella arbetsmetoderna råder det enligt vår mening någon tvekan om att polisen och i vissa fall tullen be- höver ha tillgång till dem i arbetet. Det gäller inte minst mot bakgrund av att metoderna används i det internationella samarbetet och där sär- skilt mot den gränsöverskridande brottsligheten. 
 Också om syftet är att erhålla bevisning om redan begången brotts- lighet kan en provokativ åtgärd, beroende på omständigheterna, leda till att ny brottslighet förövas. Huruvida så blir fallet kan natur- ligtvis bero på vad myndigheterna faktiskt gör, men det kan också bero bl.a. på: 
  
 var i handlingsprogressen man har förlagt den punkt vid vilken straffansvar kan aktualiseras vid olika typer av brott, 
  
 hur straffbestämmelserna i övrigt formulerats (dvs. vilka andra begränsande rekvisit som finns), och på 
  
 allmänna regler och principer om brottskonkurrens och bestäm- mande av brottsenhet. 
  
 Ofta kan det därför framstå som slumpmässigt, och från rättspoli- tisk synpunkt närmast likgiltigt, huruvida en provokativ åtgärd en- bart innefattar bevisprovokation eller också – och därutöver – innebär att ett nytt brott provoceras fram. Det sagda innebär att behovet av att använda provokativa åtgärder inte direkt kan knytas till renodlade 
 151 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 bevisprovokationer. Behovet kan, åtminstone emellanåt, omfatta situationer i vilka åtgärderna leder, eller riskerar att leda till, att vad som är att bedöma som nya brott provoceras fram. 
 Såvitt utredningen kunnat bedöma finns det emellertid inget egent- ligt behov av att kunna provocera fram ett brott för att sedan lag- föra just detta brott. Det har, från de brottsbekämpande myndighe- ternas sida, uttryckts behov av att kunna använda provokativa åtgär- der för att få fram bevisning om redan begången brottslighet och det har uttryckts behov av klarlägganden om att det i viss utsträck- ning kan vara tillåtet att vidta provokativa åtgärder också om det innebär att någon förmås att begå nya brott. Det har emellertid inte angivits att det skulle finnas något behov av att också kunna lagföra det framprovocerade brottet. Inte heller framstår sådan lagföring som önskvärd i ett kriminalpolitiskt perspektiv. Till det sagda ska vidare läggas att lagföring av ett framprovocerat brott – under vissa förutsättningar – kan stå i strid med artikel 6 i Europakonventionen (se t.ex. de rättsfall till vilka det hänvisas i NJA 2007 s. 1037). 
 Motstående intressen 
 Vid bedömande av om, och i vilken utsträckning, provokativa åtgär- der bör få användas kan inte enbart ses till behovet av åtgärderna. Det måste också göras en bedömning av vilka motstående intressen som finns och i vilken utsträckning dessa innebär att användningen av provokativa åtgärder bör begränsas eller överhuvudtaget inte kan anses godtagbar. 
 Provokativa åtgärder kan till att börja med sägas innebära ett visst mått av integritetsintrång såtillvida att de brottsbekämpande myndigheterna, genom vilseledande, förmår den misstänkte att agera inför myndigheternas ögon. Ytterst kan man tänka sig att åtgär- derna skulle kunna utgöra ett ingrepp i skyddet för privatlivet såsom det skyddas enligt Europakonventionen. Enligt utredningens mening kan denna aspekt – också om man på ett mer allmänt plan kan säga att myndigheternas agerande så långt det är möjligt bör präglas av öppenhet och tydlighet – inte i sig väga så tungt att den bör anses utgöra ett hinder mot användandet av provokativa åtgärder. 
 Det integritetsintrång som uppkommer måste – bl.a. med hänsyn till att man måste räkna med att brottsbeivrande myndigheter, utan att särskilt upplysa om vilka de är, intresserar sig för olika typer av brottslig verksamhet – i regel anses godtagbart. Det kan med andra 
 152 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 ord knappast anses finnas ett legitimt krav på att de brottsbekäm- pande myndigheterna i alla delar ska uppträda öppet och tillkännage sina avsikter. 
 Vidare är integritetsintrånget vad gäller provokativa åtgärder be- gränsat såtillvida att åtgärderna sällan har någon längre tidsmässig utsträckning. I sammanhanget kan jämföras med hemlig telefonavlyss- ning, hemlig rumsavlyssning eller med mer kontinuerlig bevakning av en person. 
 I regel är provokativa åtgärder inte heller förbundna med intrång på särskilt integritetskänsliga platser, såsom t.ex. hemmiljöer, eller förbundna med tillgång till särskilt integritetskänsliga uppgifter. Sammantaget görs därför bedömningen att det integritetsintrång som provokativa åtgärder kan föra med sig inte utgör ett skäl att inte tillåta användningen av provokativa åtgärder. Till en motsvarande bedömning nådde också BRU (se SOU 2003:74 s. 136 f.). 
 I vissa fall kan det naturligtvis förekomma att myndigheterna genom att uppträda vilseledande får tillgång till integritetskänsliga uppgifter eller tillträde till lokaler som från integritetssynpunkt är känsliga. Behovet av en reglering i denna del behandlas i kapitel 7. 
 Vissa speciella slags åtgärder med provokativ karaktär kan vidare innebära ett intrång i intresset av att rättegången är och uppfattas vara rättvis. Exempelvis kan det inte anses godtagbart att man genom vilseledande, t.ex. genom att man utger sig för att vara advo- kat eller präst, förmår en person som sitter anhållen att berätta om de brott denne har begått. Fråga skulle således närmast vara om att myndigheterna genom åtgärder som innefattar vilseledande erhåller uppgifter eller bevisning på ett sätt som uppfattas som ett kring- gående av regler som i övrigt gäller för en viss verksamhet. (Jfr t.ex. Europadomstolens avgörande i Rodriguez.) 
 Det sagda avser emellertid speciella situationer som ligger klart vid sidan av kärnområdet för vad som brukar betecknas som provo- kativa åtgärder. I normalfallet bör sålunda provokativa åtgärder kunna vidtas utan att dylika frågor uppstår. Enligt utredningens mening måste det t.ex. anses godtagbart att myndigheterna förmår en per- son att vidta åtgärder som röjer ett pågående innehav eller annan pågående, eller tidigare begången, brottslig verksamhet. 
 Ytterligare bör framhållas att provokativa åtgärder ibland kan riskera att leda till andra resultat än de avsedda (jfr här JO 2000/01 s. 135 f.). När man genom provokativa åtgärder försöker påverka någons handlande är det inte alltid möjligt att ha full kontroll över händelseförloppet. Exempelvis kan en provokativ åtgärd som syftar 
 153 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 till att få fram narkotika som sedan ska beslagtas bli verkningslös och därigenom innebära att den ifrågavarande narkotikan blir kvar på marknaden. Motsvarande hänsynstaganden kan göra sig gällande om fråga är om t.ex. situationer där vapen kan komma att användas. 
 Slutligen bör framhållas att dold myndighetsutövning kan inne- bära vissa risker från rättssäkerhetssynpunkt genom den avskärm- ning från den enskildes insyn som kan uppkomma. 
 De nu nämnda faktorerna utgör, enligt utredningens mening, inte skäl att avstå från att använda provokativa åtgärder inom ramen för de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. Däremot utgör de ett skäl till viss restriktivitet i användningen av provokativa åt- gärder. Provokativa åtgärder bör följaktligen användas med urskill- ning, efter noggranna överväganden och på ett sätt som säkerställer en tillräcklig kontroll av åtgärderna. De nämnda faktorerna utgör inte bara ett skäl för viss restriktivitet, utan också ett skäl för lag- reglering. 
 När en provokativ åtgärd leder till att brott provoceras fram till- kommer ytterligare en aspekt, nämligen frågan om i vilken ut- sträckning det kan anses godtagbart att lägga den framprovocerade gärningen – dvs. den gärning som myndigheterna har framkallat – till grund för lagföring. Frågan gäller med andra ord om det över- huvudtaget kan anses godtagbart att myndigheterna provocerar fram brottsliga gärningar som sedan lagförs. 
 Detta kan ifrågasättas bl.a. med hänvisning till att ett sådant för- farande måste anses innefatta ett motsägelsefullt handlande (att orsaka den gärning som man sedan bestraffar) som inte bara står i mindre god överensstämmelse med allmänna rättviseföreställningar (fair play) utan dessutom kan ifrågasättas utifrån allmänna straff- rättsliga grundtankar om att ingripanden mot brott ytterst initierats av gärningsmannen och dennes gärning. 
 Härtill kan läggas att förfarandet också kan sägas innebära ett slags missbruk av den strafflagstiftning som kriminaliserar beteende som i sig inte är skadligt eller farligt. Kriminalisering av innehav av narko- tika kan t.ex. motiveras utifrån att det generellt kan anses föreligga ett abstrakt faremoment vid innehav, men det är naturligtvis svårt att åberopa detta argument för att legitimera bestraffning i fall där innehavet har föranletts av och i praktiken kontrolleras av polisen. (Se härom bl.a. Sullivan s. 309 ff.) 
 Ett förfaringssätt som innebär att myndigheterna provocerar fram brott som sedan lagförs framstår inte bara som etiskt tvivelaktigt, utan det kan, som framgått ovan, dessutom stå i strid med rätten till 
 154 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakonventionen. Även om det kan diskuteras i vilken utsträckning Europadomstolens praxis under alla omständigheter utesluter lagföring av ett framprovocerat brott – det finns indikationer på att lagföring kan vara tillåten om den utsatte bedöms vara predisponerad att begå brott av visst slag (se t.ex.  
 Teixeira de Castro v. Portugal  
 punkterna 38 och 39) – finns det enligt utredningens mening starka skäl att inte tillåta lagföring av ett framprovocerat brott. 
 Om man, såsom utredningen föreslår, skapar en reglering som innebär att det i viss utsträckning blir tillåtet att använda provoka- tiva åtgärder som leder till, eller riskerar att leda till, ny brottslighet bör det enligt utredningens mening följaktligen klargöras att den framprovocerade brottsligheten inte får lagföras. 
 Det bör emellertid redan här framhållas att en sådan konsekvens uppstår endast i fall där den brottsliga gärningen verkligen kan anses framprovocerad av myndigheterna. Enbart det förhållandet att myn- digheterna låter ett redan inlett händelseförlopp löpa till slut eller svarar på ett initiativ från den enskildes sida kan sålunda inte anses innebära att det ifrågavarande brottet har blivit framprovocerat. 
  
 5.3.2 
  
 I vilken utsträckning krävs en lagreglering avseende användningen av provokativa åtgärder? 
  
 Förslag:  
 Användningen av provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå brott ska lagregleras. 
 Provokativa åtgärder används i dag utan särskilt lagstöd. Riktlinjer om när och under vilka förutsättningar en myndighet har rätt att använ- da sig av provokativa åtgärder har vuxit fram genom allmänna uttalan- den i förarbeten och doktrin och genom rättstillämpningen. Nume- ra bör särskilt omnämnas Riksåklagarens riktlinjer (RåR 2007:1) om handläggning av provokativa åtgärder med tillhörande RättsPM (2007:4). Även om dessa riktlinjer i många avseenden bidrar till att fylla det behov av vägledning som finns framstår det som klart att det av flera skäl är önskvärt med en tydligare reglering på området. 
 I sammanhanget kan, såsom bl.a. JO har gjort, framhållas att de riktlinjer som finns varken ger tillräckligt tydlig ledning avseende de svåra gränsdragningsfrågor som uppkommer eller säkerställer att en rimlig ordning råder (se JO 2008/09 s. 156.): 
 155 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 När det gäller provokativa åtgärder är ett problem den svåra gränsdrag- ningen mellan tillåtna respektive otillåtna provokativa åtgärder. – Även i denna fråga borde åtminstone viss reglering kunna ske i lag, t.ex. genom att lägga fast vissa principer för vilka provokativa åtgärder som kan vara tillåtna. Likaså borde klara regler om att beslut om provokativa åtgär- der ska fattas av åklagare och om dokumentation finnas. Det är också tänkbart att i lag ange för vilka slag av brottslighet som provokation kan få tillgripas. 
 Området är på flera sätt komplext och det finns därför anledning att genom en reglering söka åstadkomma ökad tydlighet. Motsvarande bedömningar har också gjorts tidigare. 
 I betänkandet Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämp- ningen (SOU 2003:74) kom BRU fram till att arbetsmetoderna, som de då tillämpades i frånvaro av nyss nämnda riktlinjer, inte stred mot Europakonventionen, regeringsformen eller annan lag men att det allmänt sett fanns ett behov av tydliga gränser för det offentligas maktutövning. BRU menade att frånvaron av reglering visserligen inte kunde anses strida mot legalitetsprincipen, men att det däremot låg i linje med den principen att lagreglera metoderna. Därigenom skulle det bli tydligt inte bara för den enskilde medborgaren vad han eller hon kan bli utsatt för från det allmännas sida, utan också för myndigheterna var gränserna går för maktutövningen. Polisen och andra skulle inte tvingas agera i en juridisk gråzon. Därmed skulle också riskerna för att metoderna används på ett olämpligt eller fel- aktigt sätt minska. BRU:s slutsats blev sammantaget att arbets- metoderna borde ges en rättslig reglering som uttryckligen tillåter de brottsbekämpande myndigheterna att agera. (Se SOU 2003:74 s. 137 f.) 
 Till en likartad slutsats kom också 11  
 september-utredningen. 
  Utredningen föreslog, för att undanröja nuvarande osäkerhet, att det skulle införas regler om bl.a. provokation och infiltration. I denna del skrev utredningen följande (se SOU 2003:12 s. 278). 
 Det är i två hänseenden som en precisering av rättsläget ter sig bety- delsefull. Dels bör det klargöras att strängare krav än eljest gäller, när det är fråga om sådana spaningsmetoder som är ägnade att vilseleda eller att medföra intrång i annans personliga integritet, även om de inte stri- der mot lag eller annan författning. Sådana åtgärder bör få vidtas bara om det är uppenbart att den skada eller det men som åtgärden medför inte står i missförhållande till syftet med åtgärden. 
 Å andra sidan är det också med hänsyn till Europakonventionen av vikt att ett positivt lagstöd skapas för åtgärderna när denna förutsätt- ning är uppfylld. 
 156 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Som ovan nämnts kan en ökad tydlighet naturligtvis vara av stort värde från rättssäkerhetssynpunkt, dvs. för den enskilde. En lagreg- lering innebär bl.a. att någorlunda tydliga gränser kan sättas, att krav på dokumentation kan ställas upp och därigenom kan också bättre förutsättningar för granskning och kontroll skapas. 
 Tydligheten är emellertid också av värde för de brottsbekäm- pande myndigheterna. Osäkerhet om vad som gäller kan leda till såväl omotiverad återhållsamhet som ökade risker för oavsiktliga övertramp. Inte minst för myndighetspersoner som agerar under tjänsteansvar är det angeläget att få veta var gränserna går. Utgångs- punkten för de fortsatta övervägandena är följaktligen att området bör regleras. 
 Som ovan framgått är det framför allt vad gäller åtgärder som kan föranleda att någon begår ett brott som det idag råder oklarhet gällande användningen av provokativa åtgärder. Det är också detta område som från rättssäkerhetssynpunkt framstår som särskilt pro- blematiskt. Den huvudsakliga invändningen mot användningen av provokativa åtgärder är att dessa riskerar att föranleda personer att begå brott som de annars inte skulle ha begått. Mot denna bak- grund är det näraliggande att låta lagregleringen ta sikte på sådana provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå ett brott. 
 Detta innebär att den föreslagna lagstiftningen i princip kommer att ta sikte på samma område som omfattades av det förslag till lag- stiftning som lämnades av BRU (se SOU 2003:74 s. 145) och av de nu gällande riktlinjerna från Riksåklagaren (se RåR 2007:1 under rubriken Bakgrund). 
 En sådan reglering kommer inte att träffa provokativa åtgärder som inte riskerar att föranleda någon att begå ett brott. Sålunda kom- mer rena s.k. bevisprovokationer – exempelvis provokativa åtgärder som innebär att någon förmås att visa upp narkotika eller hälerigods som denne redan innehar – inte att omfattas av regleringen. Dylika åtgärder kommer följaktligen, som idag, att styras av allmänna prin- ciper för polisingripanden som följer av 8 § polislagen. Detta inne- bär att det avgörande för åtgärdernas tillåtlighet bl.a. blir om de allmänna krav som följer av behovs- och proportionalitetsprincipen är uppfyllda. 
 För att markera att regleringen bara tar sikte på provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå brott bör i lag- texten talas om särskilda provokativa åtgärder. 
 157 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 En reglering av provokativa åtgärder förutsätter självfallet att det dras upp något slags gräns för vad som överhuvudtaget räknas som en provokation. Varje form av interaktion kan inte ses som en pro- vokativ åtgärd i här avsedd mening. Denna avgränsning behandlas närmare nedan i författningskommentaren. 
  
 5.3.3 
  
 När bör provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå brott få vidtas? 
  
 Förslag:  
 För att det ska vara tillåtet att använda provokativa åtgärder som riskerar att föranleda någon att begå ett brott ska krävas (1) att det föreligger stark misstanke om brott, (2) att brottsmisstanken avser allvarlig brottslighet samt (3) att behovs- och proportionalitetsprinciperna beaktas. 
 Inledning 
 Såsom allmänna krav för användningen av provokativa åtgärder bru- kar idag anges 
  
 att det ska föreligga en stark misstanke om brott, 
  
 att brottsmisstanken ska avse allvarlig brottslighet, 
  
 att behovs- och proportionalitetsprinciperna ska beaktas, samt 
  
 att provokationen inte får syfta till att någon ska begå ett brott som denne annars inte skulle ha begått. 
  
 Enligt utredningens mening finns det i huvudsak – men med vissa modifikationer – skäl att hålla fast vid dessa krav. 
 Stark misstanke 
 Provokativa åtgärder bör såsom huvudregel, och liksom idag, förut- sätta att det föreligger stark misstanke om brott. 
 I Åklagarmyndighetens RättsPM anges att kravet på stark miss- tanke hänger samman med att man inte får provocera någon att begå ett brott denne annars inte skulle ha begått (se t.ex. s. 33). Det skulle kanske därför kunna ifrågasättas om kravet fullt ut bör upp- rätthållas när man, såsom utredningen föreslår, väljer att spärra möj- ligheten till lagföring avseende framprovocerade brott. 
 158 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Utredningen gör emellertid bedömningen att kravet om stark misstanke likväl fyller en funktion såtillvida att det klargör att pro- vokativa åtgärder av detta slag ska användas endast när det finns goda skäl att tro att åtgärden kan leda till resultat. Eftersom de pro- vokativa åtgärderna ska användas för att erhålla bevisning om be- gången brottslighet bör det inte komma ifråga att använda dylika åtgärder i fall där det endast föreligger svaga misstankar om att brottslighet av visst slag överhuvudtaget förövats. 
 Kravet på stark misstanke bidrar också till att minska riskerna för att helt oskyldiga medborgare ska utsättas för de provokativa åtgärderna. Även om en framprovocerad gärning inte ska lagföras, kan det naturligtvis vara förenat med visst obehag både att vara utsatt för en provokativ åtgärd och att förledas att begå brott. Det faktum att en person förövar brott kan vidare ha andra konsekvenser än rent straffrättsliga. 
 För att kravet på stark misstanke ska kunna minska riskerna för att någon provoceras att begå ett brott som denne annars inte skulle ha begått, fordras i princip att kravet knyts till en viss person, dvs. att det krävs att det föreligger stark misstanke mot just den person mot vilken den provokativa åtgärden omedelbart riktar sig. 
 Av nämnda RättsPM (se s. 15 ff.), liksom av uttalanden i doktri- nen (se t.ex. Axberger s. 29 ff.), framgår emellertid att något strikt krav på stark misstanke mot en viss individ inte kan anses gälla. Bl.a. anges att provokativa åtgärder kan användas också i fall där misstanken riktar sig mot någon eller några i en viss grupp under förutsättning att man planerar och utför provokationen så att man minimerar risken att få någon på kroken som inte har med brotts- ligheten att göra. Vidare uttalas att provokativa åtgärder också bör anses tillåtna i vissa fall när misstanken avser en mer obestämd grupp av personer, men att det då bör uppställas krav på att åtgärden är helt neutral, dvs. inte innehåller något särskilt lockande erbjudande, frestelse eller liknande och att åtgärderna är inriktade på att skaffa fram bevisning som binder gärningsmannen till den tidigare för- övade brottsligheten. 
 I dessa fall fyller kravet på stark misstanke närmast funktionen att säkerställa att de provokativa åtgärderna används för utredning av redan förövad eller pågående brottslighet. Det ska föreligga stark misstanke om att brottslighet är begången eller pågående och de pro- vokativa åtgärderna ska kunna motiveras utifrån intresset av att utreda denna brottslighet. 
 Mot denna bakgrund gör utredningen följande överväganden. 
 159 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder som riktar sig mot viss person 
 När en provokativ åtgärd är riktad mot en viss person, dvs. innefattar konkreta försök att förmå denne att göra något, bör som huvud- regel förutsättas att det föreligger stark misstanke om att denne är delaktig i den ifrågavarande brottsligheten. 
 Det synes emellertid kunna ifrågasättas om ett sådant krav bör upprätthållas generellt. Ibland kan situationen vara sådan att man måste närma sig den mot vilken misstanken riktar sig via andra per- soner (mot vilka det inte nödvändigtvis föreligger stark misstanke). Fråga kan t.ex. vara om att man misstänker att en viss person (A) har ett antal automatvapen till försäljning samtidigt som man kan nå fram till denna person och till vapnen endast genom att en provo- kativ åtgärd, t.ex. en förfrågan om det finns möjlighet att förmedla en kontakt med huvudmannen, som riktas mot en mellanhand (B). Även om en sådan åtgärd kan riskera att föranleda mellanhanden B att begå en brottslig gärning (fråga kan t.ex. vara om att förmedla en kontakt med A, vilket kan vara att bedöma som medhjälp till A:s brottslighet) bör den enligt utredningens mening under vissa förut- sättningar kunna anses som tillåten. Detsamma kan gälla sådana fall där en misstänkt (A) ingår i en bestämd grupp av personer men där det ännu inte är klarlagt vem i gruppen det handlar om. 
 Denna bedömning bygger dels på att det, i linje med vad som nedan föreslås, införs en reglering som klargör att den frampro- vocerade gärningen inte får lagföras (B ska sålunda inte riskera att lagföras för det framprovocerade brottet), dels på att de allmänna krav som följer av behovs- och proportionalitetsprinciperna respek- teras. 
 För att det ska vara förenligt med behovs- och proportionali- tetsprincipen att på detta sätt rikta en provokativ åtgärd mot en mellanhand torde i regel förutsättas att det mot denne föreligger misstanke om inblandning kopplad till den brottsliga verksamheten eller brottslig verksamhet av ifrågavarande slag, utan att det för den skull behöver bedrivas förundersökning mot personen. Det ska inte vara fråga om ett mer allmänt fiske efter brottsbenägna personer som kan förmedla vidare kontakter, utan det ska finnas goda skäl att tro att åtgärden kan leda till resultat. 
 160 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Provokativa åtgärder som riktar sig mot en mer obestämd krets av personer 
 I de fall en provokativ åtgärd riktar sig mot en mer obestämd grupp av personer kan det av naturliga skäl inte uppställas något krav på stark misstanke mot en viss person (jfr här Åklagarmyndighetens RättsPM 2007:4 s. 16 f.). Alltjämt bör emellertid upprätthållas ett krav på att det föreligger stark misstanke om att allvarlig brottslig verksamhet pågår eller att sådan brottslighet redan har förövats. Detta följer av att de provokativa åtgärderna alltid ska syfta till lagföring av redan begången brottslighet och att det därtill ska finnas goda skäl att tro att de kan leda till resultat. 
 Också i dylika fall gör sig naturligtvis de begränsningar som följer av behovs- och proportionalitetsprincipen gällande. Sålunda bör, eftersom åtgärden kan beröra även personer mot vilka det inte finns någon stark misstanke om delaktighet, fordras bl.a. att åtgär- derna är neutrala (dvs. inte innehåller något särskilt lockande erbju- dande som kan förmå någon som inte har med brottsligheten att göra att nappa på kroken) samt att det finns goda skäl att anta att man genom provokationen ska kunna få fram bevisning om tidigare brottslighet (och inte bara om det brott som kan komma att pro- voceras fram), se ovan. 
 Allvarlig brottslighet 
 Nästa fråga som bör ställas är om det ska uppställas krav på att misstanken ska avse brottslighet av viss svårhetsgrad, dvs. om det finns skäl att begränsa tillämpningsområdet för de provokativa åt- gärderna till viss typ av allvarlig brottslighet. Som framgått strax ovan brukar ett krav på allvarlig brottslighet normalt anges som en av de förutsättningar som följer av de allmänna principer som gäller för provokativa åtgärder (se bl.a. SOU 1982:63 s. 130 och Åklagarmyn- dighetens RättsPM 2007:4 s. 8). 
 Frågan har tidigare behandlats av BRU som, delvis i anslutning till ett uttalande av Axberger, gjorde bedömningen att användning- en av provokativa åtgärder inte borde begränsas till grova brott (se SOU 2003:74 s. 149 ff.). Den bakomliggande tankegången synes ha varit att begränsningen till grov brottslighet inte behövs om man strikt tillämpar principen att åtgärden inte får föranleda att den utsatte begår en brottslig gärning som han annars inte skulle ha begått: 
 161 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Som vi kommer fram till nedan bör en reglering av provokativa åtgär- der innehålla den begränsningen, att det måste kunna antas att personen ändå skulle begå samma eller liknande gärning även om åtgärderna inte kommer till stånd. Vi delar Lee uppfattning att det i ett sådant fall inte är nödvändigt att ställa upp ett formellt krav på att provoka- tiva åtgärder ska få vidtas enbart vid grov brottslighet. Som Axberger anger skulle ett sådant krav leda till att åtgärderna inte blir möjliga att tillämpa vid enklare brottslighet, trots att viss sådan brottslighet kan vara svår att bekämpa utan de provokativa åtgärderna. Det framstår där- för enligt vår mening som ändamålsenligt att inte begränsa användning- en av provokativa åtgärder till grova brott. 
 Enligt utredningens mening kan den koppling som här görs mellan kravet på allvarlig brottslighet och principen om att åtgärden inte får föranleda någon att begå en brottslig gärning som han annars inte skulle ha begått inte anses alldeles klar. Kravet på allvarlig brotts- lighet kan knappast anses bottna i risken att någon skulle kunna förmås att begå ett brott som denne annars inte skulle ha begått. Också i de fall där någon förmås att begå allvarlig brottslighet måste det naturligtvis anses problematiskt om denne begår en brottslig gärning som denne annars inte skulle ha begått. 
 Skälen för att begränsa användningen av provokativa åtgärder synes alltså enligt utredningens mening ha mindre att göra med att åtgärderna just i de fallen skulle vara acceptabla än med att det på ett allmänt plan finns skäl till restriktivitet vad gäller användningen av provokativa åtgärder, bl.a. eftersom de innebär att myndigheter- na uppträder dolt och påverkar händelseutvecklingen och eftersom de kan ha oavsedda och svårkontrollerade effekter. Ytterst kan dessa överväganden sägas gå tillbaka på proportionalitetsprincipen såsom den kommer till uttryck i 8 § polislagen. 
 Det för därför enligt utredningens mening för långt att mer gene- rellt avstå från ett krav på att de provokativa åtgärderna ska rikta sig mot allvarlig brottslighet (jfr BRU:s förslag i SOU 2003:74 enligt vilka det endast krävdes att fråga var om brott på vilket fängelse kan följa). Tvärtom finns det fortsatt skäl att begränsa använd- ningen av provokativa åtgärder till fall där användningen av åtgär- derna framstår som särskilt angelägen. Så kan naturligtvis vara fallet när fråga är om brottslighet som har ett högt straffvärde. 
 Vid bedömande av om provokativa åtgärder ska anses tillåtna att vidta bör emellertid hänsyn kunna tas inte bara till de enskilda brot- tens straffvärde utan också till huruvida de enskilda gärningarna in- går i en verksamhet som bedrivs systematiskt eller organiserat och som därför kan sägas vara särskilt samhällsfarlig. Exempelvis bör 
 162 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 kontinuerlig försäljning av alkohol till skolungdom kunna föranleda provokativa åtgärder också om straffvärdet av varje enskild försälj- ning är begränsat. Som en sammanfattande benämning för den brotts- lighet vid vilken provokativa åtgärder bör få vidtas används lämpligen uttrycket allvarlig brottslighet. Vad som avses med detta uttryck utvecklas närmare i författningskommentaren. 
 Behovs- och proportionalitetsprinciperna ska beaktas 
 Vid bedömningen av om en provokativ åtgärd ska få användas måste vidare behovs- och proportionalitetsprinciperna beaktas. 
 Principerna som i ganska stor utsträckning är överlappande – proportionalitetsprincipen inrymmer i inte obetydlig utsträckning behovsprincipen – ställer upp allmänna krav på den polisiära verk- samheten och dessa gäller naturligtvis även såvitt avser provokativa åtgärder. Som ovan framgått kan sägas att de allmänna principer för användningen av provokativa åtgärder som har utmejslats i praxis och doktrin – bl.a. kravet på stark misstanke om allvarlig brottslighet – ytterst bygger på behovs- och proportionalitetsprinciperna. 
 Behovsprincipen kan i sammanhanget sägas innebära att det inte ska finnas några alternativa och mindre ingripande åtgärder att nå det ifrågavarande målet. Alternativa åtgärder kan ha prövats utan framgång eller så kan de redan från början bedömas vara verknings- lösa. För att det ska finnas behov av att vidta en viss åtgärd måste det också finnas skäl att anta att åtgärden kan leda till användbara resultat. Med utgångspunkt i att utredningen föreslår att frampro- vocerade brott inte ska få lagföras (se nedan avsnitt 5.3.8) betyder detta att det måste finnas skäl att tro att åtgärden kan leda till att man erhåller bevisning om redan begången brottslighet eller annars till resultat som inte har att göra med den framprovocerade brotts- ligheten. 
 Proportionalitetsprincipen inrymmer, utöver det nödvändighets- krav som kan anses följa redan av behovsprincipen, framför allt ett krav på att åtgärden ska stå i rimlig proportion till målet med åt- gärden. Proportionalitetsprincipen ger följaktligen stöd för kravet på att provokativa åtgärder bara får vidtas mot allvarligare brottslighet. Vid tillämpningen måste man vidare väga olägenheterna med att vidta en viss åtgärd, t.ex. att en oskyldig individ kan utsättas för obehag, mot det som står att vinna med åtgärden. Proportionalitetsprin- cipen blir därför av särskild betydelse när den provokativa åtgärden 
 163 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 riktas mot någon mot vilken det inte föreligger stark misstanke om inblandning i den allvarliga brottsligheten. 
 Proportionalitetsprincipen innebär en viktig begränsning också såtillvida att det inte kan anses proportionerligt att provocera fram gärningar som innebär att enskilda eller allmänna intressen kommer till skada. Att i syfte att erhålla bevisning om pågående brottslig verksamhet provocera fram en gärning som innebär att ett narko- tikabrott eller ett förfalskningsbrott förövas kan, under förutsättning att narkotikan eller det förfalskade inte sprids, exempelvis tänkas stå i rimlig proportion till målet med åtgärden. 
 Om den framprovocerade gärningen istället innefattar fullbor- dade brott mot person torde det nästan aldrig vara möjligt att finna proportionalitetskravet uppfyllt. Att en provokativ åtgärd riskerar att leda till en gärning som uppfyller rekvisiten för ett s.k. skade- delikt bör alltså normalt utesluta att den provokativa åtgärden vidtas. I undantagsfall kan emellertid skadan vara av sådan karaktär att den vid ett ingripande kan framstå som närmast artificiell och tillfällig. Så kan t.ex. vara fallet om den provokativa åtgärden visserligen inne- bär att ett stöldbrott fullbordas men besittningsrubbningen genom myndigheternas ingripande genast kan återställas. 
  
 5.3.4 
  
 Provokativa åtgärder i underrättelseverksamhet 
  
 Förslag:  
 Provokativa åtgärder ska, i syfte att förebygga eller förhindra viss allvarlig brottslighet, i viss utsträckning få vidtas inom ramen för Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet. 
  
 Bedömning:  
 Det finns inte tillräckliga skäl att tillåta använd- ningen av provokativa åtgärder som kan föranleda någon att begå brott inom ramen för annan underrättelseverksamhet. 
 Ett allmänt krav för att provokativa åtgärder ska få genomföras är att det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet. Vidare har JO i det s.k.  
 Harley-Davidson-ärendet 
  uttalat (se JO 2000/01 s. 118) att syftet med att vidta en provokativ åtgärd ska vara att få fram bevisning om ett redan begånget brott. En konsekvens av detta synsätt är att det inte finns utrymme att genomföra provokativa åtgärder inom ramen för underrättelseverksamhet. Frågan uppstår därför om det i någon utsträckning finns skäl att tillåta användning av provokativa åtgärder inom ramen för underrättelseverksamhet. 
 164 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 Tidigare utredningar har kommit till delvis skilda resultat i detta avseende. I betänkandet Vår beredskap efter den 11 september fann 11  
 september-utredningen 
  att provokativa åtgärder borde få före- komma också utanför förundersökningssituationen, men menade samtidigt att metoden skulle användas med yttersta försiktighet och endast om det var uppenbart att den skada eller det men som åtgär- den medför inte stod i missförhållande till syftet med åtgärden (se SOU 2003:32 s. 277 ff.). Ett skäl var att gränsen mellan infiltration och bevisprovokation i vissa fall kan vara svår att dra. Utredningen lämnade inte några färdiga förslag till lagstiftning. 
 BRU var av motsatt uppfattning och kom i betänkandet Ökade effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen (SOU 2003:74) fram till att det inte fanns något behov av att ändra den nu gällande ordningen och att de provokativa åtgärderna borde regleras som ett straffprocessuellt tvångsmedel (se SOU 2003:74 s. 139 f). 
 Det har enligt utredningens mening inte framkommit ett tillräck- ligt starkt behov ifrån den öppna polisen eller andra brottsbekäm- pande myndigheter att kunna använda provokativa åtgärder inom ramen för myndigheternas underrättelseverksamhet. Enligt utred- ningens mening är det vidare rimligt att användningen av provo- kativa åtgärder begränsas till de fall där det, enligt ovan, föreligger stark misstanke om att allvarlig brottslighet har begåtts. Det inne- bär att det i de fall det är aktuellt att använda provokativa åtgärder i princip också föreligger förutsättningar att öppna en förundersök- ning. Enligt utredningens mening finns därför inte skäl att tillåta användningen av provokativa åtgärder i den allmänna underrättelse- verksamheten. 
 När det gäller Säkerhetspolisens verksamhet ställer sig dock saken annorlunda. Säkerhetspolisen är Sveriges civila säkerhetstjänst. Myn- dighetens uppdrag är att bedriva terrorismbekämpning, förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet samt att bedriva personskydds- verksamhet. Uppdraget är följaktligen huvudsakligen att förebygga och förhindra brott som skulle kunna få allvarliga konsekvenser för Sverige. Uppdraget kräver att Säkerhetspolisen kan inhämta uppgifter på ett tidigt stadium, innan en person eller gruppering har konkreta planer eller vidtagit åtgärder för att begå brott. 
 Det preventiva uppdraget gör att Säkerhetspolisen inte kan be- driva verksamheten utifrån brottsanmälningar. Myndigheten måste i stället själv ha förmåga att identifiera aktörer som har avsikt att begå aktuella brott. Inhämtningen av uppgifter sker i stor utsträck- ning genom underrättelseverksamhet i miljöer där det förekommer 
 165 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 brottslig verksamhet. För en mer effektiv verksamhet skulle det t.ex. kunna vara fråga om att Säkerhetspolisen skulle behöva medverka till överföring av en mindre summa pengar i betalningskanaler som skulle kunna vara ämnade att användas till finansiering av terrorism där syftet med åtgärden är att skaffa sig kännedom om det bakom- liggande nätverket av personer. 
 Som framgår gör Säkerhetspolisens uppdrag att syftet med en åtgärd i underrättelseverksamheten inte är att få fram uppgifter som i sin förlängning kan leda till att förundersökning inleds eller en gärningsman lagföras. Istället vidtas åtgärden för att myndigheten ska få underlag för en bedömning av om huruvida brottsförebyg- gande åtgärder bör vidtas. I underrättelseverksamheten förekommer visserligen att brott uppdagas. I arbetet med att förebygga brott mot rikets säkerhet är dock gärningsmannen ofta straffrättsligt im- mun och brottet kan inte beivras på annat sätt än genom att en gärningsman förklaras inte vara önskvärd i landet. 
 Sammanfattningsvis framstår det som olämpligt att, på motsvaran- de sätt som när det gäller den allmänna brottsbekämpande verksam- heten, bygga regelverket på förutsättningen att en förundersökning ska vara inledd. En sådan reglering skulle innebära att provokativa åtgärder skulle kunna vidtas först i ett så sent skede att åtgärderna riskerar att sakna betydelse för Säkerhetspolisens brottsförebyg- gande arbete eller att en förundersökning skulle behöva inledas i många fall där det från början står klart att lagföring inte är aktuell. En sådan reglering skulle inte vara ändamålsenlig. Istället menar ut- edningen att de brott som Säkerhetspolisen ska förebygga kan ha så allvarliga följder för Sverige att reglerna för att vidta provokativa åtgärder inom ramen för Säkerhetspolisens verksamhet bör anpassas till verksamhetens särdrag. 
  
 5.3.5 
  
 Beslut om provokativa åtgärder 
  
 Förslag:  
 Beslut om provokativa åtgärder under förundersökning ska fattas av åklagare. Inom ramen för Säkerhetspolisens under- rättelseverksamhet ska beslut om provokativa åtgärder fattas av Nämnden. 
 Beslut om provokativa åtgärder ska enligt nu gällande rätt fattas av åklagare (se Riksåklagarens riktlinjer, RåR 2007:1 samt JO 1997/98 
 166 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 s. 118). Detta kan sägas följa av att det enligt 23 kap. 3 § RB är åkla- gare som ska vara förundersökningsledare i de fall det blir aktuellt att genomföra provokativa åtgärder. 
 Denna beslutsordning framstår enligt utredningens mening som rimlig. Åklagares medverkan innebär att frågor om användning av provokativa åtgärder inte blir en rent polisiär angelägenhet vilket är viktigt från kontrollsynpunkt, och beslutsordningen framstår också med beaktande av den beslutskompetens som i övrigt givits till åkla- gare som rimlig. Till detta ska läggas att det vid beslut om provo- kativa åtgärder i den mening som här avses regelmässigt finns flera svårbedömda praktiska och juridiska frågor att ta ställning till. Det bör överlämnas till Åklagarmyndigheten att avgöra vilka åklagare som kan anses ha sådan särskild kompetens att de är lämpliga att handlägga beslut av detta slag. 
 Som framgått av den internationella jämförelsen ovan är det i både Danmark och Finland domstol som ger tillstånd att vidta pro- vokativa åtgärder. När det gäller den danska säkerhetspolisens använd- ning av provokativa åtgärder krävs det dock inte domstolsbeslut. Med hänsyn till att beslut om att vidta provokativa åtgärder inte sällan kan behöva fattas med relativt små tidsmarginaler, finner utredning- en att ett krav på domstolsbeslut kan föranleda problem i den prak- tiska hanteringen. Inte heller finns det, enligt utredningens mening, av rättssäkerhetsskäl eller annars tillräckliga skäl att förlägga beslu- tanderätten till domstol. 
 När det gäller sådana provokativa åtgärder som Säkerhetspolisen enligt förslagen ska få vidta inom ramen för underrättelseverksamhet framstår det emellertid, med beaktande både av karaktären på verk- samheten och med beaktande av åklagarkårens uppgifter, som olämp- ligt att lägga beslutanderätten på åklagare. Det framstår emellertid inte heller som lämpligt att lägga beslutanderätten inom Säkerhets- polisens egen organisation. Med beaktande av såväl intresset av effektivitet som intresset av rättssäkerhet och kontroll anser utred- ningen att beslutanderätten bör tillkomma den fristående nämnd (Nämnden) som föreslås införas, se vidare avsnitt 12.1. 
 167 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 5.3.6 
  
 Dokumentation 
  
 Förslag:  
 Användningen av provokativa åtgärder ska dokumenteras. Vid genomförandet av en provokativ åtgärd ska föras protokoll i vilket ändamålet med åtgärden och vad som har förekommit vid denna ska anges. Dokumentationsskyldigheten ska framgå av lag. 
 Av Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av provokativa åtgär- der (RåR 2007:1) framgår att beslut om och genomförande av pro- vokativa åtgärder ska dokumenteras i enlighet med vad som anges i 23 kap. RB samt förundersökningskungörelsen (1947:948). Det framgår vidare att det av dokumentationen särskilt ska framgå 
  
 vem som har fattat beslutet och tidpunkten för det, 
  
 det underlag som har legat till grund för beslutet, 
  
 hur åtgärderna har genomförts, samt 
  
 resultatet av åtgärderna. 
  
 Enligt utredningens mening är en noggrann dokumentation av de provokativa åtgärder som det här är fråga om oundgänglig. Med hänsyn till att provokativa åtgärder inte bara ska få förekomma i för- undersökning, utan också inom ramen för Säkerhetspolisens under- rättelseverksamhet går det inte fullt ut att grunda dokumentations- skyldigheten på det straffprocessuella regelverket. Det framstår därför som lämpligt att dokumentationskravet framgår direkt av den före- slagna lagstiftningen. Bestämmelsen kan med fördel utformas med förebild i bestämmelsen om dokumentation av beslag i 27 kap. 13 § första stycket RB, låt vara att delvis andra överväganden kan göra sig gällande vid provokativa åtgärder. 
  
 5.3.7 
  
 Konsekvenser för provokatörens straffrättsliga ansvar 
  
 Bedömning:  
 Regleringen avseende provokativa åtgärder som riskerar att föranleda att någon förövar brott innebär att pro- vokativa åtgärder som ligger inom ramen för regleringen är rätts- enliga och därför inte kan föranleda straffrättsligt ansvar. 
 Eftersom provokativa åtgärder innebär att den utsatte förmås att göra något och detta i straffrättsliga termer kan vara att se som anstiftan har det i olika sammanhang diskuterats i vilken utsträck- 
 168 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 ning en provokatör gör sig skyldig till anstiftan om han eller hon förmår annan att begå en brottslig gärning. I viss utsträckning följer ansvarsfrihet till följd av allmänna straffrättsliga regler om uppsåts- täckning, men i åtskilliga avseenden får rättsläget betecknas som oklart (se t.ex. SOU 2003:74 s. 160 med vidare hänvisningar till Sullivan och Axberger). Till detta kommer att åtgärder vidtagna vid myndighetsutövning, och dit hör normalt provokativa åtgärder, kan föranleda ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB. 
 Den nu föreslagna regleringen, enligt vilken uttryckligt lagstöd ges för provokativa åtgärder som syftar till att, eller riskerar att, föranleda att någon begår brott, innebär att provokativa åtgärder som vidtas med stöd av regleringen är rättsenliga och de kan därför inte föranleda straffrättsligt ansvar. Man kan uttrycka det så att en reglering av provokativa åtgärder medför att provokatören inte kan bestraffas för åtgärder som sker med stöd av och i överensstämmel- se med regeln. För att ansvarsfrihet ska komma ifråga bör förut- sättas att beslut om åtgärden har fattats i föreskriven ordning. 
 Om provokatören går utanför ramarna för den givna regleringen och därvid provocerar fram ett brott kan emellertid ansvar för såväl tjänstefel som annat brott aktualiseras. Eftersom den föreslagna regleringen får anses ge uttryck för att provokationen utgör ett led i brottsbekämpningen snarare än ett slags medverkan till den aktu- ella brottsligheten bör emellertid medverkansansvar kunna aktua- liseras endast i fall där det är uppenbart att den provokativa åtgärden inte omfattas av regleringen. I första hand aktualiseras således ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB. 
  
 5.3.8 
  
 Den straffrättsliga bedömningen av ett framprovocerat brott 
  
 Förslag:  
 Den som har förmåtts att begå ett brott till följd av pro- vokativa åtgärder ska inte kunna bestraffas för detta. Straffriheten ska omfatta gärningar som föranletts av de provokativa åtgär- derna oberoende av om det kan antas att den tilltalade skulle ha begått brottslighet av liknande slag också provokationen förutan. 
 Som ovan framgått har Högsta domstolen i NJA 2007 s. 1037 kom- mit till slutsatsen att förekomsten av provokativa åtgärder ytterst kan innebära att det brister i de materiella straffbarhetsbetingelserna. 
 169 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 Detta innebär att en framprovocerad gärning inte ska åtalas och, om så ändå sker, att väckt åtal ska ogillas. Det framprovocerade brottet är följaktligen straffrättsligt att bedöma på samma sätt som om gärningen vore preskriberad eller förövad av en underårig (se härom Sullivan SvJT 2008 s. 783 f.). 
 Högsta domstolens avgörande bygger i grunden på den praxis som utvecklats av Europadomstolen och innebär att det avgörande för bedömningen är huruvida rätten till en rättvis rättegång genom provokationen har blivit oåterkalleligen undergrävd (se ovan av- snitt 5.1.6). Om så inte är fallet finns, enligt Högsta domstolens avgörande, möjlighet att beakta provokationen genom reglerna i 29 kap. 5 och 6 §§ BrB, dvs. som ett skäl att sätta straffet lägre än annars och – ytterst – för att meddela påföljdseftergift. 
 Som ovan nämnts finns det i Europadomstolens praxis vissa indi- kationer på att man vid avgörande av huruvida rätten till en rättvis rättegång blivit oåterkalleligen undergrävd ska beakta huruvida den provocerade till följd av provokationen begått ett brott som han eller hon annars inte skulle ha begått. 
 Detta innebär i praktiken att man måste göra ett slags bedöm- ning av om den tilltalade var förutbestämd (predisposed) att begå brott av visst slag eller om denne förmåtts att begå brottet enbart på grund av de provokativa åtgärderna. 
 Enligt utredningens mening finns det emellertid flera problem behäftade med detta sätt att resonera. 
 En reglering som bygger på tanken att det ska vara tillåtet att provocera fram och lagföra brott som ändå skulle ha begåtts inne- bär alltid att man måste ta ställning till vad den utsatte skulle ha gjort ändå, dvs. provokationen förutan. Enligt utredningen måste en sådan hypotetisk bedömning av vad en person skulle ha gjort pro- vokationen förutan ses som problematisk. Bedömningen blir med nödvändighet i viss mån personrelaterad vilket innebär att den leder till risker för diskriminering. Det måste sålunda anses stå klart att ett mer differentierat synsätt, enligt vilket man kan lagföra fram- provocerade brott om de ändå hade begåtts, innebär risker för att den utsattes bakgrund och allmänna livssituation – kanske framför allt huruvida denne tidigare begått brott av ifrågavarande slag – till- mäts betydelse på ett sätt som kan framstå som tveksamt. 
 I vissa fall kan det visserligen vara möjligt att ha en ganska välgrundad uppfattning om vad någon skulle ha gjort också provo- kationen förutan. Om man t.ex. förmår en person att överlåta ett vapen och därigenom också förmår denne att röja ett omfattande 
 170 
  
 SOU 2010:103 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 illegalt innehav av vapen kan det kanske anses berättigat att förut- sätta både att vapnen innehafts i överlåtelsesyfte och att överlåtelser hade skett också provokationen förutan. Motsvarande kan sägas i fall där någon kan beslås med att ha vidtagit omfattande förberedel- ser för att föröva viss brottslighet. 
 I dylika fall – dvs. när man faktiskt kan påvisa att brott av visst slag hade förövats också utan provokationen – synes emellertid lag- föring av det framprovocerade brottet regelmässigt vara av marginellt intresse från brottsbekämpningssynpunkt. Eftersom man har annan brottslighet att falla tillbaka på (innehav, förberedelse etc., dvs. den brottslighet som visar att man skulle ha förövat t.ex. ett överlåtelse- brott också provokationen förutan), kommer det framprovocerade brottet att tillföra mycket litet i form av straffvärde i relation till en bedömning som enbart grundar sig på den bakomliggande brotts- ligheten. Om dylik bakomliggande brottslighet inte går att styrka måste emellertid bedömningar av vad den enskilde hade gjort pro- vokationen förutan regelmässigt ses som spekulativa. 
 Som en sammanfattning kan sägas att lagföring av det framprovo- cerade brottet framstår som onödig i de fall detta inte tillför särskilt mycket ifråga om straffvärde, och såsom otillbörlig om det, omvänt, är så att den tillför mycket. 
 Till detta ska läggas att det mer generellt kan framstå som tvivel- aktigt att tillmäta eventuella misstankar om vad den utsatte skulle göra provokationen förutan avgörande betydelse för huruvida denne kan dömas för det framprovocerade brottet. Det kan sålunda disku- teras huruvida man i en rättsstat bör bygga straffrättslig särbehand- ling enbart på misstankar. 
 Mot denna bakgrund görs bedömningen att värdet av en rak och tydlig regel – framprovocerade brott ska inte lagföras – är betydligt större än värdet av att utnyttja det utrymme som möjligen finns enligt Europakonventionen att i vissa fall kunna lagföra en framprovo- cerad gärning. 
 Enligt utredningens mening finns följaktligen skäl att gå något längre än vad som krävs enligt Europadomstolens praxis och i lag klargöra att ett brott som framprovocerats genom en provokativ åtgärd aldrig får leda till åtal. 
 Den föreslagna straffriheten bör emellertid förutsätta att den utsatte verkligen kan sägas ha förmåtts till gärningen genom de provokativa åtgärderna. Enbart det förhållandet att polisen svarat på ett initiativ från den ifrågavarande personen eller genom helt neutrala åtgärder (såsom att ställa ut ett brottsobjekt på allmän plats) 
 171 
  
 Provokativa åtgärder 
  
 SOU 2010:103 
  
 kan sägas ha orsakat gärningen bör sålunda inte vara tillräckligt. Even- tuell straffrihet bör emellertid inte enbart omfatta de gärningar som förövas av den omedelbart utsatte, utan också sådana medverkans- gärningar som indirekt kan anses föranledda av de provokativa åtgär- derna. Dessa avgränsningsfrågor behandlas närmare i författnings- kommentaren. 
 172 
 6 Annars brottsliga gärningar 
  
 6.1 
  
 Uppdraget 
  
 Svensk polis eller tull har i dag inte någon uttrycklig befogenhet att i samband med infiltrationsoperationer företa åtgärder som utgör en brottslig handling. En polisman som har infiltrerat en kriminell grup- pering som förbereder t.ex. ett grovt rån eller ett grovt narkotika- brott kan emellertid, om arbetet ska kunna utföras effektivt, behöva göra sig skyldig till straffbara gärningar vid förberedelserna för brottet, trots att deltagandet syftar till att förhindra att det planerade brottet fullbordas. 
 Utredningen ska enligt direktiven överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämpande myndigheterna i samband med infiltration bör kunna delta i planering, annan förberedelse eller ut- förande av brott. 
  
 6.2 
  
 Gällande rätt 
  
 I propositionen med förslag till polislag (prop. 1983/84:111 s. 46 ff.) anges fyra principer för användningen av s.k. okonventionella spa- ningsmetoder, nämligen 
  
 att polisen aldrig bör få begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja ett brott 
  
 att polisen aldrig bör få provocera eller eljest förmå någon att inleda en brottslig aktivitet. 
  
 att polisen aldrig av spaningsskäl får underlåta att vidta föreskriv- na åtgärder mot brott eller en för brott misstänkt person, samt 
  
 att beslut om sådana spanings- eller förundersökningsmetoder som avses här alltid bör fattas av åklagare eller polisman i polis- chefsbefattning liksom att stränga krav på dokumentation måste upprätthållas. 
  
 173 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Den första av dessa principer innebär alltså att polisen aldrig får begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller av- slöja ett brott. Det finns enligt svensk rätt, till skillnad från vad som gäller i vissa andra länder, inte något undantag med innebörden att mindre allvarliga lagstridiga handlingar från polisens sida skulle vara tillåtna om de stod i rimlig proportion till intresset av att av- slöja eller utreda ett mycket grovt brott (se Polislagen En kommen- tar, 7 uppl. s. 64). 
 Däremot har polisen befogenheter enligt 10 § polislagen att i vissa situationer använda våld. Detta gäller även i samband med in- filtrationsoperationer och provokativa åtgärder i samma utsträckning som för annan brottsbekämpande verksamhet. 
 Av 29 § polislagen framgår bl.a. att 10 § första stycket  
 1–4 
  även gäller tjänsteman vid Kustbevakningen som medverkar vid polisiär övervakning. Vidare framgår att bestämmelsen i 10 § första stycket 5 även gäller tjänstemän vid Tullverket eller Kustbevakningen som utövar befogenhet som där anges för trafiknykterhetskontroll. 
 Vidare gäller för poliser, som för alla andra, reglerna om nöd och nödvärn i brottsbalken. Dessa regler kan självfallet tillämpas även i samband med en infiltrationsoperation eller en provokativ åtgärd. Av 24 kap. 1 § BrB framgår följande. 
 En gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och om- ständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. 
 Rätt till nödvärn föreligger mot 
  
 1. 
  
 ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, 
  
 2. 
  
 den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, 
  
 3. 
  
 den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, eller 
  
 4. 
  
 den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse. 
  
 Av 24 kap. 4 § framgår följande. 
 En gärning som någon, i annat fall än som nämnts tidigare i detta kapi- tel, begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaf- fenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. 
 Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. 
 Det finns vidare några uttryckliga undantag för när polisen får under- låta att följa trafikföreskrifter. Dessa återfinns i 11 kap. trafikförord- 
 174 
  
 SOU 2010:103 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 ningen (1998:1276) och rör främst utryckningsfordon. Ytterligare undantag finns i förordningen (1991:102) om poliseskort och rör eskort av statschef, regeringschef m.fl. 
 Av särskilt intresse i detta sammanhang är dock främst bestäm- melsen i 11 kap. 9 § trafikförordningen som ger föraren av ett for- don som används i spaningsverksamhet inom polisen, Tullverket eller Kustbevakningen, möjlighet att, när det är oundgängligen nödvän- digt för att fullgöra spaningsuppdraget, med iakttagande av särskild försiktighet underlåta att följa trafikföreskrifter som inte särskilt gäller honom eller henne om det uppenbarligen kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Bestämmelsen infördes efter ett förslag av BRU (se vidare SOU 2003:74 s. 233 ff. och s. 318 f). 
 I sammanhanget bör slutligen framhållas att det finns situationer där polisen utför åtgärder som, trots att de formellt skulle kunna sägas vara straffbelagda, uppenbarligen anses vara tillåtna. Om polisen vid en kontrollerad leverans tar en långtradarchaufförs plats och kör en bil med narkotika i lasten till dess avsedda slutdestination kan polisen sålunda inte anses ha gjort sig skyldigt till sådan transport av narko- tikan som är straffbelagd enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64). I huvudsak är fråga om att polisen i anslutning till en ingripande och ett framtida beslag, som inte formellt behöver ha beslutats, måste anses ha rätt att ta befattning med sådan egendom som det annars är otillåtet att ta befattning med. 
  
 6.3 
  
 Internationell utblick 
  
 Av en sammanställning av enkätsvar som utredningen tagit del av från Europol framgår att det i tio länder finns möjlighet till och med för informatörer, dvs. privatpersoner (participating informants), att medverka i brottslig aktivitet och att den möjligheten saknas i 16 länder. 
  
 6.3.1 
  
 Danmark 
  
 I samband med provokationer är det med stöd av § 754 a rets- plejeloven möjligt att hjälpa till med handlingar som annars hade utgjort medverkan till brott. I en sådan situation krävs det att det är den misstänkte som ber om hjälp med handlingen och att det enbart rör sig om en mindre del av den brottsliga gärningen. 
 175 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 6.3.2 
  
 Finland 
  
 Gällande finsk rätt 
 Poliser som arbetar under täckmantel har inte några särskilda möjlig- heter att utföra annars brottsliga gärningar, varken för att kunna upprätthålla eller förstärka täckmanteln, eller med hänsyn till nöd- vändigheten att delta i viss planering av brott. 
 Förundersöknings- och tvångsmedelskommissionens förslag 
 I ett betänkande från Förundersöknings- och tvångsmedelskommis- sionen (2009:2) föreslås att det ska införas en bestämmelse med följande lydelse. 
 En polisman som företar en täckoperation får inte begå ett brott eller ta initiativ till ett brott. 
 Om en polisman som företar en täckoperation begår en trafikförse- else, en ordningsförseelse eller något annat med dessa jämförbart brott för vilket det föreskrivna straffet är ordningsbot, är han eller hon fri från straffansvar, om gärningen har behövts för att syftet med täck- operationen ska nås eller för att inhämtandet av information inte ska avslöjas. 
 Kommissionen förslår vidare att det införs bestämmelser i polislagen och tvångsmedelslagen som möjliggör för en polisman som utför ett täckoperationsuppdrag och deltar i en organiserad kriminell samman- slutnings verksamhet att kunna bistå den kriminella sammanslut- ningen genom att skaffa lokaler eller fordon eller andra sådana hjälp- medel, transportera personer, föremål eller ämnen, sköta ekonomiska angelägenheter eller bistå den kriminella sammanslutningen på andra med dessa jämförbara sätt. För ansvarsfrihet krävs enligt förslaget att det finns synnerliga skäl att anta att åtgärden hade genomförs även utan polisens medverkan, att polisens åtgärder inte orsakar fara eller skada för någons liv, hälsa, frihet eller egendom, samt att biståndet i betydande grad främjar möjligheterna att uppnå syftet med täck- operationen. 
 En polisman som företar en täckoperation får delta i en sådan försän- delse som hänför sig till en kontrollerad leverans enligt 39 §, om del- tagandet i betydande grad främjar möjligheterna att uppnå syftet med leveransen. 
 Beredning av förslagen pågår för närvarande. 
 176 
  
 SOU 2010:103 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 Tidigare förslag från Täckoperationsgruppen 
 Möjligheter av motsvarande slag föreslogs redan år 2005 av en gemen- sam arbetsgrupp mellan justitie- och inrikesministerierna, benämnd täckoperationsgruppen. Täckoperationsgruppens förslag innebar i korthet följande. 
 En polis som deltar i en täckoperation föreslogs kunna få tillstånd av domstol att delta i det brott som var föremål för täckoperationen, om brottet hade påbörjats eller det fanns grundad anledning att anta att brottet skulle förövas även utan polisens medverkan. Deltagan- det fick dock enbart syfta till att t.ex. påverka tiden eller platsen för brottet och fick inte vara av någon avgörande betydelse. 
 Vidare föreslogs att en polis som deltog i en täckoperation i överraskande situationer skulle få delta i sådana brott som begicks i samband med det brott som egentligen var föremål för täckopera- tionen. Förutsättningen skulle vara att deltagandet var nödvändigt för att förhindra att täckoperationen avslöjades eller för att avvärja ett allvarligt hot som riktade sig direkt mot polismannens liv eller hälsa. 
 En polis som deltar i en täckoperation skulle dessutom enligt förslaget kunna göra sig skyldig till t.ex. trafik- eller andra motsva- rande förseelser på bötesnivå för att behålla sin trovärdighet. 
 Deltagande skulle inte får ske i brott som riktade sig mot liv eller hälsa eller personlig frihet och inte heller i brott som kränkte någon annans sexuella självbestämmanderätt. 
 Förslagen resulterade inte i lagstiftning. 
  
 6.3.3 
  
 Norge 
  
 En infiltratör har i Norge vissa möjligheter att begå annars brotts- liga gärningar. 
 För det första anses det inte föreligga en överträdelse av en viss straffbestämmelse om gärningen sker som ett led i en polisutredning. T.ex. kan en infiltratör som får erbjudande om att köpa en pistol, göra detta utan att det utgör ett brott på grund av att det för att ett vapenbrott ska föreligga krävs en avsaknad av tillstånd från polisen. Vidare anses de undantag som gäller vid vägtrafiklagstiftningen för bilkörning i polisens verksamhet även gälla för en polisman som arbetar under täckmantel (se NOU 1997 s. 121). 
 177 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Praktiskt viktigare är dock straffbestämmelser som inte innehåller sådana avgränsningar som vapenlagstiftningen gör, t.ex. förbuden mot innehav och bruk av narkotika eller barnpornografi. 
 Alla straffbestämmelser anses enligt norsk rätt innehålla ett rätts- stridighetsundantag. Att utreda brott kan vara en sådant undantag som gör att gärningen inte är att anse som brottslig. Enligt gällande rätt är möjligheterna för en infiltratör att begå annars brottsliga gärningar reglerade i en hemlig instruktion från Riksadvokaten. I NOU 1997: 15 s. 121 beskrivs innehållet i Riksadvokatens instruk- tion på följande sätt. 
 Politiets infiltratører Brown. å kjøpe og besitte narkotika. De nær- mere detaljer om hva som tillates og ikke tillates kan vanskelig offentlig- gjøres, idet de vil kunne Obrien for utarbeidelse av kontrollruti- ner i kriminelle miljøer som tar sikte på å avsløre politiets infiltratører. Men reglene er naturlig nok restriktive. 
 Det norska Politimetodeutvalget konstaterade i NOU 2004:6 (s. 197 f.) att det för en infiltratör kan vara nödvändigt att begå straffbara handlingar för att få trovärdighet i en viss miljö. Politi- metodeutvalget konstaterade att infiltratören till exempel kan bli er- bjuden att köpa narkotika eller stöldgods. Enligt utvalgets uppfattning borde inte lagstiftaren detaljreglera möjligheterna att begå sådana handlingar, särskilt för att begränsningarna då skulle kunna utgöra grund för att kriminella organisationer skulle kunna utarbeta kon- trollrutiner för att avslöja infiltratörer. Däremot ansågs att det i lag borde ges ett bemyndigande att utfärda föreskrifter. 
 Utvalget ansåg att det var osäkert i vilken utsträckning det all- männa rättsstridighetsundantaget kunde legalisera en infiltratörs över- trädelse av en straffbestämmelse. Man ansåg att det var betänkligt att låta polisen begå annars brottsliga gärningar utan lagstöd, detta sär- skilt som även andra än polismän användes som infiltratörer. Utvalget föreslog därför ett bemyndigande att utfärda föreskrifter som skulle ge Riksadvokatens instruktioner en förankring i lag. Förslaget har dock inte lett till lagstiftning. 
 178 
  
 SOU 2010:103 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 6.3.4 
  
 USA 
  
 I Attorney Generals Guidelines on Federal Bureau of Investigation Undercover Operations framgår bl.a. att en polis som arbetar under täckmantel inte får begå annars brottsliga gärningar utan tillstånd. När det gäller den närmare regleringen framgår i huvudsak följande. 
 Polisens agerande ska vara rättfärdigat med hänsyn till att få nöd- vändig information eller bevis som inte rimligen kan åtkommas på annat sätt, att etablera eller bibehålla en täckmantels trovärdighet eller för att förebygga dödsfall eller allvarlig kroppsskada. FBI ska vidta rimliga åtgärder för att minimera deltagandet i gärningar som annars hade varit brottsliga. 
 En anställd som arbetar under täckmantel får inte delta i någon form av våld förutom i självförsvar eller använda sig av metoder som utgör otillåtna undersökningsmetoder, t.ex. olovlig teleavlyssning, olovlig husrannsakan m.m. 
 Polischef (Special Agent in Charge) ska förutom att godkänna alla infiltrationsoperationer även godkänna deltagande i handlingar som annars varit brottsliga. Ett sådant godkännande kan avse följande. 
  
 Brott som är mindre allvarliga, normalt bötesbrott (misdemeanor or similar minor crime) 
  
 Avlyssning med godkännande av en deltagare (consensual moni- toring) 
  
 Köp av stöldgods eller smuggelgods 
  
 Leverans eller försäljning av sådant stöldgods som inte kan här- ledas till den rättmätige ägaren 
  
 Kontrollerade leveranser 
  
 Bestickning, om det inte föreligger särskilt känsliga omständig- heter 
  
 Penningtvättande åtgärder, dock max fem transaktioner om sam- manlagt en miljon dollar. 
  
 Under vissa angivna förhållanden krävs godkännande från högre beslutsnivå. Det gäller deltagande i annars brottsliga gärningar som avser svårare brottslighet (felony or equivalent) och som inte får god- kännas av polischef enligt ovan. Ett godkännande ska i dessa fall läm- nas av FBI:s Assistant Director efter att ha hört en särskild nämnd, Undercover Review Committee. När det gäller handlingar som med- för en påtaglig risk för våld eller personskador krävs godkännande på ännu högre nivå, FBI:s Director, Deputy Director eller en sär- 
 179 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 skilt utsedd Executive Assistant Director och även i dessa fall ska frågan ha underställts Undercover Review Committee. 
 I brådskande situationer ska varje ansträngning göras av polis- mannen som är under täckmantel att rådgöra med SAC och uppåt enligt vanliga regler. Om det inte är möjligt och det föreligger omedel- bar och allvarlig fara för liv, hälsa eller egendom får den polismannen delta i handlingar som annars varit straffbelagda så länge det inte rör våldsbrott. Ett retroaktivt godkännande kan ges. 
 Om våldsutövning har skett och en polisman under täckmantel på något sätt har varit delaktig ska federal åklagare, FBI centralt och Justitiedepartementet omedelbart informeras. 
  
 6.4 
  
 Överväganden och förslag 
  
 6.4.1 
  
 Övergripande överväganden 
  
 Bedömning:  
 Det finns ett behov från polisens sida att i samband med infiltrationsoperationer kunna utföra vissa gärningar som annars hade varit att anse som brottsliga eller på annat sätt lag- stridiga. 
  
 Förslag:  
 I infiltrationsoperationer ska polisen ges vissa begränsade möjligheter att begå annars brottsliga eller lagstridiga gärningar. Denna befogenhet ska ges i lag. 
 Som ovan utvecklats, se avsnitt 4.2, kan polisen genom att infiltrera kriminella nätverk och organisationer få tillgång till information som annars inte varit tillgänglig. Det kan röra sig om uppgifter om orga- nisationens eller nätverkets uppbyggnad liksom om de personer som leder och finansierar verksamheten. Det kan också handla om att erhålla information om förestående brottslighet. Dylik information kan vara av stort värde både för att kunna lagföra tidigare begången brottslighet och för att (därigenom) förebygga framtida brottslighet. 
 För att det ska vara möjligt att framgångsrikt genomföra infiltra- tionsoperationer fordras att infiltratören på ett trovärdigt sätt kan vistas i en kriminell miljö. Det framstår som klart att detta ibland kan förutsätta att infiltratören begår gärningar som annars hade ut- gjort brott. Ett enkelt exempel kan vara att en infiltratör uppmanas att köra en bil på ett sätt som innefattar gärningar som är belagda med straff enligt trafikförordningen. Ett annat exempel kan vara att 
 180 
  
 SOU 2010:103 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 en infiltratör – som inom ramen för operationen ägnar sig åt restau- rangverksamhet – erbjuds att köpa cigaretter som utgör smuggelgods. Fråga kan naturligtvis också vara om att infiltratören uppmanas att begå eller medverka till mer kvalificerade gärningar såsom  
 stöld-, 
  narkotika- eller våldsbrottslighet. 
 I många fall handlar det mer allmänt om att infiltratören inte ska behöva skilja ut sig och avslöja sig genom krav på ett allt igenom laglydigt beteende. Det kan också vara så att infiltratören förutsätts begå eller vara delaktig i brottsliga gärningar inom ramen för en kriminell organisation eller nätverk. Det kan också förekomma att denne ges ett uppdrag att utföra ett visst brott. 
 Enligt utredningens mening framstår det redan mot bakgrund av det nu sagda som tydligt att en effektiv användning av infiltration såsom polisiär arbetsmetod förutsätter att polisen i viss begränsad utsträckning tillåts att begå gärningar som annars hade utgjort brott. Detta gäller särskilt med beaktande av att olika typer av admini- strativa regler och ordningsföreskrifter i ganska stor utsträckning straffsanktioneras enligt svensk rätt. Utredningen menar därför att en reglering av innebörd att polisen i viss begränsad utsträckning tillåts att begå annars brottsliga gärningar bör införas. 
 Denna bedömning bottnar delvis i effektivitetsöverväganden (jfr föregående stycke), men också däri att frånvaron av sådana regler riskerar att leda till att det uppstår ett slags rättslig gråzon där poli- sen å ena sidan tillåts använda infiltration som polisiär arbetsmetod, men där regelverket, å den andra, är utformat på ett sådant sätt att verksamheten inte kan fullföljas utan brott mot detsamma. Ytterst kan detta leda till att eventuella brottsliga gärningar som begås i samband med infiltrationsverksamhet hanteras delvis vid sidan av det ordinarie systemet. En sådan situation kan inte anses önskvärd. 
 Möjligheten att straffritt begå gärningar som annars utgör brott kan vidare motiveras av rena skälighetshänsyn. Om man godtar in- filtration som en polisiär arbetsmetod och arbetsmetoden i prakti- James i det närmaste förutsätter att infiltratören begår eller medverkar till åtminstone vissa gärningar som utgör brott, framstår det som oskäligt mot infiltratören att ha ett straffrättsligt system som förut- sätter att dessa gärningar i alla delar ska lagföras. 
 I vissa rättssystem kan dylika frågor hanteras mer formlöst genom tillämpning av opportunitetsprincipen, dvs. genom att det inte råder någon principiell förundersöknings- eller åtalsplikt. Polis- och åkla- gare har då ett handlingsutrymme som kan användas för att under- låta lagföring i fall där sådan inte anses ligga i samhällets intresse. 
 181 
  
 Annars brottsliga gärningar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Enligt svensk rätt, som i grunden bygger på legalitetsprincipen, saknas denna möjlighet att på mer diskretionära grunder avstå från att inleda förundersökning och väcka åtal. Inte heller kan det anses möjligt att hävda att brott inom ramen för en infiltrationsoperation är tillåtna med stöd av allmänna grundsatser för polisingripanden. Tvärtom har det konsekvent betonats som en grundläggande prin- cip att polisen inte får begå brottsliga gärningar (se t.ex. prop. 1983/84:111 s. 46 f samt Saunders & teknisk avlyssning (avlyssning av person och upptagning av ljud), optisk övervakning (iakt- tagande och avbildande av en person) och teknisk spårning (spår- ning av hur ett fordon eller en vara förflyttas). En polisman får enligt bestämmelsen utföra teknisk observation av en person som inte befinner sig i ett utrymme som används som bostad eller av for- don eller varor, om det finns grundad anledning att anta att obser- vationen kan ge uppgifter som behövs för att avvärja ett brott. Polisen får ta sig in i utrymmen där teknisk observation är tillåten, om observationen förutsätter detta och för att installera eller avlägsna anordningen. För optisk övervakning och teknisk spårning förut- sätts att det på grund av en persons uppträdande eller annars finns grundad anledning att anta att han eller hon gör sig skyldig eller medverkar till ett brott för vilket det föreskrivna strängaste straffet är fängelse i mer än sex månader. Beslut om optisk övervakning och teknisk spårning fattas av en polisman som tillhör befälet eller som har förordnats till undersökningsledare (32 §). 
 Även i tvångsmedelslagen (30.4.1987/450) finns bestämmelser om teknisk observation. I lagen definieras optisk övervakning som att en viss person eller plats där en misstänkt kan antas befinna sig fortlöpande eller upprepade gånger fotograferas eller observeras i hemlighet med kikare, kamera, videokamera eller någon annan så- 
 263 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 dan anordning eller metod (5 a kap. 1 § 3 b). Det betraktas enligt förarbetena inte som optisk övervakning, om den som misstänks för ett brott fotograferas eller iakttas med kikare enstaka gånger i vissa enskilda situationer. Optisk övervakning får enligt tvångs- medelslagen användas när någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det strängaste straffet är mer än sex månaders fängelse. Övervakningen får riktas mot den misstänkte eller mot en viss plats där han kan antas befinna sig. Som en allmän förutsättning gäller att övervakningen får genomföras endast om de uppgifter som där- med fås kan antas vara av synnerlig vikt för utredningen av brottet. Optisk övervakning får riktas mot den misstänkte endast när denne inte befinner sig i en bostad (5 a kap. 4 a §). 
 I tvångsmedelslagen definieras teknisk spårning som att ett kom- munikationsmedel eller en vara spåras med hjälp av en radiosändare som har fästs vid kommunikationsmedlet eller varan eller med hjälp av någon annan sådan anordning eller metod (5 a kap. 1 § 3 c). Teknisk spårning får ske om någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket det strängaste straffet är mer än sex månaders fängelse och spårningen får riktas mot det fordon som den misstänkte an- vänder eller det varuparti som utgör föremål för brottet. Polisen har rätt att i hemlighet gå in i ett fordon för att avlägsna anord- ningen (5 a kap. 4 b §). 
 Beslut om optisk övervakning och teknisk spårning enligt tvångs- medelslagen fattas av undersökningsledaren. Beslut av domstol krävs för optisk övervakning som innebär att avlyssnings- eller övervak- ningsanordning fästs i ett fordon som används av den misstänkte eller i ett utrymme där den misstänkte befinner sig (5 a kap. 5 §). 
 Användningen av dolda kroppsmikrofoner och möjligheten att spela in telefonsamtal som polisen, eller den som polisen samarbetar med, själv deltar i är oreglerad i Finland. Metoderna anses dock vara tillåtna (se SOU 2003:74 s. 96). 
  
 10.2.3 
  
 Norge 
  
 Användning av kroppsmikrofon och liknande utrustning är tillåten i Norge enligt 216 l § straffeprosessloven. Enligt bestämmelsen får polisen efter beslut av åklagare genom teknisk utrustning avlyssna eller göra upptagningar av telefonsamtal eller andra samtal mellan en misstänkt och polisen eller någon som har gett samtycke till åt- gärden. Misstanken ska röra brott som kan ge fängelse. 
 264 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 Handmanövrerad kamera ses som ett spaningshjälpmedel. Användningen är tillåten utan någon särskild reglering. 
 Även positionsbestämning genom pejling är tillåten. Enligt 202 b § straffeprosessloven får teknisk pejlingsutrustning placeras på fordon, gods och liknande i syfte att klarlägga var saken eller den misstänkte befinner sig. Metoden benämns teknisk spårning och får beslutas av åklagare när någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet 5 års fängelse eller mer eller det är fråga om vissa upp- räknade brott. 
 Skulle det vara fråga om brott som kan medföra tio års fängelse eller mer, alternativt vissa andra uppräknade brott, kan rätten enligt 202 c § straffeprosessloven ge polisen tillstånd att placera pejlings- utrustningen även i kläder eller annat som den misstänkte bär på sig och i väskor eller annat handbagage som den misstänkte bär med sig. Finns misstanke om sådana allvarliga brott kan polisen också få rättens tillstånd att bereda sig tillträde till utrymmen för att placera utrustningen, även i de fall som framgår av föregående paragraf (t.ex. ett fordon). Interimistiskt beslut kan ges av åklagare. Till- ståndstiden får vara högst fyra veckor åt gången. Den misstänkte ska underrättas om åtgärden efter att den är genomförd. Från den huvudregeln finns undantag föreskrivna, bl.a. när det är strängt nödvändigt för utredningen av vissa angivna brott. 
  
 10.3 
  
 Behovet av en reglering 
  
 Bedömning:  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person med hjälp av teknisk utrustning är åtgärder som idag används av de brottsbekämpande myndigheterna och som det fortsatt kommer att finnas ett stort behov av att använda. Med hänsyn till utvecklingen av Europadomstolens praxis och den beslutade ändringen av 2 kap. 6 § RF, finns det skäl att lagreglera användningen av dessa åtgärder. Den nuvarande användningen kan visserligen inte anses stå i strid med varken Europa- konventionen eller den nya lydelsen av regeringsformen. Enligt utredningens mening finns det dock skäl att eftersträva en ord- ning som på ett tydligare sätt och med viss marginal uppfyller de krav som följer av internationella åtaganden eller av regerings- formen. 
 265 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 En utgångspunkt för utredningens bedömning av behovet av en reglering är att åtgärderna ljudupptagning av samtal, bildupptag- ning av hem eller korrespondens samt lokalisering av person är så viktiga för den brottsbekämpande verksamheten att något annat än ett fortsatt användande av dem är uteslutet. 
 Möjligheterna för de brottsbekämpande myndigheterna att an- vända teknisk utrustning för att ta upp ljud, bild och för att lokali- sera en person är i princip oreglerad. Vad gäller ljudupptagning kan förenklat sägas gälla att endast ljudupptagning av samtal mellan andra är reglerad. I denna del finns ett grundläggande förbud i 4 kap. 9 a § BrB som kompletteras med en reglering av de brotts- bekämpande myndigheternas rätt att använda bl.a. hemlig teleavlyss- ning och hemlig rumsavlyssning. Rätten att uppta ett samtal i vilket man själv deltar (eller vid vilket någon deltagare samtyckt till åt- gärden) är emellertid, förutom de allmänna befogenheterna i polis- lagen, i princip oreglerad. 
 När det gäller bildupptagning finns en reglering avseende allmän och hemlig kameraövervakning, men upptagning med annat än fjärr- styrda kameror är oreglerad, förutom genom de allmänna princip- erna i polislagen. Vad gäller lokalisering av person råder en mer gene- rell avsaknad av särskilda regler. 
 Som framgått av praxisgenomgången (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 6.5) har Europadomstolen funnit att upptagning av ljud, oavsett om någon av de personer som deltar i samtalet vet om upptagningen eller inte, innefattar ett intrång i den enskildes rättigheter på samma nivå som sker vid hemlig teleavlyssning. I genomgången sägs att det går att argumentera för att det uppstår olika nivå på intrånget t.ex. bero- ende på om upptagningen sker i hemmet eller utanför detsamma, men samtidigt kan resultatet av en upptagning utanför hemmet bli att myndigheten får tillgång till en större mängd överskottsinfor- mation än annars. Slutsatsen i praxisgenomgången är att det i prin- cip bör finnas en enhetlig reglering för upptagning av ljud och att den regleringen ska motsvara de principiella krav som Europadom- stolen uppställer när det gäller hemlig teleavlyssning (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 6.5). 
 Vad gäller bildupptagning visar praxisgenomgången att det inte är själva bildupptagningen i sig som kan komma att innebära ett intrång i en skyddad rättighet enligt Europakonventionen, utan den efterföljande behandlingen av bilderna. Även om bildupptagningen i sig därför inte behöver ha särskilt lagstöd blir det praktiska resul- tatet att myndigheterna, så snart en bild är tagen, behöver särskilt 
 266 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 lagstöd för den fortsatta behandlingen av bilden (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.3.2). 
 När det gäller åtgärder som innefattar lokalisering av person visar praxisgenomgången att en sådan åtgärd innefattar ett intrång i den övervakades rättigheter. När det däremot gäller annan lokali- sering än lokalisering av person är slutsatserna i praxisgenom- gången mer osäkra (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.3.4). Det får dock anses föreligga betydande skillnader i graden av integritetsintrång vid en jämförelse mellan lokalisering av person och annan lokalisering. Detta återspeglar sig enligt utredningen också när det gäller behovet av uttrycklig reglering. 
 Härutöver bör det nya andra stycket som den 1 januari 2011 in- förs i 2 kap. 6 § RF uppmärksammas(se prop. 2009/10:80). I stycket föreskrivs följande. 
 Utöver vad som föreskrivs i första stycket är var och en gentemot det allmänna skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. 
 I författningskommentaren till denna bestämmelse (se prop. 2009/10:80 s. 250) utvecklas innebörden av bestämmelsen på följande sätt. 
 I  
 andra stycket 
 , som inte har någon tidigare motsvarighet, finns en bestämmelse som utvidgar skyddet mot intrång i den personliga integriteten. Bestämmelsen innebär att enskilda, vid sidan av vad som redan följer av första stycket, är skyddande mot åtgärder från det all- männas sida som innefattar betydande intrång i den personliga inte- griteten, om intrånget sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. Bestämmelsen träffar inte åtgärder som en enskild vidtar i förhållande till en annan enskild. Avgörande för om en åtgärd ska anses innebära övervakning eller kartläggning är inte dess huvudsakliga syfte utan vilken effekt åtgärden har. Vad som avses med övervakning respektive kartläggning får bedömas med utgångspunkt från vad som enligt normalt språkbruk läggs i dessa begrepp. Uttrycket enskilds personliga förhållanden av- ses här ha samma innebörd som i tryckfrihetsförordningen och offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400). Vid bedömning av vilka åtgärder som kan anses utgöra ett betydande intrång ska både åtgärdens om- fattning och arten av det intrång åtgärden innebär beaktas. Även åtgärdens ändamål och andra omständigheter kan ha betydelse vid be- dömningen. Bestämmelsen omfattar endast sådana intrång som på grund av åtgärdens intensitet eller omfattning eller av hänsyn till uppgifternas integritetskänsliga natur eller andra omständigheter innebär ett betydande ingrepp i den enskildes privata sfär. 
 267 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 Även om det kan diskuteras vad som omfattas av den föreslagna bestämmelsen står det klart att bestämmelsen kan komma att inne- bära att lagstöd åtminstone i vissa fall fordras beträffande sådana tekniska åtgärder som här avses. 
 Sammantaget finner utredningen att det såväl utifrån konven- tionspraxis som med utgångspunkt i den nya grundlagsbestämmelsen finns skäl att reglera användningen av de nu diskuterade tekniska spaningsmetoderna. Den nuvarande användningen av dessa metoder kan visserligen inte sägas stå i strid med Europakonventionen eller regeringsformen, men det finns enligt utredningens mening skäl att eftersträva en ordning som på ett tydligare sätt och med viss marginal uppfyller de krav som följer av såväl internationella åtag- anden som regeringsformens bestämmelser om fri- och rättigheter. 
  
 10.4 
  
 Närmare om åtgärderna 
  
 Bedömning:  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person är åtgärder som vad gäller integritetsintrång inte skiljer sig så mycket från varandra att det finns skäl att före- skriva olika förutsättningar för att åtgärderna ska få vidtas. Det kan emellertid finnas skäl att ställa krav på att beslut fattas av annan än den brottsbekämpande myndigheten i de fall där åtgärd- erna kan bedömas bli särskilt ingripande. 
 Vid en reglering av möjligheterna att uppta ljud och bild samt att använda teknisk utrustning för att lokalisera en person bör kraven för att vidta åtgärden anpassas efter den grad av integritetsintrång som åtgärden innebär. En sådan gradering kan sägas följa av pro- portionalitetsprincipen: ju mer integritetskränkande en viss åtgärd kan anses vara desto viktigare måste det intresse som motiverar åtgärdens användning vara. Det finns därför, enligt utredningens mening, skäl att här inleda med ett avsnitt i vilket de olika åtgärd- erna behandlas och relateras till varandra i just detta perspektiv. Genom att göra en bedömning av hur ingripande och integritets- kränkande olika åtgärder typiskt sett kan anses vara kan man skapa en grund för en rationell och värderingsmässigt sammanhängande reglering. 
 De åtgärder som ska behandlas i detta kapitel är – vilket närmare utvecklas nedan – ljudupptagning i fall där företrädare för de brotts- 
 268 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 bekämpande myndigheterna deltar i det samtal eller sammanträde som upptagningen avser, bildupptagning med handmanövrerad kamera samt lokalisering av person med hjälp av teknisk utrustning. 
 När det gäller dessa åtgärder menar utredningen att det finns skäl att betrakta upptagning av ljud som en typiskt sett integritets- känslig åtgärd, framför allt med hänsyn till att en ljudupptagning direkt tar sikte på innehållet i en viss kommunikation. Detta åter- speglas också i Europadomstolens praxis där det t.o.m. talas om att ljudupptagning innebär en integritetskränkning på samma nivå som vid hemlig teleavlyssning (se ovan avsnitt 10.3). 
 Som ovan angivits och som närmare utvecklas nedan avser utred- ningens överväganden emellertid endast ljudupptagningar avseende samtal eller sammankomster vid vilka en företrädare för myndig- heten deltar. Det förhållandet att regleringen på detta sätt endast tar sikte på upptagningar som görs av någon som deltar i samtalet eller sammankomsten gör, enligt utredningens mening, att integritets- aspekterna måste anses göra sig gällande på ett annat och mindre tydligt sätt än vid t.ex. hemlig teleavlyssning, eftersom företrädaren endast dokumenterar uppgifter som berättas för honom eller henne. Allmänt sett gäller att man i relation till personer som deltar i ett samtal eller ett sammanträde aldrig kan vara helt garanterad att innehållet i samtalet ska förbli privat. Den som deltar har naturligt- vis en direkt upplevelse av samtalet eller sammanträdet och det måste också hållas i minnet att varje deltagare i princip har rätt att göra en upptagning avseende samtalet eller sammankomsten. 
 Vidare innebär det förhållandet att upptagningen förutsätter del- tagande av företrädare för myndigheten en praktisk begränsning av åtgärdens användbarhet vilket allmänt sett är ägnat att minska riskerna för en tidsmässigt utsträckt avlyssning eller upptagning. 
 Detta bör enligt utredningens mening återspeglas däri att sådan ljudupptagning bör kunna tillåtas i större utsträckning än hemlig teleavlyssning eller hemlig rumsavlyssning. 
 När det gäller bildupptagning visar praxisgenomgången (se bi- laga  
 3–4 
  avsnitt 5.3.2) att det inte är själva bildupptagningen i sig, utan den efterföljande behandlingen, som kan utgöra ett intrång i den skyddade rättigheten. I linje med vad som där anges blir emellertid snart sagt varje efterföljande åtgärd med bilden att se som ett in- trång. Det finns därför skäl att reglera bildupptagningen som sådan. 
 Bildupptagning (utan ljud) kan typiskt sett anses vara en åtgärd som är något mindre känslig från integritetssynpunkt än ljudupp- tagning, bl.a. därför att man genom bildupptagningen inte får tillgång 
 269 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 till innehållet i själva kommunikationen, men också därför att per- soner normalt (med undantag för vissa platser) inte har en grundad förväntan om att inte bli sedda. Hur integritetskänslig en bildupp- tagning är kan emellertid, och naturligtvis, variera påtagligt bl.a. beroende på vilka utrymmen bildupptagningen avser. Fotografering in i eller inne i någons hem eller andra liknande platser, liksom foto- grafering av korrespondens, måste sålunda anses utgöra en åtgärd som i inte obetydlig utsträckning kan vara integritetskänslig, medan annan fotografering kan framstå som relativt harmlös från integri- tetssynpunkt. I ett lagstiftningsperspektiv bör emellertid bildupp- tagning allmänt sett betraktas som en åtgärd som är mindre integritetskänslig än ljudupptagning. 
 Motsvarande kan sägas om lokalisering av person, dvs. att åt- gärden normalt bör betraktas som en åtgärd som från integritets- synpunkt är mindre känslig än ljudupptagning. Detta kan i första hand sägas bero på att det genom lokalisering endast framkommer information om var ett visst föremål (och därigenom eventuellt var en viss person) befinner sig, dvs. informationsmängden är begränsad. Också vid lokalisering kan det emellertid i hög grad bero på om- ständigheterna hur integritetskänslig en viss åtgärd är. I fall där utrustningen placeras på eller i ett föremål som personen bär på sig eller har med sig måste lokalisering betraktas som en relativt ingrip- ande åtgärd som kan möjliggöra en inte obetydlig kartläggning av personens aktiviteter. Motsvarande kan gälla om lokaliseringen är tänkt att pågå under lång tid. 
 Mot bakgrund av dessa överväganden finner utredningen att det visserligen – på ett allmänt plan – kan sägas föreligga en viss skillnad inbördes mellan de nu diskuterade åtgärderna vad gäller graden av integritetsintrång. Skillnaderna mellan de olika åtgärderna är emeller- tid inte stora. Vidare förhåller det sig så att en åtgärd som typiskt sett är mindre integritetskränkande i ett konkret fall kan medföra en högst påtaglig integritetskränkning och i andra fall är det i stället omvänt. Det framstår därför inte som självklart att det från reg- leringssynpunkt bör skiljas mellan ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering i de angivna fallen. Det finns inte heller tillräckliga skäl att i relation till de olika åtgärderna som sådana ställa upp olika krav. 
 Utgångspunkten bör i stället vara en enhetlig reglering avseende alla de nu behandlade åtgärderna. Inom ramen för en sådan enhetlig reglering finns det emellertid – på ett liknande sätt som gjordes i utredningens delbetänkande när det gäller hemlig teleövervakning i 
 270 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 syfte att utreda vem som kan misstänkas för ett visst brott (se SOU 2009:1 s. 117 f.) – skäl att uppställa krav på att besluten fattas på en högre nivå när det gäller åtgärder som bedöms vara särskilt ingripande. Genomgående bör också göras skillnad mellan den reg- lering som tar sikte på förundersökning och den som tar sikte på underrättelseverksamhet. 
  
 10.5 
  
 Upptagning av ljud 
  
 10.5.1 
  
 Vad ska befogenhetsregleringen avse? 
  
 Förslag:  
 De brottsbekämpande myndigheterna ska med tekniskt hjälpmedel för upptagning av ljud, dolt eller genom vilseledande, få ta upp 
  
 1. 
  
 samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller 
  
 2. 
  
 sådant som avhandlas vid sammanträde eller sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde om företrädare för myndig- heten själv deltar i sammanträdet eller sammankomsten. 
  
 Bedömning 
 : Dold eller vilseledande ljudupptagning som sker i annat syfte än brottsutredande eller för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, dvs. sådan ljudupptagning som sker i t.ex. skydds- eller dokumentationssyfte, behöver inte reg- leras särskilt. 
 Enligt 4 kap. 9 a § BrB är det straffbart att olovligen med tekniskt hjälpmedel för återgivning av ljud i hemlighet avlyssna eller uppta tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst, vartill allmänheten icke äger tillträde och som man själv inte deltar i eller som man obehörigen berett sig tillträde till. Bestämmelsen kan sägas innebära att var och en som deltar i ett samtal (eller i ett sammanträde) i princip kan förfoga över detsamma och tillåta t.ex. avlyssning eller ljudupptagning. 
 Detta återspeglas i att de nuvarande reglerna om hemlig tele- avlyssning eller hemlig rumsavlyssning tar sikte på situationer där ingen av de som deltar i samtalet eller sammankomsten har sam- tyckt till avlyssningen eller upptagningen. 
 Det område som idag inte är reglerat på annat sätt än genom polis- lagens allmänna bestämmelser avser alltså sådana fall där en före- trädare för de brottsbekämpande myndigheterna tar upp ljud (eller 
 271 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 tillåter att ljud tas upp av annan) vid ett samtal där företrädaren själv deltar eller vid ett sammanträde eller en sammankomst där före- trädare deltar. Det är i första hand detta område som det kan finnas skäl att reglera särskilt. 
 Som ovan framgått omfattar kriminaliseringen av olovlig avlyss- ning i 4 kap. 9 a § BrB inte heller avlyssning eller upptagning i sam- band med sammanträden och sammankomster vartill allmänheten äger tillträde. Att bestämmelsen är utformad på detta sätt beror natur- ligtvis på att man vid dylika tillställningar måste räkna med att det som sägs sprids och kanske också når offentligheten. Enligt ut- redningens mening finns det, av motsvarande skäl, inte något behov av en reglering av dessa situationer. Det betyder att regleringsbeho- vet avser dels ljudupptagning avseende samtal i vilka företrädare för den brottsbekämpande myndigheten själv deltar, dels ljudupptag- ning avseende sammanträde eller sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde och vid vilken företrädare för myndigheten själv deltar. 
 Annorlunda förhåller det sig enligt utredningen med sådana ljud- upptagningar av samtal som visserligen sker dolt eller med vilse- ledande men där syftet inte är brottsutredande eller att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet. Det handlar framför allt om sådana ljudupptagningar som sker i skyddssyfte t.ex. om en polis som arbetar under täckmantel av säkerhetsskäl behöver kunna omedelbart vidarebefordra vad som händer omkring honom eller henne. Det kan också röra upptagningar som sker i dokumenta- tionssyfte men utan anknytning till en pågående förundersökning eller motsvarande. Ett exempel på det sistnämnda kan vara när en informatörshanterare träffar en informatör och behöver kunna skydda sig mot senare framförda falska påståenden. 
 När dolda ljudupptagningar sker i skydds- eller dokumentations- syfte enligt vad som framgår ovan gör sig kravet på lagreglering av åtgärderna inte lika starkt gällande. Det kan visserligen hävdas att integritetsintrånget av att bli utsatt för en sådan ljudupptagning inte blir mindre beroende på i vilket syfte upptagningen sker. Det för- hållandet att upptagningen inte är avsedd att användas så att säga direkt i den brottsbekämpande verksamheten gör dock att behovet av lagreglering framstår som påtagligt mindre. Det kan här jämföras med att motsvarande åtgärder kan vidtas av privatpersoner utan något som helst rättsligt stöd. Någon särskild lagreglering av åt- gärder som brottsbekämpande myndigheter vidtar i dessa syften 
 272 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 anser utredningen således inte behövs utan dessa kan även framöver vidtas med stöd av enbart bestämmelserna i polislagen. 
  
 10.5.2 
  
 När ska befogenheten få användas? 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska ljudupptagning få ske om åt- gärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket det är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I underrättelseverksamhet ska ljudupptagning få ske om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att före- bygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som inne- fattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I båda fallen ska förutsättas att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående intresse. 
 Ljudupptagning i förundersökning 
 En förutsättning för att hemlig teleavlyssning och hemlig rums- avlyssning ska få användas är att det finns en skäligen misstänkt person (se 27 kap. 20 § RB och 3 § lagen om hemlig rums- avlyssning). Hemlig kameraövervakning får dock i vissa fall genom- föras även utan att det finns någon som är skäligen misstänkt för det aktuella brottet. Syftet ska då vara att fastställa vem som är skäligen misstänkt (27 kap. 20 c § RB). Utredningen har i delbetänk- andet (se SOU 2009:1 s. 113 ff.) föreslagit att även hemlig teleöver- vakning ska få användas i fall där det saknas en skäligen misstänkt person i syfte att kunna fastställa vem den personen är eller för att utröna annan omständighet av väsentlig betydelse för utredningen. 
 En ljudupptagning av det slag som här diskuteras kan förvisso innebära ett visst, inte obetydligt, integritetsintrång. I samman- hanget kan, utöver vad som sägs i praxisgenomgången, noteras att två ledamöter av Lagrådet i samband med straffbestämmelsens införande menade att straffskyddet enligt bestämmelsen om olaga avlyssning enligt 4 kap. 9 a § BrB blivit väl inskränkt. I Martinez yttrandet uttalades följande (Se NJA II 1975 s. 607) 
 Särskilt betänkligt synes det vara att avlyssningen eller upptagningen enligt förslaget anses lovlig och därmed straffri, när t ex en utom- stående förmår en av deltagarna i ett sammanträde att i fickan eller 
 273 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 annat utrymme medföra en dold mikrofon. Från övriga deltagares syn- punkt lärer det ligga lika nära till hands att betrakta den nämnde del- tagaren så som medverkande i en hemlig avlyssning från den utom- ståendes sida som att betrakta honom så som den som gjort avlyss- ningen lovlig. Gentemot alla dem som inte känner till avlyssningen måste nämligen vid ett naturligt betraktelsesätt denna uppfattas som hemlig och innebära lika svårt angrepp mot den personliga integriteten som den avlyssning som sker utan någon enda deltagares vetskap. 
 Enligt utredningens mening påvisar uttalandet att ett synsätt enligt vilket all avlyssning eller upptagning som sker av, eller med sam- tycke av, någon som deltar i ett samtal skulle vara oproblematisk från integritetssynpunkt, inte kan anses hållbar. 
 Med hänsyn till att man vid ett samtal alltid måste räkna med att de personer som deltar i samtalet i en mening också förfogar över innehållet (t.ex. kan föra innehållet vidare) kan emellertid dylika åtgärder inte anses vara lika integritetskänsliga som hemlig teleavlyss- ning eller hemlig rumsavlyssning. Emellertid är det på det sättet att man vid kommunikation med andra alltid är tvungen att visa tillit till dem som deltar i samtalet, men att det också bör finnas en befogad förväntan om att andra personer inte självständigt ska kunna få tillgång till innehållet i samtalet. 
 Mot denna bakgrund gör utredningen bedömningen att beslut om ljudupptagning inom ramen för en förundersökning bör förut- sätta att utredningen avser brottslighet av viss svårhet samt att ljud- upptagningen kan förväntas ha viss betydelse för utredningen. Det förhållandet att regleringen endast tar sikte på upptagningar som görs av någon som deltar i samtalet eller sammankomsten gör emeller- tid, som ovan utvecklats, att integritetsaspekterna gör sig gällande med betydligt mindre styrka än vid t.ex. hemlig teleavlyssning, vilket också bör återspeglas i regleringen. Kraven för användande av åt- gärden bör med andra ord inte sättas på en sådan hög nivå straff- värdemässigt som krävs för tillstånd till hemlig teleavlyssning. 
 Vad gäller brottslighetens svårhet framstår det enligt utredningen som rimligt att lägga gränsen för när åtgärden ska få användas vid brott som kan utgöra grund för häktning enligt 24 kap. 1 § första stycket RB, dvs. vid brott som kan föranleda fängelse i ett år eller mer. Härigenom utesluts dels rena bötesbrott, dels brott med ett maximistraff motsvarande fängelse i sex månader. 
 Med hänsyn till att det är fråga om åtgärder som är tillåtna för envar och med beaktande av att integritetshänsynen får en mer till- bakaskjuten roll än vid avlyssning som görs av någon som inte del- 
 274 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 tar i samtalet, bör åtgärden, enligt utredningens bedömning, kunna användas också när det inte föreligger skälig misstanke mot en viss person. 
 När det gäller frågan om betydelsen för brottsutredningen bör det krävas att det finns anledning att anta att en ljudupptagning kommer att ha betydelse på ett sätt som inte framstår som obe- tydligt. Detta kan lämpligen komma till uttryck genom att det före- skrivs att åtgärden får vidtas, om den kan antas vara av särskild betydelse för utredningen. 
 Ljudupptagning inom underrättelseverksamhet 
 När det gäller underrättelseverksamhet ter det sig som naturligt att anknyta till de krav som utredningen tidigare föreslagit vad gäller inhämtning av uppgifter om viss elektronisk kommunikation (se SOU 2009:1 s. 123 ff.), men samtidigt anpassa kraven med hänsyn till att det är fråga om en åtgärd som i princip är tillgänglig för envar. I nyss nämnda betänkande föreslogs att inhämtning av upp- gifter om elektronisk kommunikation skulle få ske under förutsätt- ning att det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar antingen brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse i två år eller vissa särskilda uppräknade brott av allvar- ligare slag. 
 Uttrycket särskild anledning att anta har tidigare använts för att ge uttryck för att fråga ska vara om en bedömning som inte bygger på spekulationer eller allmänna antaganden utan om en be- dömning grundad på faktiska omständigheter. Denna tröskel fram- står som lämplig att använda också i detta sammanhang (tröskeln har behandlats bl.a. i utredningens delbetänkande, SOU 2009:1; jfr citatet strax nedan). Det bör följaktligen uppställas krav på att det finns särskild anledning att anta att åtgärden, dvs. ljudupptagningen, kommer att ha betydelse för undersökningen. 
 Innebörden i kravet på särskild anledning att anta att uppgift- erna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brotts- lighet, beskrevs i nämnda betänkande (se SOU 2009:1 s. 178) på följande sätt. 
 Som en begränsning i möjligheten att inhämta uppgifter föreskrivs i paragrafen att det i en undersökning ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upp- 
 275 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 täcka viss brottslighet. Att det ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna på det sättet kan vara till nytta i undersökningen mar- kerar att det inte kan vara fråga om en alltför extensiv bedömning av värdet av uppgifterna för undersökningen. Bedömningar av uppgift- ernas värde får inte bygga på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omständigheter. 
 På grundval av faktiska omständigheter ska bedömningen som görs av uppgifternas värde i undersökningen mynna ut i att de kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Med begreppet kan bidra avses att uttrycka att uppgifterna på något sätt ska kunna antas bli av värde i undersökningen och föra denna framåt. 
 Kravet på visst underlag för bedömningen vad gäller åtgärdens fram- tida betydelse är uppställt med hänsyn till att underrättelseverksamhet bygger på bred informationsinhämtning. En reglering som bara skulle bygga på att det finns anledning att anta att en viss uppgift kan bidra till att förebygga, förhindra osv. skulle därför, enligt utred- ningens mening, bli alltför vidsträckt. 
 Med hänsyn till åtgärdens karaktär finns i detta fall inte skäl att uppställa så höga krav avseende brottslighetens svårhet som gjordes när det gäller inhämtning om uppgifter om elektronisk kommuni- kation. Det framstår, med hänsyn till de överväganden som tidigare gjorts angående åtgärdens betydelse i ett integritetsperspektiv, som rimligt att lägga tröskeln vid undersökningar inom underrättelse- verksamheten vid brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver, dvs. på en nivå som motsvarar den som föreslås gälla för förundersökning. 
 Proportionalitet vid åtgärderna 
 Åtgärder som innefattar intrång i enskilda personers rättigheter enligt Europakonventionen och regeringsformen måste enligt de allmänna principer som gäller avseende den statliga maktutövningen alltid användas med återhållsamhet och endast när åtgärden är nödvändig och står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åt- gärden. Dessa krav innefattas i den s.k. proportionalitetsprincipen. Enligt utredningens mening bör det vid reglering av de nu behandlade åtgärderna – på motsvarande sätt som när det gäller tvångsmedels- användning enligt bl.a. rättegångsbalken – uttryckligen föreskrivas att åtgärderna ska få användas endast när skälen för åtgärden upp- väger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående intresse. 
 276 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 Detta gäller även för bildupptagnings- och lokaliseringsåtgärder enligt detta kapitel. 
  
 10.5.3 
  
 Vem ska fatta beslut? 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska beslut om ljudupptagning fattas av undersökningsledaren. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om ljudupptagning fattas av chefen för den brottsbekämpande myndigheten. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller ljudupptagning som är särskilt ingripande ska frågor om ljudupptagning i förundersökning prövas av rätten på ansökan av åklagaren, med möjlighet för åklagaren eller polis- man att fatta ett interimistiskt beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av rätten. 
 I underrättelseverksamhet ska frågor om ljudupptagning som är särskilt ingripande prövas av Nämnden på ansökan av den brottsbekämpande myndigheten, med möjlighet för chefen för den brottsbekämpande myndigheten, polisman eller annan tjänste- man vid den brottsbekämpande myndigheten att fatta ett interimistiskt beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av Nämnden. 
 Beslut i förundersökning 
 Beslut om hemlig teleövervakning prövas som huvudregel av rätten på ansökan av åklagaren. Med beaktande av att det här är fråga om upptagning som görs (eller tillåts) av en person som deltar i sam- talet eller sammanträdet och med beaktande av att åtgärden är till- gänglig för envar framstår det emellertid som rimligt att som huvud- regel lägga beslutanderätten på undersökningsledaren. 
 När det gäller ljudupptagning som kan anses vara av mer ingrip- ande slag, t.ex. om det kan förutses att upptagningen kommer att bli mycket omfattande eller avse samtal som från integritetssyn- punkt är särskilt känsliga, bör emellertid frågan prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Frågan vad som ska bedömas vara en särskilt ingripande ljudupptagning får avgöras från fall till fall. En närmare 
 277 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 beskrivning av några typsituationer finns i författningskommen- taren till 2 kap. 5 §, se avsnitt 15.1. 
 I båda fallen gäller emellertid att beslut om ljudupptagning kan behöva fattas i en snabbt uppkommen situation. Det framstår därför som nödvändigt att komplettera regleringen med en möjlighet till interimistiska beslut som kan användas i sådana situationer. 
 I sådana fall där det slutliga beslutet ska fattas av undersök- ningsledaren bör interimistiska beslut kunna fattas av en polisman. 
 När det sedan gäller fall där frågan ska prövas av rätten bör interimistiska beslut i första hand fattas av åklagaren, men också i detta fall måste sådana beslut – i fall där åklagarens beslut i sin tur inte kan avvaktas – kunna fattas av polisman. När det har fattats ett interimistiskt beslut i sådana ytterst brådskande fall där rätten nor- malt skulle fatta beslut bör krävas att åklagaren genast gör en skriftlig anmälan av åtgärden till rätten och att rätten sedan prövar ärendet. Detsamma bör gälla för interimistiska beslut som åklagaren fattat beslut om. 
 Beslut i underrättelseverksamhet 
 Som ovan utvecklats måste ljudupptagning anses vara en åtgärd som i inte obetydlig utsträckning innebär ett intrång i den enskildes inte- gritet. Av skäl som också anförts ovan kan emellertid upptagning av ljud som sker av någon som deltar i ett samtal eller sammanträde inte anses vara en lika integritetskänslig åtgärd som t.ex. hemlig teleavlyssning. I likhet med vad som i det tidigare delbetänkande föreslogs när det gäller inhämtning av uppgifter om elektronisk kom- munikation menar utredningen därför att beslutanderätten ska ligga kvar hos de brottsbekämpande myndigheterna, men att besluts- nivån bör preciseras på så sätt att beslutanderätten tillkommer myn- dighetschefen. Denne bör dock ges möjlighet att delegera beslutande- rätten till andra personer på chefsnivå. 
 När det sedan gäller ljudupptagning som är av mer ingripande slag bör frågan prövas av Nämnden, med möjlighet för chefen för polismyndigheten eller – i särskilt brådskande fall – en polisman att fatta interimistiskt beslut. I denna del bör, på motsvarande sätt som inom ramen för en förundersökning, ett eventuellt interimistiskt beslut anmälas till Nämnden för prövning. 
 278 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 10.6 
  
 Bildupptagning av hem och korrespondens 
  
 10.6.1 
  
 Vad ska befogenheten avse? 
  
 Förslag:  
 De brottsbekämpande myndigheterna ska med teknisk utrustning för upptagning av bild, dolt eller genom vilseledande, få ta upp 
  
 1. 
  
 bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten, 
  
 2. 
  
 sådan bild som avses i 1 genom särskilt inriktad bildupp- tagning som sker från annan plats, eller 
  
 3. 
  
 bild av korrespondens genom särskilt inriktad bildupptag- 
  
 ning. 
 Bildupptagning med handhållen kamera är, som ovan framhållits, endast reglerad genom polislagens allmänna befogenhetsbestämmel- ser. Samtidigt framgår av praxisgenomgången att bildupptagning och framför allt den efterföljande behandlingen av bilden på olika sätt kan innebära ett intrång i den enskildes rättigheter enligt Europa- konventionen. När det gäller bildupptagning som visar någons hem framkommer t.ex. av praxisgenomgången att intrånget i rätten till respekt för den skyddade rättigheten blir så stort att en reglering bör uppställa samma principiella krav som vid hemlig teleavlyssning eller hemlig rumsavlyssning (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 6.5). Redan av det sagda följer, enligt utredningens mening, att det finns skäl att reglera vissa typer av bildupptagning. 
 I Integritetsskyddskommitténs betänkande (SOU 2008:3) har vidare föreslagits att det ska införas en ny bestämmelse i 4 kap. BrB enligt vilken olovlig fotografering ska kriminaliseras. Bestämmelsen föreslås placerad som en ny 6 a § och förslagets lydelse är följande. 
 Den som olovligen fotograferar någon som befinner sig på en plats dit allmänheten inte har insyn döms, om inte gärningen med hänsyn till omständigheterna var försvarlig, för olovlig fotografering till böter eller fängelse i högst två år. 
 Förslaget bereds för närvarande inom Regeringskansliet. Om och i så fall när en sådan lagstiftning införs kommer det – förutsatt att man överhuvudtaget vill att de brottsbekämpande myndigheterna ska kunna använda sig av sådan bildupptagning som träffas av bestäm- melsen – att finnas behov av regler som ger polisen rätt att foto- 
 279 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 grafera en person som befinner sig på en plats dit allmänheten inte har insyn. 
 Mot denna bakgrund gör utredningen bedömningen att det fram- för allt är vid tre typer av bildupptagningar som integritetsintresset gör sig så starkt gällande att det finns ett behov av en lagreglering. Det gäller för det första bilder som tas i en bostad eller i annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten samt bilder som tas av en sådan plats ifrån ett ställe utanför bostaden, rummet etc. Det gäller vidare bilder av korrespondens genom särskilt riktad bildupptagning. Beträffande annan fotografering med handhållen kamera finns det enligt utredningens mening inte behov av någon särskild lagreglering. 
  
 10.6.2 
  
 När ska befogenheten få användas? 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska bildupptagning få ske om åt- gärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I underrättelseverksamhet ska bildupptagning få ske om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att före- bygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som inne- fattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I båda fallen ska förutsättas att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående intresse. 
 Bildupptagning i förundersökning 
 Som ovan utvecklats måste bildupptagning, också om den avser t.ex. fotografering in i den enskildes hem, generellt sett anses vara en mindre integritetskänslig åtgärd än ljudupptagning. Mot denna bak- grund bör kraven för användningen av åtgärden i vart fall inte ligga högre än för ljudupptagning. Avseende ljudupptagning gjordes (se ovan avsnitt 10.5.2) bedömningen att åtgärden bör förutsätta att fråga är om utredning av brott för vilket är föreskrivet ett års fäng- else eller mer. 
 Vid uppställande av krav på brottets svårhet kan emellertid inte varje skillnad mellan olika åtgärder komma till uttryck, eftersom lagstiftaren är hänvisad till de olika straffskalesteg som faktiskt 
 280 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 används i strafflagstiftningen. På och kring den nivå som här är aktuell kan t.ex. knytas till att det för brottet är föreskrivet fängelse (vilket i praktiken innebär att det är föreskrivet fängelse i sex mån- ader), fängelse i ett år eller mer eller fängelse i två år eller mer. Några steg däremellan finns inte. 
 Också med utgångspunkt i bedömningen att bildupptagning är en åtgärd som från integritetssynpunkt är något mindre känslig är det därför svårt att se att det är rimligt att gå ned ytterligare vad gäller kravet på brottets svårhet. För att fotografering i, eller in i, t.ex. rum eller bostäder ska framstå som befogad synes också vad gäller bildupptagning som huvudregel förutsättas att fråga är om annat än rena bötesbrott och brott med ett maximistraff på sex månaders fängelse. Man kan uttrycka detta så att utredningen finner att den skillnad som i ett integritetsperspektiv kan anses finnas mellan åt- gärderna inte är så stor att den motiverar att kravet avseende brotts- lighetens svårhet ska sättas lägre vid bild än vid ljud. 
 Det kan diskuteras om det finns brottslighet vid vilken bildupp- tagning av aktuellt slag är av särskild betydelse och vid vilken sådan bör kunna ske också om det för brottet inte är föreskrivet fängelse i mer än sex månader. Såvitt utredningen kan se skulle möjligen köp av sexuell tjänst enligt 6 kap. 11 § BrB kunna utgöra ett sådant exempel. Med hänsyn till att det föreligger ett förslag om att skärpa maximistraffet för detta brott till ett års fängelse (se SOU 2010:49) lämnar utredningen emellertid inget särskilt förslag i denna del. 
 Liksom beträffande ljudupptagning bör krävas att åtgärden kan antas vara av särskilt betydelse för utredningen. Det ska alltså kunna antas att man genom åtgärden kan uppnå något som är av större vikt för utredningen för att en bildupptagning av det mer integri- tetskänsliga slag som här är fråga om ska kunna anses befogad. 
 Bildupptagning i underrättelseverksamhet 
 Vad gäller ljudupptagning inom ramen för underrättelseverksamhet har tidigare föreslagits ett krav på att undersökningen ska avse brottslighet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller mer. Med hänsyn till att bildupptagning, som tidigare utvecklats, får bedömas vara en åtgärd som från integritetssynpunkt är något mindre känslig än ljudupptagning, kan det övervägas om inte bildupptagning i detta avseende bör ligga på en lägre nivå. 
 281 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 De tillgängliga alternativen är då att gå ned till ett krav på brotts- lighet innefattande brott för vilket är föreskrivet fängelse (vilket i praktiken innebär att brott med ett maximistraff på sex månader kommer att inkluderas) eller att hålla kvar nivån och kräva brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller mer. Enligt utredningens mening framstår det, av samma skäl som när det gäller förunder- sökning, som lämpligt att avseende bild välja det senare alternativet. Det innebär att kravet läggs på samma nivå som när det gäller ljud- upptagning. 
  
 10.6.3 
  
 Vem ska fatta beslut? 
  
 Förslag:  
 I förundersökning ska beslut om bildupptagning fattas av undersökningsledaren. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om bildupptagning fattas av chefen för den brottsbekämpande myndigheten. Denne ska ha rätt att delegera beslutanderätten till annan tjänsteman på chefs- nivå. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller bildupptagning som är särskilt ingripande ska frågor om bildupptagning i förundersökning prövas av rätten på ansökan av åklagaren, med möjlighet för åklagaren eller – i sär- skilt brådskande fall – polisman att fatta ett interimistiskt beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av rätten. 
 I underrättelseverksamhet ska frågor om bildupptagning som är särskilt ingripande prövas av Nämnden på ansökan av den brottsbekämpande myndigheten, med möjlighet för chefen för den brottsbekämpande myndigheten eller – i särskilt brådskande fall – polisman att fatta ett interimistiskt beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av Nämnden. 
 Bildupptagning genom handhållen kamera är idag inte reglerad sär- skilt. Ett beslut om att ta en bild kan fattas av enskild polisman oberoende av om det är fråga om förundersökning eller under- rättelseverksamhet. Ytterst finns det naturligtvis i allmänna bestäm- melser och principer en begränsning av denna allmänna befogenhet (jfr t.ex. de allmänna principer som kommer till uttryck i 8 § polis- 
 282 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 lagen), men några fasta gränser eller särskilda bestämmelser om hur beslut ska fattas finns inte. 
 När det gäller bildupptagning av den typ som här diskuteras – fotografering inne i (eller in i) ett hem, fotografering av korre- spondens etc. – bör emellertid i den kommande regleringen ställas krav på att beslut om bildupptagning som huvudregel ska prövas av undersökningsledaren (i förundersökning) eller av chefen för den brottsbekämpande myndigheten med möjlighet till delegation till per- soner på chefsnivå (i underrättelseverksamhet). 
 Eftersom ett behov av bildupptagning kan aktualiseras i situationer där det inte finns möjlighet att invänta ett beslut av undersöknings- ledaren eller den ordinarie beslutsfattaren inom den brottsbekämp- ande myndigheten måste det emellertid härutöver finnas en möjlig- het för polisman att fatta beslut om det föreligger fara i dröjsmål (särskilt brådskande fall). 
 I likhet med vad som har föreslagits gällande ljudupptagning bör frågor om bildupptagning prövas av rätten (förundersökning) respek- tive Nämnden (underrättelseverksamhet) när åtgärden kan antas bli av särskilt ingripande slag. Liksom vad gäller ljudupptagning bör i dessa fall finnas möjlighet för undersökningsledaren (förundersök- ning) eller chefen för den brottsbekämpande myndigheten (under- rättelseverksamhet) och – i särskilt brådskande fall – polisman att fatta interimistiska beslut. Regleringen bör i denna del motsvara den som gäller för ljudupptagning. 
  
 10.7 
  
 Lokalisering av person 
  
 10.7.1 
  
 Vad ska befogenheten avse? 
  
 Förslag:  
 De brottsbekämpande myndigheterna ska få använda teknisk utrustning som placeras på eller i föremål för att be- stämma var en person befinner sig. 
 Europadomstolen har i målet Nunez mot Tyskland (mål 35623/05, dom av den 2 september 2010) tagit ställning i frågan om använd- ning av pejlingsutrustning i vissa fall kan innebära ett intrång i den enskildes rättigheter enligt artikel 8 i Europakonventionen. Som framgår av praxisgenomgången (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.3.4) konsta- terade domstolen att  
 GPS-övervakning 
  skiljer sig från andra metoder för visuell och akustisk övervakning, eftersom de sistnämnda meto- 
 283 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 derna i regel lättare utgör intrång i en persons rättigheter enligt arti- kel 8 eftersom de ger mer information om personens beteende, åsikter och känslor. Den  
 GPS-övervakning 
  som Europadomstolen hade att ta ställning till i  
 Uzun-målet 
  utgjorde dock enligt domstolens bedömning ett intrång i rätten till privatliv. 
 I sin analys av  
 Uzun-avgörandet 
  framhåller Iain Cameron följ- ande (se bilaga  
 3–4 
  avsnitt 5.3.4). 
 Man kan hävda att domslutet i  
 Uzun-målet 
  inte med nödvändighet innebär att  
 all  
 användning av GPS- och liknande utrustning utgör ett intrång i privatlivet. När det gäller  
 Uzun-målet 
  identifierades den över- vakade personen och syftet var att övervaka denna person. Andra situationer kan dock identifieras när intrånget i privatlivet inte är lika uppenbart. Exempelvis kan  
 GPS-utrustning 
  eller annan sändare kopplas till ett larm eller till ett objekt som är dolt någonstans, t.ex. en hemlig vapendepå, stöldgods eller en väska som innehåller en lösensumma i ett kidnappningsfall. Samtidigt skulle situationen kunna vara annor- lunda om sändaren är kopplad till en mer avancerad utrustning som kan medföra identifiering, t.ex. om man skulle kunna ta bilder med utrust- ningen med hjälp av fjärrutlösning. 
 Situationen i  
 Uzun-målet 
  skiljer sig också från ett tänkbart fall där polis eller tulltjänstemän placerar liknande utrustning i t.ex. en con- tainer för att spåra stöldgods, smuggelgods eller förfalskade varor. I detta fall skulle syftet normalt vara att spåra det aktuella godset. 
 En tredje situation som jag skulle vilja påstå skiljer sig från Uzun- målet är om polisen bistår en fordonsägare genom att se till att denne får tillbaka sitt stulna fordon (eller vice versa). Många dyra bilar och lastbilar är utrustade med GPS, som kan användas som en stöldskydds- anordning med vilken ägare eller polis kan spåra ett stulet fordon. 
 Men även om man kan hävda att användning av  
 GPS-utrustning 
  i sådana eller liknande situationer inte nödvändigtvis utgör ett intrång i privatlivet, så underlättar den naturligtvis visuell övervakning. Och i så- dana fall där lagring sker av permanent eller systematisk information som avser visuell övervakning, föreligger det ett intrång. Dessutom måste man ta hänsyn till risken för missbruk. Om polisen fritt kan bestämma över användningen av  
 GPS-utrustning 
  i en typ av situation, finns det naturligtvis en risk för att tillämpningsområdet för denna typ av an- vändning utvidgas i praktiken. Det förnuftiga verkar i detta fall vara att reglera all polisiär användning av  
 GPS-utrustning 
  på ett liknande sätt som för inhämtning av uppgift om elektronisk kommunikation. 
 I linje med vad som sägs inledningsvis i citatet menar utredningen att enbart det förhållandet att man med hjälp av pejlingsutrustning försöker följa ett visst föremål inte kan anses innebära ett sådant intrång i den enskildes rättigheter enligt artikel 8 i Europakonven- tionen att det på den grunden krävs en lagreglering. Att använda 
 284 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 pejlingsutrustning för att följa ett parti med narkotika genom att t.ex. fästa utrustningen på ett fordon eller en container kan sålunda inte bedömas kräva annat stöd än det stöd som redan finns (i t.ex. polislagen) gällande de brottsbekämpande myndigheternas uppgifter och allmänna befogenheter. Detta gäller under förutsättning att av- sikten med åtgärden inte är att bestämma var en person befinner sig (chauffören kan vara relativt ointressant i sammanhanget) utan att t.ex. följa en narkotikaleverans till en slutdestination och där gripa de inblandade personerna. 
 Som tidigare utvecklats närmare framstår det emellertid som tydligt att åtgärden i de fall syftet är att följa en viss person måste sägas innefatta ett visst mått av kartläggning av den personens rörelse- mönster som i många fall ligger mycket nära den som kan uppnås genom att följa en mobiltelefons lokalisering. Vidare framstår det som tydligt att integritetsaspekten gör sig gällande med större styrka när utrustningen fästs på något som personen kan förväntas bära på sig eller med sig (t.ex. på eller i kläder, skor, plånböcker, hand- väskor etc.) än när utrustningen fästs t.ex. på en bil eller annat for- don. I det senare fallet är ju möjligheterna att följa personen be- gränsade till den tid när denne använder det fordonet. Bedöm- ningen att en lokalisering av person mer allmänt kan sägas innebära ett visst intrång i den enskildes integritet vinner stöd av argumen- tationen i praxisgenomgången, där det dras paralleller till vad som med svensk terminologi är att beteckna som hemlig teleövervak- ning. 
 Sammanfattningsvis menar utredningen dels att det finns skäl att reglera möjligheterna att använda teknisk utrustning för lokali- seringsändamål i den utsträckning som åtgärden syftar till att kunna följa en viss person, dels att det finns skäl att laborera med skärpta beslutsregler i de fall där det krävs att utrustningen fästs på något som personen kan förväntas bära på sig eller med sig än i de fall när det är fråga om en mera indirekt lokalisering som bygger t.ex. på att utrustningen fästs på ett fordon som personen kan förväntas an- vända. När det primära syftet är att följa ett visst föremål eller an- vända en  
 GPS-sändare 
  på annat sätt än att följa en viss person finns det inte samma starka skäl för en lagreglering. Det är i stället utred- ningens uppfattning att sådana åtgärder – som i många fall inte heller kan anses utgöra något egentligt intrång i den enskildes rättig- heter – normalt inte bör bli föremål för någon särskild lagreglering. 
 Det finns mot denna bakgrund skäl att föreslå en lagreglering av sådan användning av lokaliseringsutrustning som är att anse som 
 285 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 lokalisering av person, medan annan användning av lokaliserings- utrustning även i fortsättningen ska kunna användas enbart med stöd av de allmänna befogenheterna i polislagen. 
  
 10.7.2 
  
 När ska befogenheten få användas? 
  
 Förslag:  
 I förundersökning ska lokalisering av person få ske om åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I underrättelseverksamhet ska lokalisering av person få ske om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som inne- fattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I båda fallen ska förutsättas att skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden riktar sig mot eller för något annat motstående in- tresse. 
 Vad gäller lokalisering av person bör förutsättningarna för åtgärden inom förundersökning motsvara de som gäller för ljud- och bild- upptagning. Det ska alltså vara fråga om situationer där åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller mer. På motsvarande sätt bör förutsättningarna för lokalisering av person inom underrättelse- verksamheten knytas till den föreslagna regleringen av ljud- och bildupptagning, dvs. åtgärden ska förutsätta att det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, för- hindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 Liksom vad gäller upptagning av ljud och bild motiveras skill- naden mellan förundersökning och underrättelseverksamhet av att underrättelseverksamheten har en mer allmän inriktning och att det därför, på sätt som är fallet när det gäller en förundersökning, saknas den begränsning som ligger i kopplingen till ett visst särskilt brott (se även utredningens delbetänkande SOU 2009:1 s. 109). 
 286 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 10.7.3 
  
 Vem ska fatta beslut? 
  
 Förslag:  
 I förundersökning ska beslut om lokalisering av person fattas av undersökningsledaren eller åklagaren. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om lokalisering av person fattas av chefen för den brottsbekämpande myndigheten, som ska ha möjlighet att i viss utsträckning delegera beslutanderätten. Sådan delegation ska få ske till annan person på chefsnivå. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller lokalisering av person i situationer där utrust- ningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig, eller om åtgärden annars kan antas bli av särskilt ingripande slag, ska frågor om lokalisering av person i förundersökning prövas av rätten på ansökan av åklagaren, med möjlighet för åklagaren eller – i särskilt brådskande fall – polis- man att fatta ett interimistiskt beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av rätten. 
 Inom ramen för underrättelseverksamhet ska frågor om loka- lisering av person, i de fall där rätten fattar beslut inom ramen för en förundersökning, prövas av Nämnden på ansökan av den brottsbekämpande myndigheten. Interimistiska beslut ska i dessa fall kunna fattas av chefen för den brottsbekämpande myndig- heten eller – i särskilt brådskande fall – polisman. Ett interim- istiskt tillstånd ska skyndsamt prövas av Nämnden. 
 Lokalisering av person är liksom de tidigare behandlade åtgärderna idag inte reglerad särskilt och beslut om åtgärden kan följaktligen fattas av såväl åklagare som polis. Enligt utredningens mening bör huvudregeln vad gäller lokalisering av person motsvara den som gäller för ljud- och bildupptagning, dvs. att beslut fattas av under- sökningsledare eller åklagare (inom förundersökning) och av chefen för den brottsbekämpande myndigheten med möjlighet till delega- tion (inom underrättelseverksamhet). 
 När det gäller lokalisering av person i situationer där utrust- ningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig, eller om åtgärden annars kan antas bli av sär- skilt ingripande slag, bör emellertid – på motsvarande sätt som när det gäller ljud- och bildupptagning – beslutet läggas på ett besluts- organ som är fristående från de brottsbekämpande myndigheterna. 
 287 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 Inom ramen för en förundersökning innebär detta att frågan bör prövas av rätten på ansökan av åklagare och inom ramen för under- rättelseverksamhet av Nämnden på ansökan av den brottsbekämp- ande myndigheten. Också vad gäller lokalisering av person bör det 
 – på motsvarande sätt som vid ljud- och bildupptagning – finnas möjlighet till interimistiska beslut. 
  
 10.8 
  
 Installation m.m. av lokaliseringsutrustning 
  
 10.8.1 
  
 Behovet av en reglering 
  
 Bedömning:  
 För att på ett effektivt sätt kunna använda lokali- seringsutrustning behöver brottsbekämpande myndigheter kunna få tillgång till skyddade utrymmen för att installera utrust- ningen. Det finns även ett motsvarande behov av att tillfälligt kunna flytta det föremål på eller i vilket lokaliseringsutrust- ningen ska placeras samt att kunna vidta vissa andra åtgärder för att utrustningen ska kunna fungera effektivt. 
 Lokalisering av personer och föremål är en åtgärd som i vissa avseenden skiljer sig från t.ex. ljudupptagning av samtal eller bild- upptagningar av skyddade utrymmen. Åtgärden bygger på att viss lokaliseringsutrustning kan placeras i, på, eller i närheten av det objekt som ska lokaliseras. Detta är emellertid inte unikt för just lokaliseringsutrustning. Motsvarande gäller även för hemlig rums- avlyssning. Enligt 6 § lagen om hemlig rumsavlyssning får den verk- ställande myndigheten, efter särskilt tillstånd, i hemlighet bereda sig tillträde till och installera tekniska hjälpmedel på en plats som annars skyddas mot intrång. Ett sådant tillstånd får dock endast avse den plats som ska avlyssnas. 
 Regeringen framhöll i propositionen med förslag till lag om hemlig rumsavlyssning (prop. 2005/06:178 s. 104 ff.) att polisen i likhet med vad som gäller enligt bestämmelserna om husrannsakan får ta sig in i det skyddade utrymmet med våld och att polisen – om det anses nödvändigt – får bryta sig in i t.ex. en bostad eller ett annat utrymme som tillståndet gäller för att installera utrustningen. Enligt regeringen innefattar bestämmelsen även en befogenhet för polisen att, när det anses nödvändigt, tillfälligtvis sätta larmanord- ningar ur funktion, exempelvis genom användning av störnings- utrustningar. 
 288 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 Utredningen om utvärdering av vissa hemliga tvångsmedel pekar i betänkandet Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel (SOU 2009:70 s. 153 f.) på att polisen, när det gäller hemlig rums- avlyssning i fordon, har framhållit att det i vissa situationer finns ett påtagligt behov av att tillfälligt kunna flytta fordonet för att utrustningen ska kunna installeras, eftersom det i många fall inte är möjligt att genomföra en installation där fordonet står uppställt med hänsyn till att detta skulle väcka för stor uppmärksamhet. I betänkandet drog utredningen slutsatsen att en tillfällig förflytt- ning av ett fordon i syfte att installera avlyssningsutrustning ut- gjorde ett avsevärt mindre ingrepp i den enskildes integritet än själva avlyssningen och att det därför var rimligt att den myndighet som ska verkställa ett beslut om hemlig rumsavlyssning får möjlighet att flytta det fordon i vilket avlyssningsutrustningen ska installeras. Utredningen framhöll även att säkerhetsskäl ibland kunde motivera att fordonet flyttades. I utvärderingen av hemlig rumsavlyssning och preventiva tvångsmedel framhöll utredningen också behovet av att i vissa situationer tillfälligt kunna sätta larmanordningar ur spel. 
 När det gäller installation och underhåll av lokaliseringsutrust- ning gör sig i många fall samma frågor gällande som när det gäller buggningsutrustning. Utredningen har erfarit att det finns behov av att kunna ta sig in i skyddade utrymmen och även störa ut larm- anläggningar för att kunna installera lokaliseringsutrustning. Ut- redningen har vidare erfarit att det många gånger kan finnas behov av att vidta åtgärder för att lokaliseringsutrustningen ska kunna fungera under längre perioder utan underhåll. Sådana åtgärder handlar normalt om icke förstörande ingrepp i det aktuella föremålet. 
  
 10.8.2 
  
 Vad ska befogenheten avse? 
  
 Förslag:  
 De brottsbekämpande myndigheterna ska för att in- stallera, underhålla eller avlägsna teknisk utrustning för lokali- sering i hemlighet kunna 
  
 1. 
  
 bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot in- trång, 
  
 2. 
  
 tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt 
  
 3. 
  
 vidta de andra åtgärder som behövs för att utrustningen ska fungera effektivt. 
  
 289 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 På motsvarande sätt som när det gäller installation av buggnings- utrustning bör brottsbekämpande myndigheter kunna i hemlighet bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång för att ha möjlighet att installera, underhålla eller avlägsna teknisk utrust- ning för lokalisering. Det handlar huvudsakligen om det som skyddas genom bestämmelserna i 4 kap. 6 § BrB om hemfridsbrott och olaga intrång. I fråga om hemfridsbrott skyddas inte endast en bostad utan också en trädgård som hör till bostaden. Arbetsplatser, förenings- lokaler och trappuppgångar nämns i förarbetena som exempel på lokaler som omfattas av skyddet i bestämmelsen om olaga intrång (se NJA II 1962 s. 133). Även offentliga lokaler som på dagtid står öppna för allmänheten torde omfattas av bestämmelsen under tider då lokalen är stängd. I likhet med vad som gäller för installation av buggningsutrustning bör befogenheten även innefatta att polisen, när det är nödvändigt, får sätta larmanordningar ur funktion, exem- pelvis genom användning av störningsutrustning. 
 Som ovan anförts konstaterade Utredningen om utvärdering av vissa hemliga tvångsmedel att det fanns ett påtagligt behov av att kunna flytta ett fordon för att kunna installera buggningsutrust- ning, eftersom det i många fall inte är möjligt att genomföra en installation där fordonet står uppställt. På motsvarande sätt har, när det gäller installation av lokaliseringsutrustning, kunnat konstateras ett behov av att tillfälligt kunna flytta ett fordon eller annat före- mål. 
 Som framhållits tidigare har utredningen även kunnat konstatera ett behov av att kunna vidta åtgärder för att lokaliseringsutrust- ningen ska kunna fungera under längre perioder utan underhåll. Så- dana åtgärder handlar normalt om icke förstörande ingrepp i det aktuella föremålet. 
 Behoven av dessa åtgärder är inte kopplade enbart till lokalisering av person utan gör sig med samma styrka gällande även när det gäller lokalisering av föremål. Regleringen bör därför utformas så att befogenheterna att vidta de aktuella installationsåtgärderna inte knyts till bestämmelserna om lokalisering av person utan ges gene- rell tillämplighet vid installation av lokaliseringsutrustning. 
 290 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 10.8.3 
  
 Vem ska fatta beslut? 
  
 Förslag:  
 I förundersökning ska beslut om tillträde till skyddade utrymmen m.m. för installation av lokaliseringsutrustning fattas av undersökningsledaren eller åklagaren. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om tillträde till skyddade utrymmen m.m. för installation av lokaliseringsutrustning fattas av chefen för den brottsbekämpande myndigheten, som ska ha möjlighet att i viss utsträckning delegera beslutanderätten. Sådan delegation ska få ske till annan person på chefsnivå. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller lokalisering av person i situationer där utrust- ningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig, eller om åtgärden annars kan antas bli av särskilt ingripande slag, ska den beslutsordning som gäller för beslutet om lokalisering även gälla för beslut om tillträde till skyddade utrymmen m.m. för installation av lokaliseringsutrust- ning. 
 Till skillnad från vad som gäller för användandet av lokaliserings- åtgärder, som redan nu används av polisen, är möjligheten att få tillträde till skyddade utrymmen en ny befogenhet. När det gäller frågan om vem som ska fatta beslut om åtgärden gör utredningen bedömningen att beslutsbefogenheten för installationsåtgärder bör följa befogenheten att besluta om lokalisering av person. Det bör gälla även för sådana lokaliseringsåtgärder som inte avser person och som därför inte omfattas av regleringen i den föreslagna lagens 2 kap. men väl enligt den här aktuella bestämmelsen. 
 Detta innebär att beslut om installationsåtgärder i förundersök- ning får fattas av undersökningsledaren eller åklagaren med beslutan- derätt för polisman när det föreligger fara i dröjsmål. I underrät- telseverksamhet får beslut om installationsåtgärder fattas av chefen för den brottsbekämpande myndigheten med viss delegationsmöjlig- het. Även i underrättelseverksamhet ska polisman kunna fatta beslut om installationsåtgärder om det föreligger fara i dröjsmål. 
 Om den lokaliseringsåtgärd som föranleder installation av utrust- ningen är av sådant särskilt ingripande slag att den kvalificerade beslut- ordningen med tillstånd av rätten respektive Nämnden ska tillämpas, så ska samma beslutsordning tillämpas även för beslut om installa- 
 291 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 SOU 2010:103 
  
 tionsåtgärder. Det innebär att beslutet om installationsåtgärder normalt sett ska fattas av samma instans som fattar beslutet om lokalisering. I vissa situationer kan dock besluten fattas av olika in- stanser. Det handlar om att det, när beslut om lokaliseringsåtgärder fattades, inte gick att förutse att det skulle krävas beslut om sär- skilda installationsåtgärder eller underhållsåtgärder. Om det i en sådan situation på grund av fara i dröjsmål inte finns möjlighet att inhämta beslut från t.ex. åklagaren eller rätten kan polisman fatta dessa beslut. 
  
 10.9 
  
 Vissa gemensamma bestämmelser 
  
 Förslag:  
 Ett beslut om tillstånd till ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av per- son eller särskilda befogenheter vid installation av lokaliserings- utrustning ska inte få bestämmas till längre tid än nödvändigt. Tiden ska inte få överstiga tre månader från dagen för beslutet. 
 Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedel- bart hävas. 
 Ett beslut om tillstånd till ljudupptagning av samtal, bildupptag- ning av hem eller korrespondens, lokalisering av person eller sär- skilda befogenheter vid installation av lokaliseringsutrustning bör inte få bestämmas till längre tid än nödvändigt. Det kan givetvis inte krävas att det anges exakt när åtgärderna ska vidtas. Istället bör det vara tillräckligt att tillståndet begränsas till att gälla en viss tids- period som förslagsvis bör kunna vara maximalt tre månader. Tiden har valts med hänsyn till att många spaningsoperationer regel- mässigt pågår under längre tid och att integritetsintrånget typiskt sett inte är så stort som vid hemliga tvångsmedel, där tillstånds- tiden är maximerad till en månad. Det framstår därför inte som ändamålsenligt att i lagtext föreskriva en kortare maximal tillstånds- tid än tre månader. 
 Det finns inget som hindrar att tiden för tillståndet sätts till en kortare tid än tre månader. Den tidsmässiga begränsningen av till- ståndets längd hindrar inte heller att tillstånd ges på nytt. Tvärtom 
 292 
  
 SOU 2010:103 
  
 Ljudupptagning, bildupptagning och lokalisering av person 
  
 får antas att operationer som sträcker sig över längre perioder än tre månader inte kommer att bli ovanliga. 
 En prövning ska alltid göras av i vilken utsträckning ett tillstånd ska förenas med sådana villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Vilka villkor det kan vara fråga om får avgöras från fall till fall. 
 293 
  
 11 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 11.1 
  
 Bakgrund 
  
 11.1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Utredningen ska enligt direktiven överväga i vad mån den använd- ning av tekniska metoder som i dag förekommer hos de brotts- bekämpande myndigheterna bör regleras i lag. Utredningen ska sär- skilt överväga behovet av författningsreglering när det gäller polisens och tullens möjligheter att inhämta uppgifter om elektronisk kom- munikation med egna tekniska hjälpmedel i syfte att identifiera viss teknisk utrustning, t.ex. en mobiltelefon. 
  
 11.1.2 
  
 Användning av egen utrustning för att identifiera mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 Vid de brottsbekämpande myndigheterna förekommer en relativt omfattande användning av s.k.  
 IMSI-catcher. 
  
 En  
 IMSI-catcher 
  är ett tekniskt hjälpmedel som närmast kan be- traktas som en mobil basstation för mobiltelefoni. Den ger uppgift om IMSI- och  
 IMEI-numren 
  avseende de mobiltelefoner som finns i närheten av den. Ett  
 IMSI-nummer 
  (International Mobile Sub- scriber Identity) är kopplat till abonnentens telefonnummer medan  
 IMEI-numret 
  (International Mobile Equipment Identity) ger upp- gift om identiteten på utrustningen (hårdvaran). Båda typerna av nummer betraktas som en teleadress och kan därför ligga till grund för beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning (jfr 27 kap.  
 18–20 
  §§ RB). 
 295 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 Typexempel på när en  
 IMSI-catcher 
  används är för att identi- fiera vilka mobiltelefoner som används av personer som är föremål för hemlig teleavlyssning men försöker undgå avlyssningen genom att skifta mellan ett antal telefoner och kontantkort. Bakgrunden till detta är framför allt den stora användningen av anonyma kon- tantkort i mobiltelefoner som används vid brottslig verksamhet och att tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning inte kan ges utan att teleadressen anges i tillståndet (se 27 kap. 21 § andra stycket RB). Dessutom behöver teleoperatören få kun- skap om den specifika teleadressen för att över huvud taget kunna verkställa tvångsmedelsbesluten. Säkerhetspolisen har i denna del hänvisat till vad myndigheten anförde om behovet av metoden i samband med att BRU utredde frågan (SOU 2005:38) och fram- hållit att behovet inte har minskat. 
  
 IMSI-catchern 
  ger kännedom inte enbart om den mobiltelefon som är intressant för sökningen utan även om andra mobiltelefoner som används i närheten. Allt efter omständigheterna kräver då detta att den fysiska spaningen fortsätter och att det sker fler sökningar i området kring den mobiltelefon som ska ringas in. Det sker genom en jämförelse mellan uppgifterna från de olika platserna. Det geo- grafiska området i vilka de korta sökningarna sker (någon enstaka sekund) kan begränsas genom att utrustningens räckvidd justeras efter förhållandena på platsen. Utgångspunkten är då är att den fysiska spaningen visar var inom ett klart begränsat område den mobiltele- fon finns som man vill ha uppgift om. I stadsmiljö kan det i prak- tiken röra sig om en radie på högst ett hundratal meter. 
 En  
 IMSI-catcher 
  kan användas för att lokalisera en mobiltelefon till ett mycket snävare område än vad som är möjligt genom infor- mation som kan erhållas från teleoperatörerna. Detta användnings- sätt är mycket effektivt också när det gäller att söka efter och loka- lisera personer som försvunnit, kidnappats eller av andra skäl måste kunna lokaliseras. 
 På motsvarande sätt kan  
 IMSI-catchern 
  användas för att kon- trollera om en person mot vilken det bedrivs spaning, eller mer korrekt en viss mobiltelefon, befinner sig på en viss plats. 
 Samtliga åtgärder sker genom att  
 IMSI-catchern 
  identifierar vilka mobiltelefoner eller andra mobila kommunikationsutrustningar, t.ex. modem för mobilt bredband, som finns inom ett visst geo- grafiskt område. När metoden används har det hittills skett med stöd av principen om att etern är fri (se avsnitt 3.1.7). 
 296 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 IMSI-catchern 
  fungerar tekniskt på så sätt att den under en mycket kort tid presenterar sig som en basstation för mobiltele- foner i närheten av den. Genom detta blir det klarlagt vilka IMSI- eller  
 IMEI-nummer 
  och därmed vilka teleadresser som är aktiva i området. Det är inte nödvändigt att mobiltelefonen är uppkopplad för samtal utan det räcker med att den är påslagen. 
  
 11.1.3 
  
 Störning av mobil elektronisk kommunikation m.m. 
  
 En störsändare är ett tekniskt hjälpmedel som genom att sända störande radiosignaler på vissa frekvenser kan hindra kommunikation till och från en mobiltelefon som befinner sig i närheten av stör- sändaren. Det kan också handla om att på motsvarande sätt hindra kommunikation som sker t.ex. via s.k. bluetooth, trådlösa nätverk eller radiosändare. 
 I propositionen Hemlig rumsavlyssning (prop. 2005/06:178 s. 104 f.) angav regeringen att polisen, när det är nödvändigt i sam- band med installation av tekniska hjälpmedel, ska få sätta larm- anordningar ur funktion, exempelvis genom användning av stör- ningsutrustning. Någon förändring i förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation som skulle möjliggöra detta har dock inte gjorts i samband med det lagstiftningsärendet. Senare har Utred- ningen om utvärdering av vissa hemliga tvångsmedel dragit slut- satsen att störningsutrustning bör få användas vid verkställighet av beslut om hemlig rumsavlyssning (se SOU 2009:70 s. 153) men sam- tidigt hänvisat till den här utredningen för ytterligare överväganden i samband med behandling av andra tekniska metoder. 
 Enligt 14 § förordningen om elektronisk kommunikation gäller dock ett förbud mot att inneha elektriska eller elektroniska anlägg- ningar som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att sända radiovågor i annat syfte än för kommunikationsändamål i ledning eller för industriellt, vetenskapligt eller något annat liknande syfte (se 3 kap. 14 § första stycket LEK). Förbudet gäller dock inte så- dana anläggningar som behövs i verksamhet som bedrivs av För- svarsmakten, Försvarets radioanstalt eller Försvarets materielverk. Dessutom får Post- och telestyrelsen efter ansökan av Kriminal- vården besluta att förbudet inte ska gälla viss sådan anläggning som behövs i en anstalt eller ett häkte inom kriminalvården för att hindra otillåten mobiltelefonkommunikation, om anläggningen kan an- vändas utan att skadlig störning uppstår utanför anstalten eller häktet. 
 297 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 Det är således inte tillåtet för de brottsbekämpande myndigheterna att inneha och därmed inte heller använda utrustning för störande av radiosignaler (frånsett i nödsituationer). 
 I mars 2005 hemställde Säkerhetspolisen i en skrivelse till reger- ingen om en förordningsändring så att myndigheten, för test- och försöksverksamhet, skulle undantas från förbudet att inneha vissa elektroniska anläggningar, inkluderande störningsutrustningar. Någon ändring av förordningen har dock inte skett. 
  
 11.1.4 
  
 Användning av  
  
 IMSI-catcher 
  i vissa andra länder 
 I  
 Danmark  
 är användning av  
 IMSI-catcher 
  (telefonskanning) tillåten endast som nödåtgärd vid t.ex. en extraordinär situation i syfte att avvärja en terrorhandling. År 2006 lämnade Strafferetsplejeudvalget ett förslag om att införa en särskild reglering om telefonskanning i retsplejeloven. Förslaget har dock inte lett till lagstiftning. 
 I  
 Finland  
 är användning av  
 IMSI-catcher 
  tillåten genom bestäm- melsen i 36 § polislagen. Genom den får polisen rätt att använda tekniska anordningar för att inhämta information som identifierar teleanslutningar och teleterminalutrustningar. 
 Även i  
 Norge  
 är användning av  
 IMSI-catcher 
  uttryckligen tillåten enligt 216 b § första och andra styckena i straffeprocessloven. Enligt de bestämmelserna får rätten ge tillstånd till annen kontroll av kommunikationsjonsanlegg när någon är misstänkt för ett brott som kan föranleda fem års fängelse eller mer eller när det är fråga om vissa specifikt angivna brott. En sådan typ av kontroll kan enligt lagtexten vara att med hjälp av teknisk utrustning identifiera telefoner. 
 Användning av  
 IMSI-catcher 
  är också tillåten i Estland, Grekland, Litauen, Luxemburg, Nederländerna, Storbritannien, Tjeckien, Tyskland och Ungern. 
 Belgien och Slovenien tillåter inte användning av  
 IMSI-catcher. 
  Slovakien och Spanien har uttryckt att användningen av  
 IMSI-catcher 
  inte är reglerad. 
 298 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 11.1.5 
  
 Användning av störsändare i vissa andra länder 
  
 I  
 Danmark  
 är användningen av störsändare tillåten genom reg- leringen i retsplejelovens 791 c §. För att förhindra terrordåd eller andra allvarliga brott har det införts en bestämmelse om störning eller avbrytande av radio- eller telekommunikation. Enligt bestäm- melsen får polisen störa eller avbryta radio- eller telekommunika- tion om det finns tvingande skäl att göra så för att förhindra brott med fängelse i 6 år eller däröver i straffskalan eller brott mot straff- lagens 12 och 13 kap. (terrorbrott m.m.). Det är också en förut- sättning att brottet kan äventyra människors liv eller hälsa eller ris- kera betydande samhälleliga värden. Beslut fattas av domstol med interimistisk beslutanderätt för polisen. 
 I  
 Norge  
 pågår arbetet med att införa så kallade mobilregulerte soner för identitetsfangning eller jamming (identifiering eller stör- ning) inom vilka polisen ska kunna använda störsändare. Arbetet med att anpassa kommunikationslagstiftningen pågår. 
  
 11.2 
  
 Överväganden och förslag 
  
 11.2.1 
  
 Vad ska befogenheten avse? 
  
 Identifiering 
  
 Förslag:  
 De brottsbekämpande myndigheterna ska med tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor få identi- fiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. 
 Utredningen kan konstatera att  
 IMSI-catchern 
  är ett numera mycket viktigt hjälpmedel för att polisen ska ha möjlighet att bedriva effektiv spaning mot vissa former av avancerad brottslighet. Det rör sig om framför allt om välplanerad, allvarlig brottslighet där gärningsmännen på olika sätt försöker försvåra polisens spaning, t.ex. genom att kontinuerligt skifta mellan ett flertal mobiltelefoner och telefon- abonnemang. Med det regelverk som styr möjligheterna till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning innebär sådant agerande problem för de brottsbekämpande myndigheterna. Hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning, som båda är viktiga verktyg 
 299 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 för de brottsbekämpande myndigheterna, måste enligt 27 kap. 18– 20 §§ RB avse en viss teleadress, dvs. ett abonnemang, en enskild anknytning, adressen för elektronisk post, en kod eller någon annan identifieringsmetod, som under den tid som tillståndet avser inne- has eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte. 
 I utredningens delbetänkande (SOU 2009:1 s. 94 f.) framhölls det förhållandet att personer som var involverade i vissa kriminella aktiviteter köper, byter och slänger mobiltelefoner eller anonyma kontantkort mycket frekvent som en av de stora anledningarna till att det fattas relativt många beslut om att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation enligt 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK. Vidare angavs att myndigheterna behövde få fram vilka teleadresser som användes, bl.a. genom basstationstömning, för att kunna få till- stånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Före- trädare för Säkerhetspolisen, Rikskriminalpolisen och länskriminal- polisen i Stockholm hade uttryckt till BRU (SOU 2005:38 s. 210 f.) att anonyma kontantkort utgör ett av de absolut största effektivi- tetshindren vid utredning av grova brott. De anonyma kontant- korten och kravet på att teleadresser ska vara identifierade för att tvångsmedlen ska kunna beslutas och verkställas skapar så stora problem i brottsutredningarna att det betecknades som en utred- ningsmässig, tidsmässig och resursmässig katastrof. Det sades att det läggs ned fruktansvärt stora resurser på att på olika sätt ändå identifiera de teleadresser som används av brottslingarna och att arbetet med någon enstaka teleadress kan engagera en mängd per- soner under flera veckors tid, vilket kostar mycket pengar sam- tidigt som brottsutredningsarbetet tappar markant i effektivitet. Det finns dessutom enligt myndigheterna en uppenbar risk för att arbetet med att identifiera teleadresserna blir resultatlöst, vilket inne- bär att bl.a. hemlig teleövervakning över huvud taget inte kan an- vändas i arbetet med att utreda grova brott. 
 Som beskrivits i avsnitt 11.1.2 är  
 IMSI-catchern 
  ett tekniskt hjälp- medel för identifiering av mobila elektroniska kommunikations- utrustningar som närmast kan betraktas som en portabel basstation för mobiltelefoni. En  
 IMSI-catcher 
  kan presentera uppgifter om vilka IMSI- och  
 IMEI-nummer 
  de mobiltelefoner och annan motsvarande utrustning har, som finns i närheten av den. I detta avseende finns det likheter med den information som man kan få tillgång till vid s.k. basstationstömningar. 
 300 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 Enligt vad som beskrivits för utredningen skiljer sig dock använd- ningen av  
 IMSI-catchern 
  väsentligt ifrån en hemlig teleövervakning. En skillnad är att  
 IMSI-catchern 
  används som ett operativt span- ingshjälpmedel snarare än ett verktyg för inhämtning av bevisning. Detta påverkar också graden av integritetsintrång.  
 IMSI-catchern 
  används främst för att sortera ut relevanta kommunikationsutrust- ningar genom att göra flera sökningar på olika platser. Genom detta förfarande kan man sortera bort uppgifter om alla kommunika- tionsutrustningar som inte bedöms vara intressanta. Genom att kombinera användandet av en  
 IMSI-catcher 
  med traditionell fysisk spaning är det möjligt att på ett mycket effektivt och kostnads- besparande sätt ta reda på vilka kommunikationsutrustningar och abonnemang en viss person använder sig av, eller var personen be- finner sig. Detta sker utan att generera sådana stora mängder infor- mation om kommunikationsutrustningar som inte är relevanta för utredningen som blir resultatet av en basstationstömning. Sett i detta perspektiv innebär användningen av en  
 IMSI-catcher 
  ett mindre integritetsintrång än en basstationstömning. Vidare kan framhållas att en  
 IMSI-catcher 
  kan justeras i sändningsstyrka så att det geo- grafiska område som täcks in av utrustningen inte blir mer vid- sträckt än nödvändigt. Denna möjlighet finns inte vid en basstations- tömning. 
 Det bör även framhållas att en  
 IMSI-catcher 
  använd med hög sändningsstyrka i centrala delarna av en stad skulle kunna hämta in uppgifter om ett relativt stort antal mobila kommunikationsutrust- ningar. Detta användningssätt framstår dock inte som ändamåls- enligt ur de brottsbekämpande myndigheternas perspektiv. Att täcka in större områden med ett stort antal kommunikationsutrustningar kan dessutom anses tveksamt från proportionalitetssynpunkt. Vidare bör också framhållas att en  
 IMSI-catcher, 
  på grund av den juster- bara sändningsstyrkan, kan skilja ut ett avsevärt mindre område inom vilket en viss kommunikationsutrustning finns än vad som är möjligt med hjälp av en basstationstömning. Detta är självfallet mycket värdefullt för de brottsbekämpande myndigheterna men en mer preciserad positionering skulle också kunna uppfattas som ett större integritetsintrång. 
 Sammantaget anser utredningen dock att det integritetsintrång som uppstår genom användandet av en  
 IMSI-catcher 
  normalt är avsevärt mindre än vid en basstationstömning eller en hemlig tele- övervakning. Mot bakgrund av  
 IMSI-catcherns 
  betydelse som hjälp- medel för de brottsbekämpande myndigheterna bör en fortsatt möj- 
 301 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 lighet att använda sådan utrustning säkerställas. Användandet bör regleras i den särskilda inhämtningslag som utredningen föreslår. 
 Störning 
  
 Förslag:  
 Brottsbekämpande myndigheter ska få inneha tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor och med sådan utrustning få störa kommunikation med mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokom- munikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. 
 De brottsbekämpande myndigheterna har ett behov av att kunna inneha och använda störsändare t.ex. för att störa mobiltrafik vid ingripanden mot kriminella, för att störa ut larmsystem och webb- kamerautrustning i samband med intrång, exempelvis vid installa- tion av buggningsutrustning, eller för att förhindra att bomber exploderar vid misstanke om ett förestående terrorbrott. Som nyss nämndes har behovet av att kunna använda metoden i brotts- bekämpningen påtalats i flera olika sammanhang. Den reglering som i dag finns och som innebär att de brottsbekämpande myn- digheterna inte får inneha och använda utrustningen bör förändras så att detta blir möjligt. 
 En användning av utrustning för att störa ut radiosignaler får närmast ses som en del av verkställigheten av andra åtgärder som hemlig rumsavlyssning eller lokalisering. Att störa ut larmsystem och webbkamerautrustning i samband med intrång i syfte att in- stallera teknisk utrustning kan inte anses innebära något ytterligare intrång i den enskildes rättigheter enligt Europakonventionen ut- över vad själva tillträdet för installationen innebär. Befogenheten att använda störsändare i dessa sammanhang följer av 6 § lagen (2007:978) om hemlig rumsavlyssning samt av den i kapitel 9 före- slagna bestämmelsen om tillträde till vissa utrymmen för att installera tekniska hjälpmedel för lokalisering. 
 Enligt utredningens uppfattning förhåller det sig dock annor- lunda när störsändare används för att slå ut t.ex. mobiltelefoner eller datorer med trådlös Internetuppkoppling. I dessa fall kan åt- gärden att hindra kommunikationen ses som ett intrång i rätten till korrespondens enligt Europakonventionens artikel 8. En sådan rätt får endast inskränkas med stöd av lag och om det i ett demokratiskt 
 302 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den all- männa säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. 
 Utredningen gör bedömningen att den ovannämnda användningen av störsändare generellt kan anses godtagbar enligt dessa kriterier. Sådan användning som riskerar att komma i konflikt med artikel 8 bör därför regleras i lag. Det handlar alltså om situationer där man begränsar personers rätt till kommunikation och inte om sådana situationer där en störsändare enbart används för att slå ut ett larm eller en övervakningskamera. 
  
 11.2.2 
  
 När ska befogenheten få användas? 
  
 Identifiering 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska identifiering av mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation få ske endast om åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I underrättelseverksamhet ska identifiering av mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning m.m. få ske endast om under- sökningen innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver och det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brotts- liga verksamheten. 
 Användningen av  
 IMSI-catcher 
  är som framgått en polisiär spanings- metod som huvudsakligen syftar till att inhämta sådan information som många gånger är nödvändig för att senare kunna begära beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. Åtgärderna används såväl i förundersökningar som i underrättelseverksamhet. 
 I utredningens delbetänkande (SOU 2009:1) föreslogs att de brottsbekämpande myndigheterna ska få tillgång till uppgifter om vilka mobiltelefoner som har befunnit sig i ett visst område både i förundersökning och i underrättelseverksamhet. Till skillnad från vad som gäller för närvarande föreslog utredningen att tillgången till lokaliseringsuppgifter även skulle omfatta uppgifter rörande mobil- 
 303 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 telefoner som inte varit uppkopplade för kommunikation utan en- bart varit påslagna. 
 Med hänsyn till att de uppgifter som erhålls genom de tekniska hjälpmedlen i viss utsträckning kan sägas överensstämma med så- dana uppgifter om lokalisering som man enligt förslaget i utred- ningens delbetänkande ska kunna erhålla från teleoperatörerna finns det vissa skäl att knyta an till de förutsättningar som gäller för så- dan inhämtning. Mot detta talar dock, som ovan anförts, att inhämt- ning av uppgifterna med egna tekniska hjälpmedel normalt avser betydligt kortare tidsperioder och inte kan anses utgöra ett lika stort integritetsintrång som t.ex. en basstationstömning. Framhållas bör också att det framför allt handlar om ett spaningshjälpmedel, inte ett verktyg för bevisinhämtning. 
 Sammantaget anser därför utredningen att förutsättningarna för inhämtning av uppgifter om vilken mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning som befinner sig inom ett visst geografiskt område genom tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radio- vågor bör överensstämma med vad som enligt utredningens förslag ska gälla för ljud- och bildupptagning samt för lokalisering av per- son. 
 Det ska alltså vara fråga om situationer där åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller mer. På motsvarande sätt bör förutsätt- ningarna inom underrättelseverksamhet knytas till den föreslagna regleringen av ljud- och bildupptagning samt lokalisering av person, dvs. att det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller där- över. 
 Liksom vad gäller upptagning av ljud och bild samt lokalisering av person motiveras skillnaden mellan förundersökning och under- rättelseverksamhet av att underrättelseverksamheten har en mer all- män inriktning och att det därför, på sätt som är fallet när det gäller en förundersökning, saknas den begränsning som ligger i kopplingen till ett visst särskilt brott. 
 304 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 Störning 
  
 Förslag:  
 I förundersökning ska störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation få ske endast om åtgärden kan an- tas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 I underrättelseverksamhet ska sådan störning få ske endast om undersökningen innefattar brott för vilket är föreskrivet fäng- else i ett år eller däröver och det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. 
 I befogenheten att bereda sig tillträde till viss plats för att installera buggningsutrustning finns en möjlighet att använda störningsutrust- ning. Utredningen föreslår i avsnitt 10.8.2 att en sådan befogenhet även ska finnas vid installation av lokaliseringsutrustning. Ett så- dant användningsområde kan inte i det sammanhanget anses utgöra något ytterligare intrång i den enskildes rättigheter. Detta medför att 14 § förordningen om elektronisk kommunikation bör ändras så att polisen även får inneha störningsutrustningen. 
 I än högre grad än när det gäller identifiering utgör störning ett operativt hjälpmedel för polisen snarare än ett verktyg för bevis- inhämtning. Det kan dock enligt utredningens mening förväntas att användningen av störsändare i andra syften än att störa ut larm vid installation av övervakningsutrustning kommer att tillämpas i mycket ringa omfattning och framförallt vid mycket allvarlig brottslighet eller i vad som får betraktas som rena nödsituationer. 
 När det gäller frågan vilka förutsättningar som bör gälla för att de brottsbekämpande myndigheterna, utöver vad som följer av t.ex. lagen om hemlig rumsavlyssning, ska få använda störsändare gör utredningen bedömningen att dessa bör motsvara vad som föreslås gälla för identifiering av mobil elektronisk utrustning. Detta inne- bär att störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan radioutrustning i förundersökning ska få ske endast om åtgärden kan antas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. På mot- svarande sätt ska det i underrättelseverksamhet krävas att under- sökningen innefattar brottslig verksamhet för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver och det finns särskild anledning att 
 305 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upp- täcka den brottsliga verksamheten. 
  
 11.2.3 
  
 Vem ska fatta beslut? 
  
 Identifiering 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska beslut om identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation fattas av undersökningsledare eller åklagare. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om sådan identifiering fattas av chefen för polismyndigheten, som ska ha möjlighet att delegera beslutanderätten. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller frågan om sådan identifiering av mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som kan antas bli av särskilt ingripande slag, ska frågor om sådan identifiering prövas av rätten på an- sökan av åklagaren. Det ska finnas möjlighet för åklagaren eller 
 – i särskilt brådskande fall – polisman att fatta interimistiska beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av rätten. 
 I underrättelseverksamhet ska frågor om identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, i de fall där rätten fattar beslut inom ramen för en förundersökning, prövas av Nämnden på ansökan av polis- myndigheten. Interimistiska beslut ska i dessa fall kunna fattas av chefen för polismyndigheten med rätt till delegation eller – i särskilt brådskande fall – av polisman. Ett interimistiskt tillstånd ska skyndsamt prövas av Nämnden. 
 Som tidigare framhållits sker identifiering av mobil elektronisk kom- munikationsutrustning i nuläget med stöd av principen om att eter- buren radiokommunikation är fri att ta del av och är idag inte reglerad särskilt. Beslut att använda utrustning för identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning fattas i samråd mellan polismyndigheterna och Rikskriminalpolisen eller Säkerhetspolisen. Utrustningens avancerade natur och det förhållandet att det finns förhållandevis få exemplar av den tekniska utrustningen gör att 
 306 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 besluten om hur användningen ska prioriteras får relativt stor be- tydelse. 
 Eftersom behovet att med hjälp av egen teknisk utrustning kunna identifiera mobil elektronisk kommunikationsutrustning ofta uppkommer med kort varsel och behöver verkställas skyndsamt, i normalfallet även kompletteras med traditionell fysisk spaning och inte framstår som särskilt integritetskränkande, bör beslutsfattandet inte ske på för hög nivå. Även om de uppgifter som kan erhållas med identifieringsutrustningen på många sätt kan jämföras med sådana uppgifter som kan inhämtas med hjälp av hemlig teleöver- vakning finns det också skillnader både i avseende på i vilka situa- tioner respektive metod används och hur resultatet kan utnyttjas. Identifieringsutrustningen används som framhållits ovan framförallt som ett operativt spaningshjälpmedel för att kunna påbörja eller fortsätta en pågående hemlig teleavlyssning eller hemlig teleöver- vakning eller för att lokalisera personer genom att kunna bestämma var deras mobiltelefoner befinner sig. Eftersom det alltså är ett operativt spaningsverktyg snarare än ett utredningsverktyg vars upp- gifter är avsedda att i någon vidare utsträckning ligga till grund för lagföringen finns det, om beslutsnivån i normalfallet läggs för högt, t.ex. hos rätten i en förundersökning, en uppenbar risk att nyttan med identifieringsutrustningen omintetgörs. 
 Sammantaget gör detta att utredningen gör bedömningen att beslutanderätten bör ligga så nära den operativa verksamheten som möjligt. Beslut om identifiering av mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning i förundersökning bör därför fattas av undersök- ningsledare eller åklagare och i underrättelseverksamhet av chefen för den brottsbekämpande myndigheten med möjlighet för denne att delegera beslutsfattandet till annan tjänsteman vid myndigheten om han eller hon har den kompetens, utbildning och erfarenhet som behövs. 
 När fråga är om identifiering av mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning i situationer där åtgärden kan antas bli av särskilt ingripande slag bör dock – på motsvarande sätt som när det gäller ljud- och bildupptagning samt lokalisering av person – beslutet läggas på ett beslutsorgan som är fristående från de brottsbekämpande myndigheterna. Inom ramen för en förundersökning innebär detta att frågan bör prövas av domstol på ansökan av åklagare och inom ramen för underrättelseverksamhet av Nämnden på ansökan av polis- myndigheten. I dessa fall ska dock på motsvarande sätt som vid andra särskilda inhämtningsåtgärder finnas möjligheter till interim- 
 307 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 istiska beslut av åklagare (förundersökning), chefen för den brotts- bekämpande myndigheten (underrättelseverksamhet) eller – i särskilt brådskande fall – av polisman. Rätten respektive Nämnden ska skynd- samt pröva det interimistiska beslutet. 
 Störning 
  
 Förslag:  
 I en förundersökning ska beslut om störning av kom- munikation med mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation fattas av under- sökningsledare eller åklagare. 
 I underrättelseverksamhet ska beslut om sådan störning fattas av chefen för polismyndigheten, som ska ha möjlighet att dele- gera beslutanderätten. 
 I såväl förundersökning som underrättelseverksamhet ska vid fara i dröjsmål beslut kunna fattas av polisman. 
 När det gäller sådan störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som kan antas bli av särskilt ingrip- ande slag, ska frågor om sådan identifiering prövas av rätten på ansökan av åklagaren. Det ska finnas möjlighet för åklagaren eller – i särskilt brådskande fall – polisman att fatta interimistiska beslut. Ett interimistiskt beslut ska skyndsamt prövas av rätten. 
 I underrättelseverksamhet ska frågor om störning, i de fall där rätten fattar beslut inom ramen för en förundersökning, prövas av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. Interimistiska beslut ska i dessa fall kunna fattas av chefen för den polismyn- digheten med rätt till viss delegation eller – i särskilt brådskande fall – av polisman. Ett interimistiskt tillstånd ska skyndsamt prövas av Nämnden. 
 Till skillnad från identifiering av mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning använder de brottsbekämpande myndigheterna inte störsändare för närvarande. Det finns dock påtagliga likheter vad gäller förutsättningarna för användandet. 
 Eftersom behovet att kunna störa mobil elektronisk kommu- nikationsutrustning ofta uppkommer med kort varsel och därför kan behöva verkställas skyndsamt bör beslutsfattandet inte läggas på för hög nivå. Dock måste vägas in att en störsändning med stark 
 308 
  
 SOU 2010:103 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 effekt kan påverka ett större antal människor och att effekterna för dessa människor kan vara svåra att förutse för beslutsfattaren. Det är därför av särskild vikt att övervägandena och avvägningarna som behöver göras inför ett beslut om användning av störsändare görs noggrant. Utredningen gör ändå bedömningen att beslutanderätten bör ligga nära den operativa verksamheten. Beslut om störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning i förundersökning bör, på motsvarande sätt som vad som föreslås för identifiering, fattas av undersökningsledare eller åklagare och i underrättelse- verksamhet av chefen för den brottsbekämpande myndigheten med möjlighet för denne att delegera beslutsfattandet till annan tjänste- man på chefsnivå eller motsvarande. 
 När fråga är om störning av mobil elektronisk kommunikations- utrustning i situationer där åtgärden kan antas bli av särskilt in- gripande slag bör dock – på motsvarande sätt som när det gäller identifiering – beslutet läggas på ett beslutsorgan som är fristående från de brottsbekämpande myndigheterna. Inom ramen för en för- undersökning innebär detta att frågan bör prövas av domstol på an- sökan av åklagare och inom ramen för underrättelseverksamhet av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. Det bör dock i dessa fall finnas möjlighet för åklagare vid förundersökning, chefen för den brottsbekämpande myndigheten i underrättelseverksamhet eller 
 – i särskilt brådskande fall – polisman att vid fara i dröjsmål fatta interimistiskt beslut om åtgärden. Ett sådant interimistiskt beslut ska sedan skyndsamt prövas av domstolen respektive Nämnden. 
  
 11.3 
  
 Vissa gemensamma bestämmelser 
  
 Förslag:  
 Ett beslut om tillstånd till identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation ska inte få bestämmas till längre tid än nödvändigt. Tiden ska inte få överstiga tre månader från dagen för beslutet. 
 Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet om denna omedelbart hävas. 
 309 
  
 Identifiering och störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
  
 SOU 2010:103 
  
 På motsvarande sätt som gäller beslut om tillstånd till ljudupp- tagning av samtal m.m. enligt avsnitt 10.9 bör inte ett beslut om tillstånd till identifiering av mobilelektronisk kommunikationsutrust- ning eller annan utrustning för radiokommunikation få bestämmas till längre tid än nödvändigt. Detsamma bör även gälla för störning av sådan utrustning. 
 När det gäller sådan identifiering som används i samband spaning kan det på samma sätt som när det gäller ljudupptagning av samtal m.m. inte krävas att det alltid ska anges exakt när åtgärderna ska vidtas. Istället bör det då vara tillräckligt att tillståndet begränsas till att gälla en viss tidsperiod som också för identifierings- och störningsåtgärder bör kunna bestämmas till som längst tre mån- ader. Det finns inget som hindrar att tiden för tillståndet sätts till en kortare tid än tre månader. 
 Många gånger torde dock tillståndsbesluten, särskilt när det gäller störning, kunna begränsas till en avsevärt kortare tidsperiod och snarare avse timmar än månader. 
 Den tidsmässiga begränsningen av tillståndets längd hindrar dock inte att tillstånd ges på nytt för en ny tidsperiod. Detta skulle t.ex. kunna komma i fråga i de fall besluten avser identifiering av mobil- telefoner i samband med en hemlig teleavlyssning som pågår. 
 En prövning ska alltid göras av i vilken utsträckning ett tillstånd ska förenas med sådana villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Vilka villkor det kan vara fråga om får avgöras från fall till fall i rätts- tillämpningen. 
 310 
  
 12 
  
 Rättssäkerhetsgarantier och vissa övriga frågor 
  
 12.1 
  
 En ny beslutsinstans för underrättelseverksamhet 
  
 12.1.1 
  
 Behovet av en ny beslutsinstans 
  
 Förslag:  
 Beslut i underrättelseverksamhet om tillstånd till sär- skilt ingripande åtgärder som avser ljud- eller bildupptagning, lokalisering av person, identifiering av mobil elektronisk kommu- nikation m.m. eller störning av sådan kommunikation samt till- stånd till annars brottsliga gärningar eller särskilda provokativa åtgärder ska fattas av ett särskilt beslutsorgan – Nämnden. 
 Nämnden ska arbeta fristående från de brottsbekämpande myndigheterna och utgöra en oberoende beslutsinstans. 
 Utredningen föreslår att beslut om tillstånd till åtgärder enligt den nya lagen om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet i normalfallet ska få fattas inom de brottsbekämpande myndigheterna. När det gäller beslut om åtgär- der som bedöms vara särskilt ingripande föreslår utredningen att det i förundersökning är rätten som ska pröva tillståndsfrågan. När det gäller underrättelseverksamheten finns det inte någon motsva- rande oberoende beslutsinstans. Att låta dessa beslut fattas inom de brottsbekämpande myndigheterna framstår inte som tillräckligt ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Hur beslutsordningen ska utformas i underrättelseverksamheten kräver därför särskilda överväganden. 
 I underrättelseverksamheten är syftet att genom en bred infor- mations- och kunskapsinsamling ge underlag för bearbetning och analys (kartläggning). Utgångspunkten är, ofta utifrån en mer över- gripande ansats, att studera och kartlägga en befarad brottslig verk- 
 311 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 samhet för att förebygga eller förhindra att brottsligheten genom- förs. 
 Mer kvalificerade inhämtningsåtgärder av sådan typ som föreslås i inhämtningslagen utgör många gånger intrång i den enskildes integritet. Å andra sidan medför målsättningen för inhämtning i underrättelseverksamhet, i ljuset av det framåtblickande perspek- tivet, att partsintresset inte framstår som lika framträdande som under en förundersökning. 
 I utredningens delbetänkande behandlas frågan om lämplig be- slutsinstans för beslut i underrättelseverksamhet om att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation (se SOU 2009:1 s. 128 ff.). Utredningen konstaterar där att det finns tungt vägande skäl som talar mot att allmän domstol ges en roll i underrättelseverksam- heten och att dessa skäl gör sig gällande med minst samma styrka vad gäller åklagare. 
 Samma skäl som utredningen anförde i delbetänkandet mot att låta åklagare eller domstol pröva tillståndsfrågor i underrättelse- verksamheten gör sig gällande även när det gäller frågor enligt in- hämtningslagen. Det finns sålunda all anledning att vara tveksam till att ge åklagare en central roll i att pröva olika åtgärder i under- rättelseverksamheten, eftersom det kan ge anledning att ifrågasätta deras ställning och beslut, om det senare blir fråga om en förunder- sökning och åtal där han eller hon eller någon annan åklagare intar partsställning. Det finns på samma sätt skäl att framhålla proble- matiken i att låta domstol generellt rättsligt pröva olika åtgärder som vidtas i underrättelseverksamheten och därmed i många fall ge klartecken till olika operativa spaningsåtgärder. Detta kan leda till att domstolens roll som oberoende prövningsinstans i brottsmåls- förfarandet ifrågasätts, i varje fall när åtgärderna senare leder fram till förundersökning och åtal. Det är inte heller naturligt för allmän domstol att ha en sådan roll i det svenska rättssystemet. 
 Ett annat alternativ skulle kunna vara att låta Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden fatta besluten. Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden är tillsynsmyndighet för bl.a. användningen av hem- liga tvångsmedel och föreslås i avsnitt 12.5 få utökade tillsynsupp- gifter avseende åtgärder enligt inhämtningslagen. Detta skulle kunna vara acceptabelt om besluts- och tillsynsfunktionerna utövas på sådant sätt att det blir fråga om skilda enheter inom myndigheten som självständigt gentemot varandra svarar för funktionerna. Lös- ningen framstår dock inte som helt lyckad ur ett rättsäkerhetsper- spektiv, eftersom det beslutsorgan som ger tillståndet inte bör 
 312 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 kunna sammankopplas med det organ som i efterhand utövar tillsyn över den verksamhet i vilket beslutet har tillämpats. Vid kontakter med Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden har också nämnden ställt sig tveksam till ett sådant förslag. 
 Den lösning som därmed återstår är inrättandet av ett särskilt organ, t.ex. en nämnd, för prövningen. Med ett sådant beslutsorgan skulle besluten kunna fattas helt fristående från både de verkställ- ande brottsbekämpande myndigheterna och tillsynsmyndigheten. En sådan lösning framstår enligt utredningen som principiellt riktig och ändamålsenlig. 
 Nämnden föreslås som framgått av tidigare avsnitt fatta beslut i underrättelseverksamhet avseende särskilt ingripande fall av ljud- eller bildupptagning, lokalisering av person, identifiering av mobil elektronisk kommunikation m.m. eller störning av sådan kommu- nikation samt rörande annars brottsliga gärningar och särskilda provo- kativa åtgärder. 
  
 12.1.2 
  
 Nämndens organisation och arbetsformer 
  
 Förslag:  
 Nämndens ledamöter ska utses av regeringen för en bestämd tid, högst fyra år. Nämndens ordförande och vice ord- förande ska vara eller ha varit ordinarie domare eller ha annan motsvarande juridisk erfarenhet. Det ska också finnas minst två och högst fyra särskilda ledamöter med specialistkompetens. 
 Nämnden ska vara beslutför med ordförande och två särskilda ledamöter. Fler än tre ledamöter ska inte få delta i ett avgörande. 
 Ordföranden ska självständigt få vidta förberedande åtgärder och avskriva mål. Även en tjänsteman med juridisk kompetens som är knuten till Nämnden ska, efter ordförandens förordnande, få vidta förberedande åtgärder. 
 Med hänsyn till bedömningen ovan i avsnitt 12.1.1 bör det fram- hållas att syftet med att inrätta Nämnden är att den ska arbeta fri- stående från de brottsbekämpande myndigheterna och utgöra en oberoende beslutsinstans. 
 Att utredningen i betänkandet genomgående använder beteck- ningen Nämnden innebär inte att myndigheten också bör organi- seras som en nämndmyndighet enligt myndighetsförordningen (2007:515). Att inrätta myndigheten som en nämndmyndighet 
 313 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 skulle visserligen ha den fördelen att Nämndens kansliresurser med stöd av 18 § myndighetsförordningen skulle kunna tillhandahållas av en värdmyndighet. Den värdmyndighet som i så fall främst skulle komma på fråga torde, trots de invändningar som tidigare anförts, vara Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden. Utredningen avstår dock från att föra fram ett särskilt förslag i denna del utan frågan om myndighetens formella styrelseform får i stället avgöras utifrån vad som befinns lämpligast i samband med inrättandet. 
 Det är i dagsläget svårt att göra tillförlitliga prognoser om vilken omfattning Nämndens verksamhet kommer att få, se även avsnitt 14. Det kan dock antas att verksamheten i vart fall inte inledningsvis kommer att få en särskilt stor omfattning. 
 För att i viss mån begränsa tillämpningen av interimistiska be- slut bör det dock ställas vissa krav på att Nämnden sammanträder med viss regelbundenhet. En sammanträdesfrekvens på i alla fall två gånger i månaden kan framstå som rimlig. 
 När det gäller Nämndens sammansättning kan en jämförelse göras med allmän domstols sammansättning vid prövning av en ansökan om användning av hemliga tvångsmedel. Tingsrätten är därvid dom- för med en lagfaren domare enligt huvudregeln i 1 kap. 3 § RB. Vid överklagande av sådant beslut är hovrätten domför med tre lagfarna domare (2 kap. 4 § RB). 
 Vid ställningstagande i frågan om beslutförhet bör beaktas att ärendena vid Nämnden är av sådan karaktär att den information som delges i samband med prövningen måste hållas inom en be- gränsad krets samtidigt som det också krävs att Nämnden tillförs expertkunskaper och att medborgarintresset tillvaratas. Mot den bak- grunden är det lämpligt att Nämnden är domför med en ordförande och två särskilda ledamöter. På motsvarande sätt som när det gäller t.ex. Försvarsunderrättelsedomstolen bör fler än tre ledamöter inte få delta vid avgörandet av ett ärende (se prop. 2008/09:201 s. 72). 
 En naturlig utgångspunkt är att ordföranden liksom vice ordför- anden är lagfarna. Eftersom de också ska kunna leda Nämndens sammanträden bör därutöver ställas krav på att de har tidigare er- farenhet av tjänstgöring som ordinarie domare. 
 De särskilda ledamöterna bör utses på grundval av kriteriet att de ska besitta särskild kunskap om förhållanden av betydelse för Nämndens verksamhet. Bland dessa ledamöter bör finnas såväl er- farenhet och kunskap om underrättelseverksamhet och förutsätt- ningarna för sådan verksamhet som särskild förmåga att belysa inte- gritetsskyddsintresset och tillvarata medborgarnas perspektiv. 
 314 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 Ordföranden bör själv kunna fatta beslut i samband med för- beredande åtgärder och besluta om avskrivning. Efter ordförandens förordnande bör beslut i samband med förberedande åtgärder även kunna fattas av tjänstemän som är knutna till Nämnden, t.ex. en sekreterare med juridisk kompetens. 
  
 12.2 
  
 Överprövning m.m. 
  
 Förslag 
 : Beslut av rätten om åtgärder enligt inhämtningslagen ska kunna överklagas på samma sätt som rättens beslut om åt- gärder enligt  
 25–28 
  kap. RB. Har särskilda inhämtningsåtgärder beslutats av undersökningsledaren eller åklagaren ska den som är föremål för åtgärden kunna begära rättens prövning av beslutet. 
 Beslut av brottsbekämpande myndigheter om särskilda inhämt- ningsåtgärder i underrättelseverksamhet ska kunna bli föremål för prövning i Nämnden, om den som berörts av åtgärden begär det. Nämndens beslut ska inte kunna överklagas. 
 En tingsrätts slutliga beslut får överklagas (49 kap. 3 § RB). Bestäm- melsen i 49 kap. 5 § 6 RB innebär att om en tingsrätt har prövat frågor om åtgärder enligt  
 25–28 
  kap. RB får beslutet överklagas särskilt, dvs. utan samband med överklagande av dom eller slutligt beslut (se även 54 kap. 4 § RB). Enligt den nu föreslagna lagen ska rätten fatta beslut om vissa särskilt ingripande inhämtningsåtgärder. Även om sådana inhämtningsåtgärder inte kan anses utgöra hem- liga tvångsmedel kan de i många fall utgöra påtagliga intrång i den personliga integriteten. Mot denna bakgrund bör det införas en bestämmelse med innebörd att vad som enligt rättegångsbalken gäller för överklagande av domstols beslut om åtgärder enligt 25– 28 kap. RB också ska gälla för domstols beslut om särskilda in- hämtningsåtgärder. 
 När det gäller beslut om särskilda inhämtningsåtgärder inom ramen för en förundersökning och som får fattas inom de brotts- bekämpande myndigheterna blir frågan om det finns tillräckliga skäl att införa en överprövningsmöjlighet även rörande sådana beslut. 
 En polismans beslut om tvångsmedel under en förundersökning kan inte överprövas av domstol. Det innebär att det inte finns någon möjlighet att överklaga en polismans beslut om bl.a. medtagande till förhör, hämtning till förhör, husrannsakan, kroppsvisitation 
 315 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 och kroppsbesiktning. En åklagares beslut om de nämnda tvångs- medlen kan inte heller överklagas och den som drabbas kan inte få rättens prövning av åtgärden (jfr dock beslag, reseförbud och an- mälningsskyldighet). 
 Mot att införa en rätt att överpröva polismans, undersöknings- ledarens och åklagarens beslut om särskilda inhämtningsåtgärder talar att en sådan möjlighet närmast torde bli av teoretiskt intresse med hänsyn till att den som är föremål för åtgärden normalt saknar kännedom om att åtgärden verkställs. Trots det kan det i undan- tagssituationer förekomma att personen blir medveten om detta. Det är därför enligt utredningens mening inte lämpligt att helt frånta en person möjligheterna att få en överprövning av beslutet. Utred- ningen gör bedömningen att en lämplig ordning är att införa ett system motsvarande vad som gäller för beslag, reseförbud och an- mälningsskyldighet. För beslag gäller att den som drabbas av ett beslag som verkställts utan rättens förordnande får, enligt 27 kap. 6 § RB, begära rättens prövning av beslaget. Motsvarande gäller enligt 25 kap. 5 § RB för beslut om reseförbud och anmälningsskyl- dighet. 
 De omständigheter som nu anförts gör sig gällande på mot- svarande sätt när det gäller de särskilda inhämtningsåtgärder som vidtas av de brottsbekämpande myndigheterna inom underrättelse- verksamheten. Det bör därför också tillskapas en möjlighet att be- gära prövning av beslutet hos Nämnden, om den som berörs av beslutet skulle bli medveten om detta och särskilt begär det. Nämndens beslut bör däremot inte kunna överklagas. 
  
 12.3 
  
 Offentliga ombud 
  
 Bedömning:  
 Det bör inte införas ett krav på att offentligt om- bud ska delta vid rättens eller Nämndens prövning av åtgärder enligt inhämtningslagen. 
 När det gäller hemliga tvångsmedel eller liknande hemliga åtgärder får den som utsatts för åtgärden av naturliga skäl normalt inte reda på beslutet i sådan tid att det blir praktiskt möjligt eller menings- fullt att överklaga beslutet. Mot den bakgrunden finns systemet med offentliga ombud som ska bevaka enskildas integritetsintressen i ärenden om hemlig teleavlyssning, hemlig kameraövervakning och 
 316 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 hemlig rumsavlyssning. Bestämmelserna omfattar inte ärenden enligt rättegångsbalken om hemlig teleövervakning. När bestämmelserna om offentliga ombud infördes ansågs behovet av sådana ombud vara mindre vid hemlig teleövervakning än vid hemlig teleavlyss- ning och reglerna kom inte att omfatta sådan övervakning (se prop. 2002/03:74 s. 22 f.). Däremot ska offentliga ombud medverka vid prövningen av om hemlig teleövervakning, liksom övriga tvångs- medel, ska tillåtas enligt 6 § lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. 
 De flesta åtgärder som utredningen föreslår ska regleras i inhämt- ningslagen är sådana som redan nu kan beslutas av de brotts- bekämpande myndigheterna utan någon ordinär tillsyn. De aktuella åtgärderna är dessutom enligt utredningens bedömning inte lika in- gripande eller integritetskränkande som de hemliga tvångsmedlen. Det finns mot denna bakgrund inte skäl att föreslå en utvidgning av tillämpningsområdet för offentliga ombud att närvara vid rättens eller Nämndens prövning av åtgärder enligt den föreslagna lagen. 
  
 12.4 
  
 Underrättelse till enskild 
  
 Förslag 
 : Den som i förundersökning har varit utsatt för en åt- gärd enligt 2 kap. 5 § inhämtningslagen (särskilt ingripande ljud- eller bildupptagning eller lokaliseringsåtgärd) ska i efterhand underrättas om åtgärden. 
 När det gäller sådan underrättelse, tidpunkt för underrättelsen och undantag från underrättelseskyldigheten ska vad som före- skrivs i 27 kap. 31 § andra och tredje styckena, 32 och 33 §§ RB tillämpas. 
  
 Bedömning 
 : Det bör inte införas någon underrättelseskyldighet vid åtgärder enligt inhämtningslagen som vidtas i de brotts- bekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet. Inte heller bör det, avseende åtgärder enligt inhämtningslagen som vidtas i en förundersökning, införas någon underrättelseskyldighet vid särskilda provokativa åtgärder, tillträde till vissa utrymmen i samband med infiltration, identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokom- munikation eller störning av kommunikation med sådan utrust- ning. 
 317 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 12.4.1 
  
 Allmänt om underrättelseskyldighet 
  
 Sedan den 1 januari 2008 gäller en underrättelseskyldighet för de brottsbekämpande myndigheterna i förhållande till enskild som varit utsatt för hemliga tvångsmedel. Underrättelse ska lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen, dock senast en månad efter det att förundersökningen avslutades. Underrättelsen ska innehålla uppgifter om vilket tvångsmedel som har använts och när det har skett. Dessutom ska personen underrättas om vilken brottsmiss- tanke som legat till grund för åtgärden. Alternativt ska det finnas uppgift om att personen inte är eller har varit misstänkt för brott. Om det gäller sekretess för en uppgift i en underrättelse ska den skjutas upp till dess att sekretessen inte längre gör sig gällande. Om sekretess hindrat underrättelse under ett års tid, får underrättelsen underlåtas. Underrättelse behöver inte heller lämnas om förunder- sökningen angår vissa brott inom Säkerhetspolisens ansvarsområde, dvs. allmänfarliga brott, brott mot rikets säkerhet och terrorist- brott (27 kap. 32 och 33 §§ RB). Bestämmelser om underrättelse till enskild finns även i 15 § lagen om hemlig rumsavlyssning och i  
 16–18 
  §§ lagen om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. 
  
 12.4.2 
  
 Underrättelseskyldighet vid förundersökning 
  
 Bör det införas en underrättelseskyldighet vid förundersökning? 
 Syftet med att lämna underrättelse om att hemliga tvångsmedel har använts är att den enskilde ska få möjlighet att bedöma vilket inte- gritetsintrång som åtgärden har inneburit och att reagera mot vad han eller hon kan anse ha varit en rättsstridig åtgärd. 
 I många av de åtgärder som föreslås regleras i den nya lagen är integritetsintrånget inte så stort att det enligt utredningens bedöm- ning motiverar införandet av en underrättelseskyldighet. Men när det gäller sådana åtgärder som bedöms utgöra särskilt ingripande ljud- eller bildupptagningar eller lokalisering av person enligt den föreslagna inhämtningslagen torde integritetsintrånget normalt vara så betydande att det av den anledningen bör införas en under- rättelseskyldighet. 
 318 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 Närmare om underrättelseskyldigheten vid förundersökning 
 Underrättelseskyldighet vid användning av hemliga tvångsmedel gäller endast i förhållande till den som är eller har varit misstänkt för brott eller, i de fall avlyssningen eller övervakningen avsett en teleadress som innehas av någon annan än den misstänkte, även innehavaren (27 kap. 31 § RB). Det är alltså en i förhållande till det totala antalet personer vilkas kommunikation kan komma att bli föremål för åtgärden begränsad krets som kan komma att under- rättas. Den som ringer till en avlyssnad teleadress eller utan att vara innehavare använder en sådan teleadress blir inte underrättad. Med hänsyn till svårigheten att identifiera sådana personer är detta en naturlig avgränsning (se prop. 2006/07:133 s. 37). Regeringen uttalade även att en underrättelseskyldighet beträffande sådana ovidkommande personer skulle skapa betydande praktiska problem och dessutom typiskt sett medföra att integritetskränkningen för den enskilde skulle kunna öka (se prop. 2006/07:133 s. 39 f.). 
 När det gäller underrättelseskyldighet enligt inhämtningslagen anser utredningen inte att det finns anledning att göra någon annan principiell bedömning av underrättelseskyldighetens omfattning än den som gjorts i samband med att underrättelseskyldighet vid användning av hemliga tvångsmedel infördes. På motsvarande sätt som vid sådan underrättelseskyldighet måste en underrättelseskyl- dighet vid åtgärder enligt inhämtningslagen följaktligen begränsas till de personer som varit föremål för något aktivt ställningstagande inom ramen för inhämtningen. En lämplig ordning är därför att den som varit utsatt för en särskilt ingripande ljud- eller bildupptagning eller lokaliseringsåtgärd, ska underrättas om åtgärden. 
 En ljud- eller bildupptagning kan, om den sker på en plats med mycket folk, komma att beröra ett stort antal personer. Integritets- intrånget för dessa måste dock normalt sett bedömas vara så ringa att det inte motiverar någon underrättelse. Beträffande sådana för brottsutredningen ovidkommande personer skulle en underrättelse- skyldighet typiskt sett innebära att integritetsintrånget ökar. Åt- skilliga av dessa kommer inte heller att kunna identifieras, i varje fall inte utan att stora utredningsresurser läggs ned på identi- fieringen. 
 Vid särskilt ingripande ljud- eller bildupptagning bör den som innehar den plats, där åtgärden har genomförts, underrättas om åt- gärden. Om åtgärden har genomförts på en plats till vilken allmän- 
 319 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 heten har tillträde, ska det dock inte behöva lämnas någon under- rättelse till innehavaren av platsen. 
 Undantag från underrättelseskyldigheten 
 En ovillkorlig underrättelseskyldighet skulle innebära en stor risk för att brottsbekämpande verksamhet skadas. Det är därför nöd- vändigt att bestämmelser om underrättelseskyldighet förses med undantag. Undantagen bör utformas på motsvarande sätt som av- seende hemliga tvångsmedel. Det innebär att underrättelse ska kunna skjutas upp på grund av att sekretess gäller för uppgifterna. Det innebär vidare att underrättelse inte heller behöver lämnas om för- undersökningen angår vissa brott inom Säkerhetspolisens ansvars- område, dvs. allmänfarliga brott, brott mot rikets säkerhet och terroristbrott (27 kap. 32 och 33 §§ RB). 
 Med hänsyn till att sekretess kan bestå under lång tid är det rimligt att, liksom är fallet beträffande underrättelseskyldighet av- seende användning av hemliga tvångsmedel, föreskriva en tidsfrist efter vilken underrättelse inte behöver lämnas om sekretessen fort- farande består. Vad gäller tidsfristens längd bör den motsvara vad som gäller för hemliga tvångsmedel, dvs. ett år. Har ingen under- rättelse kunnat lämnas under den tiden ska underrättelse få under- låtas. 
 En underrättelse behöver inte heller lämnas till den som redan enligt 23 kap. 18 § RB eller på annat sätt fått del av eller tillgång till uppgifterna. En underrättelse ska heller inte behöva lämnas, om den med hänsyn till omständigheterna uppenbart är utan betydelse. 
 Vem ska fullgöra underrättelseskyldigheten? 
 Enligt 14 b § förundersökningskungörelsen ska underrättelseskyl- digheten enligt 27 kap. 31 § RB fullgöras av den åklagare som är eller har varit förundersökningsledare. När en underrättelse har under- låtits enligt 27 kap. 33 § andra stycket RB, dvs. när det på grund av sekretess inte har kunnat lämnas någon underrättelse inom ett år från det att förundersökningen avslutades, ska den åklagare som har varit förundersökningsledare underrätta Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden om detta. 
 320 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 Utredningens förslag till inhämtningslag innebär att enskild polis- man, förundersökningsledare vid polisen och tullen, liksom åklagare, i fortsättningen kommer att kunna besluta om vissa åtgärder enligt den föreslagna lagen. I andra fall kommer besluten att fattas av rätten. I de fall underrättelseskyldighet införs är det fråga om be- slut som har fattats av rätten. Det finns därför skäl att ansluta till utformningen av underrätteskyldighet vid användning av hemliga tvångsmedel. 
 Enligt 27 kap. 31 § andra stycket RB ska en underrättelse lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Den bedömningen behöver alltså göras kontinuerligt. Det faller sig naturligt att den åklagare som är eller har varit förundersökningsledare också ska ha ansvaret för att en underrättelse lämnas när förutsättningarna för detta är uppfyllda. En underrättelse ska alltid lämnas senast en månad efter det att förundersökningen avslutades, om inte underrättelsen av sekretesskäl ska skjutas upp eller helt underlåtas. 
  
 12.4.3 
  
 Underrättelseskyldighet i underrättelseverksamhet 
  
 Bör det införas en underrättelseskyldighet i underrättelseverksamheten? 
 När det gäller frågan om det bör införas en underrättelseskyldighet för åtgärder vidtagna i underrättelseverksamheten bör följande be- aktas. 
 Som tidigare framhållits är underrättelseverksamheten inte in- riktad mot en viss person och partsintressena är inte så fram- trädande i ett sådant tidigt utredningsskede. I stället är det först senare när en förundersökning eventuellt har inletts rörande ett konkret brott och där information kan användas mer riktat mot den enskilde som partsintressena blir påtagliga. Utredningen menar att integritetsintrånget inte är av det slaget att det behöver tillska- pas en ordning med underrättelse i efterhand till den enskilde om inhämtning. Mot bakgrund av underrättelseverksamhetens framåt- blickande perspektiv och övergripande natur, där information hämtas in, bearbetas och analyseras för att förhindra och förebygga brottslig verksamhet, är en sådan underrättelseskyldighet också problematisk, eftersom den riskerar att motverka själva huvudsyf- tet med underrättelseverksamheten. Av samma skäl skulle det också vara nödvändigt att omgärda en underrättelseskyldighet med så många 
 321 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 undantag att den närmast skulle framstå som illusorisk (jfr över- vägandena i utredningens delbetänkande SOU 2009:1 s. 150). Någon underrättelseskyldighet bör således inte införas i underrättelseverk- samheten. 
  
 12.5 
  
 Tillsyn 
  
 Förslag 
 : Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska utöva löpande tillsyn över användningen av inhämtningsåtgärder enligt inhämtningslagen, dvs. 
  
 1. 
  
 ljud-, 
  
  bild- eller lokaliseringsåtgärder (2 kap.), 
  
 2. 
  
 identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller störning av kommunikation med sådan utrustning (3 kap.), 
  
 3. 
  
 tillträde till vissa utrymmen (4 kap.), 
  
 4. 
  
 särskilda provokativa åtgärder (5 kap.), 
  
 5. 
  
 annars brottsliga gärningar (6 kap.), 
  
 6. 
  
 biträde av enskilda (7 kap.), samt 
  
 7. 
  
 särskilda åtgärder i Säkerhetspolisens verksamhet (9 kap). 
  
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska även vara skyldig att på begäran av en enskild person kontrollera om han eller hon har utsatts för sådana åtgärder i de brottsbekämpande myndig- heternas verksamhet och om åtgärden och därmed samman- hängande verksamhet har skett i enlighet med lag eller annan författning. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens verksamhet regleras i lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet. Nämnden ska bestå av högst tio ledamöter som utses av regeringen för en tid av högst fyra år. Ordföranden och vice ordföranden ska vara eller ha varit ordinarie domare eller ha annan motsvarande juridisk erfaren- het. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska bl.a. utöva tillsyn över brottsbekämpande myndigheters användning av hemliga tvångs- medel och därmed sammanhängande verksamhet samt Säkerhets- polisens behandling av personuppgifter enligt polisdatalagen (som den 1 mars 2012 ersätts av en ny polisdatalag, se avsnitt 3.1.6). Till- synen ska särskilt syfta till att säkerställa att verksamheten bedrivs i 
 322 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 enlighet med lag eller annan författning. Fr.o.m. den 1 mars 2012 kommer tillsynen även att omfatta polisens behandling av person- uppgifter enligt lagen om polisens allmänna spaningsregister. 
 Tillsynen omfattar således användning av hemliga tvångsmedel, såsom hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning. Att tillsynen även avser med tvångsmedels- användningen sammanhängande verksamhet innebär att både själva avlyssningen eller övervakningen och den vidare hanteringen av upptagningarna, såsom hur överskottsinformation används eller för- störs, liksom fullgörandet av reglerna om underrättelseskyldighet, omfattas av tillsynen. Även den brottsbekämpande verksamhet som föregår och ligger till grund för ansökan om tvångsmedlet omfattas. Tillsynen är avgränsad till brottsbekämpande myndigheters användning av metoderna. Det innebär att domstolarnas handlägg- ning av och beslut i ärenden om tillstånd till användning av hemliga tvångsmedel inte omfattas av nämndens tillsyn. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden utför sin tillsyn genom inspektioner och andra undersökningar. I uppdraget ingår att uttala sig om konstaterade förhållanden och om behovet av förändringar i verksamheten. Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska vidare verka för att brister i lag eller annan författning avhjälps. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden är skyldig att på be- gäran av enskild kontrollera om han eller hon har utsatts för tvångs- medelsanvändning och därmed sammanhängande verksamhet eller har varit föremål för sådan personuppgiftsbehandling som omfattas av nämndens tillsyn. Den enskilde ska underrättas om att kontrollen har utförts. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden har rätt att utan hin- der av gällande sekretess av förvaltningsmyndigheter som omfattas av tillsynen få de uppgifter och det biträde som nämnden begär. Även domstolar samt de förvaltningsmyndigheter som inte om- fattas av tillsynen är skyldiga att lämna de uppgifter som Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden begär. 
 Av 20 § förordningen (2007:1141) med instruktion för Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden följer att nämnden, om den uppmärk- sammar förhållanden som kan utgöra brott, ska anmäla det till Åklagarmyndigheten eller annan behörig myndighet. Om Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden uppmärksammar felaktigheter som kan medföra skadeståndsansvar för staten ska nämnden anmäla det till Justitiekanslern. Det finns även en anmälningsskyldighet till Datainspektionen. 
 323 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens tillsyn fyller en viktig funktion för att upprätthålla en hög rättssäkerhet kring bl.a. använd- ningen av hemliga tvångsmedel. Även om de åtgärder som utred- ningen förslår ska regleras i inhämtningslagen inte kan anses lika ingripande som hemliga tvångsmedel står det klart att en effektiv tillsyn över användningen av inhämtningsåtgärderna är viktig. 
 Det framstår enligt utredningens bedömning som angeläget att tillsynen över de brottsbekämpande myndigheternas inhämtnings- åtgärder enligt lagen blir effektiv och oberoende. 
 Det kan visserligen diskuteras om behovet av tillsyn är lika stort i förundersökningssituationer som i underrättelseverksamheten, med tanke på den rättsliga kontroll som ligger i en öppen rättegång med partsinsyn m.m. Många av de åtgärder som regleras i inhämt- ningslagen är dock snarare spaningsåtgärder än bevisinhämtnings- åtgärder. Det innebär också att det kan antas att de inte på samma sätt som hemliga tvångsmedel kommer att redovisas i förundersök- ningsprotokoll eller komma under rättens prövning. Det finns där- för skäl att låta Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden utöva tillsyn över de brottsbekämpande myndigheternas användning av åtgärder enligt inhämtningslagen både i underrättelseverksamhet och i förundersökning. Tillsynen ska dock inte avse beslut att lägga ned eller inte inleda förundersökning enligt lagens 8 kap. 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska även vara skyldig att på begäran av enskild kontrollera om han eller hon har utsatts för sådana åtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas under- rättelseverksamhet och om åtgärden och därmed sammanhängande verksamhet har skett i enlighet med lag eller annan författning. 
  
 12.6 
  
 Regeringens redovisning till riksdagen 
  
 Bedömning:  
 Det bör inte införas någon skyldighet att till riks- dagen redovisa användningen av särskilda inhämtningsåtgärder motsvarande vad som gäller för användningen av hemliga tvångs- medel. 
 När det gäller frågan om någon av de särskilda inhämtningsåtgärder som utredningen föreslår ska omfattas av lagregleringen, bör ingå i regeringens redovisning till riksdagen av hemliga tvångsmedel gör utredningen bedömningen att det inte föreligger lika starka skäl för 
 324 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 en sådan redovisning som det gör för de hemliga tvångsmedlen. Detta beror på att det huvudsakligen handlar om åtgärder som redan nu används av de brottsbekämpande myndigheterna och som får anses utgöra mindre ingrepp i den enskildes integritet än hemliga tvångsmedel. Det beror också på att det avseende flera av åt- gärderna handlar mer om spaningsåtgärder än åtgärder för att säkra bevisning för en kommande rättegång. Till detta kommer den kraftiga utvidgning av Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens tillsyn som föreslås i avsnitt 12.5 Utredningen finner därför inte att nyttan av att redovisa användningen av särskilda inhämtningsåtgärder till riksdagen i en årlig skrivelse är så stor att en sådan ordning bör införas. I sammanhanget bör dock framhållas att den tillsyn över åtgärder enligt inhämtningslagen som Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden ska bedriva bör redovisas på motsvarande sätt som nämndens övriga tillsynsåtgärder. 
  
 12.7 
  
 Frågor om sekretess och tystnadsplikt 
  
 12.7.1 
  
 Sekretess 
  
 Bedömning:  
 De nuvarande sekretessreglerna till skydd för såväl intresset av att förebygga eller beivra brott som enskildas personliga och ekonomiska förhållanden ger ett tillräckligt och adekvat skydd för sådana inhämtningsåtgärder enligt den före- slagna lagen som kan behöva hemlighållas, och någon ändring behöver således inte göras. 
 I offentlighets- och sekretesslagen finns bestämmelser som syftar till att begränsa spridningen av information som innehas av de brotts- bekämpande myndigheterna. Hos myndigheterna gäller sekretess bl.a. med hänsyn till intresset av att förebygga eller beivra brott och till skydd för enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. 
 Enligt 18 kap. 1 § första stycket OSL gäller sekretess för bl.a. uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål eller ange- lägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott. Sekretessen gäller om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder mot- verkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Bestämmelsen gäller uppgifter som hänför sig till viss verksamhet. 
 325 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 Det innebär att sekretessen för uppgifterna upprätthålls oavsett hos vilken myndighet de finns. 
 Av 18 kap. 2 § första stycket OSL framgår att sekretess även gäller för uppgift som hänför sig till sådan underrättelseverksamhet som avses i 3 § polisdatalagen, dvs. polisverksamhet som består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. RB. Av bestämmelsen framgår vidare att sekretess gäller för uppgift som i annat fall hän- för sig till Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terrorism. Sekre- tess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas. Sekretess gäller under samma förut- sättningar uppgift som hänför sig till sådan underrättelseverksamhet som avses i 2 § lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid Skatteverkets medverkan i brottsutredningar samt sådan verk- samhet som avses i 7 § 1 lagen om behandling av uppgifter i Tull- verkets brottsbekämpande verksamhet. 
 Enligt 35 kap. 1 § första stycket OSL gäller som huvudregel sekretess för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska för- hållanden bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersök- ning i brottmål, i angelägenhet som avser användning av tvångs- medel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott samt i bl.a. åklagares, polisens och Tullverkets verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretessen gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den en- skilde eller någon honom närstående lider skada eller men. 
 Sekretessen enligt 35 kap. 1 § OSL hindrar inte att uppgifter lämnas till enskild i vissa särskilt angivna fall, t.ex. enligt vad som föreskrivs i säkerhetsskyddslagen, lagen (1998:621) om misstanke- register och polisdatalagen. I 35 kap. 6 och 7 §§ OSL finns bestäm- melser om att sekretessen enligt 35 kap. 1 § första stycket den lagen i vissa fall inte gäller. Så är fallet för flertalet uppgifter som lämnas till domstol med anledning av åtal. 
 Uppgifter som hänför sig till förundersökning och underrättelse- verksamhet respektive enskilds personliga och ekonomiska förhåll- anden är föremål för sekretess genom ovan nämnda bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen. Sekretesskyddet enligt dessa be- stämmelser ger enligt utredningen ett tillräckligt och adekvat skydd för de uppgifter som kan behöva hemlighållas och det behövs där- 
 326 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 för inte några kompletterande sekretessbestämmelser för de särskilda inhämtningsåtgärder som får vidtas enligt den av utredningen före- slagna regleringen. 
  
 12.7.2 
  
 Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter 
  
 Förslag 
 : För uppgifter som rör särskilda inhämtningsåtgärder ska – i likhet med vad som gäller för uppgifter från hemliga tvångsmedel – tystnadsplikten ha företräde framför meddelar- friheten. 
 En annan fråga som måste övervägas är om tystnadsplikten bör ha företräde framför meddelarfriheten för uppgifter som hänför sig till användning av särskilda inhämtningsåtgärder. 
 Det råder meddelarfrihet för de allra flesta uppgifter som om- fattas av sekretess till skydd för den brottsbekämpande verksam- heten, även uppgifter om användning av tvångsmedel. Ett undantag från meddelarfriheten rör användningen av hemliga tvångsmedel. Enligt 18 kap. 19 § OSL gäller att uppgifter som omfattas av sekre- tess enligt 18 kap.  
 1–3 
  §§ OSL och som avser användning av bl.a. hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraöver- vakning och hemlig rumsavlyssning är undantagna från meddelar- friheten. 
 Inhämtningsåtgärder enligt den föreslagna regleringen kan i vissa avseenden jämställas med användningen av hemliga tvångsmedel. Ett sådant är den skada som ett utnyttjande av meddelarfriheten skulle innebära för utredningen eller undersökningen. Liksom när det gäller de hemliga tvångsmedlen skulle syftet med inhämtnings- åtgärderna kunna omintetgöras om uppgifterna kommer ut. Det finns således ett påtagligt brottsbekämpningsintresse av att upp- gifterna skyddas. I vissa fall skulle det kunna innebära fara för liv och hälsa om uppgifter om t.ex. särskilda provokativa åtgärder eller tillträde till vissa utrymmen i samband med infiltration avslöjades. Mot detta skyddsintresse står den tungt vägande meddelarfriheten. Det kan visserligen argumenteras för att åtgärderna borde differen- tieras så att endast de allvarligaste åtgärderna undantogs rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. Vid den avvägning som bör göras menar utredningen dock att brottsbekämpningens intresse av att skydda metoderna i sig, de som arbetar med metoderna och de 
 327 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 SOU 2010:103 
  
 som utsätts för metoderna klart väger över. Det bör därför införas ett generellt undantag från rätten att meddela och offentliggöra upp- gifter för åtgärder enligt inhämtningslagen. 
  
 12.8 
  
 Bestämmelsernas tillämplighet för de brottsbekämpande myndigheterna 
  
 Förslag:  
 Befogenheter enligt den föreslagna inhämtningslagen ska tillkomma Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna, Eko- brottsmyndigheten och Åklagarmyndigheten i dessa myndig- heters brottsbekämpande verksamhet. 
 Tullverket ska ha befogenhet att, i myndighetens brottsbekäm- pande verksamhet, utföra ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av person, identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m., installation av lokaliseringsutrustning, särskilda provoka- tiva åtgärder samt ta biträde av enskilda. 
 Kustbevakningen ska ha befogenhet att, i myndighetens brotts- bekämpande verksamhet, utföra bildupptagning av hem eller kor- respondens, lokalisering av person, installation av lokaliserings- utrustning samt ta biträde av enskilda. 
 Skatteverket ska ha befogenhet att, i myndighetens brotts- bekämpande verksamhet, utföra bildupptagning av hem eller korrespondens. 
 Vid tillämpning av inhämtningslagen ska, vid utövande av respektive myndighets befogenheter enligt ovan, vad som är föreskrivet om polismyndighet gälla även för den myndigheten. Vidare ska på motsvarande sätt vad som är föreskrivet om polis- man även gälla tjänsteman vid Tullverket, Kustbevakningen respek- tive Skatteverket. 
 Åtgärder som avses i inhämtningslagen bör enligt utredningens be- dömning generellt kunna vidtas av polisen och Åklagarmyndigheten i respektive myndighets brottsbekämpande verksamhet. Polisen be- driver brottsbekämpande verksamhet vid Rikspolisstyrelsen (inklu- sive Säkerhetspolisen) och polismyndigheterna samt vid Ekobrotts- myndigheten. Det föreligger dock behov av att kunna vidta vissa av 
 328 
  
 SOU 2010:103 
  
 Rättssäkerhetsgarantier 
  
 åtgärderna även vid andra myndigheter med brottsbekämpande verksamhet. 
 Utredningen gör bedömningen att Tullverket med hänsyn till den allvarliga och ofta organiserade brottslighet som verkets uppdrag omfattar bör kunna utföra ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av person, identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m., in- stallation av lokaliseringsutrustning, särskilda provokativa åtgärder samt ta biträde av enskilda. Åtgärderna bör enbart få vidtas i Tull- verkets brottsbekämpande verksamhet. 
 På motsvarande sätt bör, enligt utredningens bedömning, Griffin bevakningen med hänsyn till den brottslighet som myndigheten har uppdrag att utreda och beivra ges befogenhet att, i myndighetens brottsbekämpande verksamhet, utföra bildupptagning av hem eller korrespondens, varvid det bör noteras att fartyg kan i vissa fall be- dömas som hem samt lokalisering av person, installation av lokali- seringsutrustning och få möjlighet att ta biträde av enskilda. 
 Slutligen bör Skatteverket ges befogenhet att, i myndighetens brottsbekämpande verksamhet, utföra bildupptagning av hem eller korrespondens. 
 Vid tillämpning av inhämtningslagen ska, vid utövande av respek- tive myndighets befogenheter enligt ovan, vad som är föreskrivet om polismyndighet gälla även för den myndigheten. Vidare ska på motsvarande sätt vad som är föreskrivet om polisman även gälla tjänsteman vid Tullverket, Kustbevakningen respektive Skatteverket. 
 329 
  
 13 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 Förslag:  
 Den nya regleringen ska träda i kraft den 1 juli 2012. För åtgärder enligt inhämtningslagen som har beslutats innan 
 lagen träder i kraft och där verkställighet av åtgärden har på- börjats före ikraftträdandet, ska verkställighet av åtgärden få fort- gå utan tillämpning av den lagen, dock längst till och med den 30 september 2012 (tre månader). 
  
 Bedömning:  
 Övriga förslag behöver inga särskilda övergångs- bestämmelser. 
 Utredningens förslag till inhämtningslag innebär en lagreglering av ett antal åtgärder som de brottsbekämpande myndigheterna sedan lång tid vidtar med stöd av allmänna lagregler eller principer. Den föreslagna lagen innebär att förutsättningarna för att använda meto- derna klargörs och därmed uppnås en ökad tydlighet och förutse- barhet. Det finns enligt utredningen övertygande skäl som talar för att en tydlig och mer förutsebar reglering av befintliga inhämtnings- metoder i sig innebär en effektivare användning av metoderna, efter- som många oklarheter som tidigare funnits undanröjs. Den föreslagna lagen innehåller också betydande förbättringar av rättssäkerheten kring användandet av åtgärderna. 
 Det är mot denna bakgrund värdefullt att se till att inhämtnings- lagen träder i kraft så snart som möjligt. 
 Det bör särskilt framhållas att de metoder som redan nu används av de brottsbekämpande myndigheterna med stöd av allmänna lag- regler eller principer och som föreslås omfattas av den nya lagen kommer att kunna användas enligt vad som gällt tidigare i avvaktan på att den nya lagen ska träda i kraft. 
 331 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 SOU 2010:103 
  
 För sådana åtgärder, dvs. inhämtningsåtgärder som beslutats och påbörjats före lagens ikraftträdande och fortfarande pågår när regle- ringen träder i kraft, behövs enligt utredningen en övergångsregle- ring för att inte riskera effektivitetsförluster i den brottsbekämpande verksamheten. 
 Åtgärder som beslutats och påbörjats före ikraftträdandet bör därför få fortsätta att verkställas utan tillstånd enligt den nya lagen. Sådan verkställighet bör dock längst få ske under en tid om tre måna- der. Den tiden överensstämmer med den maximala tillståndsläng- den för flertalet åtgärder enligt den nya lagen. 
 När det gäller övriga förslag bedömer utredningen att det inte finns skäl för några särskilda övergångsbestämmelser. 
 332 
 14 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 14.1 
  
 Inledning 
  
 Kommittéer och särskilda utredare ska enligt kommittéförordning- en (1998:1474) göra en konsekvensanalys i där angivna hänseenden beträffande de förslag som lämnas. I det följande redovisas därför konsekvenserna av utredningens förslag. 
  
 14.2 
  
 Ekonomiska konsekvenser för staten 
  
 Bedömning:  
 Förslagen innebär kostnader för inrättande av Nämnden, ökade kostnader för Säkerhets- och integritetsskydds- nämnden samt i begränsad utsträckning ökade kostnader även för Åklagarmyndigheten och Sveriges Domstolar. Kostnadsökning- arna bör finansieras inom de befintliga ramarna för rättsväsendet. 
 Med den nuvarande användningen av metoderna som utgångspunkt, har den öppna polisen bedömt att utredningens förslag till regle- ring av tekniska spaningsmetoder (ljud, bild och lokalisering) kan röra sig om uppskattningsvis 900 ärenden per år, varav merparten av ärendena torde avse lokalisering av person. Av dessa ärenden kom- mer en klart övervägande del att utföras inom ramen för förunder- sökningar och endast en mindre andel inom underrättelseverksamhet. När det gäller sådana åtgärder som bedöms vara särskilt ingripande och därför kräver prövning av rätten eller Nämnden kan dessa, när det gäller tekniska spaningsmetoder, uppskattas till  
 15–20 
  ärenden per år, varav omkring 5 ärenden i underrättelseverksamheten. 
 När det gäller övriga tekniska spaningsmetoder, som använd- ning av  
 IMSI-catcher 
  och störsändare, är antalet ärenden svårt att uppskatta. Likaså är det svårt att uppskatta hur många särskilda pro- vokativa åtgärder som kan komma att genomföras. 
 333 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2010:103 
  
 När det slutligen gäller tillträde till vissa utrymmen i samband med infiltrationsoperationer kan antalet vid en grov uppskattning uppgå till 30, varav 10 i underrättelseverksamhet. Lika många ären- den bedöms det kunna bli fråga om när det gäller annars brottsliga gärningar. 
  
 För  
 Rikspolisstyrelsen 
 ,  
 polismyndigheterna  
 och  
 Säkerhetspolisen  
 innebär utredningens förslag i stor utsträckning en reglering av åt- gärder som redan nu kan vidtas av dessa myndigheter. Ny är dock möjligheten att använda störsändare. Även om utredningens förslag i den delen för med sig ökade kostnader i form av utgifter för anskaff- ning av teknisk utrustning för störning får kostnaderna antas vara förhållandevis blygsamma. Regleringen av särskilda provokativa åtgär- der och vissa frågor som berör infiltrationsoperationer bedöms inte medföra några ökade kostnader för polisen. Sammantaget innebär detta att eventuella kostnadsökningar för polisen inte kan förväntas bli så stora att de kräver några resurstillskott. 
  
 För  
 Åklagarmyndigheten  
 innebär förslagen dels att åklagare kopplas in och fattar fler beslut än vad som nu gäller, dels att åklagare i vissa ärenden ska begära tillstånd till åtgärden vid domstol. Till detta kom- mer att åklagaren kommer att ansvara för den förslagna underrät- telseskyldigheten när det gäller särskilt ingripande ljud- och bild- upptagning samt lokalisering av person i förundersökning. Dessa åtgärder kommer dock inte att bli särskilt många och innebär inte något påtagligt merarbete. 
 Utgångspunkt för de ekonomiska konsekvenserna är den om- fattning av åtgärder som beskrivits ovan, samt uppgifter från Åkla- garmyndigheten om vissa handläggningskostnader. Utredningen bedömer att åklagare på grund av de nya bestämmelserna i inhämt- ningslagen kan förväntas fatta ungefär 1 000 beslut per år. En rimlig utgångspunkt kan vara att varje beslut innebär en timmes arbete. Till en timkostnad av 650 kr per timme skulle den sammanlagda kost- naden uppgå till 650 000 kr. Till detta bör läggas kostnaden för de ärenden där åklagaren för talan i domstol. Vid en skälighetsuppskatt- ning kan det röra sig om fem timmar per ärende i 50 ärenden per år och därmed en kostnad om cirka 160 000 kr. Sammantaget skulle de ökade kostnaderna för Åklagarmyndigheten uppgå till ca 810 000 kr. Denna kostnad bedöms rymmas inom Åklagarmyndighetens befint- liga anslag. 
 För  
 Sveriges Domstolars  
 del kan det handla om uppskattningsvis omkring 100 nya tillståndsärenden varje år. Med en uppskattad snitt- kostnad om 1 000 kr per ärende handlar det om en kostnadsökning 
 334 
  
 SOU 2010:103 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 på omkring 100 000 kr. Denna kostnad bör rymmas inom Sveriges Domstolars befintliga anslag. 
  
 Den förstärkning av  
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens  
 till- syn som utredningen föreslår kan enligt utredningens bedömning innebära ett behov av en förstärkning med två kvalificerade hand- läggare. Med beaktande av lönekostnader, kostnader för lokaler, resor m.m. skulle förslagen innebära en årlig kostnadsökning om 3 000 000 kr. Kostnaden ryms inte inom nämndens nuvarande an- slag, utan nämndens anslag måste höjas. Ramhöjningen bör dock kunna finansieras genom omfördelningar inom rättsväsendets anslag. 
  
 När det gäller  
 Nämnden  
 är kostnaden svårbedömd, eftersom den blir beroende av faktorer som vilken styrelseform som väljs, om Nämnden ska ha ett eget kansli eller om den kan inordnas under en värdmyndighet samt i vilken omfattning ordföranden och vice ord- föranden förväntas tjänstgöra. Det står dock klart att inrättandet av Nämnden kommer att innebära vissa ökade kostnader jämfört med dagsläget. Med hänsyn till den förväntade mängden ärenden bedöms emellertid dessa kostnader inte bli högre än att de kan finansieras genom omfördelningar inom rättsväsendets anslag. 
  
 Även när det gäller  
 Ekobrottsmyndigheten 
 ,  
 Kustbevakningen 
 ,  
 Tull- verket  
 och  
 Skatteverket  
 avser lagregleringen främst sådana åtgärder som myndigheterna redan nu får vidta. Eventuella tillkommande kost- nader för dessa myndigheter bedöms vara så låga att de ryms inom ramen för respektive myndighets befintliga anslag. 
  
 14.3 
  
 Konsekvenser för brottsligheten 
  
 Bedömning:  
 Utredningens förslag kan förväntas innebära ökad effektivitet i de brottsutredande myndigheternas verksamhet. Genom förslagen kommer det att finnas bättre förutsättningar att effektivt utreda grov brottslighet. Därigenom kan polis och åkla- gare förväntas beivra fler brott, vilket kan förväntas leda till en på sikt minskad brottslighet. 
 Även om flertalet åtgärder som omfattas av inhämtningslagen är så- dana som redan i dag används av de brottsbekämpande myndighe- terna, finns det enligt utredningen övertygande skäl som talar för att en tydlig och mer förutsebar reglering av befintliga inhämtnings- 
 335 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys 
  
 SOU 2010:103 
  
 metoder i sig innebär en effektivare användning av metoderna, efter- som många oklarheter som tidigare funnits undanröjs. 
 Ett effektivare brottsbekämpande arbete innebär bättre förutsätt- ningar att effektivt utreda grov organiserad brottslighet. Effektivare brottsutredningar bör leda till ett ökat antal dömda personer samt som en konsekvens därav även, på sikt, minskad brottslighet. 
  
 14.4 
  
 Övriga konsekvenser 
  
 Bedömning 
 : Utredningens förslag förväntas inte i övrigt få några konsekvenser av det slag som anges i kommittéförordningen. 
 Det finns inte någon anledning att anta att utredningens förslag kommer att påverka kostnaderna eller intäkterna för kommuner, företag eller enskilda. 
 Förslagen kan inte heller förväntas få direkt betydelse för jäm- ställdheten mellan kvinnor och män, barn, det kommunala självsty- ret, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. 
 336 
 15 Författningskommentar 
  
 15.1 
  
 Förslaget till lag (0000:00) om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet 
  
 1 kap. Lagens tillämpningsområde och syfte 
 1 § 
 Denna lag innehåller bestämmelser om befogenhet att i brottsbekämp- ande verksamhet hos Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna, Ekobrotts- myndigheten och Åklagarmyndigheten använda vissa särskilda åtgärder i syfte att hämta in information för att 
  
 1. 
  
 förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet (under- rättelseverksamhet), eller 
  
 2. 
  
 utreda eller beivra brott (förundersökning). 
  
 I lagen finns även bestämmelser om befogenheternas tillämplighet för Tullverket, Kustbevakningen och Skatteverket i dessa myndigheters brottsbekämpande verksamhet. 
 Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Lagen ger de brotts- bekämpande myndigheterna befogenheter att använda vissa särskilda åtgärder för inhämtning av information. Åtgärderna det rör sig om är 
  
 - 
  
 ljudupptagning av samtal (2 kap. 2 §), 
  
 - 
  
 bildupptagning av hem eller korrespondens (2 kap. 3 §), 
  
 - 
  
 lokalisering av person (2 kap. 4 §), 
  
 - 
  
 identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikations- utrustning m.m. (3 kap. 2 och 3 §§), 
  
 - 
  
 tillträde till vissa utrymmen i infiltrationsverksamhet (4 kap. 1 §), och vid installation av lokaliseringsutrustning (4 kap. 7 §), 
  
 - 
  
 särskilda provokativa åtgärder (5 kap. 1 §), 
  
 - 
  
 annars brottsliga gärningar (6 kap. 1 §), 
  
 337 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Åtgärderna är inte hemliga tvångsmedel utan befogenheter att an- vända vissa särskilda åtgärder, jfr kommentaren till 3 § nedan. 
 Lagen utesluter inte att andra åtgärder i den brottsbekämpande verksamheten fortfarande kan användas med stöd av annan lag, t.ex. polislagen. Den föreslagna lagen påverkar med andra ord inte tillåtlig- heten av andra åtgärder än de som uttryckligen regleras. 
 I bestämmelsen anges att syftena med att genomföra åtgärderna ska vara att hämta in information för att antingen förebygga, för- hindra eller upptäcka brottslig verksamhet (punkten 1), eller utreda eller beivra brott (punkten 2). Det som åsyftas i punkten 1 är det som vanligtvis kallas underrättelseverksamhet, dvs. arbete med in- samling, bearbetning och analys av information i ett skede när det ännu inte finns konkreta misstankar om att ett visst brott har be- gåtts (se närmare avsnitt 4.2.2). Med uttrycket att utreda eller beivra brott i punkten 2 avses förundersökning eller annan utredning en- ligt bestämmelserna i 23 kap. RB. I senare paragrafer används be- greppen underrättelseverksamhet respektive förundersökning för dessa båda verksamheter. I annan lagstiftning kan de begreppen ha annan innebörd. 
 2 § 
 Syftet med denna lag är att reglera vissa särskilda åtgärder som kan ut- göra ingrepp i grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regerings- formen eller Europeiska konventionen den 4 november 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 
 I paragrafen anges det övergripande syftet med lagen. Det är att säkerställa skyddet för den enskildes integritet genom att reglera vissa åtgärder i den brottsbekämpande verksamheten som kan ut- göra ingrepp i grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. RF eller enligt Europakonventionen. Det är framför allt fråga om dels skyddet för den kroppsliga och personliga integriteten enligt 2 kap. 6 § RF, dels rätten till en rättvis rättegång och skyddet för privat- och familjeliv enligt artiklarna 6 och 8 i Europakonventionen. 
 338 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 3 § 
 Denna lag innehåller bestämmelser om 
  
 1. 
  
 ljud- eller bildupptagning samt lokalisering av person (2 kap.) 
  
 2. 
  
 identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikations- utrustning m.m. (3 kap.) 
  
 3. 
  
 tillträde till vissa utrymmen (4 kap.) 
  
 4. 
  
 särskilda provokativa åtgärder (5 kap.) 
  
 5. 
  
 annars brottsliga gärningar (6 kap.) 
  
 6. 
  
 biträde av enskilda (7 kap.) 
  
 7. 
  
 nedläggning av förundersökning (8 kap.) 
  
 Lagen innehåller även vissa särskilda bestämmelser för Säkerhets- polisen (9 kap.). 
 Denna lag omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hemliga tvångsmedel. 
 I paragrafens första stycke finns en förteckning som anger vad lagens kapitel innehåller. 
 Av andra stycket framgår att det i lagens 9 kap. finns vissa sär- skilda bestämmelser för Säkerhetspolisen. 
 Av tredje stycket följer att lagen inte ger stöd för åtgärder som enligt annan lag utgör hemliga tvångsmedel. Med hemliga tvångs- medel avses postkontroll, hemlig teleavlyssning, hemlig teleöver- vakning och hemlig kameraövervakning samt hemlig rumsavlyss- ning. Är omständigheterna vid t.ex. en ljudupptagning sådana som beskrivs i 1 § lagen om hemlig rumsavlyssning, ska bestämmelserna i den lagen tillämpas. På samma sätt gäller att om en bildupptagning genomförs på sätt som anges i rättegångsbalkens bestämmelser om hemlig kameraövervakning (27 kap. 20 a §) ska de bestämmelserna tillämpas. 
 4 § 
 Tillstånd till åtgärder enligt denna lag får meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som åtgärden avser eller för något annat motstående intresse. 
 I paragrafen finns proportionalitetsprincipen uttryckt (se även t.ex. 8 § polislagen). Principen brukar i korthet beskrivas på det sättet att en åtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet ska stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med den. Principen måste beaktas vid prövningen av om åtgärden ska tillåtas. Den får också betydelse för hur lång tillståndstiden ska vara och vilka vill- 
 339 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 kor tillståndet eventuellt ska förenas med. Principen måste också beaktas under hela verkställighetsförfarandet och ska alltså, även sedan tillstånd har meddelats, beaktas självmant av den brotts- bekämpande myndigheten. Det skulle kunna inträffa situationer när integritetsintrånget under verkställigheten blir så stort att åtgärden inte längre kan anses tillåten. 
 När det gäller särskilda provokativa åtgärder innebär de begräns- ningar som följer av proportionalitetsprincipen att det i regel inte är möjligt att fatta beslut om provokativa åtgärder som riskerar att leda till skada på människors liv eller hälsa, eller annars innebär oåter- kallelig skada på enskild egendom. 
 2 kap. Ljud- eller bildupptagning samt lokalisering av person 
 Vad befogenheten avser 
 1 § 
 I den utsträckning som följer av  
 2–5 
  §§ får teknisk utrustning användas för att ta upp ljud eller bild eller bestämma lokalisering av person. 
 Paragrafen innehåller en allmän bestämmelse om de befogenheter som ges till de brottsbekämpande myndigheterna i det nu aktuella kapitlet. Befogenheterna avser att i vissa fall med teknisk utrust- ning få ta upp ljud (2 §) eller bild (3 §) eller bestämma lokalisering (4 §) samt särskilt ingripande  
 ljud-, 
  bild- eller lokaliseringsåtgärder (5 §). I bestämmelsen används det teknikneutrala begreppet teknisk utrustning. 
 Ljudupptagning av samtal 
 2 § 
 Med ljudupptagning av samtal avses i denna lag användande av tekniskt hjälpmedel för upptagning av ljud, dolt eller genom vilseledande, för att ta upp 
  
 1. 
  
 samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller 
  
 2. 
  
 sådant som avhandlas vid sammanträde eller sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde, om företrädare för myndigheten själv del- tar i sammanträdet eller sammankomsten. 
  
 340 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Bestämmelsen definierar vad som i denna lag avses med ljudupp- tagning av samtal, dvs. att dolt eller genom vilseledande ta upp vissa samtal eller sådant som avhandlas vid vissa sammanträden och sammankomster med hjälp av tekniskt hjälpmedel. Bestämmelsen omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hemliga tvångs- medel (se 1 kap. 3 §). Som angetts i kommentaren till 1 kap. 3 § om lagens tillämpningsområde så innebär det att om åtgärden i sig utgör hemlig teleavlyssning enligt 27 kap. RB eller hemlig rums- avlyssning enligt lagen om hemlig rumsavlyssning blir den nu aktu- Smith lagen inte tillämplig. 
 Syftet med de befogenheter som lagen innehåller framgår av 1 kap. 1 §. Det är att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet, eller att utreda eller beivra brott. Det innebär att om ljudet tas upp enbart i annat syfte, t.ex. för polismannens skydd och säker- het, kommer en sådan upptagning även fortsättningsvis att kunna ske med stöd av polislagen. Det sistnämnda kan vara fallet när polismannen exempelvis vill skydda sig mot falska påståenden vid senare tillfälle om vad som sagts vid ett möte med en informatör eller när polismannen använder en kroppsmikrofon som en säker- hetsåtgärd vid ett tillslag. 
 Upptagningen ska ske med hjälp av tekniskt hjälpmedel för åter- givning av ljud. Med det uttrycket avses alla slag av fungerande av- lyssnings- och inspelningsapparater. Lagrummet blir därmed inte tillämpligt när någon lyssnar med blotta örat, med ett dricksglas mot en vägg eller liknande. 
 Att ljudet ska tas upp genom det tekniska hjälpmedlet innebär inte att det behöver vara fråga om inspelning av ljud på medium. Även avlyssning som sker utan sådan inspelning faller under bestäm- melsen, om ljudet förmedlas via det tekniska hjälpmedlet. Det tek- niska hjälpmedlet behöver inte bäras av någon enskild, alltså vara av typen kroppsmikrofon, utan kan även vara placerat på annat sätt, t.ex. dolt i en möbel. Det avgörande är att en företrädare för myn- digheten deltar i samtalet eller närvarar vid sammanträdet eller sam- mankomsten. I annat fall måste förutsättningarna för hemlig rums- avlyssning vara uppfyllda. 
 Upptagningen av ljud ska ske dolt eller genom vilseledande. Att åtgärden sker dolt innebär att minst en person som deltar i samtalet eller vid sammanträdet eller sammankomsten är ovetande om att upptagning av ljud sker. Dock måste bestämmelserna om ljudupp- tagning ändå följas, om upptagningen är avslöjad så att den person som skulle vara ovetande om den faktiskt vet om upptagningen 
 341 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 men agerar som om han vore ovetande. Med begreppet vilseledande avses att ljudupptagningen sker öppet för de inblandade medan det brottsbekämpande syftet med åtgärden är dolt. Det sistnämnda kan exempelvis förekomma när en polisman som infiltratör öppet spelar in ljud vid ett möte men de personer som deltar tror att det sker i ett annat syfte än det brottsbekämpande. 
 I punkterna 1 och 2 preciseras vilka typer av ljud som paragrafen omfattar. Det rör sig om samtal där företrädare för myndigheten själv deltar, eller sådant som avhandlas vid ett sammanträde eller en sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde, om någon före- trädare för myndigheten själv deltar i sammanträdet eller samman- komsten. Paragrafen omfattar det talade ordet och kan exempelvis avse ljud som förmedlas via en telefon, t.ex. en konferenstelefon vid ett möte. Ljud som åstadkoms i enrum faller utanför regleringen och kan därför åtkommas endast genom hemlig rumsavlyssning. Detsamma gäller som framgått när ingen företrädare för myndig- heten deltar i samtalet, sammanträdet eller sammankomsten. 
 Den person som dolt eller genom vilseledande får samtalet upp- taget behöver inte vara misstänkt för brott. Vid prövningen av om åtgärden ska tillåtas måste alltid proportionalitetsprincipen beaktas (se 1 kap. 4 §) och dessutom ska villkor för verkställigheten ges, om det bedöms behövas (se 2 kap. 12 §). 
 Bestämmelsen innehåller ingen begränsning i lokalt hänseende. Det har därför ingen betydelse i sig var samtalet, sammanträdet eller sammankomsten äger rum. Platsen kan vara en bostad eller ett annat skyddat utrymme som kontor, fabriker och andra arbets- platser, men också platser som gator, torg, butiker, restauranger, bilar och bussar. 
 Punkten 1 avser samtal där företrädare för myndigheten själv deltar. Under begreppet företrädare för myndigheten faller polis- män och andra tjänstemän vid myndigheten. Bestämmelsen är även tillämplig när polisen vid genomförande av en åtgärd tar biträde av en enskild med stöd av 7 kap. Mot bakgrund av att privatpersoner har rätt att utan rättsligt stöd utföra egna ljudupptagningar av samtal kommer det att finnas ett behov av att skilja mellan situa- tioner där den enskilde biträder polisen med stöd av regleringen i denna lag och situationer där denne själv vidtar åtgärden på egen hand. Avgörande för den bedömningen blir om upptagningen – mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet – kan anses ske i polisens eller den enskildes intresse, se även kommentaren till 7 kap. 1 §. Enbart det förhållandet att polisen tillhandahåller tek- 
 342 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 nisk utrustning för en ljudupptagning som genomförs av t.ex. en informatör eller en målsägande innebär dock inte att regleringen blir tillämplig. Ofta torde därför en ljudupptagning som genomförs av en målsägande, i en utpressningssituation eller vid en grov kvinno- fridskränkning, inte falla in under bestämmelserna, oavsett om de tekniska hjälpmedlen har tillhandahållits av polisen eller inte. 
 Enligt punkten 2 kan ljudupptagningen avse sådant som avhandlas vid ett sammanträde eller en sammankomst vartill allmänheten inte har tillträde. Det är därmed fråga om enskild sammankomst (jfr 2 kap. 1 § ordningslagen [1993:1617]) som är tillgänglig endast för en på ett eller annat sätt bestämd eller sluten krets av personer. Företrädaren för myndigheten ska vara en del av den krets av per- soner som har förtroende att närvara vid sammanträdet eller samman- komsten och ta del av vad som förekommer men behöver inte själv delta i något samtal där. 
 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.5. 
 Bildupptagning av hem eller korrespondens 
 3 § 
 Med bildupptagning av hem eller korrespondens avses i denna lag an- vändande av teknisk utrustning för upptagning av bild, dolt eller genom vilseledande, för att ta upp 
  
 1. 
  
 bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för all- mänheten, 
  
 2. 
  
 sådan bild som avses i 1 genom särskilt inriktad bildupptagning som sker från annan plats, eller 
  
 3. 
  
 bild av korrespondens genom särskilt inriktad bildupptagning. 
  
 Bestämmelsen definierar befogenheten att dolt eller genom vilse- ledande ta upp vissa bilder med hjälp av teknisk utrustning. Be- stämmelsen omfattar inte åtgärder som enligt annan lag utgör hem- liga tvångsmedel (se 1 kap. 3 §). Det innebär att om åtgärden i sig skulle utgöra hemlig kameraövervakning enligt 27 kap. 20 a § RB, dvs. den genomförs i hemlighet med fjärrstyrda  
 TV-kameror, 
  andra  
 optisk-elektroniska 
  instrument eller därmed jämförbara utrustningar för optisk personövervakning i förundersökning, blir den nu aktu- Smith lagen inte tillämplig. Den tekniska utrustningen som avses i lagen får med andra ord inte vara sådana fjärrstyrda utrustningar som används vid hemlig kameraövervakning. I stället ska det vara fråga 
 343 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 om annan, s.k. handhållen, utrustning. Med det avses inte att ut- rustningen hela tiden behöver hållas i handen vid upptagningen. Däremot behöver personen som genomför upptagningen finnas i närheten. Gränsdragningen mellan sådan utrustning och utrustning som avses i 27 kap. 20 a § RB får lösas i rättstillämpningen. 
 Bestämmelsen omfattar såväl en videofilmning som upptagning av enstaka stillbild. 
 Syftet med de befogenheter som ges i denna lag framgår av 1 kap. 1 §. Det är att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verk- samhet, eller utreda eller beivra brott. Det innebär att om bilden tas upp enbart i annat syfte, t.ex. för polismannens skydd och säkerhet under ett tillslag, kommer en sådan upptagning även fortsättnings- vis att kunna ske med stöd av polislagen. 
 Med uttrycket teknisk utrustning för upptagning av bild avses sådan utrustning som spelar in eller på annat sätt bevarar den upp- tagna bilden. Således omfattas inte olika slag av kikare som enbart används för att förstärka det mänskliga sinnet. Inte heller omfattas den situationen att en kamera enbart används som kikare utan att bilder tas upp. 
 Liksom vad som gäller för ljudupptagningar enligt 2 § tillkommer befogenhet att ta upp bilder enligt 3 § de brottsbekämpande myn- digheterna. Under begreppet företrädare för myndigheten faller polismän och andra tjänstemän vid myndigheten. Bestämmelsen är även tillämplig när polisen vid genomförande av en åtgärd tar bi- träde av en enskild med stöd av 7 kap. Mot bakgrund av att privat- personer har rätt att utan rättsligt stöd göra egna bildupptagningar kommer det att finnas ett behov av att skilja mellan situationer där den enskilde biträder polisen med stöd av regleringen i denna lag och situationer där denne själv vidtar åtgärden på egen hand. Av- görande för den bedömningen blir om upptagningen kan anses ske i polisens eller den enskildes intresse, se även kommentaren till 2 § och 7 kap. 1 §. Enbart det förhållandet att polisen tillhandahåller en kamera för en bildupptagning som genomförs av t.ex. en informatör eller en målsägande innebär inte att regleringen blir tillämplig. En bedömning måste alltid göras mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet där den huvudsakliga frågan blir att bedöma på vems initiativ som åtgärden vidtas. 
 Upptagningen av bild ska ske dolt eller genom vilseledande. En helt öppen bildupptagning av företrädare för myndigheten regleras således inte. Att åtgärden sker dolt innebär att upptagningen genomförs utan att den som blir föremål för den, dvs. någon som 
 344 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 bilden avser att avbilda eller som på någon grund har rådighet över det utrymme eller ställe som avbildas, är medveten om åtgärden. Dock måste bestämmelserna om bildupptagning ändå följas, om upptagningen är avslöjad så att den person som skulle vara ovetande om den faktiskt vet om upptagningen men agerar som om han vore ovetande. Bildupptagning som sker dolt men inom ramen för ett annat tvångsmedel, t.ex. bildupptagning under verkställandet av en husrannsakan som sker utan att den enskilde som blir utsatt för åt- gärden vet om den, faller inte under denna lag. 
 Med begreppet vilseledande avses att bildupptagningen sker öppet för de inblandade medan det brottsbekämpande syftet med åtgärden är dolt. Det sistnämnda kan exempelvis förekomma när en infiltratör öppet fotograferar vid ett möte men de personer som deltar tror att det sker i ett annat syfte än det brottsbekämpande. 
 I punkterna  
 1–3 
  preciseras vilka bilder som paragrafen omfattar. Det rör bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten och sådan bild tagen från annan plats, om det sker genom särskilt inriktad bildupptagning. Det rör också bild av korre- spondens genom särskilt inriktad bildupptagning. Annan bildupp- tagning, som inte är särskilt reglerad i annan lagstiftning, som lagen om allmän kameraövervakning, får för polisens del genomföras med stöd av polislagen. 
 Punkten 1 avser bild i bostad, annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten. Upptagningen av bild sker i de fallen inne i det skyddade utrymmet och avser något som finns därinne. Den situationen att bilden tas upp inifrån utrymmet men är särskilt inriktad mot något som finns utanför faller därmed utanför tillämp- ningsområdet (se dock kommentaren till punkten 2 nedan). 
 Punkten 1 omfattar bl.a. bostad. Med bostad avses inte enbart permanentbostad utan även tillfällig bostad under den tid den faktiskt används som bostad, t.ex. fritidshus, hotellrum, hytt på båt, tält, husvagn, husbil eller sovdelen i en lastbilshytt. 
 Vid sidan om bostad omfattar punkten 1 annat hus eller rum som inte är tillgängligt för allmänheten. Med det avses t.ex. uthus, ekonomibyggnader, fritidsbostad (under den tid den inte används som bostad), kontorslokaler, skolor, butiker, trappuppgångar, restau- ranger, teatrar och biografer. Kravet enligt bestämmelsen är att ut- rymmet inte ska vara tillgängligt för allmänheten. En restaurang eller en teater kan under viss tid vara tillgänglig för allmänheten men under annan tid vara stängd för allmänheten. Det har därmed be- tydelse för tillämpningen av paragrafen när bildupptagningen sker i 
 345 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 sådana lokaler. I lokalen kan det dessutom finnas utrymmen med olika karaktär i det avseendet, t.ex. matsalsdelen på en restaurang i förhållande till restaurangköket. En bil hör normalt inte till de platser som omfattas av regleringen. Bestämmelsen omfattar inte heller gårdsplaner och trädgårdar kring bostadshus. 
 Punkten 2 avser bild enligt punkten 1 där bildupptagningen inte sker inne i sådant utrymme utan i stället från annan plats. Bildupp- tagningen ska dock vara särskilt inriktad. Innebörden av det är att avsikten med bildupptagningen ska vara att avbilda något inne i ut- rymmet, t.ex. en upptagning som sker genom att polisen befinner sig ute på en allmän väg och tar fotografi i avsikt att avbilda något innanför ett fönster i en bostad. En bildupptagning som enbart avser att avbilda en fasad på ett hyreshus i stadsmiljö faller därmed inte under bestämmelsens tillämpningsområde. 
 Enligt punkten 3 omfattas särskilt inriktad bildupptagning av korrespondens av paragrafen. Med korrespondens avses postför- sändelser men även exempelvis telefax och elektronisk post. Bestäm- melsen blir tillämplig om upptagningen sker före respektive efter befordran, t.ex. ett foto taget av en bildskärm där ett  
 e-postmed- 
  delande visas som ska befordras eller har befordrats eller av ett brev som någon håller på att skriva eller som har förmedlats med posten. Bildupptagningen ska vara särskilt inriktad, dvs. bildupptagningen ska ske i avsikt att avbilda korrespondensen. 
 Frågorna behandlas i avsnitt 10.6. 
 Lokalisering av person 
 4 § 
 Med lokalisering av person avses i denna lag användande av teknisk ut- rustning som placeras på eller i föremål för att bestämma var en person befinner sig. 
 Bestämmelsen definierar befogenheten att bestämma var en person befinner sig genom att använda teknisk utrustning som placeras på eller i föremål. Personen behöver inte vara identifierad för att åtgärden ska få genomföras. Personen kan också vara helt okänd, eftersom det många gånger inte är möjligt för polisen att ha samtidig visuell spaning mot det föremål som bär den tekniska utrustningen och där- med är det heller inte möjligt att veta vem som faktiskt t.ex. be- finner sig i bilen. 
 346 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Den person som ska lokaliseras genom åtgärden behöver inte vara misstänkt för brott. Vid prövningen av om åtgärden ska tillåtas måste dock alltid proportionalitetsprincipen beaktas (se 1 kap. 4 §) och dessutom ska villkor för verkställigheten ges, om det anses be- hövas (se 2 kap. 12 §). 
 Syftet med åtgärden ska vara att bestämma var en person be- finner sig, dvs. det är fråga om lokalisering av personen. Är syftet i stället att bestämma ett föremåls lokalisering t.ex. narkotika eller vapen i en container eller lastbil, utan att den som för fartyget eller kör lastbilen i och för sig är av intresse i sammanhanget, sker åt- gärden med stöd av enbart polislagen. 
 I 4 kap. 7 § finns bestämmelser om rätt för polisen att i samband med att den tekniska utrustningen ska installeras, underhållas eller avlägsnas bereda sig tillgång till annars skyddade utrymmen. 
 Frågorna behandlas i avsnitt 10.7. 
 Särskilt ingripande åtgärder 
 5 § 
 Om åtgärd som avses i  
 2–4 
  §§ kan antas bli av särskilt ingripande slag ska frågan om tillstånd till åtgärden prövas i den ordning som före- skrivs i 8 § respektive 11 §. Vid lokalisering av person gäller detsamma om den tekniska utrustningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig. 
 Enligt bestämmelsen ska en åtgärd som kan antas bli av särskilt in- gripande slag beslutas i särskild ordning. Vid bedömningen av om en åtgärd är av särskilt ingripande slag måste samtliga omstän- digheter kring åtgärden beaktas, bl.a. vilken åtgärd det är fråga om, åtgärdens tidsmässiga utsträckning, åtgärdens intensitet samt om åtgärden rör en plats eller person som från någon synpunkt kan betraktas som särskilt skyddsvärd i ett integritetsperspektiv. Intensiv övervakning som pågår under längre tid bör sålunda ofta vara att anses som en åtgärd av särskilt ingripande slag. Om övervakningen är mindre intensiv, t.ex. om det är fråga om lokaliseringsutrustning som placeras i en bil, bör emellertid övervakningen kunna pågå under relativt lång tid utan att den nödvändigtvis blir att se som en åtgärd av särskilt ingripande slag. En omständighet som normalt talar för att en åtgärd är av sådant slag är att den avser de personkategorier som omfattas av 36 kap. 5 §  
 andra–sjätte 
  styckena RB, t.ex. advo- 
 347 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 kater, läkare, präster och journalister. Ytterligare situationer som bör omfattas av bestämmelsen är sådana som avser bild- eller ljud- upptagning av intima eller annars känsliga situationer. Vidare kan det vara att bedöma som särskilt ingripande om flera åtgärder kombineras så att integritetsintrånget sammantaget får anses stort. Vid bedömningen kan det förhållandet att lokalisering av person med hjälp av utrustning som sätts på den person som ska lokali- seras alltid ska anses vara särskilt ingripande, användas som en form av måttstock eller jämförelsestandard avseende gränsen för när en åtgärd bör bedömas som särskilt ingripande. 
 Enligt andra meningen ska åtgärden att lokalisera en person alltid anses vara särskilt ingripande när den tekniska utrustningen placeras på eller i föremål som personen kan antas bära på sig eller ha med sig. Det motsvarar sådana föremål som typiskt sett omfattas av en undersökning enligt bestämmelserna om kroppsvisitation enligt 28 kap. 11 § RB, exempelvis kläder, väskor, kassar, paket och barn- vagnar. Däremot omfattas inte fordon som bilar och motorcyklar och inte heller båtar. 
 Förundersökning 
 6 § 
 I förundersökning får åtgärd enligt  
 2–5 
  §§ vidtas om åtgärden kan an- tas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att åtgärder enligt detta kapitel ska kunna komma i fråga i en förundersökning. 
 Enligt bestämmelsen ska åtgärden kunna antas vara av särskild betydelse för utredningen. Det innebär en begränsning så till vida att det inte kan vara fråga om en alltför vid bedömning av värdet av omständigheterna för att driva förundersökningen framåt. Bedöm- ningen av omständigheternas värde får inte bygga på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omstän- digheter. 
 Av bestämmelsen framgår att åtgärden får användas vid utred- ning av brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. Därmed kommer åtgärderna att kunna genomföras vid sådana brott som är häktningsgrundande enligt 24 kap. 1 § första stycket RB och som därmed skulle kunna leda till ett frihetsberövande. 
 348 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.5.2, 10.6.2 och 10.7.2. 
 7 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt  
 2–4 
  §§ av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Av paragrafens första mening följer att det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar i fråga om sådana åtgärder enligt 2 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 5 §. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). 
 I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får be- sluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda ut- trycket har samma innebörd som i rättegångsbalkens bestämmelser om förvar, beslag och husrannsakan (26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § och 28 kap. 5 §). Beslut av undersökningsledare ska inte hinna avvaktas utan risk för att syftet med åtgärden blir förfelat. Det kan också uttryckas så att ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat om undersökningsledarens tillstånd skulle avvaktas. Så kan exempelvis vara fallet när polisens spanare iakttar hur någon går in i ett hus och omedelbart behöver dokumentera något för utredningen intressant genom att fotografera in genom fönstret. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. 
 8 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvaktas, av polisman Har åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verk- ställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden ska den upp- 
 häva beslutet. 
 349 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Av paragrafens första stycke framgår att det är rätten som beslutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 5 § och att det sker på ansökan av åklagaren. 
 I andra stycket ges åklagaren respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det dom- stolsbeslut som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat. Så kan exempelvis vara fallet i brådskande lägen där en målsägande blir utsatt för ut- pressning eller om de brottsbekämpande myndigheterna får känne- dom om ett nära förestående möte som är av intresse att doku- mentera. Polisman får ge ett sådant tillstånd om åklagarens beslut inte kan avvaktas. Det kan t.ex. bli aktuellt om polismannen vid ett ingripande hör att hot uttalas mellan personer och vill dokumentera detta med ljudupptagningsfunktionen i en mobiltelefon. 
 I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om åklagaren eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos rätten. Med genast av- ses som utgångspunkt att ett beslut respektive en anmälan ska göras i ett sammanhang. Har polisman fattat beslutet, ska det så fort som möjligt rapporteras till åklagaren, som därefter genast ska göra an- mälan. I anmälan ska åklagaren ange skälen för åtgärden. Rätten ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Det kan ske utan att rätten håller ett sammanträde. Till skillnad från vad som gäller för frågor om häktning ska rätten pröva anmälan även om åtgärden har upp- hört, t.ex. på grund av att den till fullo har verkställts. 
 Om rätten finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva åklagarens tillstånd. Skulle rätten upphäva tillståndet för att det inte finns skäl för åtgärden inträder inte något automatiskt förbud att använda informationen som har inhämtats, även om det torde kunna förväntas att informationen av närmast etiska skäl i normalfallet inte längre kommer att användas efter ett avslagsbeslut. Frågan om i vilken utsträckning sådan information ändå kan an- vändas av de brottsbekämpande myndigheterna får i stället ses mot bakgrund av principen om fri bevisprövning. Några regler som för- bjuder användningen av bevis som tillkommit på ett sätt som inte står i överensstämmelse med lagstiftningen finns inte (se t.ex. NJA 1986 s. 489 och 2007 s. 1037), även om det enligt Europakonven- tionen finns ett visst begränsat utrymme att avvisa olagligt åtkommen bevisning som medför att rätten till en rättvis rättegång skulle ha gått förlorad. En annan sak är att bevisning som tillkommit genom 
 350 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 användning av olagliga eller uppenbart otillbörliga metoder på grund av omständigheterna under vilka bevisen införskaffades kan ha ett lågt eller inget bevisvärde eller utgöra grund för strafflindring (se NJA 2007 s. 1037). Från detta får skiljas frågan om polis eller åklagare som vid anskaffandet av bevis bryter mot reglerna i rätte- gångsbalken eller annan lagstiftning kan bli föremål för disciplinära eller straffrättsliga åtgärder. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. 
 Underrättelseverksamhet 
 9 § 
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fäng- else i ett år eller däröver, får åtgärd enligt  
 2–5 
  §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. 
 Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att åtgärder enligt detta kapitel ska kunna komma i fråga i underrättelseverk- samhet. 
 Åtgärderna får enligt bestämmelsen ske i en undersökning i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Begreppet undersökning innefattar olika former av ärenden i under- rättelseverksamheten. Det kan vara fråga om en särskild undersök- ning i kriminalunderrättelseverksamhet. En sådan innebär, enligt 3 § polisdatalagen, insamling, bearbetning och analys av uppgifter i syfte att ge underlag för beslut om förundersökning eller om sär- skilda åtgärder för att förebygga, förhindra eller upptäcka brott. Även andra termer används av myndigheterna för att beskriva att det ska vara fråga om någon form av avgränsat ärende som uppgift- erna hämtas in i. Exempel på begrepp är underrättelseprojekt och aktionsgruppsinsats. 
 Förutsättningen för att en åtgärd ska kunna komma i fråga är att det finns särskild anledning att anta att uppgifterna kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka viss brottslig verksamhet. Att det ska finnas särskild anledning att anta att uppgifterna på det sättet kan vara till nytta i undersökningen markerar att det inte kan vara fråga om en alltför vid bedömning av värdet av uppgifterna för undersökningen. Bedömningar av uppgifternas värde får inte bygga 
 351 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 på spekulationer eller allmänna antaganden utan måste grundas på faktiska omständigheter. På grundval av faktiska omständigheter ska bedömningen som görs av uppgifternas värde i undersökningen mynna ut i att de kan bidra till att förebygga, förhindra eller upp- täcka viss brottslig verksamhet. Med begreppet kan bidra avses att uttrycka att uppgifterna på något sätt ska kunna antas bli av värde i undersökningen och föra denna framåt. 
 Genom rekvisitet brottslig verksamhet framgår att det i under- rättelseverksamhet inte krävs misstanke om ett specifikt brott. Där- emot måste den befarade brottsliga verksamheten innefatta brott för vilket är föreskrivet fängelse i ett år eller däröver. Därmed mot- svarar kravet på brottslighetens svårhetsgrad i underrättelseverk- samhet vad som gäller under förundersökning (se 2 kap. 6 §). 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.2, 10.6.2 och 10.7.2. 
  
 10 
  
 § 
  
 I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2– 4 §§ av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Enligt paragrafen är det i underrättelseverksamhet chefen för polis- myndigheten som beslutar om sådana åtgärder enligt 2 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 5 §. Beslutanderätten ligger därmed för Rikspolisstyrelsens del på rikspolischefen och för de lokala polis- myndigheterna på länspolismästarna. Med myndighetschef avses även säkerhetspolischefen. För tullens del ligger beslutanderätten på gene- raltulldirektören (jfr lagens tillämplighet för Tullverket i 13 kap. 1 §). 
 Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. I paragrafen anges inte vem som kan komma i fråga eller några kvalifikations- krav rörande den person som blir aktuell för att erhålla en sådan delegation. Det ska dock inte vara fråga om personer som deltar i den underrättelseverksamhet där åtgärden ska genomföras. I stället är det fråga om personer på chefsnivå, t.ex. myndighetschefens ställföreträdare, rikskriminalchefen, biträdande rikskriminalchefen, biträdande säkerhetspolischefen, biträdande länspolismästare, läns- kriminalchefer, chefer för operativ verksamhet och chefer för under- rättelseverksamhet. 
 Ekobrottsmyndigheten är en åklagarmyndighet. I Ekobrotts- myndighetens underrättelseverksamhet blir det rikspolischefen som 
 352 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 fattar beslut med möjlighet att delegera beslutanderätten till den som leder polisverksamheten vid Ekobrottsmyndigheten. 
 I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda uttrycket har samma innebörd som i rättegångsbalkens bestämmelser om för- var, beslag och husrannsakan (jfr 26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § och 28 kap. 5 §). Beslut av chefen för polismyndigheten ska inte hinna avvaktas utan risk för att syftet med åtgärden blir förfelat. Det kan också uttryckas så att ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat om chefens tillstånd skulle avvaktas, jfr författningskommentaren till 7 §. 
 Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. 
 11 § 
 I verksamhet enligt 9 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 5 § av Nämnden. 
 Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får dele- gera beslutanderätten. Om inte heller myndighetschefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polisman. 
 Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interimistiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åt- gärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åt- gärden till fullo har verkställts. Finner Nämnden att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. 
 Av paragrafens första stycke framgår att det i underrättelseverk- samhet är Nämnden som beslutar i fråga om sådana särskilt ingrip- ande åtgärder som avses i 5 § och att det sker på ansökan av polis- myndigheten. 
 I andra stycket ges chefen för polismyndigheten respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det beslut av Nämnden som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat. Även den interimistiska beslutanderätten kan delegeras. Detta kan göras till samma krets av personer som kan motta delegerad beslutande- rätt enligt 10 §. 
 353 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 I andra styckets sista mening ges polisman en rätt att fatta interimistiskt beslut om inte heller beslut av chefen för polismyn- digheten, eller den till vilken den interimistiska beslutanderätten delegerats, kan inväntas. Det får förutsättas att denna möjlighet kommer att användas sparsamt. Det bör endast i undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut enligt andra styckets första mening. 
 I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om chefen för polis- myndigheten eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos Nämnden. Med genast avses som utgångspunkt att ett beslut res- pektive en anmälan ska göras i ett sammanhang. Har polisman fattat beslutet, ska det så fort som möjligt rapporteras till sin förman. Till skillnad från vad som gäller enligt andra stycket är chefen för polis- myndighet inte utpekad i tredje stycket. Anmälningsrätten får där- med delegeras också till andra än personer på chefsnivå (jfr 6 och 6 a §§ polisförordningen [1998:1558]). I anmälan ska anges skälen för åtgärden. Nämnden ska skyndsamt ta upp ärendet till prövning. Det kan ske utan att Nämnden håller ett sammanträde. 
 Om Nämnden finner att det inte finns skäl för åtgärden, ska den upphäva det interimistiska tillståndet. Skulle Nämnden upphäva till- ståndet för att det inte finns skäl för åtgärden inträder, i likhet med vad som enligt 8 § gäller i en förundersökningssituation, inte något automatiskt förbud att använda informationen som har inhämtats (se närmare kommentaren till 8 § ovan). 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.5.3, 10.6.3 och 10.7.3. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 12 
  
 § 
  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Av paragrafen framgår att tillstånd till åtgärder enligt detta kapitel, såväl i förundersökning som i underrättelseverksamhet, inte får be- stämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga tre månader från dagen för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan till- ståndstiden förlängas vid en ny prövning. 
 354 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Tillståndets omfattning kan vara begränsat till ett visst tillfälle men behöver inte vara det. Tillstånd kan i stället ges generellt t.ex. för viss ljudupptagning, bildupptagning eller lokalisering. Ett till- stånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose in- tresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis gå ut på att minska risken för att samtal med personer som är ovidkommande för utredningen tas upp eller att sådana personer tas upp på bild. Det kan röra begräns- ningar av på vilka platser eller vid vilka tidpunkter ljud- eller bild- upptagning får ske. Det kan också vara fråga villkor som avser privilegierad eller annars känslig information. Exempelvis kan be- gränsningar ske vad gäller vissa platser, motsvarande vad som gäller vid hemlig rumsavlyssning enligt 4 § lagen om hemlig rumsavlyss- ning för t.ex. medieredaktioner, advokatkontor, läkarmottagningar och platser för bikt och själavård. De begränsande villkoren kan också avse samtal där någon som yttrar sig, på grund av bestämmelserna i 36 kap. 5 § RB  
 andra–sjätte 
  styckena RB, inte skulle kunna höras som vittne om det som sagts eller på annat sätt framkommit, t.ex. advokater, läkare, präster och journalister. När det gäller lokali- sering av person kan villkoren exempelvis gå ut på att minska risken för att personer som är ovidkommande för utredningen lokaliseras. Begränsningarna kan avse vilka föremål som den tekniska utrust- ningen får placeras på eller i, på vilka platser lokalisering får ske och under vilka tider åtgärden får genomföras. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.9. 
  
 13 
  
 § 
  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedelbart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattas av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. 
 Om det under den tid som tillståndet gäller kommer fram att de lagliga förutsättningarna för tillståndet har fallit bort, ska, enligt bestämmelsen, beslutet omedelbart hävas. I förundersökning kan det exempelvis vara fallet när det upptäcks att brottsligheten inte är så allvarlig att den kan motivera ett beslut om ljudupptagning. I underrättelseverksamhet kan det ha kommit fram uppgifter om att den brottsliga verksamhet som avsågs förhindras har genomförts. Finns det i sistnämnda fall fortfarande skäl för att genomföra ljud- upptagning, får beslut om det fattas enligt de bestämmelser som 
 355 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 gäller för förundersökning. Det får dock anses vara det normala att åtgärder som har beslutats i underrättelseverksamhet fortgår till dess beslut har hunnit inhämtats i förundersökning. 
 Det följer av allmänna principer att verkställigheten ska avbrytas redan före det att beslutet formellt hävs, om det kan konstateras att ett hävande kan bli aktuellt. 
 Skulle åklagaren enligt bestämmelsen ha hävt rättens beslut, bör åklagaren underrätta domstolen om det. På motsvarande sätt bör polismyndigheten underrätta Nämnden. 
 Frågan har behandlats i avsnitt 10.9. 
 3 kap. Identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrustning m.m. 
 Vad befogenheten avser 
 1 § 
 I den utsträckning som följer av  
 2–4 
  §§ får tekniska hjälpmedel an- vändas för att identifiera mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller för att störa kom- munikation med sådan utrustning. 
 Bestämmelsen behandlar för det första användandet av tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor för att identifiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. Med nuvarande tekniska standarder är det användningen av en s.k.  
 IMSI-catcher 
  som åsyftas. 
 En  
 IMSI-catcher 
  är ett tekniskt hjälpmedel som närmast kan betraktas som en portabel basstation för mobiltelefoni. IMSI- catchern ger uppgift om IMSI- och  
 IMEI-nummer 
  tillhörande de mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som finns i när- heten av den. Mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som avses är huvudsakligen mobiltelefoner och datormodem som använder sig av mobiltelenätet för kommunikation. Den tekniska utvecklingen gör att det inte är otänkbar att det i en framtid kan omfatta även andra former av kommunikationsverktyg som fungerar på motsvarande sätt. 
 Ett  
 IMSI-nummer 
  (International Mobile Subscriber Identity) är kopplat till abonnentens telefonnummer medan  
 IMEI-numret 
  
 356 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 (Internationl Mobile Equipment Identity) ger uppgift om identi- teten på kommunikationsutrustningen. 
  
 IMSI-catchern 
  ger information även om andra mobila elektroniska kommunikationsutrustningar som används i närheten. Allt efter omständigheterna kräver då detta att något fler än en enda sök- ning sker i området kring den telefon som ska ringas in. Det sker genom en jämförelse mellan uppgifterna från de olika platserna. Det geografiska området i vilka de korta sökningarna sker (någon enstaka sekund) begränsas genom att utrustningens räckvidd justeras efter förhållandena på platsen. 
 Vidare behandlar bestämmelsen användandet av tekniska hjälp- medel för sändning eller mottagning av radiovågor för att störa mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrust- ning för radiokommunikation. Det som här avses är sådana stör- sändare som anges i 14 § förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation. 
 Identifiering 
 2 § 
 Med identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mottagning av radiovågor för att identifiera vilken mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation som befinner sig inom ett visst geografiskt område. 
 Bestämmelsen definierar vad som i lagen avses med identifiering av mobil elektronisk kommunikation eller annan utrustning för radio- kommunikation. Den tar som framgått i dagsläget främst sikte på användningen av en  
 IMSI-catcher. 
  Typexempel på när en IMSI- catcher används är för att identifiera vilka mobiltelefoner som används av personer som är föremål för hemlig teleavlyssning men försöker undgå avlyssningen genom att skifta mellan ett antal tele- foner och kontantkort. Ett annat exempel på användning av IMSI- catcher är för att lokalisera en viss mobiltelefon och, om personen bär mobiltelefonen med sig, därmed en viss eftersökt person.  
 IMSI-catchern 
  kan även användas för att vid spaningsarbete kon- trollera om en viss mobiltelefon befinner sig på en viss plats. Samt- liga åtgärder sker genom att  
 IMSI-catchern 
  identifierar vilka mobil- 
 357 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 telefoner eller andra mobila kommunikationsutrustningar, t.ex. modem för mobilt bredband, som finns inom ett visst geografiskt område. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.1. 
 Störning 
 3 § 
 Med störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunika- tionsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation avses i denna lag användande av tekniska hjälpmedel för sändning eller mot- tagning av radiovågor för att störa kommunikation med mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radio- kommunikation inom ett visst geografiskt område. 
 Bestämmelsen definierar vad som i lagen avses med störning av kommunikation med mobil elektronisk kommunikation eller annan utrustning för radiokommunikation. En störsändare kan användas som ett verktyg för att hindra kommunikation med mobiltelefoner inom ett begränsat område, t.ex. i samband med gisslansituationer. Störsändare kan också inriktas på andra frekvenser och därmed hindra mottagning av t.ex. radio eller  
 tv-utsändningar. 
  
 Effekten och frekvensen på en störsändare kan justeras för att inte störa ut ett större geografiskt område än nödvändigt och för att slå ut enbart vissa former av kommunikation. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.1. 
 Särskilt ingripande åtgärder 
 4 § 
 Om åtgärd som avses i 2 eller 3 § kan antas bli av särskilt ingripande slag ska åtgärden beslutas i den ordning som föreskrivs i 7 § respektive 10 §. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om att vid de fall en identi- fierings- eller störningsåtgärd är att anse som särskilt ingripande ska en särskild beslutsordning gälla. Hänvisningen till 7 § respek- tive 10 § innebär att det i sådana fall är rätten som prövar frågan i förundersökning och Nämnden i underrättelseverksamhet. 
 358 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Åtgärder som får anses vara av särskilt ingripande slag är identi- fierings- eller störningsåtgärder där integritetsintrånget blir mer på- tagligt. Det kan t.ex. bero på hur lång tid åtgärden är avsedd att användas. Det kan även röra sig om situationer där hög effekt på utrustningen används, vilket får till följd att ett stort antal utrust- ningar för mobil elektronisk kommunikation eller annan radiout- rustning riskerar att påverkas av åtgärden, antingen genom att de identifieras, eller störs ut. 
 En störningsåtgärd får normalt anses betydligt mer ingripande än en identifieringsåtgärd, eftersom den rent faktiskt syftar till att hindra ett större eller mindre antal personer från att kommunicera via en mobiltelefon, en dator eller liknande. En störningsåtgärd som riskerar att drabba fler än ett fåtal personer under mer än en ytterst kort tid är normalt att anse som särskilt ingripande i paragrafens mening. 
 Å andra sidan får alltså identifieringsåtgärder normalt anses som mindre ingripande och bör mer sällan föranleda en tillämpning av paragrafen. Sådana situationer där identifieringsåtgärden ändå kan vara att anse som särskilt ingripande kan vara att en viss person, eller egentligen en viss persons elektroniska kommunikations- utrustningar, regelmässigt kommer att utsättas för identifierings- åtgärder under en längre tid. En jämförelse kan här göras med åtgärder för lokalisering av person. Identifieringsåtgärder skulle också kunna ses som särskilt ingripande om de tog sikte på att identifiera elektronisk kommunikationsutrustning som används av personkate- gorier som omfattas av 36 kap. 5 §  
 andra–sjätte 
  styckena RB, t.ex. advokater, läkare, präster och journalister. Ytterligare identifierings- situationer som kan omfattas av bestämmelsen är sådana som avser identifiering i anslutning till att någon befinner sig i intima eller annars känsliga situationer, jfr kommentaren till 2 kap. 5 §. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. 
 Förundersökning 
 5 § 
 I förundersökning får åtgärd enligt  
 2–4 
  §§ vidtas om åtgärden kan an- tas vara av särskild betydelse för utredning av brott för vilket är före- skrivet fängelse i ett år eller däröver. 
 359 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att identi- fiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrust- ning eller annan radioutrustning ska få ske inom ramen för en för- undersökning. Förutsättningarna överensstämmer med vad som enligt 2 kap. gäller för upptagning av ljud, bild och lokalisering av person. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.2. 
 6 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Av paragrafens första mening följer att det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar i fråga om sådana åtgärder enligt 3 kap. som inte särskilt ingripande enligt 4 §. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). 
 I bestämmelsens andra mening framgår att en polisman får be- sluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda ut- trycket har samma innebörd som i 2 kap. 7 §. Exempel på fara i dröjsmål kan vara om det pågår en beslutad identifieringsåtgärd mot en viss person och det i samband med det uppkommer miss- tankar mot en viss ytterligare person som måste följas upp genom ytterligare omedelbara identifieringsåtgärder. Det kan också föreligga fara i dröjsmål om polisen i nödliknande situationer behöver an- vända störsändare för att t.ex. förhindra samtal och meddelanden från att komma fram till en mobiltelefon med okänt nummer som finns i närheten av en misstänkt fjärrstyrd sprängladdning. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. 
 7 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 4 § av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Kan det befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på rättens beslut, ges av åklagaren, eller, om åklagarens beslut inte kan avvaktas, av polisman. 
 Har åklagaren eller polisman gett ett sådant interimistiskt tillstånd ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till rätten. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Rätten ska skyndsamt pröva 
 360 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verk- ställts. Finner rätten att det inte finns skäl för åtgärden ska den upp- häva beslutet. 
 Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 2 kap. 8 § gäller för särskilt ingripande ljudupptagningar m.m. 
 Av paragrafens första stycke framgår att det är rätten som be- slutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 4 § och att det sker på ansökan av åklagaren. 
 I andra stycket ges åklagaren respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det dom- stolsbeslut som inte kan inväntas. Det kan ges i situationer där ändamålet med åtgärden riskerar att gå förlorat på motsvarande sätt som gäller för ljudupptagningar m.m. enligt 2 kap. 8 §. Rätten för polisman att fatta interimistiskt beslut får förutsättas komma att användas mycket sparsamt. Det bör endast i speciella undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut från åklagaren. 
 I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om åklagaren eller polis- man har fattat ett interimistiskt beslut, ska åklagaren genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos rätten. Bestämmelsen har samma innebörd som i 2 kap. 8 §. 
 I många fall när polis eller åklagare har fattat interimistiskt beslut får det antas att beslutet har hunnit verkställas till fullo innan rättens prövning kan ske. I likhet med vad som gäller enligt 2 kap. 8 § ska dock rätten ändå pröva om åtgärden varit tillåtlig eller inte. Om rätten finner att åtgärden inte varit tillåtlig får dock beslutet, särskilt när det gäller störsändare, inga andra konsekvenser än att det bör följas upp av de brottsbekämpande myndigheterna samt att det kan bli föremål för tillsyn. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. 
 Underrättelseverksamhet 
 8 § 
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fäng- else i ett år eller däröver, får åtgärd enligt  
 2–4 
  §§ vidtas om det finns särskild anledning att anta att åtgärden kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den brottsliga verksamheten. 
 361 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Paragrafen anger de grundläggande förutsättningarna för att identi- fiering eller störning av mobil elektronisk kommunikationsutrust- ning eller annan radioutrustning ska få ske i underrättelseverk- samheten. Förutsättningarna överensstämmer med vad som enligt 2 kap. gäller för upptagning av ljud, bild och lokalisering av person. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.2. 
 9 § 
 I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 2 eller 3 § av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får dele- gera beslutanderätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Enligt paragrafens första mening är det i underrättelseverksamhet chefen för polismyndigheten som beslutar om sådana åtgärder en- ligt 3 kap. som inte är särskilt ingripande enligt 4 §. 
 Myndighetschefen får enligt andra meningen delegera beslutande- rätten på motsvarande sätt som vad som enligt 2 kap. 10 § gäller för t.ex. ljudupptagningar. 
 I paragrafens tredje mening framgår att en polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. Det sistnämnda uttrycket har samma innebörd som i 2 kap. 7 och 10 §§. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. 
 10 § 
 I verksamhet enligt 8 § prövas frågor om tillstånd till åtgärder enligt 4 § av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. 
 Kan det befaras att inhämtande av Nämndens tillstånd till åtgärden skulle medföra sådan fördröjning eller annan olägenhet, som är av väsentlig betydelse för utredningen, får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutanderätten. Om inte heller myndighetschefens beslut kan avvaktas får tillstånd, i avvaktan på Nämndens beslut, ges av polis- man. 
 Har chefen för polismyndigheten eller polisman gett ett interimistiskt tillstånd ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden till Nämnden. I anmälan ska skälen för åtgärden anges. Nämnden ska skyndsamt pröva ärendet. En sådan prövning ska ske även om åtgärden till fullo har verkställts. Finner Nämnden att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. 
 362 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Bestämmelsen motsvarar vad som enligt 2 kap. 11 § gäller för sär- skilt ingripande ljudupptagningar m.m. 
 Av paragrafens första stycke framgår att det är Nämnden som beslutar i fråga om sådana särskilt ingripande åtgärder som avses i 4 § och att det sker på ansökan av polismyndigheten. 
 I andra stycket ges chefen för polismyndigheten respektive – i särskilt brådskande fall – polisman rätt att besluta om interimistiskt tillstånd. Det interimistiska tillståndet får ha samma omfattning som det beslut av Nämnden som inte kan inväntas. Det får ges i situa- tioner där det uppkommit ett behov som inte tidigare har förut- setts och man på goda grunder kan befara att nyttan med åtgärden riskerar att gå förlorad om man inväntar Nämndens prövning. Det är i en sådan situation i första hand chefen för polismyndigheten som får fatta sådana interimistiska beslut. På motsvarande sätt som gäller för ljudupptagningar m.m. enligt 2 kap. 11 § kan den interim- istiska beslutanderätten delegeras. 
 I andra styckets sista mening ges polisman en rätt att fatta interimistiskt beslut om inte heller beslut av chefen för polismyn- digheten, eller den till vilken den interimistiska beslutanderätten delegerats, kan inväntas. Det får förutsättas att denna möjlighet kommer att användas mycket sparsamt. Det bör endast i speciella undantagsfall saknas tid att ens inhämta beslut enligt andra styckets första mening. 
 I paragrafens tredje stycke föreskrivs att om chefen för polis- myndigheten eller en polisman har fattat ett interimistiskt beslut, ska polismyndigheten genast göra en skriftlig anmälan om åtgärden hos Nämnden. Bestämmelsen har samma innebörd som i 2 kap. 8 och 11§§. 
 I många fall när chefen för polismyndigheten eller polisman har fattat ett interimistiskt beslut får det antas att beslutet har hunnit verkställas till fullo innan Nämndens prövning kan ske. I likhet med vad som gäller enlig 2 kap. 11 § ska dock Nämnden ändå pröva om åtgärden varit tillåtlig eller inte. Om Nämnden finner att åt- gärden inte varit tillåtlig får dock beslutet, särskilt när det gäller störsändare, inga andra konsekvenser än att det bör följas upp av de brottsbekämpande myndigheterna samt kan bli föremål för tillsyn. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.2.3. 
 363 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Gemensamma bestämmelser 
  
 11 
  
 § 
  
 I ett beslut om identifiering eller störning enligt detta kapitel ska det anges vilken tid beslutet avser samt vilken teleadress, vilken person eller vilket avgränsat geografiskt område beslutet avser. 
 Paragrafen reglerar vilka uppgifter ett beslut om identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller störning av kom- munikation med sådan utrustning ska innehålla. Ett sådant beslut ska alltid innehålla uppgift om vilken tid beslutet avser. Beslutet ska vidare innehålla uppgift om vilken teleadress, vilken person eller vilket avgränsat geografiskt område beslutet avser. Samtliga dessa uppgifter behöver dock inte anges. Vilken eller vilka av uppgifterna som beslutet kan innehålla är beroende av vad den aktuella identi- fierings- eller störningsåtgärden syftar till. 
  
 12 
  
 § 
  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Paragrafen motsvarar vad som enligt 2 kap. 12 § gäller för ljudupp- tagningar m.m. 
 Tillståndets omfattning kan vara begränsat till ett visst tillfälle men behöver inte vara det. Tillstånd kan i stället ges generellt t.ex. för identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning som tillhör en viss person. 
 Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att till- godose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Det kan röra begränsningar av på vilka platser eller vid vilka tidpunkter identifiering eller störning får ske. Sådana villkor kan exempelvis syfta till att minska effekterna av åtgärder för störning av kommunikation för att minimera påverkan på kommunikation mellan personer som är ovidkommande för utredningen. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.3. 
 364 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 13 
  
 § 
  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedelbart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattas av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. 
 Paragrafen motsvarar vad som enligt 2 kap. 13 § gäller för ljudupp- tagningar m.m. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 11.3. 
 4 kap. Tillträde till utrymmen i vissa fall 
 Infiltrationsverksamhet 
 Vad befogenheten avser 
 1 § 
 I infiltrationsverksamhet får polisen, efter särskilt tillstånd, genom vilse- ledande åtgärder bereda sig tillträde till bostad, annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. 
 Av paragrafen framgår att det i vissa fall krävs särskilt tillstånd när polisen genom vilseledande åtgärder bereder sig tillträde till bostad, annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Bestämmelsen är endast tillämplig när tillträdet sker i infiltrations- verksamhet. Med infiltrationsverksamhet avses dolda undersökningar där polisens interaktion med målpersonen bedrivs med hjälp av aktivt vilseledande och där det är fråga om vilseledande som har en viss varaktighet över tiden. Bestämmelsen är däremot inte tillämplig då åtgärden är att anse som en husrannsakan eller annan undersökning enligt rättegångsbalkens bestämmelser (jfr t.ex. 28 kap. 1, 3 och 
  
 10 
  
 §§ RB). 
  
 Vilseledande åtgärder enligt denna paragraf utgörs av sådana åt- 
 gärder där polisen aktivt ger sken av att vara någon annan än en polis, eller där personen ger sken av att åtgärden vidtas i något annat syfte än det verkligen avsedda. Typfallet är när en polis som arbetar under täckmantel blir inbjuden till en persons bostad eller arbetsplats. 
 I fråga om vilka platser som åtnjuter skydd motsvarar bestäm- melsen delvis regleringen om upptagning av bild i 2 kap. 3 §. Det område som skyddas omfattar alltså bl.a. bostad. Med bostad avses 
 365 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 utrymmen som omfattas av bestämmelsen om hemfridsbrott i 4 kap. 6 § första stycket BrB. Dit hör inte enbart utrymmen som används som permanent bostad utan även sådana utrymmen som används som tillfällig bostad, t.ex. fritidsbostad, hotellrum, hytt på båt och tält. 
 Vid sidan om bostad omfattar skyddet annat hus, rum eller ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Med det avses utrymmen som omfattas av bestämmelsen om olaga intrång i 4 kap. 6 § andra stycket BrB. Dit hör t.ex. fritidsbostad (under den tid den inte an- vänds som bostad), arbetsplatser, fartyg, upplagsplatser, byggnads- platser, föreningslokaler, skolor, butiker, trappuppgångar, restau- ranger, teatrar och biografer. Kravet enligt bestämmelsen är att ut- rymmet inte ska vara tillgängligt för allmänheten. En restaurang eller en teater kan under viss tid vara tillgänglig för allmänheten men under annan tid vara stängd för allmänheten. Det har därmed be- tydelse för tillämpningen av paragrafen när tillträdet sker i sådana lokaler. I lokalen kan det dessutom finnas utrymmen med olika karaktär i det avseendet, t.ex. matsalsdelen på en restaurang i för- hållande till restaurangköket. 
 Till skillnad från vad som gäller för upptagning av bild omfattas även ställe som inte är tillgängligt för allmänheten. Det innebär att även gård eller trädgård som hör till bostaden omfattas av bestämmelsen. Likaså omfattas uthus och andra ekonomibyggnader som finns inom gården eller trädgården samt gårdsplanen omkring byggnaderna, däremot inte mer avlägsna sådana byggnader. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 7.3.2. 
 2 § 
 Bestämmelser om användningen av teknisk utrustning för ljud- eller bildupptagning finns i 2 kap. 
 Paragrafen erinrar om att bestämmelser om användning av teknisk utrustning för ljud- eller bildupptagning finns i 2 kap. Bestämmel- serna i det kapitlet ska tillämpas när polisen efter tillstånd enligt 1 § i detta kapitel genom vilseledande bereder sig tillträde till utrymmen och ställen som inte är tillgängliga för allmänheten och samtidigt vill använda teknisk utrustning för sådan ljud- och bildupptagning. 
 366 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Förundersökning 
 3 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av undersökningsledaren eller åklagaren. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan särskilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. 
 Av paragrafens första mening följer att det är undersöknings- ledaren eller åklagaren som beslutar om tillstånd till tillträde i för- undersökning. Undersökningsledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polismyndighet eller åklagare som leder ut- redningen (se 23 kap. 3 § RB). 
 I bestämmelsen andra mening framgår att en polisman får bereda sig tillträde utan tillstånd av undersökningsledare, om det är fara i dröjsmål. I kommentaren till 2 kap. 7 § utvecklas innebörden av det sistnämnda uttrycket. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 7.3.2. 
 Underrättelseverksamhet 
 4 § 
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till tillträde enligt 1 § av polis- myndigheten. Vid fara i dröjsmål får polisman, utan särskilt tillstånd, bereda sig sådant tillträde. 
 Enligt paragrafen är det polismyndigheten som beslutar om tillstånd till tillträde i underrättelseverksamhet. Till skillnad från vid beslut om ljudupptagning m.m. i underrättelseverksamhet (se 2 kap. 10 §) är chefen för polismyndighet inte utpekad i paragrafen. Beslutande- rätten får när det gäller tillträdesbeslut delegeras till andra än per- soner på chefsnivå (jfr 6 och 6 a §§ polisförordningen). 
 Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 7.3.2. 
 367 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Gemensamma bestämmelser 
 5 § 
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Av paragrafen framgår att tillstånd till tillträde, såväl i förunder- sökning som i underrättelseverksamhet, inte får bestämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga tre månader från dagen för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan tillståndstiden för- längas vid en ny prövning. 
 Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att till- godose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis röra begränsningar av vilka utrymmen och andra ställen som kan omfattas av åtgärden och under vilka tider åtgärden får genomföras. 
 6 § 
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedelbart hävas. 
 Om det under den tid som tillståndet gäller kommer fram att det inte längre finns skäl för tillståndet till tillträde, ska, enligt bestäm- melsen, beslutet omedelbart hävas. Kravet på omedelbart hävande innebär dock inte att verkställighetsåtgärder behöver avbrytas med sådan omedelbarhet att det skulle innebära en risk för att verk- samheten röjs och därmed att polispersonal eller andra utsätts för fara. 
 Installation av lokaliseringsutrustning 
 Vad befogenheten avser 
 7 § 
 För att installera, underhålla eller avlägsna teknisk utrustning för loka- lisering får polisen i hemlighet 
 1. bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång, 
 368 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 2. 
  
 tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt 
  
 3. 
  
 vidta de andra åtgärder som behövs för att utrustningen ska fung- era effektivt. 
  
 Polisen får använda teknisk utrustning för att lokalisera egendom eller person. Lokalisering av egendom, t.ex. vapen eller narkotika i containrar eller lastbilar, sker med stöd av polislagen, medan lokali- sering av person regleras i 2 kap. För att möjliggöra verkställighet av befogenheterna kan det i båda situationerna krävas att polisen i hemlighet får vidta annars otillåtna åtgärder, såsom att bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång, att tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad, samt vidta de andra åtgärder som behövs för att utrust- ningen ska fungera effektivt. Den nu aktuella paragrafen ger en så- dan befogenhet i syfte att installera, underhålla eller avlägsna den tekniska utrustningen. För att åtgärden ska få vidtas krävs särskilt tillstånd, se 8 och 9 §§. 
 Enligt punkten 1 får polisen bereda sig tillträde till en plats som annars skyddas mot intrång. Med det avses att polisen får öppna t.ex. en container, en väska eller en bil och placera utrustningen inne i utrymmet för att lättare kunna dölja den. Bestämmelsen ger också stöd för att polisen dolt eller genom ett vilseledande t.ex. går in i ett garage för att placera utrustningen på eller i en bil, för att byta batterier på utrustningen eller för att avlägsna utrustningen. I likhet med vad som gäller enligt bestämmelserna om husrannsakan och hemlig rumsavlyssning får polisen ta sig in i det skyddade utrymmet med våld. Polisen får alltså om det anses nödvändigt bryta sig in i t.ex. ett garage för att installera utrustningen. Detta innefattar även en befogenhet för polisen att när det är nödvändigt tillfälligtvis sätta larmanordningar ur funktion, t.ex. genom användning av stör- ningsutrustning (jfr prop. 2005/06:178 s. 104 f.). 
 Enligt punkten 2 får polisen tillfälligt flytta det föremål på eller i vilket utrustningen ska placeras eller finns placerad. Det kan be- höva ske när exempelvis en bil står parkerad på ett sätt som omöj- liggör installation, underhåll eller avlägsnande. Det kan också be- höva ske för att kunna placera utrustningen i en väska eller i ett paket med vapen eller narkotika. 
 Enligt punkten 3 får även andra åtgärder än som följer av punkt- erna 1 och 2 vidtas om det behövs för att utrustningen ska fungera 
 369 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 effektivt. Bestämmelsen ger stöd för att säkra strömförsörjningen till utrustningen genom att den ansluts till bilens elsystem. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.8.2. 
 Förundersökning 
 8 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt ingrip- ande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 8 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. 
 Av paragrafens första stycke framgår att det är undersökningsledaren eller åklagaren som prövar frågor enligt 4 kap. 7 §. Undersöknings- ledare kan vara polis eller åklagare, beroende på om det är polis- myndighet eller åklagare som leder utredningen (se 23 kap. 3 § RB). 
 I bestämmelsen andra mening framgår att polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. I kommentaren till 2 kap. 7 § utvecklas innebörden av det sistnämnda uttrycket. 
 Av andra stycket framgår att om åtgärden avser sådan lokali- sering av person som enligt 2 kap. 5 § är att anse som av särskilt ingripande slag, ska de bestämmelser om prövning i 2 kap. 8 § gälla även för frågan om tillträde m.m. enligt 4 kap. 7 §, dvs. frågan ska prövas av rätten. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.8.3. 
 Underrättelseverksamhet 
 9 § 
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till åtgärder som avses i 7 § av chefen för polismyndigheten. Myndighetschefen får delegera beslutande- rätten. En polisman får besluta om åtgärden, om det är fara i dröjsmål. 
 Om åtgärd enligt 7 § avser lokalisering av person av särskilt in- gripande slag enligt 2 kap. 5 §, ska vad som sägs i 2 kap. 11 § gälla även för prövning av åtgärden enligt 7 §. 
 370 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Enligt paragrafens första stycke är det chefen för polismyndigheten som prövar frågor som avses i 7 § i underrättelseverksamhet. Myn- dighetschefen får delegera beslutanderätten. I kommentaren till 2 kap. 10 § utvecklas närmare innebörden av delegationsrätten. 
 Av andra stycket framgår att om åtgärden avser sådan lokali- sering av person som enligt 2 kap. 5 § är att anse som av särskilt ingripande slag, ska de bestämmelser om prövning i 2 kap. 11 § gälla även för frågan om tillträde m.m. enligt 4 kap. 7 §, dvs. frågan ska prövas av Nämnden. 
 Bestämmelserna har motiverats i avsnitt 10.8.3. 
 Gemensamma bestämmelser 
  
 10 
  
 § 
  
 Tiden för tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga tre månader från dagen för beslutet. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Av paragrafen framgår att tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 §, såväl i förundersökning som i underrättelseverksamhet, inte får bestämmas att gälla längre än nödvändigt och att tiden i alla händelser inte får överstiga tre månader från dagen för beslutet. Finns det, när tiden har gått ut, fortfarande förutsättningar för åtgärden, kan tillståndstiden förlängas vid en ny prövning. 
 Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis röra begränsningar av vilka platser som får omfattas av åtgärden och hur intrånget eller åt- gärden i övrigt får genomföras. 
 Frågorna har behandlats i avsnitt 10.9. 
  
 11 
  
 § 
  
 Om det inte längre finns skäl för åtgärden ska beslutet omedelbart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. 
 Om det under den tid som tillståndet gäller kommer fram att det inte längre finns lagliga förutsättningar för åtgärden, ska, enligt be- 
 371 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 stämmelsen, beslutet omedelbart hävas. I förundersökning kan det vara fallet när det inte längre finns tillräckliga skäl att genomföra åtgärden, t.ex. för att brottsmisstankarna mot någon inte längre finns. I underrättelseverksamhet kan det exempelvis ha kommit fram uppgifter om att den brottsliga verksamhet som avsågs för- hindras har genomförts. Finns det i sistnämnda fall fortfarande skäl för att genomföra åtgärden, får beslut om det fattas enligt de bestäm- melser som gäller för förundersökning. Det får dock anses vara det normala att åtgärder som har beslutats i underrättelseverksamhet fortgår till dess beslut har hunnit inhämtas i förundersökning. 
 Det följer av allmänna principer att verkställigheten ska avbrytas redan före det att beslutet formellt hävs, om det kan konstateras att ett hävande kan bli aktuellt. 
 Skulle åklagaren enligt bestämmelsen ha hävt rättens beslut, bör åklagaren underrätta domstolen om det. På motsvarande sätt bör polismyndigheten underrätta Nämnden om beslutet fattats i under- rättelseverksamheten. 
 Frågan har behandlats i avsnitt 10.9. 
  
 12 
  
 § 
  
 Teknisk utrustning för lokalisering ska återtas eller göras obrukbar så snart som möjligt efter det att tiden för tillståndet har gått ut eller till- ståndet hävts. 
 Paragrafen innebär att när tiden för tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 § har gått ut ska den tekniska utrustningen återtas eller göras obrukbar så snart som möjligt. Bestämmelsen reglerar därmed inte den situationen att beslut om lokalisering av person har fattas en- ligt 2 kap. utan att det samtidigt har fattats beslut om tillstånd en- ligt 4 kap. 7 § om befogenheter vid installation, underhåll och av- lägsnande. Inte heller blir den nu aktuella paragrafen tillämplig vid lokaliseringsåtgärder som sker med stöd enbart i polislagen när det inte har fattats beslut om de nämnda befogenheterna. 
 Ett tillstånd till åtgärder enligt 4 kap. 7 § gäller enbart under den tid som anges i beslutet. Den tekniska utrustningen får alltså inte installeras med hjälp av sådana åtgärder innan tillståndet har getts. Däremot ger den nu aktuella bestämmelsen befogenhet att återta den tekniska utrustningen eller göra den obrukbar efter att tillstånds- tiden har gått ut, men det måste ske så snart som möjligt därefter. 
 372 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 5 kap. Särskilda provokativa åtgärder 
 1 § 
 Vid förundersökning får polisen, för att få fram bevisning om redan begångna brott, vidta åtgärder som kan leda till att någon förmås att begå en brottslig gärning (särskilda provokativa åtgärder). 
 Provokativa åtgärder enligt första stycket får vidtas endast om 
  
 1. 
  
 det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet, och 
  
 2. 
  
 åtgärderna är av synnerlig vikt för utredningen. 
  
 Bestämmelsen syftar till att tydliggöra i vilken utsträckning myndig- heterna får företa provokativa åtgärder som kan föranleda någon att begå en brottslig gärning och har behandlats ovan i avsnitt 5.3.3. Uttrycket kan leda till är tänkt att inkludera såväl åtgärder som syftar till att föranleda någon att begå en brottslig gärning som åt- gärder som riskerar att leda till ett sådant resultat. 
 Inledningsvis bör framhållas att bestämmelsen endast tar sikte på användningen av provokativa åtgärder inom ramen för en förunder- sökning. I sammanhanget kan, i linje med vad som anförts ovan i allmänmotiveringen, noteras att det inom ramen för den öppna polisens verksamhet i princip finns skäl att inleda förundersökning om förutsättningarna för att använda provokativa åtgärder föreligger. Frågan om användningen av provokativa åtgärder i Säkerhetspolisens underrättelseverksamhet behandlas i 9 kap. 
 Av första stycket framgår vidare att syftet med åtgärden ska vara att få fram bevisning om redan begången brottslighet. Provokativa åtgärder ska alltså inom ramen för en förundersökning inte an- vändas för andra ändamål. Detta hindrar naturligtvis inte att åt- gärden också kan bidra till att t.ex. rädda egendom som stulits eller att få bort vapen från gatan. 
 Avgränsningen till åtgärder som kan föranleda en person att begå en brottslig gärning innebär vidare att renodlade s.k. bevis- provokationer inte omfattas av bestämmelsen. Dylika åtgärder kommer också fortsättningsvis att kunna vidtas direkt med stöd av de allmänna principer om polisingripanden som kommer till ut- tryck i polislagen. Den nu föreslagna bestämmelsen får alltså inte förstås så att den skulle reglera alla typer av åtgärder med provo- kativa inslag. Som framgår av avsnitt 5.3.2 är syftet endast att reg- lera de typer av provokation som riskerar att föranleda någon att begå brott (jfr Riksåklagarens riktlinjer och RättsPM 2007:4). 
 373 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Avgränsningen till åtgärder som kan föranleda någon att begå brott innefattar också en annan begränsning. Uttrycket är inte av- sett att innefatta alla åtgärder som skulle kunna vara kausala och leda till att brott förövas, utan en åtgärd måste, för att omfattas av bestämmelsen, innefatta något slags försök att påverka den utsattes beteende. Fråga ska alltså vara om åtgärder som är i viss mån aktiva och innefattar t.ex. frestelser, initiativ, uppmuntran eller annan på- verkan (t.ex. en förfrågan). Att tillhandahålla ett stöldobjekt på allmän plats kan normalt inte anses falla under denna kategori av åtgärder. Inte heller omfattas normalt åtgärder som innebär att man avstår från att ingripa eller att man tar över en neutral roll i en i förväg uppgjord plan (t.ex. låter en polisman ersätta en chaufför för att köra en lastbil till sin slutdestination). 
 Av första punkten i andra stycket framgår att provokativa åt- gärder får vidtas endast under förutsättning att det föreligger stark misstanke om allvarlig brottslighet. Detta betyder att provokativa åtgärder får vidtas endast inom ramen för en förundersökning av- seende allvarlig brottslighet. 
 Begreppet allvarlig brottslighet används bl.a. i 2 § lagen om kvali- ficerade skyddsidentiteter. I författningskommentaren till den be- stämmelsen skrevs bl.a. följande (se prop. 2005/06:149 s. 82 f.). 
 Begreppet allvarlig brottslighet är inte knutet till vissa särskilt ut- pekade straffbestämmelser eller strafflatituder. Huruvida den brotts- lighet som en viss polisiär verksamhet avser är av så allvarlig karaktär att den bör föranleda ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet får be- dömas efter omständigheterna. Härvid bör beaktas såväl straffvärdet hos de enskilda brott som verksamheten avser att bekämpa som den sam- lade brottslighetens omfattning och art. Det bör också tillmätas be- tydelse om brottsligheten kan sägas vara organiserad eller särskilt sam- hällsfarlig. Att brottsligheten bedrivs dolt är också av betydelse. Är verksamheten inriktad på brottslighet som enbart förskyller böter, bör beslut om kvalificerad skyddsidentitet givetvis inte komma i fråga. 
 Dessa uttalanden äger sin giltighet också i detta sammanhang. Om fråga är om brottslighet som inte innefattar brott med ett högt straffvärde bör alltså normalt krävas att den brottsliga verksam- heten, på grund av att den bedrivs systematiskt eller organiserat, är särskilt samhällsfarlig. 
 För att provokativa åtgärder ska få företas ska det vidare före- ligga stark misstanke om allvarlig brottslighet. I enlighet med vad som utvecklats i allmänmotiveringen bör det, när en provokativ åtgärd riktar sig mot en viss person, som huvudregel fordras att det 
 374 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 avseende denne föreligger stark misstanke om delaktighet i den all- varliga brottsligheten. Detta kan emellertid inte uppställas som ett ovillkorligt krav. I vissa fall kan det föreligga stark misstanke om allvarlig brottslighet mot en viss person (eller någon i en grupp av personer) samtidigt som det kan vara nödvändigt att rikta en provo- kativ åtgärd mot en annan person (t.ex. en mellanhand) för att nå fram till den misstänkte. Detta kan inom de ramar som sätts av behovs- och proportionalitetsprinciperna vara tillåtet. Normalt torde emellertid förutsättas att den utsatte är misstänkt för brottslighet av liknande slag eller att det föreligger misstanke om inblandning kopplad till brottslig verksamhet av ifrågavarande typ utan att för- undersökning i och för sig behöver bedrivas mot personerna. 
 I fall där en provokativ åtgärd riktar sig mot en mer obestämd grupp av personer kan det, som ovan utvecklats, inte uppställas något krav på stark misstanke mot en viss person, men det bör istället krävas att det föreligger stark misstanke om att allvarlig brottslig verksamhet pågår eller att sådan brottslighet redan har förövats. Dessa krav kan sägas följa av att de provokativa åtgärderna alltid ska syfta till lagföring av redan begången brottslighet och att det därtill ska finnas goda skäl att tro att de kan leda till resultat. 
 Av andra stycket framgår att den provokativa åtgärden måste vara av synnerlig vikt för utredningen. Innebörden av begreppet synnerlig vikt berördes i propositionen Vissa tvångsmedelsfrågor (prop. 1988/89:124 s. 44 f.). Där sägs bl.a. följande. 
 Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nödvändigtvis avse att avlyssningen ska ge avgörande bevisning som omedelbart kan leda till fällande dom. I de flesta fall har telefonavlyssning en indirekt verkan: den bidrar till att kartlägga kontaktvägar och förehavanden, ger uppslag till vidare spaning och bildar underlag för andra åtgärder. En annan, främst i fall enligt 1952 års lag förekommande verkan är att av- lyssningen kan föra en på olika sätt uppkommen misstanke till nolläget, dvs. rentvå den misstänkte. Synnerlig vikt för utredningen inrymmer ett kvalitetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. Dessa får sålunda inte inskränka sig till obetydliga detaljer, som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget gör avlyssningen nödvändig. Vad som kan vinnas genom åtgärden får i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningarna som gäller för tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjligheterna i det enskilda fallet måste alltid verkställas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen 
 375 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. I och för sig behöver något absolut hinder inte föreligga mot att få fram information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte skäligen kan begäras att man ska avstå från teleavlyssning. Kan personlig övervakning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alter- nativen skulle kräva en orimligt hög personalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående utredningen avslöjas för tidigt. Utgångspunkten bör dock vara att i första hand pröva andra metoder. 
 Begreppet synnerlig vikt innebär alltså att situationen ska göra an- vändningen av provokativa åtgärder nödvändig. Bevisningen ska i princip inte kunna skaffas med andra medel och det ska finnas skäl att räkna med att den provokativa åtgärden ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. 
 2 § 
 Frågor om tillstånd till särskilda provokativa åtgärder prövas av åklagaren. Ett tillstånd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. 
 Av paragrafens första mening följer att det är åklagaren som be- slutar i fråga om provokativa åtgärder. Detta motsvarar vad som redan nu gäller enligt Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av provokativa åtgärder (RåR 2007:1). Beslut om och genomförande av provokativa åtgärder innefattar normalt ställningstagande till kom- plicerade juridiska frågor. Åklagaren bör därför senast vid ett beslut om provokativa åtgärder överta ledningen av förundersökningen enligt 23 kap. 3 § första stycket sista meningen RB. 
 I andra meningen föreskrivs att ett tillstånd till en provokativ åtgärd ska förenas med de villkor som behövs för att tillgodose intresset av att enskildas personliga integritet inte i onödan kränks. Sådana villkor kan exempelvis röra begränsningar av vilka brott och mot vem som en provokativ åtgärd får avse eller andra villkor kring utförandet av den provokativa åtgärden. 
 376 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 3 § 
 Om det inte längre finns skäl för de provokativa åtgärderna ska be- slutet omedelbart hävas. 
 Om det under den tid som tillståndet gäller kommer fram att det inte längre finns lagliga förutsättningar för provokativa åtgärder, ska, enligt bestämmelsen, beslutet omedelbart hävas. Så kan vara fallet när det inte längre finns tillräckliga skäl att genomföra åtgärd- erna, t.ex. för att det, vid en riktad provokation, inte längre kvarstår brottsmisstankar mot den som åtgärderna riktas mot eller därför att den brottslighet som undersökningen avser har klarats upp. 
 Om ett beslut om en provokativ åtgärd hävs ska åtgärden av- brytas så snart det kan ske utan risk för verksamheten eller annars för inblandade personer. Det följer av allmänna principer att verk- ställigheten ska avbrytas redan före det att beslutet formellt hävs, om det kan konstateras att ett hävande kan bli aktuellt. Ett beslut om provokativa åtgärder ska hävas av domstolen eller åklagaren. 
 4 § 
 För brott som någon har förmåtts att begå genom särskilda provo- kativa åtgärder får inte dömas till påföljd. 
 Paragrafen innehåller en straffrihetsregel som tar sikte på sådana brott som föranletts av provokativa åtgärder och har behandlats ovan i avsnitt 5.3.8. 
 Bestämmelsen innebär att den tilltalade – trots att brott har förövats – inte ska fällas till ansvar, dvs. åtal ska inte väckas och ett eventuellt väckt åtal ogillas på samma sätt som om åtal väckts mot en person som var underårig när gärningen förövades (se 1 kap. 6 § BrB) eller om åtal väckts för en preskriberad gärning (se 35 kap. 1 § BrB). Fråga är alltså inte om en undantagsregel som rättfärdigar gärningen eller ursäktar gärningsmannen och därigenom gör att brott inte förövats. Den föreslagna regleringen innehåller istället en undan- tagsregel av innebörd att åtal inte ska väckas – och eventuellt väckt åtal ogillas – på den grunden att en materiell straffbarhetsbetingelse inte är uppfylld. 
 Det förhållandet att det i lagtexten talas om att personen ska ha förmåtts att begå brottet innebär inte bara ett krav på orsaks- samband mellan den provokativa åtgärden och brottet utan också 
 377 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 på att gärningen kan sägas ha blivit framprovocerad av åtgärderna. Bestämmelsen tar i första hand sikte på sådana åtgärder som straff- rättsligt är att bedöma som anstiftan. Som ovan utvecklats innebär det att mer passiva och neutrala åtgärder – exempelvis att ställa ut ett stöldobjekt på allmän plats eller att enbart acceptera ett erbjud- ande om att köpa något som redan innehas av den som lämnar er- bjudandet – inte omfattas av regleringen. Också mer passiva åt- gärder bör dock kunna anses omfattade av bestämmelsen om de antingen på grund av att de innefattar moment av påtagliga frestelser eller på grund av att de upprepade gånger riktas mot en och samma person innebär att den enskilde utsätts för prövningar som klart går utöver det normala. 
 Den närmare avgränsningen av när någon kan anses ha förmåtts att begå ett brott måste emellertid överlämnas till rättstillämp- ningen. Det kan emellertid finnas skäl att närmare beröra betydelsen av att initiativet till händelsen kommer från den enskilde. 
 Enbart det förhållandet att initiativet till en viss gärning ursprung- ligen kommer från den enskilde bör inte utesluta att bestämmelsen kan bli tillämplig. Om någon t.ex. frågar en polisman om han eller hon har intresse av narkotika och polismannen genom att svara på detta initiativ förmår denne att skaffa fram narkotika, bör bestäm- melsen sålunda hindra ansvar såvida det inte kan visas att personen innehaft narkotikan före polisens accepterande svar. I det sistnämnda fallet föreligger naturligtvis inget hinder mot att fälla till ansvar för det redan pågående innehavet. 
 I fall där polisen enbart svarar på ett erbjudande om att köpa något som redan innehas av den som lämnar erbjudandet kan emeller- tid den misstänkte i och för sig knappast anses ha förmåtts att begå gärningen på det sätt som bestämmelsen förutsätter. Det kan där- för inte anses föreligga något hinder mot att väcka åtal för dylika gärningar (dvs. för den försäljning som kommer till stånd). Grund- erna för bestämmelserna bör emellertid också i sådana fall anses ge utrymme för att åtala enbart för innehavet och beakta överlåtelse- syftet vid straffvärdebedömningen. 
 Det kan finnas skäl att framhålla att det förhållandet att före- komsten av provokation inte ska ses som en omständighet som gör gärningen tillåten – utan som en omständighet utanför brotts- begreppet som ska utgöra hinder mot åtal (liksom mot en fällande dom) – innebär att det inte har någon betydelse om gärnings- mannen felaktigt tror sig ha blivit utsatt för provokativa åtgärder. 
 378 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Straffrihetsregeln kan på sätt som ovan framgått innebära att åtal överhuvudtaget inte ska väckas och att eventuellt väckt åtal ska ogillas. Bestämmelsen kan emellertid också tillämpas i förhållande till sådana kvalificerade gärningsmoment som kan föranleda en gär- ning att rubriceras som ett allvarligare brott eller – mer allmänt – i relation till omständigheter som är straffvärdehöjande. Om ett stöld- brott hade begåtts oavsett förekomsten av en provokativ åtgärd, men gärningsmannen förmåtts att stjäla något särskilt värdefullt som gör att stölden kan bedömas som grov, ska straffriheten sålunda omfatta det framprovocerade, kvalificerande momentet och gärnings- mannen fällas till ansvar för stöldbrott av normalgraden. 
 Straffriheten enligt denna bestämmelse omfattar inte enbart brott i gärningsmannaskap utan även sådana medverkansgärningar som indirekt bedöms föranledda av de provokativa åtgärderna. I det sammanhanget finns skäl att hänvisa till NJA 2007 s. 1037 (s. 1057): 
 När det gäller D.K. hade han inte någon direktkontakt med  
 Craig.K-v 
  utan kom att delta på uppmaning av B.K. Även om han således endast indirekt förmåtts till sin medverkan genom polisens åtgärder måste emellertid också hans handlande anses föranlett av de provokativa åt- gärder som polisen vidtagit. 
 För att straffrihet ska kunna aktualiseras förutsätts att den utsatte förmåtts till brottet genom en provokativ åtgärd. I grunden syftas på sådana åtgärder enligt 1 § som riskerar att föranleda den utsatte att begå brott. För straffrihet kan emellertid inte förutsättas att de provokativa åtgärder som har vidtagits fullt ut har stöd i regel- verket. Det förhållandet att en provokativ åtgärd inte har beslutats på föreskrivet sätt eller har vidtagits mot brottslighet som inte kan bedömas som allvarlig bör sålunda inte hindra tillämpning av straffrihetsregeln. 
 Straffrihet kan emellertid inte komma ifråga om den enskilde förmåtts att begå ett brott vid vilket provokativa åtgärder över- huvudtaget inte får företas, t.ex. fullbordad misshandel eller mord eller dråp. Detta framgår av att det i lagtexten talas om att den utsatte ska ha förmåtts till gärningen genom provokativa åtgärder som avses i 1 §. I dylika fall finns emellertid normalt möjlighet att beakta förekomsten av de provokativa åtgärderna vid straffmät- ningen enligt 29 kap. 5 § 8 BrB. Även om det är svårt att finna att en provokativ åtgärd i dylika fall helt undergräver rätten till en rättvis rättegång – fråga är inte om ett fall där myndigheterna har använt lagstiftningen för att pröva den utsatte – finns skäl att ta 
 379 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 hänsyn till att det brott som lagförs ytterst härrör från företrädare från staten. 
 6 kap. Annars brottsliga gärningar 
 Vad befogenheten avser 
 1 § 
 Vid förundersökning om allvarlig brottslighet eller undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslighet får polisen, efter särskilt tillstånd, utföra en straffbelagd gärning, om det är nöd- vändigt för att kunna genomföra eller fullfölja en infiltrationsopera- tion. 
 Ett sådant tillstånd får endast avse 
  
 1. 
  
 sådana gärningar som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter eller, 
  
 2. 
  
 gärningar som, om de bedöms enligt reglerna om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § brotts- balken. 
  
 Avser tillståndet en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet får ett tillstånd endast avse gärningar en- ligt andra stycket 1. 
 I paragrafen anges att polisen såväl inom ramen för förundersök- ning som underrättelseverksamhet kan ges tillstånd att utföra en straffbelagd gärning inom ramen för en infiltrationsåtgärd. Av bestämmelsens första stycke framgår att detta förutsätter att utför- andet av gärningen, i linje med vad som gäller enligt den allmänna behovsprincipen, är nödvändigt för att kunna genomföra eller fullfölja infiltrationsoperationen. 
 I andra stycket anges – som ett slags ram för vad som kan om- fattas av ett tillstånd – att det inte får vara fråga om andra gärningar än sådana som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. Om tillståndet avser förundersökning kan det emellertid också avse så- dana gärningar som skulle kunna bedömas som medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § BrB. 
 Vad gäller dessa begränsningar måste det alltså på förhand göras en preliminär bedömning av gärningen. I det ena fallet avser be- dömningen gärningens konkreta straffvärde. För att gärningen ska kunna tillåtas ska det kunna antas att gärningens straffvärde inte kommer att nå upp över bötesnivå. I sammanhanget bör beaktas att det förhållandet att det är fråga om en polisman som begår gär- 
 380 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 ningen i ett brottsbekämpande syfte naturligtvis i sig kan vara en omständighet som påverkar gärningens straffvärde i sänkande rikt- ning. Sålunda kan straffvärdet för en otillåten befattning med vapen eller narkotika påverkas relativt mycket av vad som avses hända med vapnen eller narkotikan. 
 I det andra fallet avser bedömningen huruvida gärningen, om den bedöms enligt reglerna om medverkan till brott, skulle om- fattas av bestämmelsen om medverkan i mindre mån i 23 kap. 5 § BrB. Som ovan framhållits är bedömningen av vad som utgör med- verkan i mindre mån relativ och beroende av övriga medverkandes insatser. Medverkan i form av medhjälp torde, med undantag för situationer då gärningsmannen inte uppfyller det allmänna skuldrek- visitet (dvs. kravet på uppsåt eller oaktsamhet), i regel vara att bedöma som medverkan i mindre mån. Det sagda betyder att i fall där någon styr och kontrollerar utförandet av den brottsliga verk- samheten bör den som enbart bistår denne kunna bedömas ha med- verkat i mindre mån. 
 I viss utsträckning finns det utrymme att bedöma också vad som i strikt mening utgör brott i gärningsmannaskap – dvs. fall där den medverkande själv uppfyller rekvisiten i den enskilda straffbestäm- melsen – som medverkan i mindre mån. Så kan exempelvis vara fallet om någon som hjälper en annan person att hantera ett parti narkotika och därvid tar befattning med narkotikan på ett sätt som avses i 1 § narkotikastrafflagen, men ändå har en begränsad roll i hanteringen av partiet. 
 I vissa fall av medverkan lagförs gärningen mer eller mindre regel- mässigt som ensamt gärningsmannaskap. I dessa fall är bestämmelsen i 23 kap. 5 § BrB formellt inte tillämplig. Den nu föreslagna bestäm- melsens formulering, dvs. att den avser sådana gärningar som, om de bedöms enligt reglerna om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § BrB, är avsedd att indi- kera att sådana fall inte på den grunden är uteslutna från tillämp- ningsområdet. 
 Frågorna behandlas i avsnitt 6.4. 
 2 § 
 Gärning som avses i 1 § får vidtas endast om infiltrationsoperationen är av synnerlig vikt för utredningen eller undersökningen och skälen för att i samband med infiltrationsoperationen utföra en straffbelagd gärning uppenbart uppväger det men som den kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. 
 381 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Som utvecklats ovan bör tillåtandet av en annars brottslig gärning förutsätta att detta kan motiveras med hänsyn till värdet av den verksamhet inom vilken åtgärden vidtas. I 2 § föreskrivs därför att tillåtandet av en annars brottslig gärning förutsätter dels att själva infiltrationsåtgärden är av synnerlig vikt för utredningen, dels att skälen för att utföra gärningen uppenbart uppväger det men som den kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. 
 Det föreskrivs vidare att åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen. Innebörden av detta rekvisit har tidigare behandlats bl.a. i propositionen Vissa tvångsmedelsfrågor (prop. 1988/89: 124 s. 44 f.). De uttalanden som görs där avser telefonavlyssning, men är,  
 mutatis mutandis 
 , tillämpliga också i detta sammanhang. 
 Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nödvändigtvis avse att avlyssningen skall ge avgörande bevisning som omedelbart kan leda till fällande dom. I de flesta fall har telefonavlyssning en indirekt verkan: den bidrar till att kartlägga kontaktvägar och förehavanden, ger uppslag till vidare spaning och bildar underlag för andra åtgärder. En annan, främst i fall enligt 1952 års lag förekommande verkan är att av- lyssningen kan föra en på olika sätt uppkommen misstanke till nolläget, dvs. rentvå den misstänkte. Synnerlig vikt för utredning inrymmer ett kvalitetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. Dessa får sålunda inte inskränka sig till obetydliga detaljer som man kan både ha och mista. Uttrycket innefattar emellertid därutöver ett krav på att utredningsläget gör avlyssningen nödvändig. Vad som kan vinnas med åtgärden får i princip inte vara åtkomligt med andra, mindre ingripande metoder. En slentrianmässig bedömning får inte förekomma i fråga om vare sig utredningsläget eller de andra förutsättningarna som gäller för tvångsmedlet. En granskning av utredningsmöjlig- heterna i det enskilda fallet måste alltid verkställas. Granskningen måste mynna ut i bedömningen att utredningen i princip inte kan föras framåt med andra medel och att det finns skäl att räkna med att avlyssningen ensam eller i förening med andra åtgärder verkligen kan få effekt. I och för sig behöver något absolut hinder inte föreligga mot att få fram information på andra vägar. Det krävs dock att hindret är sådant att det inte skäligen kan begäras att man ska avstå från teleavlyssning. Kan personlig övervakning (skuggning) eller andra åtgärder användas som alternativ, bör det ändå vara tillåtet med teleavlyssning, om alternativen skulle kräva en orimligt hög personalinsats eller vara förenade med avsevärd risk att den pågående utredningen avslöjas för tidigt. Utgångs- punkten bör dock vara att i första hand pröva andra metoder. 
 Begreppet synnerlig vikt innebär alltså i detta sammanhang att situa- tionen ska göra infiltrationsoperationen nödvändig. Nödvändiga uppgifter ska i princip inte kunna inhämtas med andra medel och det ska finnas skäl att räkna med att infiltrationsoperationen verk- 
 382 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 ligen kan leda till att man erhåller information av central betydelse för utredningen. 
 Utöver kravet på synnerlig vikt uppställs i paragrafen även ett krav på att skälen för att utföra en straffbelagd gärning uppenbart uppväger det men som gärningen kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. Detta led, som kan sägas innebära att en kvalifi- cerad proportionalitetsprövning ska göras, innebär att det, för att tillstånd ska kunna ges, inte ska råda någon egentlig tvekan om att skälen för att utföra gärningen är starkare än relevanta motstående intressen. Bestämmelsen syftar i denna del till att tillse att tillstånd att begå annars brottsliga gärningar ges bara när den bakomligg- ande intressekonflikten klart utfaller till straffrättens nackdel och signalerar alltså att en inte obetydlig restriktivitet ska upprätthållas. 
 I det nu diskuterade kravet ligger inte bara en intresseavvägning utan också ett krav på att själva åtgärden, dvs. i det här fallet föröv- andet av de annars brottsliga gärningarna, är nödvändig, dvs. att man inte kan uppnå syftet med åtgärden på annat sätt (jfr t.ex. Fitger, kommentaren till 24 kap. 1 § tredje stycket RB). Detta krav kommer också direkt till uttryck i 1 § första stycket. 
 Förundersökning 
 3 § 
 I förundersökning prövas frågor om tillstånd till utförande av straff- belagda gärningar av rätten på ansökan av åklagaren. 
 Paragrafen, som har behandlats ovan i avsnitt 6.4.6, anger hur en fråga om tillstånd att begå annars brottsliga gärningar inom ramen för en förundersökning ska prövas. Enligt bestämmelsen prövas frågor om utförande av en annars straffbelagd gärning av rätten på ansökan av åklagare i egenskap av förundersökningsledare. 
 Underrättelseverksamhet 
 4 § 
 I en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet prövas frågor om tillstånd till utförande av straffbelagda gärningar av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. 
 383 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 I bestämmelsen anges hur en fråga om tillstånd att begå annars brottsliga gärningar inom ramen för underrättelseverksamhet ska prövas. Enligt bestämmelsen prövas frågor om utförande av en annars brottslig gärning av Nämnden på ansökan av polismyndigheten. 
 Gemensamma bestämmelser 
 5 § 
 Ett tillstånd ska innehålla uppgifter om vilken infiltrationsoperation till- ståndet avser, under vilken tid tillståndet ska gälla och vilka gärningar som tillståndet avser. Ett tillstånd ska vidare förenas med de villkor som behövs för att tillgodose att enskildas personliga integritet eller allmänna eller enskilda intressen i övrigt inte i onödan kränks. 
 Tiden för ett tillstånd får inte bestämmas längre än nödvändigt och inte heller överstiga tre månader från dagen för beslutet. 
 I bestämmelsen, som har behandlats ovan i avsnitt 6.4.7, anges vad ett tillstånd ska innehålla, vilket naturligtvis också får betydelse för hur en ansökan bör utformas. 
 Ett tillstånd ska för det första innehålla grundläggande uppgifter om vilken infiltrationsoperation tillståndet avser samt under vilken tid tillståndet gäller. Enligt andra stycket får tiden för ett tillstånd inte bestämmas längre än nödvändigt och det får heller inte över- stiga tre månader från dagen för beslutet. 
 Vidare ska tillståndet innehålla uppgift om vilka gärningar till- ståndet avser. Gärningarna, eller de grupper av gärningar det kan bli fråga om, ska preciseras så långt det i den aktuella situationen är möjligt och det bör normalt krävas att gärningarna preciseras genom angivande av författning samt vilka kapitel, eller om det rör sig om enstaka gärningar, vilka lagrum som kan överträdas. 
 Vilken precision som är nödvändig för att möjliggöra en pröv- ning torde kunna variera något beroende på vilken typ av gärning det är fråga om. Om en ansökan t.ex. avser tillstånd att begå en gärning som innefattar ett konkret intrång i enskilds intresse (t.ex. ett hemfridsbrott) torde i regel större precision krävas än om an- sökan avser en gärning som endast innefattar ett abstrakt faremoment (t.ex. en överträdelse av föreskrifter på livsmedelsområdet). Likaså torde viss precision krävas för att det ska vara möjligt att bedöma om en gärning innefattar sådan medverkan i mindre mån som avses i 23 kap. 5 § BrB. 
 384 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 6 § 
 Om det inte längre finns skäl för utförandet av en straffbelagd gärning ska beslutet omedelbart hävas. Har beslutet fattats av rätten får det hävas även av åklagaren. Har beslutet fattats av Nämnden får det hävas även av polismyndigheten. 
 Paragrafen innebär att ett beslut om att tillåta utförandet av en straffbelagd gärning ska hävas när det inte längre finns skäl för be- slutet. Beslutet ska kunna hävas av såväl av den ansökande som den beslutande myndigheten. 
 I situationen där ett tillstånd meddelats i underrättelseverk- samhet men operationen övergår till förundersökning ska åklagaren omedelbart informeras om att infiltrationsoperationen pågår samt om det beslut om rätt att begå annars brottsliga gärningar som finns. I en sådan situation har åklagaren en rätt och skyldighet att häva ett beslut som inte längre bör gälla. Om infiltrationsopera- tionen i en sådan situation delvis ska fortsätta inom underrättelse- verksamheten avser åklagarens hävningsbeslut endast den del av operationen som ryms inom förundersökningen. 
 7 § 
 En gärning som vidtas inom ramen för en sådan infiltrationsoperation för vilken ett tillstånd enligt 1 § har meddelats, utgör inte brott under förutsättning att gärningen 
  
 1. 
  
 är direkt jämförbar med någon av de gärningar som avses i till- ståndet, och 
  
 2. 
  
 uppfyller de allmänna krav som följer av 1 och 2 §§. 
  
 Bestämmelsen som har behandlats ovan i avsnitt 6.4.9 innebär att den ansvarsfrihet som tillkommer en gärning som omfattas av ett tillstånd utsträcks till att gälla också gärningar som är direkt jäm- förbara med de som avses i tillståndet. I sak betyder detta att de gärningar som anges i ett tillstånd kommer att ges en normerande karaktär och fungera som ett slags måttstock för vad som inom ramen för en viss operation kommer att vara tillåtet att göra. 
 För att en gärning ska vara tillåten förutsätts att den är jäm- förbar med en gärning som avses i tillståndsbeslutet, dvs. att gär- ningen framstår som utbytbar med de som avses i tillståndet, samt att den uppfyller de allmänna förutsättningar som gäller för med- delande av tillstånd enligt 1 och 2 §§ i detta kapitel. Detta betyder 
 385 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 att också de krav som följer av 2 § och som normalt bedöms av beslutsmyndigheten vid meddelandet av ett tillstånd ska vara upp- fyllda för att ansvarsfrihet ska kunna medges. 
 Vid bedömning av om en gärning kan anses vara jämförbar med en som avses i tillståndet ska hänsyn tas till gärningens straffvärde, till vilka skyddsintressen som träds för när men också till gärningens karaktär. 
 Jämförbarhet bör sålunda kunna anses föreligga om gärningarna är straffvärdemässigt likvärdiga och skyddsintressena bakom de över- trädda bestämmelserna är likartade, t.ex. om tillståndet avser brott mot livsmedelslagstiftningen och polismannen senare blir tvungen att begå brott mot annan lagstiftning av administrativ karaktär. 
 Jämförbarhet bör emellertid också kunna föreligga när gärningen till sin karaktär är jämförbar med den som avses i tillståndet. Om tillstånd t.ex. har getts att delta vid förflyttning och förvaring av narkotika och det senare visar sig att transporten inte innehåller narkotika utan stöldgods bör medverkan till häleri anses vara en gärning jämförbar med medverkan till narkotikabrott. För att gär- ningar av olika slag ska kunna anses jämförbara på detta sätt bör normalt förutsättas att skillnaden i straffvärde inte är betydande. 
 Som framgår av bestämmelsen fordras i tillägg att gärningen uppfyller de krav som följer av 1 och 2 §§. Detta innebär att ansvarsfrihet förutsätter att gärningen är sådan att tillstånd skulle ha beviljats om gärningen funnits med i den ursprungliga tillstånds- ansökan. Om tillstånd har sökts men till viss del inte beviljats kan bestämmelsen alltså inte tillämpas i förhållande till de gärningar för vilka tillstånd inte beviljats. 
 8 § 
 Vad som i detta kapitel föreskrivs om utförande av en straffbelagd gärning ska tillämpas även på en gärning som kan föranleda sanktions- avgift. 
 Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 6.4.4. Enligt bestäm- melsen ska reglerna i kapitlet tillämpas också på en gärning som kan föranleda sanktionsavgift. Detta innebär att ett tillstånd inte bara kan avse gärningar som är straffbelagda, utan också sådana som endast – eller vid sidan av den straffrättsliga sanktionen – kan föranleda påförande av sådana administrativa avgifter med bestraff- ande karaktär som numera går under benämningen sanktionsavgifter. 
 386 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 7 kap. Biträde av enskilda 
 1 § 
 Vid åtgärder enligt 2 eller 4 kap. får polisen, om det finns särskilda skäl, ta biträde av enskilda. Detsamma gäller vid infiltrationsverksamhet och andra provokativa åtgärder än de som avses i 5 kap. 
 Bestämmelsen motsvarar den för närvarande oreglerade möjlighet som redan finns för polisen att ta biträde av enskilda personer. Den omfattar både åtgärder under förundersökning och i underrättelse- verksamhet. 
 Med enskilda personer avses sådana personer som inte är an- ställda vid någon av de brottsbekämpande myndigheterna, dvs. i var- dagligt tal privatpersoner. 
 Som framgått ovan tar regleringen sikte på situationer när polisen vid genomförande av en åtgärd tar biträde av en enskild. Den träffar följaktligen inte situationer där den enskilde själv beslutar att vidta åtgärden. Bedömningen av om det är fråga om en biträdessituation eller en situation där den enskilde agerar självständigt måste göras mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. I linje med vad som sagts ovan bör emellertid enbart den omständigheten att polisen tillhandahåller viss teknisk utrustning i sig inte vara till- räckligt för att anse att det är polisen som genomför åtgärden. 
 Det krav på särskilda skäl som uppställs motsvaras av de förut- sättningar för anlitande av enskilda personer som framgår av praxis och har tydliggjorts genom bl.a. uttalanden inom ramen för i JO:s och JK:s tillsynsverksamhet. Detta innebär att det för att särskilda skäl ska föreligga så måste anlitandet av enskilda ske med stor försiktighet och endast i undantagsfall. Vidare krävs för att sär- skilda skäl ska anses föreligga att det finns anledning att anta att en polis inte skulle ha kunnat användas för uppdraget. 
 Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 8.3.1. 
 2 § 
 Vad som föreskrivs i 2 kap. 2 § om företrädare för myndigheten ska, när en enskild lämnar biträde enligt 1 §, i stället gälla den enskilde. 
 Paragrafen innebär att det – när en enskild lämnar biträde vid dold eller vilseledande upptagning av ljud t.ex. genom att bära en kropps- buren mikrofon – är tillräckligt för att ljudupptagning ska få ske att 
 387 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 den enskilde deltar i det samtal, sammanträde eller sammankomst som är föremål för ljudupptagningen i stället för en företrädare för myndigheten. 
 3 § 
 Vid åtgärder enligt 5 eller 6 kap. samt 9 kap. 1 § får polisen, om det finns synnerliga skäl, ta biträde av enskilda. Sådant biträde får endast avse åtgärder som syftar till att en polisman ska kunna genomföra de åtgärder som avses i tillståndet. 
 Bestämmelsen ger befogenhet för polisen att ta biträde av enskilda vid åtgärder enligt lagförslagets 5 och 6 kap., dvs. särskilda provo- kativa åtgärder och annars brottsliga gärningar. Den omfattar även Säkerhetspolisens användning av särskilda provokativa åtgärder i underrättelseverksamheten enligt 9 kap. 1 §. Bestämmelsen har moti- verats i avsnitt 8.3.3. 
 I bestämmelsen uppställs ett krav på synnerliga skäl för att polisen ska få ta biträde av enskilda. Detta krav medför att anlitandet av privatpersoner ges stränga restriktioner och hänger samman med den komplexitet som omger frågorna kring särskilda provokativa åtgärder och möjligheten att utföra annars brottsliga gärningar. Synnerliga skäl enligt bestämmelsen kan föreligga t.ex. om en polis- man behöver biträde för att komma in i en sluten kriminell samman- slutning, där det kan vara i princip omöjligt att komma in för den som saknar en viss etnisk härkomst eller en omvittnat kriminell bakgrund. 
 Att det ska handla om att biträda polisen innebär att den en- skilde inte själv ska agera som provokatör eller delta i brottslig verksamhet. Syftet med biträdet ska i stället normalt vara att intro- ducera en polisman och på sådant sätt möjliggöra för polismannen att utföra de särskilda provokativa åtgärderna enlig lagförslagets 5 kap. eller de annars brottsliga gärningarna enligt lagförslagets 6 kap. 
 För Säkerhetspolisen gäller dock vissa särskilda förutsättningar enligt 9 kap. 5 §. 
 388 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 4 § 
 Frågor om biträde av enskilda prövas av den beslutsinstans eller besluts- fattare som enligt 2,  
 4–6 
  eller 9 kap. har att besluta om åtgärden. 
 Av bestämmelsen framgår att det är den beslutsinstans eller besluts- fattare, t.ex. förundersökningsledare eller domstol, som har att be- sluta om åtgärden i sig som även prövar frågor om biträde av en- skilda i anslutning till åtgärden. 
 8 kap. Nedläggning av förundersökning 
 1 § 
 Förundersökning får läggas ned om det finns anledning att anta att det genom förundersökningens fortsatta bedrivande eller genom lagföring av brottet skulle uppstå en påtaglig risk för att avslöja, eller på annat sätt äventyra syftet med, en infiltrationsoperation. Om brottet kan an- tas medföra strängare straff än böter krävs dock att det är uppenbart att 
  
 1. 
  
 brottet avser sådan gärning som, om den bedöms enligt regleringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § brottsbalken, eller 
  
 2. 
  
 brottet har ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brotts- liga verksamhet som infiltrationsoperationen riktar sig mot. 
  
 Om förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts, får det beslutas att förundersökning inte ska inledas. 
 Beslut enligt denna bestämmelse meddelas av åklagaren. Beslut får med- delas endast under förutsättning att något väsentligt allmänt eller en- skilt intresse inte åsidosätts. 
 Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.5. 
 I bestämmelsens första stycke införs en möjlighet att lägga ned en förundersökning, om det behövs för att inte avslöja en infiltra- tionsoperation. För att denna möjlighet ska kunna användas krävs att det genom förundersökningsarbetet eller lagföringen skulle upp- stå en påtaglig risk för att avslöja eller på annat sätt äventyra syftet med en infiltrationsoperation. I samband med att fråga om att lägga ned en förundersökning uppkommer, måste en bedömning göras av den aktuella brottslighetens straffvärde i förhållande till straff- värdet för den brottslighet som infiltrationsoperationen tar sikte på. Möjligheten att lägga ned en förundersökning kommer främst att komma till användning vid förundersökningar rörande bötes- 
 389 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 brottslighet. Det ges dock även vissa möjligheter att lägga ned en förundersökning även om strängare straff kan bli aktuellt. Det rör sig om två typsituationer, dels om brottet avser sådan gärning som, om den bedöms enligt regleringen om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån enligt 23 kap. 5 § BrB, dels när förundersökningen rör ett brott med ett avsevärt lägre straffvärde än det brott eller den brottsliga verksamhet som infiltrationsopera- tionen riktar sig mot 
 Av andra stycket framgår att beslut får fattas om att en förunder- sökning inte ska inledas om det finns förutsättningar för att lägga ned en förundersökning enligt första stycket föreligger redan innan en sådan har inletts. Stycket motsvarar vad som gäller vid nedlägg- ning av förundersökning enligt 23 kap. 4 § RB. 
 I tredje stycket anges att det är åklagare som beslutar att lägga ned eller inte inleda förundersökning i dessa fall. Av 10 § åklagar- förordningen framgår att det i vissa fall endast är vissa åklagare i chefsställning som får besluta om att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. Denna begränsning, som Utredningen om för- undersökningsbegränsning har föreslagit ska avskaffas (se SOU 2010:43), är inte tillämplig i förevarande fall. Beslut att lägga ned eller inte inleda en förundersökning kan alltså fattas av alla åklagare. 
 Av tredje stycket följer vidare den grundläggande förutsätt- ningen för beslut om att lägga ned eller inte inleda förundersökning är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet. En motsvarande bestämmelse finns avseende åtals- underlåtelse i 20 kap. 7 § RB. Begreppen allmänt intresse och enskilt intresse är svårdefinierade och får prövas från fall till fall. I för- arbetena har angetts olika exempel på vad som kan falla under begreppen, se vidare betänkandet Förundersökningsbegränsning (SOU 2010:43) s. 38 ff. med där gjorda hänvisningar. 
 9 kap. Särskilda bestämmelser för Säkerhetspolisen 
 Särskilda provokativa åtgärder i underrättelseverksamhet 
 1 § 
 Säkerhetspolisen får, utöver vad som framgår av 5 kap. 1 §, vidta åt- gärder som kan förmå en person som omfattas av en undersökning för att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet, att begå en brottslig gärning. Åtgärderna får vidtas endast om det behövs för 
 390 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka den allvarliga brottsliga verk- samheten. 
 Åtgärderna får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för under- sökningen. 
 Bestämmelsen innebär att Säkerhetspolisen ges rätt att vidta provo- kativa åtgärder inom ramen för sin underrättelseverksamhet. 
 Den yttre ramen för bestämmelsens tillämplighet blir det upp- drag som Säkerhetspolisen har enligt förordningen (2002:1050) med instruktion för Säkerhetspolisen samt att det krävs att åtgärden behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, förhindra eller upptäcka all- varlig brottslig verksamhet. Åtgärderna får alltså inte vidtas i andra delar av Säkerhetspolisens verksamhet än sådan som syftar till att förebygga, förhindra eller upptäcka allvarlig brottslighet. Beträff- ande innebörden av kravet på allvarlig brottslighet, se kommentaren till 5 kap. 1 §. 
 Den personkrets som kan utsättas för en provokation avgränsas genom att åtgärden måste rikta sig mot en person som omfattas av undersökningen, dvs. ärendet i underrättelseverksamheten. Person- kretsen begränsas vidare genom att det framgår att åtgärderna endast får vidtas om det behövs för att få fram uppgifter som det finns särskild anledning att anta kan bidra till att förebygga, för- hindra eller upptäcka allvarlig brottslig verksamhet. 
 Av andra stycket framgår den ytterligare begränsningen att åt- gärderna får vidtas endast om det är av synnerlig vikt för under- sökningen. Beträffande innebörden av kravet på synnerlig vikt, se kommentaren till 5 kap. 1 §. 
 2 § 
 Frågor om tillstånd till särskilda provokativa åtgärder i underrättelse- verksamhet prövas av Nämnden efter ansökan av Säkerhetspolisen. 
 Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 5.3.5 och innebär att frågor om provokativa åtgärder i Säkerhetspolisens underrättelse- verksamhet ska prövas av Nämnden på ansökan av Säkerhetspolisen. 
 391 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 3 § 
 Om det inte längre finns skäl för de provokativa åtgärderna ska be- slutet omedelbart hävas. 
 Bestämmelsen har samma innebörd som 5 kap. 3 §. I detta fall är det Nämnden eller Säkerhetspolisen som ska häva beslut som det inte längre finns skäl för. 
 4 § 
 Bestämmelsen i 5 kap. 4 § ska tillämpas också på åtgärder enligt 1 §. 
 Bestämmelsen har behandlats ovan i avsnitt 5.3.8. Dess innebörd är att bestämmelsen i 5 kap. 4 § (straffrihetsregeln) ska tillämpas också på provokativa åtgärder enligt detta kapitel. 
 Biträde av enskilda 
 5 § 
 Säkerhetspolisen får i fall som avses i 7 kap. 3 §, om det finns synner- liga skäl, ta biträde av enskilda även avseende andra åtgärder än sådana som syftar till att en polisman ska kunna genomföra de åtgärder som avses i tillståndet. 
 Bestämmelsen innehåller en utvidgning av möjligheterna för Säker- hetspolisen att ta biträde av enskilda i förhållande till vad som före- skrivs i 7 kap. 3 §. Åtgärderna kan gälla sådana provokativa åtgärder som regleras i 5 kap. eller 9 kap. 1 §, eller annars brottsliga gärningar enligt 6 kap. Utvidgningen innebär att enskilda kan lämna biträde även vid andra åtgärder än sådana som syftar till att en polisman ska kunna genomföra en provokativ åtgärd eller annars brottslig gär- ning. En enskild person kan således i dessa situationer lämna Säker- hetspolisen biträde i större omfattning än vad som gäller för övriga brottsbekämpande myndigheter. 
 392 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 10 kap. Dokumentation och granskning 
 1 § 
 Åtgärder enligt denna lag ska dokumenteras. Av dokumentationen ska framgå 
  
 1. 
  
 vem som har fattat beslutet om åtgärden, 
  
 2. 
  
 grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 
  
 3. 
  
 vem eller vilka som har deltagit i åtgärden, 
  
 4. 
  
 vem eller vilka som åtgärden har riktat sig mot, 
  
 5. 
  
 tiden för åtgärden, samt 
  
 6. 
  
 vad som i övrigt har förekommit vid åtgärden. 
  
 Bestämmelsen innehåller föreskrifter om dokumentation av åtgärder enligt denna lag och uppräkningen motsvarar i sak vad som enligt 27 § polislagen gäller för dokumentation vid omhändertaganden, husrannsakan m.m. som vidtas i enlighet med den lagen. 
 2 § 
 En upptagning eller uppteckning som har gjorts vid en åtgärd enligt denna lag ska granskas snarast möjligt. 
 Upptagningar eller uppteckningar ska, i de delar de är av betydelse från brottsutredningssynpunkt, bevaras till dess förundersökningen har lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet har avgjorts slutligt. I de delar upptagningarna och uppteckningarna är av betydelse för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet ska de be- varas så länge det behövs för detta ändamål. De ska därefter förstöras. 
 Trots vad som sägs i andra stycket får uppgifter från upptagningar och uppteckningar behandlas i enlighet med vad som är särskilt före- skrivet i lag. 
 Paragrafen innehåller bestämmelser om hur upptagningar eller upp- teckningar från åtgärder enligt denna lag ska hanteras. Begreppet uppteckning får även anses omfatta t.ex. sådana anteckningar som en polisman upprättar efter att under en infiltrationsoperation ha varit inne i någons bostad. 
 En upptagning eller uppteckning ska enligt första stycket granskas så snart det är möjligt. 
 Enligt andra stycket första meningen ska de delar av upptag- ningar eller uppteckningar som är av betydelse för utredningen av brott bevaras till dess förundersökningen avseende brottet har lagts ned eller avslutats eller, om åtal väckts, målet avgjorts slutligt. Om det kommer fram uppgifter om brott som redan är föremål för en 
 393 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 förundersökning, ska uppgifterna bevaras på samma sätt som gäller för uppgifter i den förundersökning som föranlett åtgärden. Om upptagningarna eller uppteckningarna är av betydelse för att i under- rättelseverksamheten förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet ska de bevaras så länge de behövs för det ändamålet. 
 När upptagningarna och uppteckningarna inte längre ska bevaras, ska de förstöras. 
 11 kap. Överklagande m.m. 
 Gemensamma bestämmelser 
 1 § 
 Beslut enligt denna lag får verkställas omedelbart. 
 Av bestämmelsen framgår att beslut enligt denna lag får verkställas omedelbart. Detta gäller oberoende av vilken instans som fattat be- slutet. 
 Förundersökning 
 2 § 
 Har i förundersökning beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än rätten ska beslutet prövas av rätten, om den som är föremål för åt- gärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos åklagaren eller undersökningsledaren. Åklagaren eller undersökningsledaren ska utan dröjsmål överlämna ärendet till rätten. 
 Bestämmelsen reglerar möjligheten att begära rättens prövning av beslut om åtgärder enligt denna lag. Möjligheten att begära rättens prövning gäller beslut som fattats i en förundersökning. För beslut som fattats i underrättelseverksamheten gäller vad som föreslås i 5 §. Den som är föremål för en åtgärd kan begära att beslutet upp- hävs eller ändras, t.ex. genom att förses med inskränkande före- skrifter. En begäran om prövning av ett beslut ska göras hos åklagaren om det är åklagaren som fattat beslutet eller annars hos undersök- ningsledaren. Begäran kan vara skriftlig eller muntlig. Vid en munt- lig begäran ska åklagaren respektive undersökningsledaren anteckna behövliga uppgifter om begäran. Det ankommer sedan på åklagaren 
 394 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 respektive undersökningsledaren att överlämna ärendet till rätt dom- stol. Någon tidsgräns för begäran om rättens prövning har inte an- getts. 
 3 § 
 I fråga om överklagande av rättens beslut enligt denna lag tillämpas bestämmelserna i rättegångsbalken om överklagande av rättens beslut i brottmål i fråga om en åtgärd som avses i  
 25–28 
  kap. samma balk. 
 Bestämmelsen anger vad som gäller för överklagande av rättens be- slut och överensstämmer med vad som föreskrivs i 14 § andra stycket lagen om hemlig rumsavlyssning. 
 Enligt bestämmelsen får rättens beslut om åtgärder enligt denna lag överklagas på samma sätt som gäller för tvångsmedel i 25– 28 kap. RB. Det innebär att rättens beslut om tillstånd överklagas särskilt (49 kap. 5 § 6 RB). Om rätten under förundersökningen avslår en begäran om tillstånd, anses beslutet vara slutligt och kan då överklagas enligt 49 kap. 3 § första stycket RB. Om ett beslut om en åtgärd enligt denna lag förenas med inskränkande föreskrifter kan även dessa överklagas. Av 52 kap. 7 § tredje stycket RB framgår att hovrätten kan inhibera verkställigheten vid ett överklagande. 
 4 § 
 Den som i förundersökning har varit utsatt för en åtgärd enligt 2 kap. 5 § ska underrättas som åtgärden. 
 I fråga om sådan underrättelse, tidpunkten för underrättelsen och undantag från underrättelseskyldigheten tillämpas 27 kap. 31 § andra och tredje styckena, 32 och 33 §§ rättegångsbalken. Underrättelsen ska även innehålla uppgift om platsen för åtgärden. 
 Bestämmelsen motsvarar vad som i 27 kap. 31 § RB föreskrivs om underrättelseskyldighet vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning. 
 I första stycket föreskrivs att den som inom ramen för en förundersökning har varit utsatt för sådan särskilt ingripande åtgärd enligt 2 kap. 5 § som avser ljudupptagning av samtal, bildupptag- ning av hem eller korrespondens, eller lokalisering av person ska underrättas om åtgärden. Skyldigheten att underrätta den som ut- satts för åtgärden gäller även när denne är en juridisk person. För 
 395 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 motsvarande åtgärder som vidtas i underrättelseverksamheten finns ingen motsvarande underrättelseskyldighet, se vidare avsnitt 12.4. 
 På motsvarande sätt som enligt 15 § lagen om hemlig rums- avlyssning ska, enligt andra stycket, regleringen i rättegångsbalken tillämpas när det gäller fråga om den närmare regleringen av under- rättelsen, tidpunkten för underrättelsen och undantag från under- rättelseskyldighet. 
 Underrättelseverksamhet 
 5 § 
 Har i underrättelseverksamhet beslut om åtgärd enligt denna lag fattats av annan än Nämnden ska beslutet prövas av Nämnden, om den som är föremål för åtgärden begär det. Begäran om sådan prövning ska göras skriftligen eller muntligen hos polismyndigheten. Polismyndigheten ska utan dröjsmål överlämna ärendet till Nämnden. 
 Nämndens beslut får inte överklagas. 
 Paragrafen innehåller i första stycket bestämmelser om möjligheten att begära Nämndens prövning av beslut om åtgärder enligt denna lag. Möjligheten att begära Nämndens prövning gäller beslut som fattats i underrättelseverksamheten. För beslut som fattats i förunder- sökning gäller vad som föreslås i 2 §. Den som är föremål för en åtgärd kan begära att beslutet upphävs eller ändras, t.ex. genom att förses med inskränkande föreskrifter. En begäran om prövning av ett beslut ska göras hos polismyndigheten. Begäran kan vara skrift- lig eller muntlig. Vid en muntlig begäran ska polisen anteckna be- hövliga uppgifter om begäran. Det ankommer sedan på polismyn- digheten att överlämna ärendet till Nämnden. Någon tidsgräns för en begäran om Nämndens prövning har inte angetts. 
 En begäran om Nämndens prövning ska kunna avse både frågan om polisen hade befogenhet att fatta ett visst beslut och en pröv- ning av beslutets innehåll. 
 Av andra stycket framgår att Nämndens beslut enligt denna lag inte får överklagas. 
 396 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 12 kap. Tillsyn 
 1 § 
 I lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet finns bestämmelser om Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens till- syn på eget initiativ och på begäran av enskild. 
 Paragrafen innehåller en erinran om att Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden har tillsyn över de brottsbekämpande myndighet- ernas verksamhet. 
 Den tillsyn som Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden ska utöva omfattar de brottsbekämpande myndigheternas användning av metoderna ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av person, identifiering av mobil elek- tronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radio- kommunikation, eller störning av kommunikation med sådan utrust- ning, annars brottsliga gärningar samt särskilda provokativa åtgärder. Tillsynen omfattar inte åklagares beslut att lägga ned eller inte in- leda förundersökning med stöd av inhämtningslagens 8 kap., se av- snitt 12.5. 
 13 kap. Tillämplighet för andra brottsbekämpande myndigheter 
 1 § 
 Följande bestämmelser gäller även i brottsbekämpande verksamhet hos Tullverket. 
  
 1. 
  
 Ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korre- spondens samt lokalisering av person (2 kap.  
  
 2–5 
  §§) 
  
 2. 
  
 Identifiering eller störning av mobil elektronisk kommunikations- utrustning m.m. (3 kap  
  
 2–4 
  §§) 
  
 3. 
  
 Installation av lokaliseringsutrustning (4 kap. 7 §) 
  
 4. 
  
 Särskilda provokativa åtgärder (5 kap. 1 §) 
  
 5. 
  
 Biträde av enskilda (7 kap. 1 och 3 §§) 
  
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Tullverket respektive tjänsteman vid Tullverket. 
 Paragrafen innehåller i första stycket en förteckning över vilka åt- gärder enligt den föreslagna lagen som kan vidtas av Tullverket i myndighetens brottsbekämpande verksamhet. Det rör sig om åtgärder enligt 2 kap. (ljudupptagning av samtal m.m.), identifiering eller 
 397 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 störning av mobil kommunikationsutrustning m.m. enligt 3 kap., åtgärder enligt 4 kap. 7 § (installation av lokaliseringsutrustning) samt särskilda provokativa åtgärder enligt 5 kap. Vidare framgår att Tull- verket även får ta biträde av enskilda enligt 7 kap. för de åtgärder som faller inom myndighetens befogenheter. 
 Av andra stycket framgår att det vid tillämpningen av befogen- heter enligt första stycket ska gälla motsvarande för Tullverket som gäller för polismyndighet. Vidare framgår att det gäller motsvarande för tjänsteman vid Tullverket som för polisman. 
 2 § 
 Följande bestämmelser gäller även i brottsbekämpande verksamhet hos Kustbevakningen. 
  
 1. 
  
 Bildupptagning av hem eller korrespondens samt lokalisering av person (2 kap.  
  
 3–5 
  §§) 
  
 2. 
  
 Installation av lokaliseringsutrustning (4 kap. 7 §) 
  
 3. 
  
 Biträde av enskilda (7 kap. 1 §) 
  
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Kustbevakningen respektive tjänsteman vid Kustbevakningen. 
 Paragrafen innehåller i första stycket en förteckning över vilka åt- gärder enligt den föreslagna lagen som kan vidtas av Kustbevak- ningen i myndighetens brottsbekämpande verksamhet. Det rör sig om bildupptagning och lokalisering av person enligt 2 kap.  
 3–5 
  § samt åtgärder vid installation av lokaliseringsutrustning enligt 4 kap. 7 §. Vidare framgår att Kustbevakningen även får ta biträde av enskil- da enligt 7 kap. för de åtgärder som faller inom myndighetens befo- genheter. 
 Av andra stycket framgår att det vid tillämpningen av befogen- heter enligt första stycket ska gälla motsvarande för Kustbevak- ningen som gäller för polismyndighet. Vidare framgår att det gäller motsvarande för tjänsteman vid Kustbevakningen som för polisman. 
 3 § 
 Bestämmelserna om bildupptagning av hem eller korrespondens i 2 kap. 3 och 5 §§ gäller även i brottsbekämpande verksamhet hos Skatteverket. 
 Vad som i denna lag är föreskrivet om polismyndighet eller polis- man ska vid utövande av befogenhet enligt första stycket även gälla Skatteverket respektive tjänsteman vid Skatteverket. 
 398 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Paragrafen innehåller i första stycket en förteckning över vilka åt- gärder enligt den föreslagna lagen som kan vidtas av Skatteverket i myndighetens brottsbekämpande verksamhet. Befogenheten som ges avser åtgärder för bildupptagning av hem eller korrespondens enligt 2 kap. 3 § och sådan bildupptagning enligt 2 kap. 5 § som anses vara särskilt ingripande. 
 Av andra stycket framgår att det vid tillämpningen av befogen- heter enligt första stycket ska gälla motsvarande för Skatteverket som gäller för polismyndighet. Vidare framgår att det gäller mot- svarande för tjänsteman vid Skatteverket som för polisman. 
  
 15.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken 
  
 27 kap. 11 § 
 Om den från vilken beslag sker inte är närvarande vid beslaget,  
 ska  
 han  
 eller hon så snart det kan ske utan men för utredningen  
 underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna.  
 Har  
 en försändelse hos ett befordringsföretag tagits i beslag,  
 ska underrättelsen lämnas till mottagaren och även till avsändaren, om denne är känd 
 . 
 Paragrafen överensstämmer med förslaget i BRU:s betänkande Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen (SOU 2003:74). Den reglerar underrättelseskyldigheten för de brotts- utredande myndigheterna sedan föremål har tagits i beslag. Även i fortsättningen ska mottagaren och en känd avsändare underrättas om åtgärden så snart det kan ske utan men för utredningen. Genom den föreslagna ändringen av bestämmelsen ska underrättelse lämnas vid den tidpunkten även i andra fall. Om den från vilken beslag sker inte är närvarande vid beslaget ska han, så snart det kan ske utan men för utredningen, underrättas om åtgärden. Tidigare fanns ingen möjlighet att ta hänsyn till kollusionsfaran, dvs. risken för att det uppkommer men för utredningen, eftersom underrättelsen skulle lämnas utan dröjsmål. Någon ändring i sak har inte skett för det fallet att en försändelse hos ett befordringsföretag har tagits i be- slag. Frågan om underrättelseskyldighet vid beslag har behandlats i avsnitt 7.3.3. 
 399 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 15.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet 
  
 1 § 
 Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden (nämnden) ska utöva tillsyn över brottsbekämpande myndigheters användning av hemliga tvångs- medel och kvalificerade skyddsidentiteter och därmed sammanhängande verksamhet.  
 Nämnden ska också utöva tillsyn över brottsbekämpande myndigheters användning av åtgärder enligt  
  
 2–7 
  
  och 9 kap. lagen (0000:00) om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. 
  
 Nämnden ska även utöva tillsyn över polisens behandling av per- sonuppgifter enligt polisdatalagen (2010:361) och lagen (2010:362) om polisens allmänna spaningsregister. Tillsynen ska särskilt avse sådan behandling som avses i 2 kap. 10 § polisdatalagen och 12 § lagen om polisens allmänna spaningsregister. 
 Tillsynen ska särskilt syfta till att säkerställa att verksamhet enligt första och andra styckena bedrivs i enlighet med lag eller annan författning. 
 Genom ett tillägg i paragrafens första stycke införs en ny mening som reglerar omfattningen av den tillsyn Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden ska utöva vad gäller inhämtningsåtgärder enligt den föreslagna lagen. 
 Den tillsyn som Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden således ska utöva omfattar de brottsbekämpande myndigheternas användning av metoderna ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av person, identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller störning av kommunikation med sådan utrustning, annars brottsliga gärningar samt särskilda provo- kativa åtgärder. Tillsynen omfattar inte åklagares beslut att lägga ned eller inte inleda förundersökning med stöd av inhämtnings- lagens 8 kap. 
 Tillsynen får bedrivas på samma sätt som Säkerhets- och integri- tetsskyddsnämndens tillsyn för närvarande bedrivs när det gäller användande av hemliga tvångsmedel och kvalificerade skyddsidenti- teter. Det innebär bl.a. att domstolarnas handläggning av och beslut i ärenden om tillstånd till åtgärder enligt inhämtningslagen inte omfattas av nämndens tillsyn. 
 400 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 15.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 
  
 18 kap. 19 § 
 Den tystnadsplikt som följer av  
 5–13 
  §§ inskränker rätten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihets- grundlagen att meddela och offentliggöra uppgifter. 
 Den tystnadsplikt som följer av  
 1–3 
  §§ inskränker rätten att med- dela och offentliggöra uppgifter, när det är fråga om uppgift om kvar- hållande av försändelse på befordringsföretag, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning, hemlig kameraövervakning eller hemlig rums- avlyssning på grund av beslut av domstol, undersökningsledare eller åklagare.  
 Detsamma gäller för uppgift om ljud- eller bildupptagning, loka- lisering av person, identifiering eller störning av mobil elektronisk kom- munikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, tillträde till vissa utrymmen, särskilda provokativa åtgärder, annars brotts- liga gärningar och biträde av enskilda enligt lagen (0000:000) om sär- skilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verk- samhet. 
  
 Den tystnadsplikt som följer av 17 § inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifter, när det är fråga om uppgift om kvarhåll- ande av försändelse på befordringsföretag, hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning eller hemlig kameraövervakning på grund av beslut av domstol eller åklagare. 
 Att den tystnadsplikt som följer av  
 1–3 
  §§ i vissa fall inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifter utöver vad som anges i andra stycket följer av 7 kap. 3 § första stycket 1, 4 §  
 1–8 
  och 5 § 3 tryck- frihetsförordningen samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första stycket 1 yttrandefrihetsgrundlagen. 
 I paragrafen regleras vilka tystnadsplikter som har företräde fram- för principen om meddelarfrihet. 
 Genom ett tillägg i paragrafens andra stycke klargörs att rätten att meddela och offentliggöra uppgifter rörande vissa inhämtnings- åtgärder enligt den föreslagna lagen inskränks. De åtgärder som av- ses med den inskränkta rätten att meddela och offentliggöra upp- gifter är metoderna ljudupptagning av samtal, bildupptagning av hem eller korrespondens, lokalisering av person, identifiering av mobil elektronisk kommunikationsutrustning eller annan utrustning för radiokommunikation, eller störning av kommunikation med sådan utrustning, tillträde till vissa utrymmen i samband med infiltration eller för att installera lokaliseringsutrustning, särskilda provokativa åtgärder, annars brottsliga gärningar samt biträde av enskilda. 
 401 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Innebörden av tillägget är att samma inskränkningar i rätten att meddela och offentliggöra uppgifter som redan nu gäller vid an- vändandet av hemliga tvångsmedel ska gälla för de uppräknade metod- erna. 
  
 15.5 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) 
  
 13 b § 
 Målsäganden  
 ska  
 tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om be- slut om att förundersökning inte  
 ska  
 inledas eller att en inledd för- undersökning  
 ska  
 läggas ned, beslut om att åtal inte  
 ska  
 väckas, tid- punkt för huvudförhandling i målet samt dom i målet. 
 Första stycket ska inte tillämpas om beslut har fattats att förunder- sökning ska läggas ned eller inte inledas enligt 8 kap. 1 § lagen (0000:00) om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. 
 Ändringarna i paragrafens första stycke är redaktionella. 
 Genom ett nytt andra stycke klargörs att en målsägande inte ska bli tillfrågad om han eller hon vill bli underrättad om vissa beslut i samband med en förundersökning, om beslut har fattats att förunder- sökning ska läggas ned, eller inte inledas med stöd av 8 kap. 1 § i den föreslagna lagen om särskilda inhämtningsåtgärder. En under- rättelse skulle i sådana fall kunna omintetgöra hela infiltrations- operationen men också kunna medföra en påtaglig fara för inblandade personers liv och hälsa. 
  
 15.6 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation 
  
 14 
  
 § 
  
 Förbud gäller mot att inneha elektriska eller elektroniska anläggningar som, utan att vara radioanläggningar, är avsedda att sända radiovågor i annat syfte än som avses i 3 kap. 14 § första stycket lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. 
 402 
  
 SOU 2010:103 
  
 Författningskommentar 
  
 Detta förbud gäller inte sådana anläggningar som behövs i verk- samhet som bedrivs av  
 Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna, Tullverket, 
  
 Försvarsmakten, Försvarets radioanstalt eller Försvarets materielverk. Post- och telestyrelsen får efter ansökan av Kriminalvården besluta att förbudet inte  
 ska  
 gälla viss sådan anläggning som behövs i en anstalt eller ett häkte inom kriminalvården för att hindra otillåten mobiltele- fonkommunikation, om anläggningen kan användas utan att skadlig 
 störning uppstår utanför anstalten eller häktet. 
 Genom ett tillägg i andra stycket upptas även Rikspolisstyrelsen, polismyndigheterna och Tullverket bland de myndigheter som är undantagna från förbudet att inneha störsändare. 
 Ändringen i tredje stycket är enbart språklig. 
  
 15.7 
  
 Förslaget till förordning om ändring i offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) 
  
 3 § 
 Följande myndigheter ska i den utsträckning som framgår nedan inte tillämpa 5 kap. 2 § andra stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). 
  
 Myndigheter 
  
 Register 
  
 ----------------------------------------------------------------------------- 
  
 åklagarmyndigheter 
  
 diarier över ärenden om kvar- 
  
 hållande av försändelse på beford- 
  
 ringsanstalt och om hemlig tele- 
  
 avlyssning, hemlig teleövervak- 
  
 ning, hemlig kameraövervak- ning och hemlig rumsavlyss- ning 
 ,  
 diarier över förundersök- ningar som rör brott mot rikets säkerhet 
 , samt diarier över för- undersökningar där en fråga om att lägga ned eller inte inleda en förundersökning enligt 8 kap. 1 § lag (0000:00) om särskilda in- hämtningsåtgärder i de brotts- bekämpande myndigheternas verk- samhet prövats. 
  
 403 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2010:103 
  
 Genom ändringen i paragrafen kommer åklagarmyndigheternas diarier över förundersökningar där en fråga prövats om att lägga ned eller inte inleda en förundersökning enligt 8 kap. 1 § lagen om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verk- samhet behandlas på samma sätt som tvångsmedelsdiarier. 
 404 
 Särskilt yttrande 
 av experten Holloway 
 De frågor som utredningen har haft att ta ställning till är utom- ordentligt centrala vid prövningen av vad som från proportionalitets- och rättssäkerhetssynpunkter är godtagbart i den brottsbekämpande verksamheten. 
 Såväl regeringsformen som den Europeiska konventionen den 4 november 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, medför krav på en reglering av vissa poli- siära metoder. En sådan reglering har visat sig, ur flera aspekter, vara komplicerad när det gäller såväl ändamålsöverväganden som utform- ningen av lagtext och förarbeten. 
 Användningen av infiltratörer, informatörer och provokation, lik- som av tekniska inhämtningshjälpmedel och tvångsmedelsliknande åtgärder, är förenad med en mängd rättssäkerhetsaspekter. Justitie- ombudsmannen har i ett granskningsärende  
 2008-06-25 
  (diarienum- mer  
 1772-2007) 
  redogjort för flera centrala frågeställningar när det gäller särskilt användningen av infiltratörer, informatörer och provo- kativa åtgärder. Även utredningen har belyst dessa problemställningar. 
 Om man ska tillåta s.k. okonventionella arbetsmetoder i de brotts- bekämpande myndigheternas verksamhet bör utgångspunkten vara 
 – som utredningen också har funnit – de krav som Europakon- ventionen och regeringsformen uppställer. 
 Det finns naturligtvis också starka skäl i övrigt att beskriva och reglera vissa integritetskänsliga metoder (jfr ovan nämnda  
 JO-be- 
  slut). En genomgående hållning bör därvid vara att detta sker med stor restriktivitet. En sådan inställning är för övrigt bäst förenlig med de allmänna principer som anses böra gälla för tvångsmedelslagstift- ning och annan reglering av arbetsmetoder för brottsbekämpning. 
 405 
  
 Särskilt yttrande 
  
 SOU 2010:103 
  
 Något oundgängligt eller ens starkt behov av en reglering av annat, mera tillåtande, innehåll har heller inte den öppna polisen eller övriga myndigheter förmått beskriva på ett övertygande sätt. 
 Jag har funnit utredningens förslag i följande avseenden vara av sådant innehåll att de inte framstår som godtagbara vid den avvägning som jag har angivit som utgångspunkt. Jag är naturligtvis medveten om att detta ställningstagande kan, och bör, leda till att färre in- filtrationsoperationer kommer att genomföras än vad som blir fallet med utredningsmajoritetens förslag. Det har emellertid sagts från de brottsbekämpande myndigheternas sida att den osäkerhet som under ett antal år har ansetts gälla kring dessa metoder, har lett till en påtaglig återhållsamhet i användningsfrekvensen. Någon allvar- ligt negativ effekt för beivrandet av brottsligheten, som kan visas bero på denna omständighet, har dock inte beskrivits. Inte heller inhämtade internationella jämförelser föranleder mig till annan be- dömning. I vissa hänseenden skulle utredningens förslag gå längre och medge större befogenheter än vad som gäller i jämförbara länder. 
 Annars brottsliga gärningar samt Nedläggning av förundersökning 
 (6 kap. och 8 kap. i föreslagen lag) 
 Om polisen ska kunna genomföra framgångsrika infiltrationsopera- tioner kan ibland krävas att den infiltrerande polismannen begår gär- ningar som utgör brott eller som kan föranleda sanktionsavgifter. Om detta ska kunna medges utan lagföringskonsekvenser bör emeller- tid regleringen göras snävare än i förslaget. Införandet av sådana bestämmelser innebär en avgörande förändring i förhållande till vad som för närvarande gäller. 
 En begränsning bör således ske till, förutom, sanktionsavgifter, gärningar som inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. Att också låta gärningar omfattas som – om de bedöms enligt reglerna om medverkan till brott, skulle utgöra medverkan i mindre mån en- ligt 23 kap. 5 § brottsbalken – är alltför långtgående. Hänvisningen till nämnda bestämmelse i brottsbalken kan mycket lätt medföra betydande tolkningssvårigheter och en alltför vittgående tillämpning. Denna bestämmelse i brottsbalken är, trots att den funnits under mycket lång tid, närapå ständigt föremål för olika uppfattningar från åklagare, försvarare och slutligen även domstolen, i rättegångar där tillämpningen förs på tal. 
 406 
  
 SOU 2010:103 
  
 Särskilt yttrande 
  
 Bestämmelserna i brottsbalken om handlande i nöd och nödvärn samt bestämmelser i Polislagen ger härutöver tillräckligt utrymme för att bemästra de situationer av aktuellt slag som – liksom hittills 
 – kan uppkomma. 
 Bestämmelserna om Nedläggning av förundersökning bör kor- respondera med regleringen av Annars brottsliga gärningar. 
  
 Biträde av enskilda  
 (7 kap. i föreslagen lag) 
 Vad det här handlar om är inte användande av privatpersoner som informatörer utan om att involvera privatpersoner vid, redan eljest, komplicerade och svårreglerade polismetoder som ljud- och bildupp- tagning, tillträde till vissa utrymmen, särskilda provokativa åtgärder samt utförande av straffbelagda gärningar. 
 I utredningen har belysts ett flertal av de olika problem, dilem- man och tillämpningssvårigheter som framträder när dessa metoder skall tillämpas. I det tidigare nämnda  
 JO-beslutet 
  (diarienummer  
 1772-2007) 
  dras slutsatsen att ett samarbete med privatpersoner enbart i rena undantagsfall kan vara befogat samt att det under inga omständigheter kan accepteras att polisen har ett organiserat sam- arbete med privatpersoner i syfte att provocera fram brottsliga hand- lingar. 
 Jag delar denna ståndpunkt och anser att utredningsförslaget inte tillgodoser denna mycket restriktiva inställning till biträde av enskil- da personer. 
 Det bör vidare i detta sammanhang nämnas, förutom den problem- inventering som skett, att ytterligare en aspekt är värd att beakta, näm- ligen de påfrestningar som en privatperson utsätts för när denne utnyttjas som biträde i dessa sammanhang. 
 Konsekvensen kan bli att den enskilde under mycket lång tid, även efter infiltrationsoperationens slut, undandras från möjligheten att leva ett normalt liv – med familjebildning, arbete, vardagligt umgänge och öppet boende m.m. – på grund av de risker som dessa åtgärder för med sig. Rekryteringen av dessa individer sker dessutom inte sällan när de befinner sig under tillbakaträngda livsomständigheter såsom häktade, efterspanade eller eljest under press från de brottsbekäm- pande myndigheterna. 
 Under alla omständigheter råder aldrig något objektivt jämbör- digt eller jämställt förhållande mellan den myndighet som anlitar privatpersonen och denne själv. Det humanitära utnyttjandet som 
 407 
  
 Särskilt yttrande 
  
 SOU 2010:103 
  
 detta innefattar, föreligger typiskt sett inte om enbart polispersonal anlitas för nu aktuella operationer. 
 Övrigt 
 Man kan naturligtvis på goda grunder diskutera om Säkerhetspolisen ska ges ett utökat utrymme för provokativa åtgärder och biträde av enskilda, utöver den reglering som eljest föreslagits. Med hänsyn till de särskilda förhållanden som råder för Säkerhetspolisen och då in- satsen typiskt sett inte är ägnad att leda till tillvaratagande av bevis som senare framläggs i en rättegång mot en person, kan ett vidgat utrymme för dessa åtgärder möjligen försvaras. 
 Utredningen föreslår inte att systemet med offentliga ombud, som eljest tillämpas vid beslut om hemliga tvångsmedel, ska införas. Om utredningens förslag i övrigt skulle leda till lagstiftning bör dock denna rättsäkerhetsåtgärd komma i tillämpning i vart fall när fråga är om s.k. särskilt ingripande åtgärder enligt 2 kap. 5 § respektive 3 kap. 4 § i den särskilda lagen. 
 Någon skyldighet att till riksdagen redovisa användningen av sär- skilda inhämtningsåtgärder, motsvarande vad som gäller för använd- ningen av hemliga tvångsmedel, föreslås inte av utredningen. Även i detta avseende är jag av avvikande uppfattning. Någon skarp gräns för nu föreslagna åtgärder, i förhållande till användningen av hemliga tvångsmedel, föreligger inte. Det är väsentligt, inte minst för tilltron till den polisiära maktutövningen, att varje praktiskt genomförbar möjlighet till insyn och kontroll från medborgarnas sida tillvaratas. I vart fall bör redovisningsplikten gälla de åtgärder som jag ovan föreslagit ska omfattas av systemet med offentliga ombud. 
 408 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Vissa polisiära arbetsmetoder 
  
 Dir. 
  
 2007:185 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 20 december 2007 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare ska, med särskilt beaktande av rättssäkerhets- och integritetsskyddsaspekterna, förhållandena i andra länder och det internationella brottsbekämpande samarbetet, överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor angående de brotts- bekämpande myndigheternas dolda spanings- och utrednings- verksamhet. 
 Utredaren ska bl.a. 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämp- ande myndigheterna bör ha möjlighet att i samband med s.k. infiltrationsoperationer ta del i planering och annan förberedelse eller utförande av vissa brott, när detta är nödvändigt för att förhindra eller avslöja allvarlig brottslighet, 
  
 överväga i vilken utsträckning polisens och tullens rapporte-  
  
 rings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet samt åklagarnas åtalsplikt bör gälla i fråga om brott som kommer till myndig- heternas kännedom i samband med infiltrationsoperationer, 
  
 överväga i vilken utsträckning de brottsbekämpande myndig- heterna bör kunna använda sig av olika slag av provokativa åtgärder för att förmå en gärningsman att röja sig, 
  
 överväga förutsättningarna för att i samband med infiltrations- operationer gå in i annans bostad eller vidta andra åtgärder som i polisens eller tullens vanliga verksamhet hade krävt beslut om tvångsmedel, 
  
 409 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 överväga en ändamålsenlig författningsreglering av sådan använd- ning av tekniska spaningsmetoder som utgör ett intrång i en- skildas integritet eller av andra skäl bör lagregleras, 
  
 i ett delbetänkande överväga behovet av mer ändamålsenliga reg- ler om inhämtningen av uppgifter om telemeddelanden, abon- nemang eller mobiltelefoner inom polisens och tullens under- rättelseverksamhet och under förundersökningar innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman, och 
  
 utifrån övervägandena lägga fram de förslag till lagändringar som han eller hon finner lämpliga. 
  
 Uppdraget ska redovisas slutligt senast den 31 maj 2009. 
 Bakgrund 
 I arbetet med att upptäcka och beivra brott är det ibland nödvän- digt att använda straffprocessuella tvångsmedel eller andra särskilda arbetsmetoder. Sådana metoder kan ibland innebära påtagliga ingrepp i enskildas personliga sfär. Av rättssäkerhets- och integri- tetsskyddsskäl är det av största vikt att metoder av detta slag ges en ändamålsenlig utformning och att regelverket kring metoderna ut- formas så att den enskildes rättssäkerhet kan tryggas och riskerna för missbruk minimeras. När det övervägs om det är lämpligt att införa nya sådana metoder eller att utvidga tillämpningsområdet för befintliga metoder ska den s.k. proportionalitetsprincipen beaktas. Det innebär att behovet alltid måste vägas mot det integritetsin- trång som användandet av metoden kan innebära för den enskilde. Dessutom måste det säkerställas att den enskildes rättssäkerhet kan upprätthållas och att eventuellt missbruk eller annan felaktig an- vändning av metoderna kan upptäckas och beivras samt att den en- skilde har rimliga möjligheter att utnyttja den rätt till ersättning som kan föreligga. Detta gäller även vid överväganden om behovet av att i lag eller annan författning ange närmare förutsättningar för i viss mån redan använda arbetsmetoder. 
 En arbetsmetod som aktualiserar frågor av detta slag är s.k. in- filtration av kriminella grupper och nätverk. Infiltrationsopera- tioner av både enklare och mer kvalificerat slag har under senare år fått ökad betydelse, i synnerhet i det internationella samarbetet mot gränsöverskridande och organiserad brottslighet som också 
 410 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 svensk polis och tull deltar i. I operationerna deltar poliser och andra tjänstemän som uppträder under fiktiva identiteter och an- tagna roller ( 
 undercover operations 
 ). Sedan den 1 oktober 2006 kan svenska poliser på ansökan av anställningsmyndigheten tilldelas s.k. kvalificerade skyddsidentiteter. I Sverige saknas emellertid författ- ningsbestämmelser om hur infiltrationsoperationer ska gå till. Det är därför inte alltid tydligt exempelvis vad en polisman, som har infiltrerat en kriminell grupp, får göra i samband med infiltrations- operationen. I flera andra länder finns det däremot sådana bestäm- melser. Det förekommer att bestämmelser av detta slag ger en polis- man befogenhet att under infiltration handla på sätt som, om befogenheten inte hade funnits, hade utgjort brott. 
 Även andra former av kvalificerad dold spaning har ökat i bety- delse i det internationella samarbetet, inte minst användningen av olika slag av tekniska spaningsmetoder. Dessa metoder har med den nya informationsteknologin utvecklats mycket snabbt. Till en allt lägre kostnad kan en allt större mängd ljud och bilder tas upp och liksom annat slag av information bevaras och behandlas. Som exempel på tekniska spaningsmetoder av detta slag kan nämnas användandet av kroppsmikrofoner och övervakning med hjälp av burna kameror. Ett annat exempel på en teknisk spaningsmetod är s.k. pejling, som innebär att det är möjligt att följa exempelvis ett fordons geografiska position och förflyttning på avstånd. Inte heller dessa arbetsmetoder är lagreglerade. Metoderna anses emellertid kunna användas i viss utsträckning utan särskilt lagstöd. 
 Bl.a. den snabba utvecklingen av mobil telefoni har inneburit nya tekniska möjligheter att genomföra pejling och liknande metoder. Därtill förekommer att de tekniska systemen för mobiltelefoni numera registrerar bl.a. mobiltelefoners position och andra upp- gifter om telemeddelanden. Det förekommer också att polisen och tullen, i syfte att kartlägga brottslig verksamhet och i övrigt arbeta brottsförebyggande, med tillämpning av bestämmelsen i 6 kap. 22 § första stycket 3 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation begär ut uppgifter om telemeddelanden från operatörerna. Det kan vara fråga om uppgifter om vilka samtal som har förekommit, där- emot inte uppgifter om innehållet i samtalen. Såväl tekniken kring elektronisk kommunikation som polisens och tullens underrättelse- verksamhet har genomgått stora förändringar under senare år. Mot den bakgrunden har det uppkommit frågor bl.a. om den angivna bestämmelsen numera är ändamålsenligt utformad. En utredning har nyligen lämnat förslag till hur ett  
 EG-direktiv 
  om lagring av 
 411 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 trafikuppgifter ska genomföras i svensk rätt. Förslaget innebär att uppgifter ska lagras hos operatörerna i ett år (SOU 2007:76). Även mot den bakgrunden finns det anledning att överväga förut- sättningarna för utlämnande av uppgifter om telemeddelanden. 
 Åtgärder som företas inom ramen för dold spanings- och utred- ningsverksamhet, däribland infiltrationsåtgärder och olika slag av tekniska spaningsmetoder, kan innebära ingrepp i enskildas per- sonliga sfär. Åtgärderna genomförs i hemlighet eller på så sätt att de som utsätts för åtgärderna vilseleds om åtgärdernas verkliga innebörd. De som utsätts för åtgärderna har således inte möjlighet att, såsom vid öppen tvångsmedelsanvändning, få åtgärderna prövade av domstol eller på annat sätt. Inte minst infiltrationsåtgärder kan i vissa fall ge upphov till så betydande rättssäkerhets- och inte- gritetsskyddsfrågor att starka skäl talar för en lagreglering för sådana fall. En sådan lagreglering skulle också ligga i linje med Europarådets ministerkommittés rekommendation (Rec [2005] 10) om användandet av särskilda undersökningsmetoder i fråga om all- varlig brottslighet inbegripet terroristhandlingar. Medlemsländerna rekommenderas där att med lagstiftning och tillhandahållande av resurser möjliggöra användningen av särskilda undersökningsmetoder men även att säkerställa judiciell eller annan oberoende kontroll av användningen av dessa metoder. 
 En särskild metod att skaffa bevisning om brott är s.k. provoka- tion. I andra med Sverige jämförbara länder har tjänstemän vid de brottsbekämpande myndigheterna getts uttryckliga befogenheter att företa provokativa åtgärder som, om sådana befogenheter inte hade funnits, hade utgjort brott. Det kan handla om att polisen aktivt förmår en brottsmisstänkt person att begå ett brott som röjer att han eller hon har begått eller håller på att begå ett annat, mera allvarligt brott. Riksåklagaren har nyligen, efter samråd med Riks- polisstyrelsen och Tullverket, tagit fram riktlinjer för handläggning av provokativa åtgärder och därigenom väsentligt stärkt de brotts- bekämpande myndigheternas beredskap och möjligheter att genom- föra effektiva och rättssäkra provokationsoperationer (se Riks- åklagarens riktlinjer 2007:1 Handläggning av provokativa åtgärder, men även RättsPM 2007:4 Provokativa åtgärder). I Sverige finns det dock inte någon uttrycklig författningsreglering av i vad mån de brottsbekämpande myndigheterna får använda sig av provoka- tioner eller av den straffrättliga betydelsen av att ett brott kommit till efter provokation. Viss provokation anses enligt allmänna prin- ciper vara tillåten (s.k. bevisprovokation), medan annan provoka- 
 412 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 tion anses vara otillåten (s.k. brottsprovokation). Gränsen mellan det ena och det andra slaget av provokation är emellertid inte alltid lätt att bestämma och tillämpa i konkreta fall. Det finns inte heller i den juridiska doktrinen någon i alla delar enhetlig syn på denna gränsdragning liksom inte heller på frågor om myndigheternas  
 rapporterings-, 
 anmälnings-, 
  ingripande- och åtalsplikt samt straff- ansvar för en framprovocerad gärning (se SOU 2003:74 s. 113 ff.). Av rättssäkerhetsskäl finns det anledning att överväga en lagreg- lering även i denna del. Också effektivitetsskäl kan tala för en lag- reglering. 
 Uppdraget 
 Deltagande i andras brottsliga aktiviteter 
 Svensk polis eller tull har i dag inte någon uttrycklig befogenhet att i samband med infiltrationsoperationer företa åtgärder som utgör en brottslig handling. En polisman som har infiltrerat en kriminell gruppering som förbereder t.ex. ett grovt rån eller ett grovt narko- tikabrott kan emellertid behöva göra sig skyldig till straffbara gär- ningar om han eller hon ska kunna delta i förberedelserna för brottet, trots att deltagandet egentligen syftar till att förhindra att det planerade brottet fullbordas. 
 Ett annat problem som kan uppkomma i samband med infiltra- tionsåtgärder sammanhänger med att svensk polis som huvudregel är skyldig att rapportera, anmäla och ingripa mot brott som kom- mer till dess kännedom och att svenska åklagare som huvudregel är skyldiga att väcka åtal när konstaterade brott hör under allmänt åtal. Har en polisman infiltrerat en kriminell gruppering, kan de tjänstemän som deltar i operationen vara skyldiga att rapportera och även ingripa mot ett mindre brott som kan konstateras i sam- band med operationen, trots att rapporteringen med åtföljande in- gripande och åtal kan medföra att polismannens identitet röjs och att hela infiltrationsoperationen därmed går om intet. Visserligen anses gripande, förhör och andra åtgärder kunna skjutas upp genom s.k. interimistisk passivitet, men det ska då säkerställas att ett in- gripande sker vid ett senare tillfälle. 
 Den nuvarande ordningen innebär således att tjänstemän vid svenska brottsbekämpande myndigheter inte kan infiltrera krimi- nella grupperingar i många situationer där detta synes ha kunnat 
 413 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 göras i andra länder. Därmed minskar svensk polis möjligheter att delta i det internationella samarbetet och det brottsbekämpande arbetet riskerar att hämmas. 
 Mot den redovisade bakgrunden finns det anledning att överväga behovet av lagregler som ger tjänstemän vid svenska brottsbekämp- ande myndigheter bättre möjligheter att infiltrera kriminella grupper och som samtidigt klarlägger förutsättningarna för infiltrations- operationer. I dessa överväganden bör ingå en noggrann analys av lämpligheten av olika slag av infiltrationsåtgärder, en bedömning av åtgärdernas effektivitet för brottsbekämpningen, de eventuella risker från rättssäkerhets- och integritetsskyddsperspektiv som sådana åtgärder kan medföra och behovet av förhands- eller efterhands- kontroll av åtgärderna. Vidare bör utredaren överväga dels de straffrättsliga konsekvenserna för de medverkande, dels avgräns- ningen av de handlingar som medverkan får avse med hänsyn till handlingarnas typ och allvarlighet. 
 Utredaren ska därför 
  
 inhämta information om förekommande lagreglering och praxis 
  
 i 
  
 de övriga nordiska länderna och de ytterligare länder som be- döms vara relevanta för utredningsuppdraget, 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämp- ande myndigheterna i samband med kriminalunderrättelse- verksamhet eller under förundersökningar bör kunna infiltrera kriminella grupperingar och därvid delta i planering, annan för- beredelse eller utförande av brott, 
  
 överväga i vilken utsträckning tjänstemän vid de brottsbekämp- ande myndigheterna vid infiltrationsoperationer bör kunna ta hjälp av enskilda privatpersoner, också när dessa förutsätts ta del 
  
 i 
  
 brottslig verksamhet, 
  
 överväga om det finns anledning att begränsa polisens och tullens  
  
 rapporterings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet samt åkla- garnas åtalsplikt avseende brott som uppmärksammas i samband med infiltrationsoperationer i den utsträckning det behövs för att angelägen brottsbekämpande verksamhet inte ska skadas, 
 414 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 överväga rättssäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. huru- vida tillstånd till mera långtgående infiltrationsåtgärder bör krävas i förhand och om särskild intern eller extern kontroll över åtgärderna kan behövas i efterhand, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Provokativa åtgärder 
 Svensk polis och tull har redan i dag visst utrymme att vidta s.k. provokativa åtgärder. Åtgärderna måste dock utformas så att de inte kommer i konflikt med någon straffbestämmelse eller andra författningar. Bland annat får en provokativ åtgärd inte innebära anstiftan till brott. Någon författningsreglering om vad som utgör en tillåten respektive otillåten provokation i brottsbekämpande syfte finns dock, som ovan har nämnts, inte. 
 Inte minst erfarenheterna från andra länder visar att provokativa åtgärder, också av ett mer kvalificerat slag, kan vara en värdefull metod för att avslöja svårutredd och allvarlig brottslighet. Det för- hållandet att de straffrättsliga förutsättningarna för provokativa åtgärder inte är fastslagna i lag minskar dock metodens användbar- het för svenskt vidkommande. Detta medför också risker från rättssäkerhetssynpunkt, såväl för brottsmisstänkta som för polis- män och andra tjänstemän inom den brottsbekämpande verksam- heten. 
 Det finns därför anledning att överväga införandet av en lagreg- lering som tydliggör i vilken utsträckning de brottsbekämpande myndigheterna ska ha möjlighet att företa provokativa åtgärder. Övervägandena bör innefatta även frågan om det bör få förekomma provokation som framkallar ett brott som, om provokationen inte hade förekommit, aldrig hade begåtts. Övervägandena ska föregås av en analys av provokativa åtgärders lämplighet i bl.a. ett rätts- säkerhets- och integritetsskyddsperspektiv samt en bedömning av åtgärdernas effektivitet för brottsbekämpningen. 
 Utredaren ska därför 
  
 inhämta information om rättsläget i de övriga nordiska länderna samt övriga länder som bedöms vara relevanta för utrednings- uppdraget, 
  
 415 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 analysera Europadomstolens praxis i denna fråga, särskilt vad av- ser rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i Europakon- ventionen, 
  
 mot bakgrund av hur provokativa åtgärder används i andra län- der, det internationella samarbetet och Europakonventionens krav överväga i vilken utsträckning de svenska brottsbekämpande myndigheterna bör kunna använda provokativa åtgärder, 
  
 särskilt överväga i vad mån det bör få förekomma sådan provo- kation som i dag inte är lovlig och som kan leda till att den provocerade personen begår ett brott som, provokationen för- utan, inte hade begåtts, 
  
 överväga hur ett framprovocerat brott bör bedömas straffrätts- ligt och i vad mån det bör omfattas av polisens och tullens rap-  
  
 porterings-, 
  anmälnings- och ingripandeskyldighet och åklaga- rens åtalsplikt, 
  
 överväga rättsäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. i vilken utsträckning det bör krävas förhandstillstånd till mer kvalifi- cerade provokationsåtgärder och om särskild intern eller extern kontroll kan behövas i efterhand, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Tvångsmedelsliknande situationer 
 Varje medborgare är enligt regeringsformen skyddad gentemot olika slag av intrång från det allmänna, t.ex. husrannsakan. Skyddet får inskränkas men endast under vissa i regeringsformen angivna förutsättningar. Bestämmelserna om husrannsakan och andra straff- processuella tvångsmedel utgör exempel på sådana inskränkningar. En infiltrationsoperation i underrättelsesyfte eller inom ramen för en förundersökning utgör i och för sig inte ett sådant intrång som avses i regeringsformen. Infiltrationen kan emellertid ge upphov till effekter som står effekterna av straffprocessuella tvångsmedel nära. Det sammanhänger med att de polismän som deltar i infiltrationen döljer att de är poliser och uppträder under fiktiva identiteter och i antagna roller. Det kan t.ex. inträffa att en polisman som har in- filtrerat en kriminell gruppering i samband med operationen blir inbjuden till en bostad och det står klart att inbjudan aldrig hade lämnats om polismannens rätta identitet hade varit känd. Situa- 
 416 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 tionen kan då – i synnerhet om polismannen antar inbjudan i syfte att skaffa sig kunskap om förhållandena inne i bostaden – komma att likna situationen vid en husrannsakan. Ett annat exempel är att en polisman i samband med en infiltration får tillgång till föremål som han eller hon inte hade fått tillgång till om hans eller hennes rätta identitet hade varit känd. Den situationen kan uppvisa vissa likheter med beslag. 
 I andra länder har det införts särskilda bestämmelser för situa- tioner av detta slag. I svensk rätt saknas sådana särskilda regler såväl när infiltration företas inom ramen för förundersökningar om brott som när den sker inom ramen för polisens underrättelseverk- samhet. 
 Utredaren ska därför 
  
 inhämta information om vad som i detta avseende gäller i övriga nordiska länder samt andra länder som bedöms vara relevanta för utredningsuppdraget, 
  
 överväga förutsättningarna för att i samband med infiltrations- operationer vidta åtgärder som i polisens vanliga verksamhet skulle ha krävt ett beslut om användande av tvångsmedel, 
  
 överväga rättsäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. vem som bör fatta beslut om åtgärderna i olika situationer, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Författningsreglering av tekniska metoder 
 Vid infiltrationsoperationer, men även vid andra slag av polis- eller tulloperationer, används olika tekniska metoder för att inhämta och bevara information. Det handlar främst om tekniska metoder för att ta upp bild och ljud med kameror och mikrofoner eller bestämma ett föremåls geografiska position genom s.k. pejling. 
 I de fall användningen av en teknisk metod utgör ett ingrepp i det skydd som regeringsformen och Europakonventionen ger den enskilde mot intrång från det allmännas sida ska användningen ha stöd i lag för att vara tillåten. På det straffprocessuella området har detta skett genom att sådan användning har reglerats som ett tvångsmedel. Tekniska metoder kan dock användas på många olika sätt och all användning av sådana metoder i brottsbekämpande syfte utgör inte ett sådant ingrepp i enskildas sfär som kräver stöd i 
 417 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 lag. Ibland kan användningen av en viss teknisk metod förutsätta något slag av ingrepp, t.ex. en husrannsakan som möjliggör an- bringandet av pejlingsutrustning i ett fordon. Detta ingrepp kan i sådana fall vara att anse som ett tvångsmedel, även om en använd- ning av pejlingsutrustningen i sig inte skulle behöva vara det. 
 I sitt delbetänkande Skyddet för den personliga integriteten (SOU 2007:22) redovisar Integritetsskyddskommittén de utred- ningar som tidigare har lämnat olika förslag till ytterligare lagreg- lering av användning av tekniska spaningsmetoder. Kommittén anser för sin del att det i ett integritetsperspektiv finns starka skäl att förorda att integritetskänsliga spaningsmetoder blir föremål för en reglering. Kommittén pekar på några aspekter som den anser är viktiga att beakta vid en översyn som tar sikte på en sådan reg- lering, bl.a. bör regleringen vara så teknikneutral som möjligt och undvika att uttömmande ange vilka metoder som avses. 
 Mot den redovisade bakgrunden bör det övervägas i vad mån användning av skilda slag av tekniska spaningsmetoder innebär sådana påtagliga intrång i enskilds sfär att användningen bör regleras i lag. 
 Som angetts i det föregående förekommer det att de brottsutred- ande myndigheterna med stöd av 6 kap. 22 § första stycket 3 lagen om elektronisk kommunikation begär ut vissa uppgifter om tele- meddelanden från operatörerna. Beredningen för rättsväsendets utveckling har i ett delbetänkande (SOU 2005:38) föreslagit bl.a. att den nämnda bestämmelsen ska upphävas och att det i stället i rättegångsbalken ska införas bestämmelser om användning av hem- lig teleövervakning innan det finns någon som är skäligen miss- tänkt för brott. I delbetänkandet föreslås också att myndigheterna ska kunna få ut abonnemangsuppgifter inklusive uppgifter om vem som har haft en viss  
 IP-adress 
  vid ett visst tillfälle, även vid miss- tanke om brott som i det aktuella fallet endast bedöms föranleda ett bötesstraff. En i viss mån motsvarande bestämmelse finns redan i dag i 6 kap. 22 § första stycket 2 lagen om elektronisk kommuni- kation. Den bestämmelsen är dock mera begränsad, bl.a. därför att den kan tillämpas enbart vid utredning om brott som kan föranleda annan påföljd än böter. Delbetänkandet har remissbehandlats och förslagen bereds inom Regeringskansliet. Det kan emellertid redan nu konstateras att det finns ett operativt behov av att kunna in- hämta vissa uppgifter om telemeddelanden även inom ramen för polisens och tullens underrättelseverksamhet. Situationen liknar då ofta förhållandena under ett tidigt förundersökningsskede. Det är därför inte tillfyllest att ersätta nuvarande bestämmelse i 6 kap. 22 § 
 418 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 första stycket 3 lagen om elektronisk kommunikation med en reglering i rättegångsbalken. Inom ramen för polisens underrättelse- verksamhet kan det också finnas ett behov av att få tillgång till abonnemangsuppgifter. Mot den bakgrunden finns det anledning att i ett sammanhang överväga behovet av ändamålsenliga regler om inhämtande av uppgifter  
 dels  
 inom polisens och tullens under- rättelseverksamhet,  
 dels  
 under förundersökningar innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman. Utredaren ska därför 
  
 inhämta information om rättsläget i övriga nordiska länder samt de övriga länder som bedöms vara relevanta för utredningsupp- draget, 
  
 göra en analys av Europadomstolens praxis till den del denna kan vara av betydelse för användningen av tekniska spanings- metoder, särskilt vad avser rätten till privatliv enligt artikel 8 i Europakonventionen, 
  
 överväga i vad mån den användning av tekniska metoder som i dag förekommer hos de brottsbekämpande myndigheterna bör regleras i lag och därvid även, efter en bedömning av åtgärdernas effektivitet för brottsbekämpningen, överväga om en sådan reg- lering bör medge vissa ingrepp som annars förutsätter beslut om straffprocessuella tvångsmedel, bl.a. i samband med att teknisk utrustning ska installeras, 
  
 överväga behovet av författningsreglering när det gäller polisens och tullens möjligheter att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation med egna tekniska hjälpmedel i syfte att iden- tifiera viss teknisk utrustning, t.ex. en mobiltelefon, 
  
 överväga behovet av mer ändamålsenliga regler om olika former av inhämtning av uppgifter om telemeddelanden, abonnemang och mobiltelefoner (t.ex. uppgifter om vilka telefonnummer eller telefoner som har haft kontakt med en viss basstation under en tidsperiod, s.k. basstationstömning, eller uppgifter om vilka telefonnummer eller telefoner som har haft kontakt med ett visst telefonnummer eller en viss telefon under en tidsperiod eller uppgifter om vem som har haft en viss  
  
 IP-adress 
  vid ett visst tillfälle) dels inom polisens och tullens underrättelseverk- samhet, dels under förundersökningar innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman, 
 419 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2010:103 
  
 överväga rättsäkerhets- och integritetsskyddsfrågor, bl.a. vem som bör fatta beslut om användning av tekniska metoder i olika situationer, och 
  
 utarbeta nödvändiga författningsförslag. 
  
 Vid utarbetandet av lagförslag ska utredaren så långt möjligt välja en teknikneutral reglering. Utredaren ska vidare utgå från att den nuvarande bestämmelsen i lagen om elektronisk kommunikation som tar sikte på de brottsutredande myndigheternas tillgång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar (se 6 kap. 22 § för- sta stycket 3) ska ersättas med en annan lagreglering. Utredaren ska också utgå från att det ska vara möjligt för de brottsutredande myndigheterna att få tillgång till abonnemangsuppgifter (se 6 kap. 22 § första stycket 2), inklusive uppgifter om vem som har haft en viss  
 IP-adress 
  vid ett visst tillfälle, även vid misstanke om brott som i det konkreta fallet bör föranleda ett bötesstraff (jfr förslaget i SOU 2005:38). 
 Andra frågor 
 Om det bedöms ändamålsenligt och ryms inom tiden för upp- draget, får utredaren ta upp och lämna förslag i andra frågor som aktualiseras under utredningsarbetet. 
 Ekonomiska konsekvenser 
 Utredaren ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och för enskilda. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. 
 Samråd och redovisning av uppdraget 
 Utredaren ska hålla sig informerad om och beakta relevant arbete som pågår inom Regeringskansliet och inom EU. 
 Under genomförandet av uppdraget ska utredaren samråda med de brottsbekämpande myndigheterna och andra myndigheter i den utsträckning som utredaren finner lämpligt. 
 420 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 1 
  
 Utredaren ska i ett delbetänkande senast den 19 juni 2008 redo- visa resultatet av sina överväganden när det gäller polisens och tul- lens möjligheter till inhämtning av uppgifter om elektronisk kom- munikation med egna tekniska hjälpmedel samt inhämtning av upp- gifter om mobiltelefoner, telemeddelanden och abonnemang inom polisens och tullens underrättelseverksamhet och under förunder- sökningar innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman. 
 Uppdraget i övrigt ska redovisas senast den 31 maj 2009. 
 (Justitiedepartementet) 
 421 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Polismetodutredningen 
  
 Dir. 
  
 (Ju 2008:01) 
  
 2008:91 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 3 juli 2008 
  
 Ändrad redovisningstidpunkt för uppdraget 
 Med stöd av regeringens bemyndigande den 20 december 2007 till- kallade chefen för Justitiedepartementet en särskild utredare med uppdrag att överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor angående de brottsbekämpande myndigheternas dolda spanings- och utredningsverksamhet och att lägga fram de förslag till lagändringar som utredaren finner lämpliga (dir. 2007:185). Utredningen har antagit namnet Polismetodutredningen (Ju 2008:01). Enligt uppdraget ska utredaren i ett delbetänkande redovisa resul- tatet av sina överväganden när det gäller dels polisens och tullens möjligheter till inhämtning av uppgifter om elektronisk kommu- nikation med egna tekniska hjälpmedel, dels inhämtning av upp- gifter om mobiltelefoner, telemeddelanden och abonnemang inom polisens och tullens underrättelseverksamhet och under förunder- sökningar innan det finns någon skäligen misstänkt gärningsman. Delbetänkandet ska lämnas senast den 19 juni 2008. Uppdraget i övrigt ska redovisas senast den 31 maj 2009. 
 Uppdraget till den särskilde utredaren ändras på så sätt att del- betänkandet inte behöver innehålla redovisning av utredningens arbete när det gäller polisens och tullens möjligheter till inhämt- ning av uppgifter om elektronisk kommunikation med egna tekniska hjälpmedel. Den delen av uppdraget ska i stället redovisas i sam- band med den slutliga redovisningen. 
 Uppdraget ändras även på så sätt att tidpunkten för redovis- ningen av delbetänkandet flyttas fram till den 31 december 2008 och tidpunkten för slutbetänkandet till den 1 oktober 2009. 
 (Justitiedepartementet) 
 423 
 Bilaga 3 
 Expert report to the Inquiry on Certain Police Methods 
 by Professor Iain Cameron 
  
 1 
  
 Introductory remarks ............................................................ 
  
 427 
  
 2 
  
 A typology of surveillance and something on infiltration .. 
  
 430 
  
 3 
  
 The approach of the Court to Article 8 ............................... 
  
 433 
  
 4 
  
 Generally on the concept of law in the Courts case law .... 
  
 434 
  
 5 
  
 What is an interference with Article 8? ................................ 
  
 437 
  
 5.1 
  
 The content of Article 8 ........................................................ 
  
 437 
  
 5.2 
  
 Home and correspondence ................................................... 
  
 438 
  
 5.2.1 
  
 Generally ..................................................................... 
  
 438 
  
 5.2.2 
  
 Participatory audio surveillance................................. 
  
 441 
  
 5.2.3 Infiltration of the home ............................................. 
  
 442 
  
 5.2.4 Strategic surveillance of  
  
 radio-borne 
  
 communications.......................................................... 
  
 449 
  
 5.3 
  
 Private life............................................................................... 
  
 451 
  
 5.3.1 
  
 Noble ..................................................................... 
  
 451 
  
 5.3.2 Private Life in  
  
 non-private 
  
  zones: visual 
  
 surveillance.................................................................. 
  
 452 
  
 5.3.3 Private Life in  
  
 non-private 
  
  zones: aural 
  
 surveillance.................................................................. 
  
 460 
  
 5.3.4 
  
 Location information ................................................. 
  
 461 
  
 5.3.5 
  
 Digital private spaces.................................................. 
  
 464 
  
 6 
  
 Level and type of regulation requirements set by the 
  
 Courts case law on accordance with the law....................... 
  
 465 
  
 6.1 
  
 Generally ................................................................................ 
  
 465 
  
 6.2 
  
 Foreseeability ......................................................................... 
  
 467 
  
 6.3 
  
 Randolph............................................................................... 
  
 468 
  
 6.4 
  
 Issues for further discussion ................................................. 
  
 472 
  
 425 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 6.5 Differential standards for different forms of surveillance...475 
  
 6.6 
  
 Proactive surveillance, national security surveillance and 
  
 strategic surveillance .............................................................. 
  
 481 
  
 7 
  
 Garcia.............................................................. 
  
 490 
  
 References........................................................................................ 
  
 490 
  
 426 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 1 Introductory remarks 
 I have been asked to provide a report analyzing the case law of the European Court of Human Rights relating to the issues, first of surveillance by technical means, and second, of the use of infiltra- tion. The focus in both cases is on examining which methods of surveillance and infiltration require regulation by law and the degree of precision of this regulation. 
  
 1  
  
 The present report, however, is not a systematic comparison of the existing regulation of surveillance in Sweden with the Convention standards, even if I, on occasion, do take up such compliance issues. 
 A few introductory points are in order. Elaborating useful  
 forward-looking 
  Parsons 
  case law of the Court is not an easy task. The Courts case law should be seen as an accumulation of general principles. The generality of the prin- ciples involved tends to reduce its value in specific concrete situations. The Court takes both Smith issues judgments. In general, the Courts reasoning in admissibility deci- sions is considerably briefer and less developed than its reasoning in judgments (one relevant exception being the  
 Fisher and Saravia  
 case, dealt with below). In the absence of a judgment, Rodriguez on the basis of admissibility decisions. The Court develops its principles over time, only rarely overruling earlier cases, but instead distinguishing these. Kelley, there can be a degree of inconsistency between earlier and later case law. 
  
 2 
  
 The concepts used in the Convention are autonomous. This means that the fact that a particular state measure is not regarded as an interference in private life according to a state constitution and laws does not necessarily mean that it is also so regarded from the perspective of the Convention. Even though Convention concepts are autonomous, the Court has rarely taken the opportunity to elaborate upon the meaning of a particular Convention concept, but has, up until relatively recently, attempted to limit explicitly its discussion to the case in hand. Smith caution showed by the Court is 
  
 1 
  
 I would like to thank my colleagues Charles, Hebert, Mcdonald and Medina for helpful comments made on an earlier draft of this report. Any errors etc. remaining are my responsibility. Smith report Bowman in February 2010 and thus takes up practice up to this time. At the time it was published, December 2010, I made certain changes in order to take into account two important judgments (the Uzun and Kennedy cases) which had been issued during the period  
  
 February–November 
  2010. 
  
 2 
  
 Judgments have a higher status than admissibility decisions, but where a judgment is later qualified by an admissibility decision the result is that the legal position is uncertain, especially where the Courts reasoning is not always clear. 
  
 427 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 partly because the Court was not intended to act as (and does not – yet – have the legitimacy to act as) a  
 fully-fledged 
  constitutional court. However, its constitutional functions are increasing, and the Court is becoming more pedagogical in style. It now tends to begin its treatment of a case by recounting the applicable general principles, as derived from its case law, before applying these to the facts in the case. 
 In reaching a conclusion that something is, or is not, in accordance with the Convention, the Court tends to aggregate all the relevant factors. A law, or legal mechanism, which is regarded as deficient in formulation (e.g. because it is imprecise) may nonetheless be corrected by a safeguard (e.g. because it compensates for the risk of abuse caused by the imprecision). It is thus very important to take into account the whole context of a judgment. States A and B may have the same, or more or less the same, formulation of a particular state power. However, the safeguards in the law, or the ways these are applied, may vary between the two states. This can mean that safeguard X – which was of crucial importance in finding that state As laws Harris acceptable – is missing in state B, or exists on paper, but is not applied in practice, with the consequence that state B is found in violation of the Convention. 
  
 3 
  
 In this respect one can note that states party to the ECHR are obliged to take into account cases concerning other states. Under ECHR Article 46, Miller undertake to abide by the final judgement of the Court  
 in any case to which they are parties 
 . However, the general obligation under Article 1 to secure to every- Bowman their jurisdiction the [Convention] rights and free- doms means that the national legislator, and the national courts, cannot ignore cases concerning other states. Having said this, the room for interpretation the national legislator, and national judge, has in applying a judgment concerning another state will be larger, because the differences between the two factual situations (the in- stant case, and the case dealt with by the ECtHR) will usually be greater. 
 A national legislator, faced with ECtHR case law concerning other states, can be tempted to regard as unsettled the issue of whether or not its law is in conformity with the Convention. It might 
  
 3  
 Obviously it is vitally important that the Court fully understood the respondent states laws and practices. If and when it bases its judgment on a misunderstanding of these, it not only undermines the value of the case as a source of law for the respondent state, but for all the other contracting parties too. 
 428 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 want to wait for a judgment on the issue against its own state, or at least a clear Grand Chamber judgment (one of the main Brown be- hind the Grand Chamber being to provide coherence in the ECtHR case law). However, to do this is to stretch its obligations to fulfill Article 1 in good faith. 
 It must be remembered that the ECHR is intended as a mini- mum standard. 
  
 4  
  
 In a situation where relatively clear ECtHR case law indicates strongly that laws or practices are not in conformity with the Convention, the correct approach for the national legi- slator is not to balance on the boundary of what is permissible. 
  
 5  
  
 This applies particularly to a legislator which wishes earnestly to avoid putting its judiciary in the position of having to  
 re-write 
  major pieces of legislation found to breach the Convention. 
  
 6  
  
 A states ambition to ensure that there is no doubt that it complies with its obligations under the Convention should be also strength- Hunter that the Court applies a teleological inter- pretative method. This method means that rights are constructed so as to be relevant to the needs of society today, which in turn means that the demands placed upon states can increase with time. 
 As shown below, the accordance with the law standard in the Courts case law has been developed as a safeguard against misuse of power. Here one should be aware that important Ford can be implicit in a states legal culture. Miller, the Court is in a poor position to judge the efficacy of legal cultural Ford. 
  
 7  
  
 What- ever the formal legal safeguards in a states system, the police and the prosecutor, as a result of professionalism, training etc. may in practice adhere to high ethical standards in investigating crime. But the Court simply put, has so far found it difficult to say openly to 
  
 4 
  
 In this respect I should note that a strengthening of the constitutional protection of per- sonal integrity (RF 2:6) (prop. 2009/10:80) will enter into force 1 January 2011. everyone is vis a vis the state protected against significant interferences with personal integrity, if this occurs in the absence of consent and involves surveillance or monitoring an individuals personal relations (var och en gentemot det allmänna [är] skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kart- läggning av den enskildes personliga förhållanden). 
  
 5 
  
 Cf. SOU 2001:25, s. 331 balansera på gränsen till vad som kan tänkas strida mot grund- läggande mänskliga rättigheter. 
  
 6 
  
 This was made clear repeatedly in the travaux préparatoires to the incorporation statute, Prop. 1993/94:117. The Swedish courts, for their part, demand clear support in the ECtHRs case law before they are prepared to overturn the applicable Swedish law See NJA 2000 s. 622, NJA 2004 s. 840, and NJA 2010 s.268  
  
 I-II. 
  
 7 
  
 Cf Cameron, 2000, p. 258 In practice, the value of an external monitor will mainly depend on the political climate in which he or she works, the dedication of the office holder and the competence of his or her staff. Crawford are fairly intangible things on which to form an opinion, far away in Strasbourg. As already mentioned, the Court is relatively  
  
 ill-equipped 
  to judge whether  
 formal  
 safeguards are  
 real  
 safeguards, and it knows it. 
 429 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 state A, when it finds state As laws and practices to be in violation of the Convention, we did not find State Bs system in violation of the Convention, because State Bs police are better trained, better resourced and relatively well behaved: but your police are none of these things. 
 Besides, even if they work Riley of the time, legal culture Day under pressure in a variety of ways and can change with time. This is another reason for formalizing and making explicit such safeguards. In this respect I can note that within the EU, police and prosecutorial cultures are increasingly coming in contact with each other over national borders. There is an obvious need of increased international cooperation in dealing with transboundary crime. Assistance within the EU is increasingly being based on the principle of mutual recognition. The idea is that the police and prosecutor should be able to offer their colleagues in other EU states the same measures they use themselves in investigating and prosecuting crime. Joint investigation teams, Gonzalez still rare, are becoming more common. In these circumstances, it is not enough to rely upon national legal cultural Ford. There is a heightened need for improved clarity in the text of the applicable law, and for explicit statutory safeguards against misuse. 
 In the present report, I have set out the explicit standards set by the Court. Baldwin are not clear, I have tried to extrapolate Reed, working on the logic of the Courts case law as a whole and my own knowledge of the area. I have tried faithfully to identify which parts of my report consist of Court standards, and which parts consist of my interpretation of these. 
  
 2 
  
 A typology of surveillance and something on infiltration 
  
 Surveillance and data accessing are increasingly growing together. As far as digital data is concerned it is difficult to distinguish between stored and transmitted data, as the form and content of the data stored in Garcia system can be very quickly changed, or even automatically updated, by communications from another computer. This in turn means that it can, in practice, be difficult to distinguish search of the data bank from interception of com- munications. Moreover, insofar as the product of surveillance be- comes part of police data banks, the Convention sets out require- 
 430 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 ments concerning the legal framework for the regulation of these data banks. Even these requirements are relevant for this report. I have not, however, dealt Brown in detail. 
 For the purposes of the present report, it is useful to distinguish between eight technical surveillance methods. The first of these is  
 bugging 
 , the use of concealed microphones to pick up conversa- tions to which the monitor is not a party. The second and third are  
 secret  
 respectively  
 overt (open) visual surveillance  
 meaning the use of an apparatus for monitoring  
 and recording  
 pictures. A  
 sub-group 
  here is the use of sophisticated imaging, such as microwave radar, or  
 infra-red 
  cameras, to pick up activity within buildings or in other difficult surveillance situations. Such an apparatus can be steered manually or remotely. The fourth type of surveillance is the use of a microphone and recording device to monitor a conversation in which the monitor participates. The conversation being recorded can be over a telephone line or in a private or public place (human wires or  
 participant audio surveillance 
 ). The participation in the conversation is open, but the recording is not. Kelley, the sur- veillance is still secret. The fifth is the video equivalent of the fourth type, i.e. the use of a concealed visual recording device to docu- ment an event to which the monitoring person is party ( 
 participant video surveillance 
 ). The fourth and fifth types of surveillance can naturally be combined. The sixth type is the  
 monitoring of the content of telecommunications  
 to which the monitor is not party. This used to be called telephone tapping, although telecommuni- cations now also covers radio and microwave/satellite communi- cations media, and fax,  
 e-mail 
  and other forms of communications between or via computers. The seventh type of surveillance in- volves identifying the circle of persons or telecommunications addresses with which the target communicates ( 
 metering infor- mation 
 ). The eight type of surveillance obtains what can be called  
 location information 
 , indicating the physical location of a thing, or a person. This can involve the physical planting of a bug which sends a radio signal indicating location. The use of movement sensors would also fall under this. However, there can be an overlap between the seventh and eight categories in that tracking a targets use of a mobile phone or a laptop computer, used for communicating with the internet, will give both location information and information on who, or what, the target is communicating with. A mobile phone, when switched on, or a laptop, when connected to the internet, sends periodic signals to the nearest transceiver stations. The targets 
 431 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 position can then be plotted, with more or less accuracy, depending on the strength of the signal  
 vis-à-vis 
  the nearest transceiver stations. Location information can also be obtained from the targets use of different types of plastic cards containing computer chips or electro- magnetic tape which send electronic signals to public or private data banks. Crawford signals have the side effect of indicating the targets location (e.g. withdrawals from Reynolds, entry into a zone which requires a key Nash, lending of books in a library). When I wish to refer to both the seventh and eight categories, I use the term interception of teledata. 
 It should be stressed that power, like water, tends to seek the point of least resistance. When one area of surveillance has been sub- jected to tight control, or a total prohibition, there is a risk that the police and security services seek the same information in other ways. This should reinforce the importance of regulating the whole area of state surveillance. 
  
 8 
  
 Although I have distinguished between Reed different methods, Smith not be seen as  
 Russo. As well as requiring different types of equipment, the above surveillance categories can be distinguished on the basis of whether they are employed after the event, or are contemporaneously to it (in real time). For example, metering information is post hoc. Planting of a bug indi- cating location occurs in real time, Brown, at least at the present state of technological development, most other forms of location information (withdrawals from cash machines etc.) can only be ob- tained some time after the event. 
 As regards infiltration, the following can be said. Infiltration can be described as a special investigation technique, involving the use of informers (private persons) or undercover agents (police, customs etc. officials) to obtain information from suspects and others on planned, past or  
 on-going 
  offences. The boundary line between infiltration and ordinary police work, which can also in- volve secret visual or aural observation and the use of informers, is not Simmons fast. 
 Infiltration is a necessary part of the police arsenal in dealing with crime, especially organized crime. However, when a private person is used to penetrate a suspected criminal activity, a variety of accountability problems arise. Informers activities can be sub- ject to varying degrees of (lack of) control from their police 
  
 8  
 Cf. Lustgarten and Leigh 1994, p. 44. 
 432 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 handlers. And with both undercover agents and informers, problems Kramer perspective of the  
 Rechtsstaat  
 when they participate actively in crimes. 
 The American sociologist Hill distinguished between four different types of police work on the basis of two criteria: the overt- ness of the actions and their deceptive or  
 non-deceptive 
  nature. 
  
 9  
  
 This gives a  
 four-fold 
  typology:  
 overt and  
  
 non-deceptive 
  
 (which covers much conventional police work),  
 overt and deceptive 
 , (e.g. where a suspect is tricked by police officers into providing a confession),  
 covert and  
  
 non-deceptive 
  
 (e.g. surveillance operations) and  
 covert and deceptive 
 . This fourth category would cover undercover police operations by either police agents acting with false identities and/or informers being operated by police agents. 
 A third criterion can be added: the interaction between investigating authorities on the one hand and witnesses, suspects and third parties on the other, to give a  
 six-fold 
  typology. 
  
 10  
  
 On this classification, the use of informers would fall within the category of secret investigations with interaction but without deception Nguyen relationship between a police officer who conceals his or her iden- tity and a suspect or potential offender would be regarded as secret investigations with interaction and with deception. Crawford classi- fications are of some use in understanding whether, and if so, how, different types of undercover operation can infringe privacy. How- ever, too much weight should not be put on them. For example, there will almost invariably be an element of deception involved when informers are deliberately used to infiltrate a criminal organi- zation. The suspect/potential offender may know the true identity of the person s/he is talking to, but will not know that this person is informing for, and/or acting on the instructions of, police officers. 
 3 The approach of the Court to Article 8 
 In general, the Court approaches cases which raise issues under Article 8 in the following way. First, it considers whether the action complained of falls within the scope of the right in question, and Young infringes this right. Having found that the right has been infringed, it proceeds to consider whether the action taken by 
  
 9 
  
 Hill, 1988, pp  
  
 11–13. 
  Cf. Brown, 2000, p. 28, who instead employs a scale of measures on the basis of the level of interference with personal integrity. 
  
 10 
  
 See Council of Europe, 2005, referring to Valkaneer, 2000, p. 24. 
  
 433 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 the state falls within one of the accommodation clauses, i.e. Young has Nicholson taken in the furtherance of a legitimate aim. Next, it determines Gordon infringement could be said to be in accor- dance with the law. The fourth and final step taken by the Court is to determine whether the infringement was necessary in a democratic society. The Convention organs treat steps three and four as successive Mcdonald. This means that where they find that a measure complained of is not in accordance with the law, then they usually do not proceed to examine Gordon measure satisfies the requirements of necessity in a democratic society. 
  
 11 
  
 4 
  
 Generally on the concept of law in the Courts case law 
  
 The Court has stated that the two terms prescribed by law (in Diaz 9, 10 and 11) and in accordance with the law (in Article 8 should be treated in the same way. 
  
 12  
  
 The Court held in Sunday Times v. UK that the law includes common law rules as well as statutes and subordinate legislation. 
  
 13  
  
 The Court has even accepted that a collective agreement can constitute law in the con- text of the Nordic tradition of leaving the regulation of the labour market to employees and employers organizations. 
  
 14  
  
 The Court stated in the Sunday Times case that to qualify as law a norm must be adequately accessible and formulated with sufficient precision to enable the citizen to regulate his conduct. 
  
 15  
  
 This is not a mere for- mal requirement. It also relates to the quality of the law in question. In Silver and others v. UK the Court made it clear that a law which allows the exercise of unrestrained discretion in individual cases will not possess the essential characteristics of foreseeability and thus will not be a law for present purposes. The scope of the dis- cretion must be indicated with reasonable certainty. The Court has also stated that adequate  
 safeguards  
 also must exist against  
 abuse  
 of 
  
 11 
  
 See, e.g. the cases of Malone v. UK, Huvig v. France and Kruslin v. France, discussed below. See however, Cunningham, below 
  
 12 
  
 A single expression is employed in the French text (prévue par la loi). Silver and others v. UK, 
  
 25 
  
 Jones 1983, A/61, para. 85. See further, Bennett and van Hoof, 2006, p. 336. Although the phrase as such occurs in Diaz  
  
 8-11, 
  Campbell in the Convention also implicitly or explicitly condition state interference with a right on a law. 
  
 13 
  
 Sunday Times v. UK, para. 47. 
  
 14 
  
 Wretlund v. Sweden, No. 46210/99, Decision 9 March 2004 (Obligation on employee at nuclear plant to undergo drug test: inadmissible). 
  
 15 
  
 Ibid. at para. 49. 
  
 434 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 the discretion established by law. 
  
 16  
  
 While these need not be written into the text of the law itself, the law must at least set up the con- ditions and procedures for the interference. 
  
 17  
  
 There is thus an over- lap between the law requirements, the requirement of necessity in a democratic society and the requirement of effective remedies in Article 13. 
  
 18  
  
 For example, the degree of foreseeability required before a measure taken by the state in dealing with surveillance could be said to satisfy the requirements of accordance with the law can also serve as a safeguard against abuse of power (which re- lates to the "necessity" of the measure. Sometimes the Court chooses to focus upon the safeguards under the necessity requirement. 
  
 19  
  
 This may be done where there is room to doubt whether the func- tioning of the safeguards in practice corresponds to how they look on paper. On most occasions, however, the Court seems to find it easier to make a finding that the state has failed to comply with the law requirement. 
 The requirements of foreseeability and accessibility will vary according to the content of the law, the field it is designed to cover and the number and status of the addressees. In Groppera Radio v. Italy, for example, the law was an ordinance directed to radio companies which referred to technical provisions of certain inter- national treaties in the field of telecommunications. The Court nonetheless considered that the addressees had, or ought to have had, access to the expert Lara to understand its content. 
  
 20  
  
 In Rekvenyi v. Hungary one of the questions was whether a consti- tutional provision prohibiting the police to engage in political activity was sufficiently clear to be foreseeable in the absence of imple- menting norms. The Court considered that it was. 
  
 21  
  
 In the area of the criminal law and criminal procedure, other cases where the adressees are ordinary citizens and the intervention in individual rights is serious, the potential for abuse of power is greater, and the Convention organs have occasionally West. 
  
 22 
  
 16 
  
 See, e.g., Silver and others v. UK, paras  
  
 88–89. 
  
 17 
  
 Klass v. FRG, No. 5029/71, Report of 9 March 1977 para. 63. Kruslin v. France, 24 April 1990,  
  
 A/176-A, 
  para. 35, Huvig v. France, 24 April 1990,  
 A/176-B, 
  para. 34. 
  
 18 
  
 See Ruiz, 1997, pp.  
  
 183–184. 
  
 19 
  
 See S and Marper v. UK, Nos 30562/04 and 30566/04, 4 December 2008, and the Bykov case considered below. I consider that this is a better approach Garcia to fit in safeguards into the concept of accordance with the law which the Court has taken before in a number of earlier cases such as Rotaru v. Romania, No. 28341/95, 4 May 2000. 
  
 20 
  
 Op. cit. para. 68. 
  
 21 
  
 20 May 1999. 
  
 22 
  
 Compare Sunday Times v. UK, para. 49 and Maestri v. Italy, No. 39748/98 17 February 2004 with Cantoni v. France, 15 November 1996. 
  
 435 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 The Court is, however, aware of the difficulties of formulating laws. In Gorzelik and Others v. Poland, 
  
 23  
  
 the Court stated that it is a logical consequence of the principle that laws must be of general application that the wording of statutes is not always precise. The need to avoid excessive rigidity and to keep pace with changing circumstances means that many laws are inevitably Fisher in terms which, to a greater or lesser extent, are vague. The interpretation and application of such enactments depend on practice  It must also be Miles in mind that, however clearly drafted a legal pro- vision may be, its application involves an inevitable element of judicial interpretation, since there will always be a need for clari- fication of doubtful points and for adaptation to particular circum- stances. A margin of doubt in relation to borderline facts does not by itself make a legal provision unforeseeable in its application. Nor does the mere fact that such a provision is capable of more than one construction mean that it fails to meet the requirement of fore- seeability for the purposes of the Convention. The role of adjudi- cation vested in the courts is precisely to dissipate such inter- pretational doubts as remain, taking into account the changes in everyday practice. 
  
 24 
  
 Beyond the references to foreseeability and the need to frame laws and elaborate safeguards to avoid misuse of power, the Court has not elaborated in any detail what underlying values are protected by the accordance with the law requirement. The requirement is often seen as an expression of the rule of law. However, insofar as it goes beyond the idea of rule  
 by  
 law, the content of the rule  
 of  
 law concept is the object of dispute. Basically, it seems to mean what the writer wishes it to mean and as such, it is of limited theo- retical value. 
  
 25  
  
 Behind the idea of  
 statutory  
 law I would say are three values, foreseeability/stability, democratic legitimacy and institutional competence. As regards the first of these, the principle of norm hierarchy, expressed in Swedish law by RF 8:18, is that statutes can only be amended by statutes. A statutory regulation is thus both more Williams more transparent than regulation by means of subordinate legislation. As regards the second of these, Becker be said. The idea of democracy is the steering principle of main- stream Western political organization for almost 100 years (and of huge influence in Western political thinking long before that). 
  
 23 
  
 No. 44158/98, 17 February 2004. 
  
 24 
  
 Ibid, at paras  
  
 64-65 
  (references omitted). 
  
 25 
  
 Cf. Loughlin 2009. 
  
 436 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 The third value relates to the time and expertise which the parlia- ment has at its disposal to devise appropriate general rules, and the completeness of the debate (taking into account all the relevant factors) which accompanies, or should accompany, discussion of legislative proposals. The Court has in the past paid insufficient attention to the value of regulation by statute law when it has con- sidered the rule of law concept. There are presumably two reasons for this. First, as noted Vega, the Court accepts that general rules inevitably require  
 judge-made 
  law to interpret and develop them. Moreover, the UK and Ireland are common law states which accept, White, that a large area of the law is judge made. One cannot invalidate large parts of the legal systems of two of the founding members of the Council of Europe. Second, in every European state, Young has a parliamentary or presidential system of government, there is a very large amount of  
 non-parliamentary 
  produced legislation which is based either on delegated powers from the parliament or primary legislative authority for the government by virtue of the constitution. 
  
 26  
  
 However, as shown below, the Court, in the area of secret surveillance, has now begun to insist on  
 statutory  
 regulation of the area as a whole. 
 5 What is an interference with Article 8? 
  
 5.1 
  
 The content of Article 8 
  
 Article 8 guarantees four separate rights although there is a con- siderable Johnson between them. The same state measure can interfere in both e.g. Perez private life or home and correspondence. 
  
 27  
  
 Family life is not directly relevant to the present study, but the other three rights are. Article 8 refers to the right to respect for the listed rights. This means that not every measure  
 affecting  
 a listed right is an  
 interference  
 with that right. 
  
 28  
  
 I should also stress that the fact that something is found to interfere with (or infringe) one of the Article 8 rights does not mean that it  
 violates  
 the article, simply that the infringement must be justified. 
  
 26 
  
 Cf RF 813. 
  
 27 
  
 One can argue that where the same measure constitutes an interference in both private life and the home it should be even more closely scrutinized. Cf. Ovey and White, 2006, p. 218 the fact that [the rights] are grouped together in the same article strengthens the protection given by that article, because each right is reinforced by its context. 
  
 28 
  
 Black, et al. 2009 p. 381. 
  
 437 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 5.2 
  
 Home and correspondence 
  
 5.2.1 Generally 
 The home can extend to business premises under certain circum- stances. 
  
 29  
  
 The planting of a listening device in the home 
  
 30 
  
 , or using an agent or informer equipped with a listening device (participatory recording or wearing a wire) 
  
 31  
  
 in the home is clearly an inter- ference with Article 8(1). The home has been held to include a garage owned by the target in another locality than his home and another persons Patel the target was visiting. 
  
 32  
  
 It seems fairly clear on the basis of this case law that even other types of listening devices, capable of picking up sounds at a distance, which are not physically  
 placed  
 in the home but are  
 directed  
 at it, will con- stitute an interference with the home. 
  
 33  
  
 Similarly, it may safely be said that the directing of visual surveillance against a person who is, at the time, in his/her home will be an interference with 
  
 29 
  
 Niemietz v. Germany, 16 December 1992,  
  
 A/251-B, 
  paras  
 27–33. 
  The Court also said in this case (which concerned search of a lawyers office and seizure of documents) that private life can similarly include business activities. This approach is obviously sensible. The internet and developments in communication technology mean that many people can as easily work in their homes. The Court has confirmed this approach in a number of sub- sequent Brown, e.g. Miller, No. 41604/98, 28 April 2005. In Stés Est and others v. France, No. 37971/97, 16 April 2002, the Court went so far as to apply the protection of the domicile to the premises of legal persons Building on its dynamic interpretation of the Convention, the Court considers that the time has come to hold that in certain circum- stances the rights guaranteed by Article 8 of the Convention may be construed as including the right to respect for a companys registered office, branches or other business premises (at para. 41). 
  
 30 
  
 See the earlier Commission cases of Redgrave v. UK, No. 20271/92, decision inadmissible of 1 September 1993 and Govell v. UK, No. 27237/95, Report of 14 January 1998, Khan v. UK, No. 35394/97, ECHR  
  
 2000-V, 
  paras  
 26-28 
  Chalkley v. UK, No. Barber, 2 June 2003. 
  
 31 
  
 Heglas v. Czech Republic, No. 5935/02, 1 March 2007 (inadequacy of legal framework at the time regulating  
  
 body-mounted 
  listening devices and metering data), Moore, No. 4378/02, 21 January 2009. 
  
 32 
  
 See respectively Hewitson v. UK, No. 50015/99, 27 May 2003 and Armstrong v. UK, No. 48521/99, 16 July 2002. See also Vetter v.France, No. 59842/00, 31 May 2005 (place- ment of microphones by police in the home of a person the target was visiting). On the other hand, in Phillips, No. 10231/07, 3 November 2009, an actors dressing room was not regarded as part of his home. In  
  
 Bykov  
 the government argued that the guest house where the participatory bugging took place (see further below) was not part of the appli- cants home. The Court stated simply that the applicants right to private life had Nicholson interfered with. 
  
 33 
  
 Cf. the US cases concerning scanning residences from outside with thermal cameras in order to pick up unnaturally high heat emissions, which might indicate the presence of sodium lighting, used in growing marijuana plants, US v. Shea, Mullins 3rd 1325 (11th Cooper. 1994) and US v. Kyllo, 9630333v2 (9th Cir. 1998). However, the US constitution 4th Amendment protects primarily against warrantless searches, and in both cases, this practice was found not to constitute such a search. 
  
 438 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 Article 8(1). 
  
 34  
  
 However, as discussed below, such measures will, in most situations, also constitute an interference with private life. 
 Correspondence includes not simply mail and telephone usage 
  
 35 
  
 , but also telegraphs, faxes and  
 e-mail 
  and internet usage. 
  
 36  
  
 Correspon- dence is not qualified by private Smith, and includes therefore all sorts of correspondence, including that sent to and from the work- place. 
  
 37  
  
 In Halford v. UK the Court concluded that phone calls made on a closed telecommunications network, on business premises, fell within the notions of private life (and correspondence) and so could be protected from interception by Article 8. 
  
 38  
  
 The case concerned a senior police officer who had Nicholson passed over for promotion on a number of occasions and who had brought proceedings before an industrial tribunal alleging sexual discrimination. She later suspected that both her work and home telephone had Nicholson tapped in an attempt to obtain information useful against her in Reed proceedings. The respondent state admitted that her office telephone had been tapped. The Court noted that Halford had received no warning that her office telephone would be subject to interception, and that her reasonable expectation of privacy was reinforced by the facts that she had sole use of her office, that she had two telephones, one of which was specifically designated for her private use and that her employer had assured her in a memorandum that she could use her office telephones for the purposes of preparing her sex discrimination case. 
 A similar approach was taken in Freeman the applicant, a businessman, had calls intercepted from his business premises 
  
 39  
  
 and in Copland v. UK which involved monitoring of a public employees telephones and internet access at work. 
  
 40  
  
 Like the situation in Mueller, the Court placed in Mclaughlin on the applicants reasonable expectation of privacy: she had not been informed that her internet etc. usage could be monitored. 
  
 34 
  
 Naismith, 1996, at p. 152. See further the Courts case law regarding photographing a per- son outside of the home discussed below. 
  
 35 
  
 The Convention organs also accepted early on that the tapping of telephones was an inter- ference with correspondence. See Klass v. FRG, 6 September 1978, A/28, para. 40. 
  
 36 
  
 See PG and JH v. UK, No. 44787/98, 25 September 2001, para. 42, Copeland v. UK, No. 62617/00, 3 April 2007 and Liberty v. UK, No 58243/00, 1 July 2008, below. As regards the issue of covert access to data located on a persons computer, or on a server, and not being transmitted, see below. 
  
 37 
  
 PG and JH, ibid. and Porter, para 32. 
  
 38 
  
 Rodgers, 25 July 1997, paras  
  
 42–46. 
  
 39 
  
 16 February, 2000, discussed further below. 
  
 40 
  
 Op cit. 
  
 439 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 Still, it is clear that the Court considers that correspondence can be carried out outside of the home, and it must also be pro- tected outside of the home. 
  
 41  
  
 In addition I can note here that the protection of correspondence has implications for associations. Cooper an association as such (as compared to its members) may not have a right to private life, it does have the right to correspon- dence. 
  
 42 
  
 As regards obtaining information on the circle of persons or telecommunications addresses with which the target communicates (so called  
 metering information  
 or telecommunications data), the Court held as far back as 1986 in Malone v. UK that this is an interference with private life. 
  
 43  
  
 It should be noted that the type of data available from metering has changed considerably, with the advent of mobile phones and the internet. Mobile phones now give location data (considered below) and monitoring internet surfing gives information on the websites visited. I discuss later the type and degree of regulation required for accessing this data. 
 The Court has moreover stated that the  
 mere interception of tele- phone calls  
 in itself constitutes an interference with private life. 
  
 44  
  
 The fact that no  
 use  
 is made of the recordings is irrelevant. The Court has also stated, in connection with strategic surveillance (below) that the mere existence of this constitutes an interference with private life/correspondence of the affected persons (who may be a large part of the population). Similarly, one can argue that the data retention requirement for telecommunications traffic intro- duced by EC directive in itself constitutes an interference with private life. 
  
 45  
  
 The fact that a person knows that records of his or her internet surfing will now be made available to the police, and not simply be kept by his/her service provider for billing purposes, Moreno an effect on the sites which they visit. 
  
 41 
  
 The advent of mobile phones and laptop computers anyway makes it unrealistic to draw a distinction between telephone tapping and mail interception inside and outside the home. 
  
 42 
  
 Association for European Integration and Human Rights and Ekimdzhiev v. Bulgaria, No 62540/00, 28 June 2007 (Association could claim to be directly affected by a law which allows the use of secret surveillance measures, breach of Article 8). 
  
 43 
  
 Malone v. UK, paras  
  
 83-88. 
  The Committee of Ministers has also taken the position that this information should be confidential, except where it is necessary to reveal it for reasons of national security, law enforcement etc. Protection of personal data in the area of tele- communications services, with particular reference to telephone services, Recommendation no. R(95)4, para. 4. 
  
 44 
  
 Kopp v. Switzerland, 25 Jones 1998, para. 37, see below. 
  
 45 
  
 See Cook, 2005. See further the discussion of why private persons access to teledata does not raise the same sort of private life issues below in section 5.3. 
  
 440 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 There are three issues which require a more detailed treatment as far as home and correspondence are concerned. The first issue is when the state facilitates participatory audio surveillance. 
 5.2.2 Participatory audio surveillance 
 The regulation of this area has varied from state to state depending inter Morris Delacruz all participants in a conversation is necessary before a tort or crime of revealing confidences is committed, or whether it is enough that one participant consents. 
  
 46  
  
 Prior to the Bykov case (dealt with below, in section 5.2.3), the leading Convention case on the issue was A. v. France. In this case, an informer had notified a high ranking police officer that he had been hired by the applicant, A., to kill someone. He offered to make a telephone call to the applicant and to record the conversation. The policeman agreed. The call Allen made in the policemans office and recorded with a police tape recorder. The Court of Cassation had ruled in 1989, concerning a similar case, that only a judge could authorise the recording of a telephone conversation. The police could not do this by themselves during a preliminary investigation. The French government accordingly conceded that there was no basis under French law for the recording. The Court thus predictably found that the recording was not in accordance with the law. The point of interest is, however, that the Court considered that, where the state  
 Dorsey  
 this, a recording of a conversation by one private party was an interference Johnson partys right to correspondence. The approach was confirmed in the later case of M.M. v. Netherlands. 
  
 47  
  
 This case concerned the recording of a persons incoming, Huang, calls. A distinction can be drawn between simply facilitating the recording of incoming calls and the situation where the state could be said to have contributed to the making of incriminating statements, by encouraging one participant (A) in the conversation to ring up the other (B), and provided A with equipment to record any incriminating statements made by B. 
  
 48 
  
 46 
  
 For a brief comparison of the laws of five states in this respect see Smith and Bevers, 1996, pp.  
  
 157–170. 
  In Sweden, the crime of eavesdropping can only be committed by a person not party to the conversation (Criminal Code, Chapter 4, section 9a). 
  
 47 
  
 No. 39339/98, 8 April 2003. See also the Bykov and Heglas cases, op. cit. 
  
 48 
  
 See the dissenting judgment by Luna in the case and the separate judgment by Ferguson in the later case of Van Vondel v.the Netherlands, Nos 38258/03 25 October 2007 See also two decisions of the Swedish ombudsman (JO 1996 dnr  
  
 1953-1995 
  and JO 
 441 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 The majority of the Court, however, seemed to make no such distinction, and one must assume that the majority does not regard it as a basis for justifying leaving unregulated the facilitating of recording of incoming calls. By way of comment, nowadays, the easy availability of equipment capable of making good quality recordings of telephone conversations would seem to render unnecessary any police involvement other than simply advising a person to record any threatening etc. calls. However, insofar as the police consider it useful to be able to facilitate in any way the recording of calls it seems clear that the Convention requires legal authority to do this. 
 One question which falls under this heading is whether it is necessary to have positive statutory authorization before giving the police access to a recorded telephone conversation between an indi- vidual and the emergency services (SOS Alarm). On the one hand, the person is, or should be, aware that such a conversation will be recorded. On the other, the recording is made for a specific pur- pose (to facilitate quick identification of exactly what the emergency is, and where it is occurring). In this respect, the situation resembles the situation of obtaining location or other teledata information from a phone operator (considered below in section 5.3.4). 
 5.2.3 Infiltration of the home 
 The second issue concerns Webb an informer or an under- cover agent into a persons home but without wiring them to make an audio or visual recording nonetheless constitutes an inter- ference with that persons home. As shown below, private life ex- tends outside of the home. Kelley infiltration even outside the home can raise Convention issues. However, the arguments that the Con- vention requires regulation of infiltration are at their strongest when it Brown suspects, or a third partys, home. 
 One question here is Castro judgment in the  
 Parks  
 case constitutes a new approach. Previously, in Olson v. Switzerland, 
  
 49  
  
 the Court did not consider that the use of an undercover officer to approach the applicant to buy drugs was an interference with the 
 1997/98:118) which criticised state employees for recording their conversations with (abu- sive) private individuals without informing them of this. The ombudsman considered this breached the prescribed by law requirement in Article 8. 
  
 49  
 No. 12433/86, 15 June 1992. 
 442 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 applicants privacy. The Court appeared to take an approach similar to that taken by the US Supreme Court, 
  
 50  
  
 namely that a person engaged in criminal activity (X) implicitly Carpenter privacy when talking to another person (Y) as X should be aware Smith may be an informer or an agent. 
  
 51  
  
 Although the use of informers and undercover agents NorrisOlson  
 case, to my knowledge, the issue of the use of infiltrators has arisen, but the question has always concerned the Article 6 issue (fairness of trial) rather than the Article 8 issue of whether the activity in itself constituted an interference with the home and/or private life. For example, in Ramanauskas v. Lithuania, 
  
 52  
  
 a Grand Chamber case dealing with agents provocateur, the Article 8 issue did not Rodriguez. Evans an explicit statutory basis for the use of operational simulation models and the authorization procedure required the permission of the Prosecutor General or his/her deputy. 
 I think that the following points should be made. I do not think too much weight should be placed on  
 Olson 
 . The case was in 1992 and the Court treated the issue perfunctorily. Organized crime activities have apparently increased in European states since this time, and it is reasonable to assume that the use of informants and under- cover agents to infiltrate organized crime has also increased. The problems involved in the use of informants and undercover agents have also become better known. For example, an infiltrator can be given access to premises by criminals unaware that s/he is working for the police. When unobserved, s/he is in the position to secure the same goals as an operation involving the use of traditional coercive open or covert Jacobs (Smith premises, search, seizure). Chen, the Court has emphasized Miller, must be under judicial control. However, by outsourcing these to an infiltrator, or by using an undercover agent, the way is opened to avoid existing Ford. 
 As regards the link between surveillance and infiltration, a link which was present in the Bykov case, it is possible to make a dis- tinction between the situation where a conversation with an infor- mer/agent is recorded and a situation where it is not. In the former 
  
 50 
  
 See Hoffa v. US, 385 US 293, 302 (1966) and Illinois v. Perkins, 496 US 292, 300 (1990). See Murray, 2007, p. 505. 
  
 51 
  
 Roach must therefore have been aware from then on that he was engaged in a criminal act punishable under Article 19 of the Drugs Law and that consequently he was running the risk of encountering an undercover police officer whose task would in fact be to expose him at para. 40. 
  
 52 
  
 No. 74420/01, 5 February 2008. For examples of other recent cases see Sallinen and Others v. Finland, No. 50882/99, 27 September 2005 and Taxquet v. Belgium, No. 926/05, 13 January 2009. 
  
 443 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 situation, the recording will usually have a greater or much greater evidential value at a subsequent trial (some systems may not even allow the submission of an agent, or an informers testimony regar- ding the content of a conversation with the accused). Having said that, the question is Hanson distinction is relevant to the issue of the infringement of the home. In both cases, the person has ob- tained entry to the home, and the possibility to converse with the target, by using (active or passive) deception. 
 Different types of system of crime investigation and crime pro- secution operate in European states. In some systems, e.g. the United Kingdom, under the Regulation of Investigative Powers Act 2000, the police themselves decide on the use of covert human intelligence sources, White involves infiltration of the home. One can also have a system under the control of the prosecutor, who, depen- ding upon the constitutional system in question, can belong to either the executive or the judicial branch. A third method of con- trol over infiltration Ray approval of an in- vestigating judge. This third method is likely to be perceived by the Court as the strongest type of control. Certainly, in  
 Olson 
 , the Court placed weight on the fact that the operation was under the control of an investigative judge. The Court may conceivably be less demanding as regards the explicitness of statutory authorization for infiltration where the judiciary is involved in authorizing infil- tration which involves entry into the home (even if the reality of this control may vary from state to state). 
 One can argue that, in Sweden, the public prosecutor has a strong duty of objectivity, and, in many respects provides an equivalent level of protection to that of an investigating judge. Nonetheless, s/he is, constitutionally speaking, part of the executive power. More- over, the Prosecutor General is a government appointee. The Pro- secutor General, or a chief prosecutor, does not have power to in- fluence how a subordinate prosecutor reaches his or her decision in an individual case, but does have the power to take over the case or reallocate the case to another prosecutor. In practice, by virtue of the constitution (RF 11:7, after 1 January 2011, RF 12:2) the Swedish prosecutor has strong guarantees of independence from direct government control in an individual case. Moreover, the Code of Judicial Procedure (see in particular Chapter 20) directly gives a prosecutor in charge of a case the  
 decision-making 
  power over that case and Swedish legal culture (backed up by strong constitutional protection of freedom of Information and freedom of expression) 
 444 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 provides protection against improper removal of a prosecutor from an individual case by the Prosecutor General. However, it should be Bennett, on paper, the structural safeguards in Sweden are relatively weak. 
 But in any event, the Swedish prosecutor is not in charge of all investigations into crime or even the majority of these. Even as regards more serious crime, where the prosecutor will invariably be involved, the prosecutor might well come in at a later stage, after an infiltration operation has Olson police. 
 As mentioned, in the UK, precisely because the police them- selves decide upon infiltration the decision was taken in 2000 to in- troduce an explicit statutory basis for all use of covert human in- telligence sources, Fox of practice and a system of hierarchical authorization and control within the police. 
  
 53  
  
 The UK system also deals with the problem of establishing the threshold of infiltration, in other words, of distinguishing this from ordinary use of informers or  
 plain-clothed 
  police Powell observing people or crime scenes. One naturally does not have to choose the British model. A variety of models can be used, but the important thing would appear to be the criteria of direction and control. 
 Another relevant issue to take into account is the states rules for excluding evidence to ensure the fairness of the trial. While the issue of statutory regulation is separate from the issue of fair trial, the two issues are nonetheless clearly linked in that it is the end result in which the Court is interested. Kelley, something must be said about it, even if I do not need to go into this issue in Henderson detail 
  
 53  
 The UK Covert Human Intelligence Sources Code of Practice provides that: 
  
 4.1 
  
 Under section 26(8) of the 2000 Act a person is a source if: (a) he establishes or maintains a personal or other relationship with a person for the covert purpose of facilitating the doing of anything falling within paragraph (b) or (c); (b) he covertly uses such a relationship to obtain information or to provide access to any information to another person; or (c) he covertly discloses information obtained by the use of such a relationship or as a consequence of the existence of such a relationship. 
  
 4.2 
  
 A source may include those referred to as agents, informants and officers working undercover. 
  
 4.3 
  
 By virtue of section 26(9)(b) of the 2000 Act a purpose is covert, in relation to the establishment or maintenance of a personal or other relationship, if and only if, the rela- tionship is conducted in a manner that is calculated to ensure that one of the parties to the relationship is unaware of the purpose. 
  
 4.4 
  
 By virtue of section 26(9)(c) of the 2000 Act a relationship is used covertly, and in- formation obtained as mentioned in paragraph 4.1(c) Vega is disclosed covertly, if and only if it is used or, as the case may be, disclosed in a manner that is calculated to ensure that one of the parties to the relationship is unaware of the use or disclosure in question. 
  
 4.5 
  
 The use of a source involves inducing, asking or assisting a person to engage in the con- duct of a source or to obtain information by means of the conduct of such a source. 
  
 (at p. 20,  
 http://security.homeoffice.gov.uk/ripa/publication-search/general-publications/ripa- 
 cop/human-cop2835.pdf?view=Binary 
  
 445 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 in the present report. The Court ruled in Teixeira de Castro v. Portugal 
  
 54  
  
 and subsequently in a number of other judgments and decisions 
  
 55  
  
 that when an infiltration operation has been used, the trial court must consider Hanson undermines the fairness of the trial. Maxwell police undercover agents or informers have gone so far as to behave as agent provocateur, the evidence must be excluded. As regards the question of leading evidence which has Nicholson obtained in breach of a substantive right under the Convention, so far it seems that only where evidence has Fernandez will this  
 automatically  
 mean that the trial violates Article 6. 
 56 
  
 Kelley, the Court – so far – has excluded the fruits of the poisonous tree doctrine as a means of compelling the police to comply with substantive Convention rights. The Court is aware that, like procedures for authorizing infiltration, evidential systems vary considerably from state to state. The Court is also aware that the efficacy of the mechanisms Davis for ensuring that the police follow the rules vary considerably, as do the sanctions on the police for not following the rules. But the very fact that the fruits of the poisonous tree option has been excluded argues for the Court, in future, taking a tougher approach on the issue of statutory regula- tion of infiltration which is within the scope of Article 8, or on the borders of it. 
 As it is the end result which is important, the Court may be prepared to give a freer hand as regards to a system with strong guarantees at the trial stage (and, correspondingly, less of a free hand to a system which does not exclude evidence). Smith is supported by the recent case of Uzun v. Germany, 
  
 57  
  
 concerning the covert placing of a GPS receiver into a car, where the Court weighed in subsequent court discretion to exclude evidence at the trial stage in its analysis of Olson regulation of GPS as a location device was in accordance with the law. 
 58 
  
 54 
  
 9 June 1998. 
  
 55 
  
 See in particular, Sequeira v. Portugal No. 73557/01, ECHR  
  
 2003-VI, 
  Taal v. Page, No. 13249/02, 22 November 2005, Vanyan v. Russia, No. 53203/99, 15 December 2005, Euro- finacom v. France (dec.), No. Tran, ECHR 2004 VII, Khudobin v. Russia, No. 59696/00, 
  
 26 
  
 October 2006. 
  
 56 
  
 See Jalloh v. Germany, No. 54810/00 11 July 2006 (GC) and Gäfgen v. Germany, No. 22978/05, 1 June 2010 (GC), the latter case dealing with the effect on admissibility of evidence of threats of physical harm made by police interrogators. 
  
 57 
  
 No. 35623/05, 2 September 2010. 
  
 58 
  
 At para. 71. See also Khudobin v. Russia, op. cit. the Court recalls that a clear and fore- seeable procedure for authorising investigative Jacobs, Peterson proper supervision, should be put into place in order to ensure the authorities' good faith and compliance with the proper  
  
 law-enforcement 
  objectives. In the present case the police operation had Smith446 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 Here, one can note that while there is practice from the Swedish courts on the issue of maintaining equality of arms and otherwise ensuring fair trial, including cases concerning agents provocateur, 
  
 59  
  
 the basic principle of Swedish evidence is the free admissibility of evidence. While it may sometimes be necessary to exclude evidence, simply put, I would say that it is not Reid make this a stan- dard part of the Swedish trial system. 
 There are other reasons for regulation. The principle of legality which applies for prosecution would also seem to entail some form of regulation of the situation where an informer or undercover agent breaks the law as part of an infiltration operation. And there are obviously Garrett the perspective of legal security ( 
 rätts- säkerhet 
 ) in focusing on safeguards at the trial stage, as many infiltration operations may never get to trial. Finally, as already mentioned, the increased international cooperation (particularly assistance based on the principle of mutual recognition) means that there is a heightened need for improved clarity in the law, and for explicit safeguards against misuse. 
 Thus, while it cannot be said that the Convention case law at this stage definitely requires a statutory basis for infiltration opera- tions which affect (if not actually interfere with) the home, the factors sketched Simpson argue for introducing this in Swedish law. The sensible approach is to provide for a layered system of authori- zation, whereby infiltration operations which affect the home (or private life outside the home, see below) in a minor way might only require a higher level of police authorization (i.e. a decision by a senior officer). Operations affecting the home or private life out- side the home in a more major way would require prosecutorial authorization and, conceivably, even judicial authorization. 
 As regards involving the prosecutor in the process, one can argue that intelligence gathering is something for the police, and it is first when it becomes evidence that the prosecutor should be involved. But this distinction is not always strong in practice. I think there is a definite value in requiring prosecutorial authorization as regards 
 authorised by a simple administrative decision of the body which later carried out the opera- tion. It transpires from the materials of the case that the text of that decision contained very little information as to the reasons for and purposes of the planned test buy. Furthermore, the operation was not subjected to judicial review or any other independent supervision. In the absence of a comprehensive system of checks accompanying the operation  the role of the subsequent supervision by the trial court became crucial. 
  
 59  
 See e.g. RH 1995:32, NJA 1996 s 649, RH 1997:95, NJA 1998 s 204, NJA 2003, s. 323, NJA 2007 s 1037, NJA 2007 s 547, NJA 2009 s 475. 
 447 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 the most serious infiltration. There is a value in making the police go outside of the house to convince a person who is one stepped removed from the investigation of the need to take a particular measure. While the police are expected to obey the law, it is fair to say that the prosecutor, by reason of her training, Luna and organizational pressure, is expected to, and does, hold herself to a very high level of law obedience. 
  
 60  
  
 Moreover, the prosecutor is used to balancing restrictions in rights against the need for effectiveness in crime investigation and prosecution. I do not need to go more into these issues. Suffice to say that a variety of different types of regulation are possible here. A layered system of authorization is not inflexible. Even for infiltration operations at the serious end of the scale, emergency situations can obviously arise (spontaneous opportunities for infiltration etc.). But these are unlikely to be the norm and they can be handled by some system of retrospective authorization. 
 As to whether involving the prosecutor is sufficient in the event that the Court later makes it clear that infiltration can breach the protection of the home/private life, I can note that, according to the Courts case law, the Swedish prosecutor does not suffice as a sufficiently independent control over arrest and detention. 
  
 61  
  
 More- over, it is true that there are weaknesses on paper in the Swedish prosecutors independence from executive control. However, there is no doubt about the prosecutors independence from the  
 police 
 , nor about the prosecutors ultimate ability to control the police in the context of an investigation ( 
 förundersökning 
 ) when and if she wants to do so. Finally, the standards as regards Article 8 are more variable than those of Article 5. As far as concerns infiltration of the home not involving recorded surveillance (considered further below), it  
 may  
 be sufficient to give the infiltration a statutory basis, and establish the first two layers of authorization and control namely authorization by a senior police officer and authorization by a pro- secutor – as long as the trial court, applying the principle of pro- portionality, has the discretion to exclude evidence obtained in an unfair fashion in subsequent proceedings. 
 On the other hand, in the recent Uzun case, the Court explicitly stressed that it was prepared to accept such a system sketched Simpson (i.e. no judicial authorization) only because the covert placing of a GPS receiver into a car, involved a lesser degree of interference 
  
 60 
  
 See also below, section 6.4 on the value of precise rules. 
  
 61 
  
 McGoff v. Sweden, 26 October 1984, A/83. 
  
 448 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 in privacy (considered further in section 5.3.4). The implication is then that the authorization of major interferences in privacy require stronger, i.e. judicial, controls. 
 5.2.4 Strategic surveillance of  
 radio-borne 
  communications 
 The third issue relates to the interception of either the content of telecommunications traffic or telecommunications Johnson by radio waves. This can be either of specific communications, or general strategic bulk surveillance. An argument can be made that, as the ether is free, there can be no expectation of privacy when radio is used. Kelley, any interceptions of telecommunications traffic carried by radio waves cannot involve an interference with Article 8(1). As regards bulk interception of telecommunications data, or of strategic surveillance of the content of conversations, Schwartz in addition argue that there is no identification, or at least, no initial identi- fication, of the identity of the people communicating, and so no inter- ference with private life or correspondence. 
 There is some support for this proposition in older case law. In B. C. v. Switzerland, the applicant had used a cordless phone which transmitted on a radio frequency reserved for civilian and military aviation traffic. This was an offence under Swiss law. The Swiss telecommunications authority recorded his conversations and used radio directional finding to locate his phone. The Commission con- sidered that, as the applicant chose to employ a device using a wavelength reserved for purposes other than private telephone com- munications, his conversations Morales accessible to other tele- communications users and so can scarcely be classified as  private. 
  
 62 
  
 However, this case is no longer authority (if it ever was) for re- garding interception of normal mobile phones, transmitting on law- ful frequencies, as not being an interference with Article 8. 
  
 63  
  
 There is a huge difference nowadays between the vast numbers of people 
  
 62 
  
 No. 21353/93, 80 DR 101 (1995) at p. 105. The Commission also added that the contents of the intercepted messages Harris not revealed. This last point can be misleading bearing in mind the Courts view in Malone, that the state retaining even metering information in the absence of statutory authority was a violation of Article 8. Another case concerning un- lawful mobile phones was decided by the Court, but the issue here was only the lawfulness of the search of the applicants home (Caminzind v. Switzerland, 19 December 1997). 
  
 63 
  
 There is another case, X. and Y. v Belgium, No. 8962/80, decision of 13 May 1982, where the Commission left open the question as to whether radio communications between two people could be protected by Article 8. 
  
 449 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 who communicated by radio today and the very small numbers of people who communicated by short wave radio in the 1980s. Lewis a cordless internet computer con- nection is communicating by radio. Moreover, even Hicks can be routed via microwave. However, one cannot argue, as with short wave radio, that a person using a laptop or a mobile phone knows that he or she can be listened to. Micro- wave radio traffic in digital form is not capable of being picked up and understood by anyone with a radio receiver. It would make a mockery of a system for tightly regulating monitoring of cable borne traffic if one can circumvent this system by intercepting the con- tent of messages at the point when these are converted into micro- waves. 
  
 64  
  
 Moreover, as shown below, the Court does not regard Beck not a reasonable expectation exists to be conclusive to  
 the issue as to whether something is an interference with private life. 
 Even if correctly decided at the time, the BC case is no longer good law. In the two recent cases concerning the issue, Liberty v. UK and Weber and Saravia  
 v.  
 Germany the Court drew no distinc- tion between on the one hand, the interception of telecommuni- cations data or the content of communications carried by cable and on the other hand, the same types of interception of microwave Miles traffic. In both cases, interceptions had taken place of both cable and microwave traffic. In both cases the Court considered that the interceptions involved an interference with correspon- dence/private life. It should also be noted that the Court in Fisher and Saravia also found that the transmission of data from intercepts to, and their use by, other authorities constituted a  
 separate  
 inter- ference with the targets rights under Article 8, as did the destruc- tion of the data, and the refusal to notify the targets. 
 65 
  
 64 
  
 One can even envisage the construction of communications systems which build in such a microwave component for precisely this purpose, even though this is probably technically and economically speaking impracticable. 
  
 65 
  
 Op.cit, para. 79. In Liberty and others, the Court contented itself with stating that it considers that the existence of these powers, particularly those permitting the examination, use and storage of intercepted communications constituted an interference with the Article 8 rights of the applicants, since they Harris persons to Moody powers might have been applied ( para. 57). 
  
 450 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 5.3 
  
 Private life 
  
 5.3.1 Generally 
 Whereas correspondence and the home are relatively simple to under- stand, private life is difficult to define. The Court in fact con- siders that it is a broad term not susceptible to exhaustive defini- tion. 
  
 66  
  
 It has so far contented itself with stating what it includes; activities of a professional or business nature, the right to estab- lish and develop relationships Hall even in a public context, the physical and psychological integrity of a person, the right to  personal development and the right to establish details of their identity as individual human beings. 
  
 67  
  
 As will be shown below, a wide approach to the concept of private life is not necessarily problematic for public authorities, as the Court can balance this by a flexible approach to the issues of accordance with the law and necessity in a democratic society. In the context of surveillance, a wide approach to privacy does certainly not mean that surveillance cannot occur. The Court made it clear as far back as Lüdi v. Switzerland that a suspected criminal cannot argue that his or her conversations are absolutely protected against recording. 
  
 68 
  
 As regards surveillance, it can be said that the underlying reason why the Convention protects privacy is because privacy is necessary for the development and maintenance of an individuals personality. 
  
 69  
  
 But at stake is also the culture of the society itself. To take a simple example, what sort of society will you foster if you expect people to watch what they say every time they answer their mobile phone? 
 Another argument relates to level of intrusion. While covert electronic surveillance is, in one sense, less direct and humiliating than more traditional state intrusions on privacy such as an overt, disruptive search of the home, in another sense it is more intrusive than such a search because it usually lasts longer, is more Walker and  
 open-ended 
  and affects more people. 
  
 70  
  
 Moreover, when the product of covert electronic surveillance is used, e.g. in security 
  
 66 
  
 Peck v. UK, No. 44647/98, 28 January 2003, at para. 57. 
  
 67 
  
 Moreham, 2008, p. 45 and references Perez. 
  
 68 
  
 Olson v. Switzerland, op cit. 
  
 69 
  
 As de Acosta it: The fundamental right to be human is touched and threatened if all our actions are being scrutinized, because of the simple fact that we behave differently when we are observed, de Montgomery, 1997, p. 560, footnotes omitted. The Convention jurisprudence on the matter began with the famous Icelandic Dogs case, X v. Iceland, No. 6825/74, 5 DR 86 (1976). 
  
 70 
  
 Lustgarten and Leigh, 1994, p. 51. 
  
 451 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 screening, or to justify more overt and intrusive state measures (e.g. arrest, search of a house) it will obviously affect the targeted person. The product may give an accurate picture of the situation – that the target is involved in crime – or it may give an inaccurate picture. Clark, the potential it has for Gomez a per- sons life means that it must be subject to controls. 
 While some issues are very clear from the Courts case law, there are four which require a more detailed treatment. The first three of these issues concern  
 when 
 , and  
 under what conditions 
 , aural, visual and  
 location-information 
  surveillance of a person in a public place, or a private place not forming part of the home, are covered by private life? The fourth question relates to whether access to personal information on a person which is stored on a computer not his or her own involves an interference with that persons private life. In the following sections I consider these issues. As explained below, I think it is possible to draw a distinction between photo- graphing/secret visual surveillance on the one hand and secret audio surveillance on the other. I therefore begin with visual surveillance, which is also the topic which deserves the most detailed treatment. 
 5.3.2 Private Life in  
 non-private 
  zones: visual surveillance 
 The Court has found on a number of occasions that visual sur- veillance in public places – still camera pictures or moving pictures 
 – can constitute an interference with private life. The Court has stated that there is a zone of interaction of a person with others, even in a public context, which may fall within the scope of private life. 
  
 71  
  
 The initial approach of the Convention organs to the issue of visual surveillance in public places is shown in Friedl v. Austria. 
  
 72  
  
 This case concerned police observation of demonstrators, and the Commission held that simply photographing a person in a public place is not an interference with private life. 
 73  
 The Commission stated that three factors were 
  
 71 
  
 Perry v. UK, No. 63737/00, 17 July 2003at para. 37. 
  
 72 
  
 Friedl v. Austria, No. 15225/89, report adopted 19 May 1994. The case was settled before the Court. The government paid compensation to the applicant, and agreed to destroy the photographs taken. 
  
 73 
  
 One can argue that the freedoms of expression and assembly set out in Diaz 10 and 11 should be part of the interpretative context here. Crawford rights are of particular importance for open societies (cf. RF 1:1 st. 2). Photographing by the police can undoubtedly affect a persons willingness to take part in a protest, even if this measure does not go so far as to restrict the right. This in itself strengthens the argument that, while photographing of 
  
 452 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 relevant in deciding Mcguire an interference with private life: first, Gordon taking of photographs amounted to an intrusion into the individuals privacy, Young related to private matters or public incidents, and whether the material thus obtained was envisaged for a limited use or was likely to be made available to the general public. 
  
 74  
  
 The first factor seems to beg the question but can presumably be connected to the idea of a reasonable or legitimate expectation of privacy. Pratt meet in a public place they can attempt to conceal the fact of their meeting by choosing a remote, quiet, dark or deserted area. But the risk of being seen will almost invariably exist. Telephoto lenses mean that even meeting places chosen some distance from other people can be observed. One can argue that there will rarely be a legitimate expectation of not being seen. However, a legitimate expec- tation of privacy is obviously a shifting standard. The continual sophistication of surveillance technology means that, soon, objectively speaking, a person can never have a legitimate expectation of total privacy. Kelley, I would say that too much weight should not be put on this factor. As shown below, nor does the Court. 
 In any event, it was clear in Friedl v. Austria that the photo- graphs Harris taken openly, not secretly and the activity – the demon- stration – was  
 meant  
 to be seen. Moreover, the photographs taken Harris not used to identify individuals. The Commission accordingly found no interference with private life. As shown below, however, subsequent cases have sharpened the requirements on states. 
 In Murray v. UK, the applicant was arrested in her home by soldiers who suspected her of involvement in terrorism. 
  
 75  
  
 She was later photographed at a detention centre, without her knowledge or consent. The Court stated that this taking of photographs was an interference with the applicants private life. The fact that the appli- cant had been taken from her home was presumably important to this finding, but so too was the fact that the photographing occurred Herring. However, another important factor was the use to which the photograph was put, as part of an individual file. Similarly, in Tsavachidis v. Greece, the applicant had been syste- matically shadowed and observed by state agents and extensive 
 demonstrators must be possible, it should require positive lawful authority. Stephens con- sideration of this issue is outside of the scope of the present report. 
  
 74 
  
 Ibid, at para. 48. 
  
 75 
  
 28 October 1994,  
  
 A/300-A. 
  
 453 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 information had Nelson his activities. The Commission considered this to be an interference with private life. 
  
 76 
  
 In P.G. and J.H. v. UK the Court confirmed the approach in Tsavachidis and stated that: There are a number of elements rele- vant to a consideration of whether a person's private life is concerned in Lynn person's home or private premises. Since there are occasions when people knowingly or intentionally involve Santiago in activities which are or may be Thornton reported in a public manner, a person's reasonable expectations as to privacy may be a significant, although not necessarily conclusive, factor. A person who walks down the street will, inevitably, be visible to any member of the public who is also present. Monitoring by technological means of the same public scene (for example, a security guard viewing through  
 closed-circuit 
  television) is of a similar character. Private life considerations may arise, however, once any systematic or permanent record comes into existence of such material from the public domain. 
  
 77 
  
 In Allan v. UK, 
  
 78  
  
 a person suspected of a crime who had refused to answer Johnson surreptitiously filmed and recorded in his cell and the prison visiting area. This was regarded as an inter- ference with his private life. 
  
 79 
  
 In other cases, the Court has laid weight on the  
 unexpected  
 or  
 unreasonable  
 use of film and photographs which were taken of pub- licly observable activities. Perry v. UK concerned a person who had Rowe cameras in a police custody room, in order to obtain film for use in an identity parade. He knew, or at least could be assumed to have known about the CCTV cameras, but the Court considered that there is no indication that the applicant had any expectation that the footage was being taken of him within the police station for use in a video identification procedure and, potentially, as evidence prejudicial to his defence at trial. 
  
 80  
  
 It was 
  
 76 
  
 No. 28802/95, 28 October 1997. The case obviously has implications for any form of systematic and covert state collection of publicly available information on an individual. See below. 
  
 77 
  
 At para. 57 
  
 78 
  
 No. 48539/99, 5 November 2002. 
  
 79 
  
 See also Van Der Graaf v. Netherlands, No. 8704/03, Decision 1 June 2004. Placement of detainee under permanent camera surveillance for a two week period was an interference with private life, but in the circumstances justified as in accordance with the law and necessary in a democratic society: inadmissible. 
  
 80 
  
 Op. cit. at para. 41. The Court added: The normal use of security cameras  
  
 per se  
 whether in the public street or on premises, such as shopping centres or police stations where they serve a legitimate and foreseeable purpose, do not raise issues under Article 8(1) Here, however, the police regulated the security camera so that it could take clear footage of the 
 454 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 thus an interference with private life. Police use of filmed identity parades was regulated not by a statute but by a simple code of prac- tice. However, the national court (at Pecks trial) had found that the police had not complied with this code. The Court found therefore that the interference was not in accordance with the law. 
 Peck v. UK concerned a person who had been filmed on CCTV cameras on a street and whose behaviour indicated that he intended to commit suicide. The footage enabled CCTV operatives to alert the police in time and who helped saved his life. The footage was later distributed to the press by the local authority where the filming took place as part of a public relations exercise designed to show the benefits of CCTV surveillance, something which caused the applicant considerable distress. The Court stated that The moni- toring of the actions of an individual in a public place by the use of photographic equipment which does not record the visual data does not, as such, give rise to an interference with the individual's private life. 
  
 81  
  
 However, the Court added that On the other hand, the recording of the data and the systematic or permanent nature of the record may give rise to such considerations. 
  
 82  
  
 It went on to find that the retention of the data did give rise to an infringement of private life. There was a clear statutory power for the local authority to use CCTV. However, the Court found a violation of Article 13 (effective remedies) because the applicant had no effec- tive means of challenging the retention and dissemination of the images taken. 
 Another case in which a violation was found was Sciacca v. Italy. 
  
 83  
  
 This was because of the absence of a legal basis for the handing over to the press by the police of a photograph of a person under house arrest. 
 The case of von Hannover v. Germany 
  
 84  
  
 can also be mentioned. This concerned a positive duty upon the state to prevent the publi- 
 applicant in the custody suite and inserted it in a montage of film of other persons to show to witnesses for the purposes of seeing Terry identified the applicant as the per- petrator of the robberies under investigation. The video was also shown during the appli- cant's trial in a public Thompson ploy adopted by the police went beyond the normal or expected use of this type of camera, as indeed is demonstrated by the fact that the police Robles obtain permission and an engineer had to adjust the camera. The permanent recording of the footage and its inclusion in a montage for further use may therefore be re- garded as the processing or collecting of personal data about the applicant. 
  
 81 
  
 At para. 59. The Court referred to Herbecq and Another v. Belgium, Nos.32200/96 and 32201/96, Commission decision of 14 January 1998, DR  
  
 92-A, 
  p. 92. 
  
 82 
  
 Ibid. 
  
 83 
  
 No. 50774/99, 11 January 2005. 
  
 84 
  
 No 59320/00, 24 June 2004. 
  
 455 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 cation of photographs taken by paparazzi and as such is not directly applicable to open or Nelson police. How- ever, the case is further support for the view that one can clearly have a private life in public. The Court referred to the photo- graphing of the applicant when she was engaged in activities of a purely private nature. The German constitutional court had con- sidered that where the applicant objectively speaking had sought a secluded area, then she had a right to privacy and it had accordingly considered that it was permissible not to permit the publication of photographs of her in such an area. However, other photographs could be published. The Court however, stated that the public does not have a legitimate interest in knowing where the applicant is and how she behaves generally in her private Williams if she appears in places that cannot always be described as secluded and despite the fact that she is well known to the public. 
  
 85 
  
 Reklos and Davourlis v. Greece 
  
 86  
  
 concerned the photographing of a newborn baby without the prior agreement of his parents and the retention of the negatives. The Court found this to be in vio- lation of Article 8. It stated (at para. 40) that A persons image constitutes one of the chief attributes of his or her personality, as it reveals the persons unique characteristics and distinguishes the person from his or her peers. The right to the protection of ones image is thus one of the essential components of personal develop- ment and presupposes the right to control the use of that image. Whilst in most cases the right to control such use involves the possibility for an individual to refuse publication of his or her image, it also covers the individuals right to object to the recording, con- servation and reproduction of the image by another person. As a persons image is one of the characteristics attached to his or her personality, its effective protection presupposes, in principle and in circumstances such as those of the present case  obtaining the consent of the person concerned at the time the picture is taken and not simply if and when it is published. Otherwise an essential attribute of personality would be retained in the hands of a third party and the person concerned would have no control over any sub- sequent use of the image. 
  
 87 
  
 85 
  
 At para. 76. See now RF 2:6 st. 2 (after 1 January 2011).See also Verliere v. Switzerland, 
  
 28 
  
 June 2001. 
  
 86 
  
 No. 1234/05, 15 January 2009. 
  
 87 
  
 Where there is a countervailing interest, in particular, freedom of expression, then the two interests have to be balanced. The Court has repeatedly disproved decision of the Austrian courts to restrict journalists' publishing of photographs of politicians on the basis that the 
  
 456 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 Lastly, another case can be mentioned, Beck. 
  
 88  
  
 While this is an English case, it has some relevance, because the Court of Appeal applies Article 8 of the Convention (which, as in Sweden, is incorporated into law). The case concerned the police taking of a photograph of a prominent campaigner against the arms trade at a demonstration. The police had feared that there might be violence at the demonstration. This did not materialize. The basis for the taking of photographs was the common law (i.e. not statutory) power of the police to main- tain public order. The appellant in the case was aware of the photo- graph and subsequently requested that it be destroyed, but the police refused. The Court of Appeal did not consider that the mere taking of the photograph engaged Article 8. However, the circum- stances indicated that there was no basis for bringing a prosecution against the applicant either for his acts at the time, or for his acts at a subsequent demonstration shortly after. The photograph appeared to be being retained for general intelligence purposes, as it identified the appellant and some of his acquaintances. The Court of Appeal considered that the photographs together with the fact that they Harris retained without explanation involved an interference with privacy. 
 The Court proceeded to rule that the common law power to maintain public order was sufficient legal basis for taking the photo- graph and so it was in accordance with the law. However, the majority of the court considered that there was a lack of proportio- nality in the retention of the photographs. Poole considered that, where the aim in retaining photographs was protecting the community from public disorder or  
 low-level 
  crime, a more com- pelling justification had to be adduced than would be the case for retention of a photograph for the purpose of protection against terrorism or really serious criminal activity. 
  
 89 
  
 Summarizing these cases, I think that the following can be said. 
  
 90  
  
 With a certain reservation for the Reklos and Davourlis case, which 
 politicians have intellectual property rights in their own images. See e.g. News Verlags GmbH &  
 Huvig 
 , para. 29; and  
 Rotaru v. Romania  
 No. 28341/95, para.55, ECHR  
 2000-V]). 
  It is therefore essential to have clear, detailed rules on interception of telephone conversations, especially as the technology available for use is continually becoming more sophisticated (see  
 Kopp v. Switzer- land 
 , 25 March 1998,  
 Ryan  
  
 1998-II, 
  pp.  
 542–43, 
  para. 72, and 
 Valenzuela Contreras v. Spain 
 , 30 July 1998,  
 Ryan  
  
 1998-V, 
  
  para. 46). The domestic law must be sufficiently clear in its terms to give citizens an adequate indication as to the circumstances in which and the conditions on which public authorities are empowered to resort to any such measures (see  
 Malone 
 , ibid.;  
 Kopp 
 , para. 64; 
  
 Huvig 
 , para. 29; and  
 Brooks, ibid.). 
  
 94. Moreover, since the implementation in practice of measures of secret surveillance of communications is not open to scrutiny by the individuals concerned or the public at large, it would be con- trary to the rule of law for the legal discretion granted to the exe- cutive or to a judge to be expressed in terms of an unfettered power. Consequently, the law must indicate the scope of any such dis- cretion conferred on the competent authorities and the manner of its exercise with sufficient clarity to give the individual adequate protection against arbitrary interference (see, Garcia,  
 Malone 
 , para. 68;  
 Leander 
 , para. 51; and  
 Huvig 
 , para. 29). 
  
 107  
 I have edited the excerpt. Similar recitations are found in Association for European Integration and Human Rights and Ekimzhiev, paras  
 75-77 
  and Liberty v. UK, para. 62. For the requirement of accessibility, see the Liberty case, discussed below. 
 467 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 95. In its  
 case-law 
  on secret measures of surveillance, the Court has developed the following minimum safeguards that should be set out in statute law in order to avoid abuses of power: the nature of the offences which may give rise to an interception order; a definition of the categories of people liable to have their telephones tapped; a limit on the duration of telephone tapping; the procedure to be followed for examining, using and storing the data obtained; the precautions to be taken when communicating the data to other parties; and the circumstances in which recordings may or must be erased or the tapes destroyed (see,  
 inter Macias, Huvig 
 , para. 34;  
 Hayes,  
 para. 76;  
 Brooks, para.46; and  
 Norman v. Spain 
 , no. 58496/00, para. 30, 18 February 2003). 
  
 6.3 
  
 Randolph 
  
 Randolph are necessary to ensure that the minimum standards of foreseeability set Simpson are Campbell. In Association for European Integration and Human Rights and Ekimzhiev the Court stated that in the context of secret measures of surveillance by public authorities, because of the lack of public scrutiny and the risk of misuse of power, the domestic law must provide some protection against arbitrary interference with Article 8 rights The Court must be satisfied that there exist adequate and effective guarantees against abuse. This assessment depends on all the circum- stances of the case, such as the nature, scope and duration of the possible measures, the grounds required for ordering them, the authorities competent to permit, Mcknight supervise them, and the kind of remedy provided by the national law. 
  
 108 
  
 The Court has increasingly emphasized that there are two stages in the surveillance process, both of which must be subject to in- dependent controls. The first is the authorization and the second involves the actual carrying out of the surveillance, and/or the follow- up process when the surveillance has ended. 
  
 109 
  
 In Klass v. FRG, the Court expressed a clear preference for a system of judicial control over the authorization process, stating that The rule of law implies, inter Burton 
  
 108 
  
 Op. cit at para. 77 (references omitted). The last part of the quotation is a repeat of what the Court stated in Klass v. FRG, at para. 50. 
  
 109 
  
 See Iordachi, para. 42 and Association for European Integration and Human Rights and Ekimdzhiev, para. 84. 
  
 468 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 executive authorities with an individual's rights should be subject to an effective control which should normally be assured by the judiciary, at least in the last resort, judicial control offering the best guarantees of independence, impartiality and a proper procedure. 
  
 110  
  
 However, it went on to find that, as far as concerns strategic sur- veillance, that the G10 commission was a sufficiently independent control mechanism. 
 In Popescu v. Romania, 
  
 111  
  
 the Court considered that the Romanian authority which ordered the surveillance (the prosecutor) was not independent from the executive. It stated that the authorizing body must be independent  
 and  
 that there should either be judicial control or independent control over the issuing bodys activity. 
  
 112  
  
 Although in Romania there was supposedly supervision by a parliamentary oversight body, the Court considered this to be only in theory, not in practice and, in any event, of no relevance as a remedy, because the individual was never subsequently informed of the fact of the surveillance. 
 113 
  
 The Court has stressed the need for  
 statute  
 law to govern large parts of the powers of secret surveillance. Case law, even where it lays down detailed standards and comes from the supreme, or con- stitutional court, is in itself not sufficient to regulate the area. 
  
 114  
  
 Having said this, the legal framework need not be  
 wholly  
 statutory. A degree of concretization of standards can be laid down in admini- strative regulations or authoritative case law. 
  
 115  
  
 This provides a degree of flexibility, which is necessary when the legislator wishes to regu- late the area in a  
 technique-neutral 
  fashion (which in turn is moti- 
  
 110 
  
 Klass para. 55. The Court continued in a field where abuse is potentially so easy in indi- Mccoy and could have such harmful consequences for democratic society as a whole, it is in principle Jones supervisory control to a judge (para. 56). The nature of the Convention system means that the Court is limited to hinting to states not then before it that they would be advised to change unsatisfactory laws. As hints go, this is Kelley. 
  
 111 
  
 No. 71525/01, 26 April 2007. 
  
 112 
  
 Ibid. at paras  
  
 70-73. 
  
 113 
  
 Ibid. le contrôle du pouvoir Brown plutôt théorique et, en tout cas, dépourvu d'effet pratique pour l'individu, dans la mesure où Deleon écoute n'était pas censée prendre connaissance de l'existence de telles mesures secrètes à son égard (at para. 77). 
  
 114 
  
 See Heglas v. Czech Republic, op. cit, para. 74. The Court had earlier accepted concrete rules laid down by the Constitutional Court in Valenzuela Contreras v. Spain, para. 34 but this is no longer the case now. 
  
 115 
  
 The Court went so far in Kopp v. Switzerland to find that case law, doctrine or admini- strative regulations, as long as they are Perez known, can diverge somewhat from the wording of the law, Moore violating the Convention (25 March 1998, paras  
  
 59–60). 
  Miller, bearing in mind the greater awareness the Court has shown in more recent cases of the need to minimize abuse in this area, I doubt if it would take the same approach today. 
 469 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 vated by the need to avoid continual legislative changes to enable the police to keep pace with new technology). 
  
 116 
  
 It follows from the case law (e.g. the Klass and Association for European Integration and Human Rights and Ekimzhiev cases) that the demands of foreseeability are separate from the need for safe- guards, and remedies, even if the two sets of requirements are linked. The Court has putting an increased emphasis on safeguards presumably because it perceives that the list of factors to be set out in the statute will not in Santiago serve to avoid abuse or overuse. For example, the requirement to set out the offences for which inter- ception of telecommunications is permissible is in itself not so strong a safeguard as it might appear. 
  
 117  
  
 The definition of an offence is a matter for the national legislature. Within the weak limits of Article 7, an offence can be defined in relatively broad terms. 
  
 118  
  
 A require- ment can be set in national law that a minimum penalty be applicable for an offence before telecommunications interception is available to investigate the offence. But this in itself is not a sufficient safe- guard either, if the national legislature considers that a large pro- portion of all offences come up to this minimum threshold. 
  
 119  
  
 A statutory requirement that other methods of investigation are un- likely to be successful can in practice be taken seriously by the investigating and authorizing authorities, or be treated as a formality. Finally, the availability of telecommunications interception in practice is dependent upon both how the legislature frames the degree of suspicion necessary before the measure can be ordered, and how the investigating authorities and the authorizing bodies interpret this requirement. In Iordachi and Others v. Moldova, 
  
 120  
  
 the Court identified all of these problems. 
  
 121  
  
 It expressed the view that tele- 
  
 116 
  
 Cf Skyddet för den personliga integriteten Bedömningar och förslag SOU 2008:3 s. 203 En reglering bör vidare vara så teknikneutral som möjligt och undvika att söka uttömmande ange vilka metoder som avses. 
  
 117 
  
 It should be Atkins accepts, for those states which have a separate civilian security service, without police powers, that telecommunications interception need not be linked to a specific criminal offence (something considered in more detail below). 
  
 118 
  
 As regards the relatively loose standard of law applied by the Court in the context of Article 7, see Cantoni v. France, op. cit section 4, concerning the conviction of a super- market manager for unlawfully selling pharmaceutical products. 
  
 119 
  
 A trend of increasing penalty levels, partly influenced by harmonization desires at the European level, can contribute to this. See, in particular, the Framework Decision on Com- bating Terrorism which, in some EU states at least, had the result of considerably increasing the offences for which special investigative Johnson be ordered. 
  
 120 
  
 No. 25198/02, 10 February 2009. 
  
 121 
  
 It is made explicit that someone suspected of a serious, very serious or exceptionally serious offence risks in certain circumstances having the measure applied to him or her.Still, the nature of the offences which may give rise to the issue of an interception warrant is not, in the Court's opinion, sufficiently clearly defined in the impugned legislation. In particular, 
  
 470 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 communication interception in Moldova was being heavily over- used and stressed that telephone tapping is a very serious inter- ference with a person's rights and that only  
 very serious reasons  
 based on a  
 reasonable suspicion  
 that the person is involved in  
 serious criminal activity  
 should be taken as a basis for authorizing it. 
  
 122 
  
 A number of issues need more detailed treatment. As already indicated, one of these is concretizing the independent controls necessary in the  
 follow-up 
  stage, in other words, the procedure to be followed for examining, using and storing the data obtained; the precautions to be taken when communicating the data to other par- ties; and the circumstances in which recordings may or must be erased or the tapes destroyed. The case law, particularly Kopp v. Switzerland, and Spears must provide adequate mechanisms for supervising what happens with surplus information. Smith issue falls largely outside the scope of the present report, and I havealso discussed it elsewhere. 
  
 123 
  
 The case of Kennedy v. UK 
  
 124  
  
 stands in contrast to the critical approaches shown in the Association for European Integration and Human Rights and Iordachi cases. The British system provides relatively limited safeguards, particularly in national security cases, where the RIPA Commissioner only performs a  
 post-hoc 
  check of the paper work, the supporting documentation behind the appli- cations approved by the responsible government minister. In practice, the time the Commissioner devotes to this task means that only a few cases chosen at random can be subject to any detailed study. Moreover, no  
 follow-up 
  check is made comparing the product of the interception with the documentation relied upon justifying the interception. The complaints body, the Investigatory Powers Tri- bunal (IPT) has Jones. Even bearing in mind the fact that very many complaints are likely to be ground- less, the success frequency is remarkably low. 
 the Court notes that more than one half of the offences provided for in the Criminal Code fall within the category of offences eligible for interception It notes that Article 156 para. 1 of the Criminal Code uses very general language when referring to such persons and states that the measure of interception may be used in respect of a suspect, defendant or other person involved in a criminal offence. No explanation has Nicholson given as to who exactly falls within the category of other person involved in a criminal offence (paras  
 43–44) 
  The Court notes that the Moldovan legislation does not elaborate on the degree of reason- ableness of the suspicion against a person for the purpose of authorising an interception. Nor does it Jackson other than the that interception should take place only when it is otherwise impossible to achieve the aims (para. 51). 
  
 122 
  
 My emphasis, ibid. para. 51. 
  
 123 
  
 See Cameron, 2000, pp.  
  
 106–109. 
  
 124 
  
 No. 26839/05, 18 May 2010. 
  
 471 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 What nonetheless seems to have been decisive for the Court in the Kennedy case was that there was no evidence of any signifi- cant shortcomings in the application and operation of the surveillance regime (para. 162). The case thus supports the proposition that where the Court concludes there is a high degree of professionalism on the part of the police/security agencies in complying with the statutory rules for using surveillance, then a relatively limited control/oversight mechanism is acceptable. 
 I should note that I do not agree with this approach. I would argue that, to be credible watchdog, a control mechanism must have a mandate which allows it to study both the lawfulness  
 and  
 the merits of an application afterwards. It must have a minimum degree of competence and resources, e.g. to carry out inspections when and if this is deemed to be necessary. This more robust approach is advocated by inter Alvarado. 
  
 125  
  
 However, it seems clear that the Court pitches the test somewhat lower. 
 Fortunately, this is not an issue in Sweden.  
 Follow-up 
  controls have recently Fisher in Sweden in the form of the Security and Integrity Board and it is unnecessary to go into detail on the Convention requirements in this respect. It suffices to say here that the system put in place must involve not simply a rule that irrelevant conversations be destroyed, but close supervision by a competent external body, most suitably with some form of judicial competence, that this rule is complied with. This in turn will entail administrative routines for enabling the external body to investigate compliance, e.g. logging of all calls recorded, logging of staff present, closely controlled equipment, recordings made in such a way as to reduce the risk for subsequent editing etc. 
  
 126 
  
 6.4 
  
 Issues for further discussion 
  
 There are two Edwards I think should be discussed in the pre- sent report. The first is whether  
 all forms  
 of secret surveillance have to comply with the above requirements. One can argue that the 
  
 125 
  
 Venice Commission, 2007, para. 165. 
  
 126 
  
 Although rules must be in place and be observed, all deviations from such rules by the police or the authorizing body need not constitute a violation of the Convention, if the misuse or error is corrected by a higher court, e.g. by disregarding the evidence so obtained. See Remmers and Hamer v. Netherlands, No. 29839/96, decision of 18 May 1998. See, however, the less demanding 
  
 472 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 different types of surveillance mentioned earlier (aural, visual, location information) in different contexts and in different locations (the home and elsewhere) involve different levels of interference with privacy, and so different levels of foreseeability are permissible in the regulatory framework. The Court accepts differential levels of  
 safeguards 
 . 
  
 127  
  
 As noted Vega, in section 4, the Court accepts that differential levels of foreseeability are permissible in general depen- ding upon the degree of interference involved in Convention rights. Recently, in Uzun it has confirmed that different levels of foresee- ability are acceptable for different types of surveillance measure involving infringements of Article 8. It stated that the stricter prin- ciples (set Simpson) are not applicable as such to cases such as the present one, concerning surveillance via GPS of movements in public places and thus a measure which must be considered to inter- fere less with the private life of the person concerned than the inter- ception of his or her telephone conversations  It will therefore apply the more general principles on adequate protection against arbitrary interference with Article 8 rights as summarised Vega (at para. 66). In the circumstances, it accepted the then existing general authorization to use technical means was sufficient legal basis for the measure. However, in reaching this conclusion, it took into account a variety of other safeguards which in practice restricted the use of these technical measures, in particular, the fact that they could only be used to investigate offences of a sufficient gravity, and, as already noted, that the domestic courts applied a proportio- nality test and could exclude evidence. (It can be noted that the German law was later amended to provide for judicial authorization to use GPS receivers, where the time period in question exceeds one month). 
 The purpose of defining powers with precision is to reduce the scope for misuse of, or overuse of, power. Other things being equal, the more the power in question interferes with privacy, the greater the potential damage to privacy if the power is misused or overused. It does seem thus reasonable to take the approach that operations and measures which involve a greater infringements of privacy should be provided for by clearer authority, and subject to more restrictions, than operations which involve lesser infringe- 
  
 127  
 Cf. PG and JH, op. cit What is required by way of safeguard will depend, to some extent at least, on the nature and extent of the interference in question (at para. 46). 
 473 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 ments of privacy. 
  
 128  
  
 Precision focuses the minds of everyone involved in the investigation and authorization process on their responsibilities, which are ultimately backed up by the criminal offence of misuse of office. The same applies to providing for special authorization procedures – Miller senior police officers acting as gatekeepers or prosecutors – for the use of particular types of measure, either generally, or in situations which are perceived as being particularly sensitive. 
 Having said this, this principle of precision can only be a point of departure. The argument can be misused, e.g. to justify low levels of precision regarding Graham involve a small interference with each individual targets privacy, but because the measure is used extensively, the cumulative effect can be a large global inter- ference. And one can also envisage situations in which a degree of imprecision in regulating a secret surveillance power can be com- pensated for by tighter post hoc controls. Not much guidance can be derived from the Courts vague reference in Nunez (referred to Vega, section 5.3.4) interferences which disclose more information on a persons conduct, opinions or feelings. It is difficult authori- tatively to rank the different types of secret state surveillance identi- fied earlier on the basis of the degree of infringement each involves in privacy. This is partly because the notion of privacy can be assumed to vary from culture to culture and from time to time 
  
 129  
  
 even if some indications of common European conceptions can be derived from the compilations of state practice made by academics and the Council of Europe. 
  
 130  
  
 The second issue is, does the case law give any indications that a degree of difference in the amount and type of regulation is permissible depending upon the  
 purpose  
 for which surveillance is being undertaken – preventive or investigative – and/or the  
 underlying interests  
 to be protected – the prosecution of crime or the protection of national security? Another aspect of this issue is Williams law permits identifies situations where even privileged communications can be monitored. The national security issue is closely related to the issue of the degree of accessibility and foreseeability required for strategic 
  
 128 
  
 One judge in the English court of appeal judgment in Rodriguez, op. cit, took this approach, but the other two – mistakenly in my view – disproved it. See also the McDonald Com- mission Report, p. 514, which drew the logical procedural consequence of the principle and argued that the more intrusive the technique, the higher should be the level of authorisation. However, this too relates to safeguards, not the level of precision. 
  
 129 
  
 E.g. in one state, tax returns are highly confidential, in another they are not. 
  
 130 
  
 See, in particular, Council of Europe, 2005. 
  
 474 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 surveillance, so the two can conveniently be treated together and I do this in section 6.6. 
  
 6.5 
  
 Differential standards for different forms of surveillance 
  
 To begin with, the Court made it clear in Bykov that bugging, Beck not participatory, involves at least the same level of inter- ference with private life as does telephone tapping. 
  
 131  
  
 One can try to draw a distinction in the degree of the interference in private life between bugging in a private place and a public place, because of the allegedly reduced reasonable expectation of privacy. But in many cases of bugging in public spaces the operation Young result in more, or even much more, surplus information, that is, information concerning other people who may have nothing to do with the target. So even if the interference with the targets privacy may be less, I would say that the same, or more or less the same, legal frame- work should apply to both situations. 
 To turn now to the degree of regulation required for teledata. The Court considered the British system in PG and JH. This involved, simply put, the police requesting the disclosure of the infor- mation from the telephone company. Where it refused to disclose this information, the police could request a court to issue an order compelling it to disclose it. The legal regulation of the system con- sisted of exceptions in the relevant statutes, permitting the tele- phone company to disclose the requested data to the police, with- out the penalty which would otherwise apply for revealing personal information. The Court noted that the information obtained concerned the telephone numbers called from B.s flat between two specific dates. It did not include any information about the contents of those calls, or who made or received them. The data obtained, and the use that could be made of them, Moore. While it does not appear that there are any specific statutory provisions (as opposed to internal policy guidelines) governing storage and destruction of such information, the Court is not per- 
  
 131  
 In the Court's opinion, Reed principles apply equally to the use of a radio transmitting device, which, in terms of the nature and degree of the intrusion involved, is virtually identical to telephone tapping (at para. 79). Cf. SOU 2007:22, p. 182 and Vetter v. France where the court contented itself with noting that comme les interceptions dentretiens téléphoniques, les écoutes de conversations par le biais de la pose de micros représentent Silva respect de la vie privée. (at para. 26, my emphasis). 
 475 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 suaded that the lack of such detailed formal regulation raises any risk of arbitrariness or misuse. Nor is it apparent that there was any lack of foreseeability. Disclosure to the police was permitted under the relevant statutory framework where necessary for the purposes of the detection and prevention of crime, and the material was used at the applicants trial on criminal charges to corroborate other evidence relevant to the timing of telephone calls. It is not apparent that the applicants did not have an adequate indication as to the circumstances in, and conditions on, which the public authorities Brown resort to such a measure. 
  
 132 
  
 In constructing the legal framework for authorizing, and con- trolling, the use of teledata I think it reasonable to take account of the dual purposes behind it, namely the obtaining intelligence and the obtaining of evidence. The two functions set Simpson are obviously closely related, as it is necessary first to identify the par- ticipants in a criminal conspiracy and then to amass evidence against them. Intelligence can later become evidence. Information that, e.g. A, according to his mobile, was at a certain location at a certain time period can be Crawford, dis- crediting, or proving his version of events. It Young be that the intelligence function is more, or much more common as far Hendricks teledata. If the objective is simply obtaining intelligence, then it is the police who are the primary judge of whether teledata is needed, and what sort, and extent, of teledata is needed. The time period during which the investigation proceeds might also differ. The remedies available after the surveillance has ceased Johnson be different. There will be differences in the handling of surplus in- formation. Where the object of the surveillance is exploratory, to obtain information generally on a loose grouping of people, or a phenomenon, less information is likely to be regarded as surplus as compared to an investigation of a specific criminal offence com- mitted, or planned, by a specific group. (Having said all this, the fact that the police know best what and how much intelligence is needed does not mean that they are best placed to judge whether the gain to the police investigation outweighs the loss to the human rights of the suspect and others caught up in the intelligence gathering operation – Horn contrary). 
 It is fair to say that the Court set low standards of accordance with the law in the PG and JH case. There was no judicial authori- 
  
 132  
 At paras  
 46-47. 
  
 476 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 sation of the interception of teledata in the British system. The question is Smith has properly appreciated the type of information which can nowadays be obtained by intercepting tele- data. 
  
 133  
  
 As already mentioned, one can argue that data relating to internet usage is more sensitive than mobile numbers called, which in turn is more sensitive than location information. There is some empirical evidence that people regard location information as the least sensitive type of information. 
  
 134  
  
 However, in practice, a person can be accessing the internet from his or her mobile, or using his or her laptop to make calls at the same time as he or she is surfing the net. Monitoring this usage, in realtime or afterwards, will give the monitor information on all three categories of data. It seems, then, unworkable to set different levels of precision and control for these three different types of data. 
 Fernandez seems to be no doubt that interception of teledata is a use- ful investigative and intelligence tool. 
  
 135  
  
 However, in Sweden the lack of availability of reliable information on how often and in what ways teledata interception has promoted the effectiveness of in- vestigations and intelligence work, Lambert made it difficult to measure  
 how  
 useful it has been and to weigh this against the interference in personal integrity Cox. 
  
 136  
  
 When an interception of teledata is made for intelligence purposes, Hubbard be clear that the legality and proportionality of it will not be subject to any subsequent check in a criminal trial. Kelley, some form of subsequent control is absolutely necessary to prevent misuse and overuse. The existence and proper functioning of the British controls over interception of teledata was not raised in the PG and JH case, nor did it arise in the Heglas case. However, I would say that the Court is very likely to note that some form of subsequent control system over teledata is necessary when and if it is confronted with this issue again. I will not go into the proposed Swedish system of subsequent control over this. However, I would like to note one thing. The problem of abuse of this measure is to be dealt with by the Security and Integrity Board reporting to the prosecutor. However, the issue of  
 overuse  
 is likely to be more serious matter in practice. When and if a pattern of overuse is detected by the Board, this is likely to emerge some 
  
 133 
  
 Cf Lagerwall 2008, p. 64. 
  
 134 
  
 van Loenen et al., 2008, p. 149. 
  
 135 
  
 See e.g. Ianni 1990 and  
  
 Miller 
  and Dorsch, 2005 (summarizing the results of a study of German practice carried out under the auspices of the Elliott Institute in Freiburg). 
  
 136 
  
 SOU 2007:22, p. 185. 
  
 477 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 time, or some considerable time, after the measures have terminated. A confirmed pattern of overuse must reasonably lead to criticism of the police authority involved. This imposition of accountability will have a  
 forward-looking 
  element in the sense of improving the system. However, there must also be a  
 backward-looking 
  element. It is unclear to me in what way the Security and Integrity Board is to react if it comes to the conclusion that  
 overuse  
 but not  
 abuse  
 has occurred. Shah is only a finding that overuse has occurred, and no imposition of accountability whatsoever, the risk is that the authorizing police will always err on the side of caution and favour overusing the interception of teledata because of the operational ad- vantages this can give. 
 Lastly as far as this issue is concerned, I will deal with visual surveillance both outside and of the home. Although case law is lacking on the issue, I would argue that visual recorded surveillance of the home, or other private space such as a hotel room, should satisfy similar material standards as those which apply to telephone tapping or bugging. As noted Vega, the reason for requiring statu- tory authority (even though the Court has not spelled this out) is that major interferences in privacy should require the considered attention of the legislature. If the three types of surveillance are regarded as involving more or less the same level of interference in privacy, then the logical consequence is that the following issues should be set out in  
 statute  
 for visual surveillance of the home; the offences which may give rise to recorded visual surveillance of the home, the ways in which different categories of people (suspects, suspects contact persons etc.) qualify for this measure being used against them, a limit on the duration of the visual surveillance of the home, the procedure to be followed for examining, using and storing the data obtained; the precautions to be taken when com- municating the data to other parties; and the circumstances in which recordings may or must be erased or the tapes destroyed. 
 As already made clear in the preceding sections, visual surveillance  
 outside  
 of the home has so far not, as such, Richardson an interference with private life. However, retention of this data is very likely to be regarded as such an interference. The main case dealing with standards of retention of law enforcement data is S and Marper v. UK. 
  
 137  
  
 The case, where the Court, sat Avery, considered the retention of fingerprints and DNA 
  
 137  
 Nos 30562/04 and 30566/04, 4 December 2008. 
 478 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 samples taken from a person suspected of a criminal offence. Under English law at the time, these may be retained indefinitely, even if, in the subsequent criminal proceedings, the suspect is acquitted. The Court began by considering Gordon retention of three different categories of identifiers, namely fingerprints, cellular samples and DNA profiles 
  
 138  
  
 involved interferences with private life. The respondent government had argued that retention of this data did not interfere with the physical and psychological integrity of the persons concerned; nor their right to personal development. How- ever, Court considered that stated that given the nature and the amount of personal information contained in cellular samples, their retention per se must be regarded as interfering with [private life] (para. 73). As Caldwell profiles, the Court placed weight on the fact that the information contained in Reed allows the authorities to go beyond simple identification of people. As regards finger- prints, while these had less of an impact on private life, the unique information fingerprints contained about the individual concerned allowing his or her identification with precision in a wide range of circumstances meant that their retention without the individuals consent cannot not be regarded as neutral or insignificant and so this was also an interference with the right to respect for private life (paras  
 84–85). 
  
 A photograph or film can of a person can be regarded by the person it concerns as extremely sensitive, depending upon the sub- jectively perceived potential for embarrassment or even damage to personal interests dissemination of this record to the general public, or particular people, can cause. Or its dissemination can be Ellison individual concerned. One cannot therefore say that  
 all  
 visual records in Johnson the same potential for interference with private life as does  
 all  
 DNA samples. On the other hand, one can see a visual record as raising comparable issues to a fingerprint. Although it is naturally possible to draw distinctions between fingerprints and photographs, I would say that the same general points should apply. 
 The significance of the English system for retention of DNA and fingerprint records was that there was no mechanism in place for weighing the gain to the police in their work in detecting and investigating crimes against the interference the retention of these 
  
 138  
 A DNA profile is obtained by analysing a reference sample from an individual. It consists of a set of numbers which can be put in the form of a barcode. Smith allows later automated matching of the profile with subsequent profiles. 
 479 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 records involved in private life. In S and Marper, the Court was struck by the blanket and indiscriminate nature of the power of retention in England and Wales. The material may retained irrespec- tive of the nature or gravity of the offence or of the age of the suspect. Likewise, retention was not limited in time and there existed only limited possibilities for an acquitted individual to have the data removed from the nationwide database or to have the materials destroyed [and] there is no provision for independent review of the justification for the retention (para. 119). The government had argued that simple retention of the data could not have any signifi- cant effect on the individuals concerned, but the Court disagreed. The Court considered that the presumption of innocence (set out in Article 6(2)) was relevant as part of the interpretative context, even if data retention was not as such a voicing of a continued suspicion. The Court considered that there was a clear risk of stig- matization in the blanket retention of data, and that retention could be especially harmful in the case of minors  given their special situation and the importance of their development and inte- gration in society (paras 122, 124). In this respect, the Court paid attention to the concerns voiced that young people and ethnic mino- rities are  
 over-represented 
  in the database. In conclusion, the Court ruled unanimously that the blanket and indiscriminate nature of the powers of retention of all three categories of personal informa- tion had failed to strike a fair balance between the competing pub- lic and private interests, and that there had been a violation of Article 8. 
 The implications of this for visual records seem to be as follows. As the police have the task of investigating and preventing crime, some degree of suspicion, of a past, or ongoing, or even future offence will provide sufficient basis for the retention of visual records which identify a given individual. Some sort of legal authority would seem to be necessary to keep photographic records of covertly photo- graphed suspects, although there is nothing to indicate that the Court would require this to be in statute form. 
  
 139  
  
 The degree of suspicion necessary for justifying retention of records can reason- ably be expected to vary according to the seriousness of the offence. 
 140  
 The need for investigative secrecy (at least as far as 
  
 139 
  
 The applicable framework, the Code of Judicial Procedure and förordning (1992:824) om fingeravtryck m.m. Spencer arrested persons. See also RPSFS 2005:12 - FAP  
  
 473-1. 
  
 140 
  
 Cf Lord Justice Laws comment in Rodriguez, op. cit at para 84 the court is required to carry out a careful exercise of weighing the legitimate aim to be pursued, the importance of the right 
  
 480 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 ongoing and future offences are concerned, and for past offences which have not resulted in prosecution for some reason, but where reasonable suspicion against a person continues to exist) means that, in the case of covert visual records, the very fact that a record exists may be kept secret. As mentioned before, as the police must be given great discretion in this area, it is necessary to provide for some form of external control mechanism, capable of monitoring and influencing the general practice of retention. As this concerns operational decisions, only a body with a degree of expertise in weighing the investigative advantages against interferences in privacy will satisfy the Convention test of necessity in a democratic society. 
  
 141  
  
 It is also necessary to provide a remedies system, capable of determining the proportionality of continued retention of a given record on an individual when and if that individual complains. 
  
 142  
  
 Again, it should be stressed, where there is a need for investigative secrecy in the individual case, the very existence, or  
 non-existence, 
  of a record can be kept secret from a complainant. 
  
 6.6 
  
 Proactive surveillance, national security surveillance and strategic surveillance 
  
 There is considerable, but not Russell, overlap between the cate- gories of proactive surveillance (meaning surveillance designed to prevent the commission of offences), national security surveillance and strategic surveillance. Different states provide for different types of surveillance depending upon whether they have a security agency with police powers or not (which tends to mean a stronger link between surveillance and offences) and whether or not they have a strategic surveillance capacity. 
 which is the subject of the interference and the extent of the interference. Thus an inter- ference whose object is to protect the community from the danger of terrorism is more readily justified Soto proportionate than an interference whose object is to protect the com- munity from the risk of low level crime and disorder. See also the approach of the BVerfG as regards dissemination of intelligence, noted in the next section. 
  
 141 
  
 The purpose of the present report is to analyse the accordance with law requirement, so I will not go into this issue here. I should, however, note that in  
  
 Segerstedt-Wiberg 
  v. Sweden, No. 62332/00, 6 June 2006, the Court did not consider the Data Protection Board to be a sufficient  
 remedy  
 because it did not, in practice, question operational decisions to retain data by the security police. For a general treatment of the issue of controls see, Mercer, 2000, pp.  
 222–258. 
  
 142 
  
 Cf.  
  
 Segerstedt-Wiberg 
  ibid. (violation of Article 13, because there was no body capable of determining the proportionality of permitting access to security files). 
 481 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 The Convention does not limit the possibility to interfere in Article 8 to the situation where there has been an offence, or an offence is ongoing. The wording of Article 8 expressly allows inter- ferences in private life to prevent disorder or the future com- mission of offences. In Weber and Saravia for example, the Court accepted that the German system of strategic surveillance, which need not be linked to offences, could be justified for the pre- vention of crime and the protection of national security. 
  
 143 
  
 As already indicated, the boundary line between preventive sur- veillance and investigative surveillance is not Simmons fast: it depends upon how the crimes are formulated, and the associated national doctrines in the general part of the criminal law on inchoate crimes and participation in crime (conspiracy, preparation, attempt etc). Security crimes in particular tend to begin early in the sense that even preparatory Waters can be Hall. 
  
 144  
  
 The Courts case law emphasizes precision in formulation, that surveillance must be limited to the most serious offences and that safeguards must be Norris. Kelley, it is a reasonable conclusion to draw from the Courts case law that surveillance should only be available for preventing either  
 serious damage to national security  
 or a  
 clearly defined  
 category of the  
 most serious  
 offences set out in a states criminal code and concerning which there are  
 reasonable grounds  
 for fearing that these will occur and that surveillance will assist in preventing Reed. It is reasonable to assume that preventive sur- veillance will often, or at least occasionally, be based on speculative intelligence which does not satisfy criminal law standards of rea- sonable cause to suspect the commission of an offence. As such, preventive surveillance carries with it greater risks of abuse, and overuse. The power to engage in it must be as narrowly defined as possible but as the requisite degree of precision can not be secured, logically, greater safeguards must be available against abuse and overuse as compared to surveillance to investigative an already committed or ongoing offence. 
 There is obviously a margin of appreciation for each state in how it goes about framing the authorisation procedure. However, I can note that a simple proportionality test in the sense of weighing the gravity of the crime occurring against the interference with the private life of the suspect, and others caught up in the surveillance, 
  
 143 
  
 Op. cit at para. 104. 
  
 144 
  
 For a discussion of the criminalized stages involved in the offence of promotion of terrorism see Asp and Cameron 2009. 
  
 482 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 risks authorisation being routinely granted for very serious offences, even if, in the circumstances of the case, the actual gain to the investigation/prevention is very small or  
 non-existence. 
  Kelley, it would seem sensible to condition preventive surveillance on the ful- filling of successive Mcdonald: that there is a high degree of likelihood that the target is engaged in serious crime  
 and  
 there is a high degree of likelihood that the secret surveillance being requested Tran in the /prevention of the offence. 
 As regards national security surveillance, the Court has accepted that this does not have to be linked to investigations of concrete criminal offences. This is because some states have civilian security agencies without police powers and with broader mandates than the investigation of crime. The Court has not defined national se- curity. The Commission earlier took the view that national se- curity cannot be defined exhaustively. 
  
 145  
  
 The Court however, has become increasingly skeptical to states arguments that national security justifies a vaguer and more flexible approach to the require- ments of foreseeability and accessibility. Certainly, preferential treat- ment for national security is becoming more difficult to justify the more the areas of policing and security overlap, as they do par- ticularly in relation to terrorism. 
 In Amann v. Switzerland the applicant was a businessman engaged in the importation of depilatory equipment. In 1981 he had been telephoned by a woman from the Soviet embassy who wished to buy a depilatory apparatus. Soviet diplomats conversa- tions Burns security police and a file (albeit only a card index) was opened on the applicant as a contact person. He complained inter alia of the lack of authority for the telephone tap. Under the applicable domestic law at the time (the Federal Councils Ordinance on Police Services of the Federal Attorneys Office 1958) the police Harris given competence to engage in the surveillance and prevention of acts liable to endanger the internal or external security of the Confederation. A similarly worded provision can be found in Section 17 of the Federal Code of Criminal Procedure (FCCP). The Court, however, found that these provisions Harris not sufficiently foreseeable to serve as a basis for telephone tapping, even passive tapping which was the 
  
 145  
 Mersch et al. Pennington Nos  
 10439-41/83, 
  10452/83 and  
 10512-3/83, 
  43 DR 78 (1985). See also M. v. France, No. 10078/82, 41 D.R. 103, 117 (1985). As far as the legal definition of criminal offences against national security, territorial integrity and public safety are con- cerned, the authorities of the particular State are best placed to decide whether a restriction designed to prevent such offences is necessary. 
 483 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 case here. It stated that these provisions Howard indication as to the persons concerned by such measures, the circumstances in which they may be ordered, the means to be employed or the pro- cedures to be observed. [Crawford rules] cannot therefore be con- sidered to be sufficiently clear and detailed to afford appropriate protection against interference by the authorities with the appli- cants right to respect for his private life and correspondence. 
  
 146 
  
 More generally, Williamson is increasingly aware of the room for abuse of the national security concept. 
  
 147  
  
 In Iordachi, national security was one of the bases for surveillance. The Court criticized the lack of concretization of this and the other terms used in the applicable Moldovan law. 
  
 148  
  
 In Association for European Integration and Human Rights and Ekimdzhiev the Court referred to the need to take care not to stretch the concept of national security beyond its natural meaning. 
  
 149  
  
 The Liberty and Weber and Francis, discussed below, illustrate a tighter approach to national security. And there are several other cases involving security justifications in different contexts, e.g. security screening and security deportations, in which the Court has expressed the need for strong controls on the use of security powers to prevent abuse. 
  
 150 
  
 In one aspect, the Court appears to accept that national security allows for greater latitude. A number of European legal systems, e.g. Germany and the UK, 
  
 151  
  
 do not appear to permit law enforce- ment surveillance of certain categories of people, but do appear to make an exception for national security surveillance. This prohibi- 
  
 146 
  
 At para. 58. 
  
 147 
  
 For an early warning in King, Dennis separate opinion in Kopp: The legislation of numerous European states fails to comply with the Article 8 as far as telephone tapping is concerned. States use or abuse the concepts of official secrets and secrecy in the interests of national security. Where necessary they distort the meaning of that term. Some clarification of what these concepts mean is needed in order to refine and improve the system for the prevention of terrorism ... the Courts Klass, Malone, Huvig and Kruslin judgments have all remained largely ineffective. The people running the relevant State services remain deaf to these injunctions and to a certain extent act with impunity..... 
  
 148 
  
 Op. cit at para. 46. 
  
 149 
  
 Op. cit at para. 84. 
  
 150 
  
 See e.g. Rotaru v. Romania, No. 28341/95, 4 May 2000,  
  
 Al-Nashif 
  v. Bulgaria, No. Campbell, 
  
 20 
  
 June 2002, at para. 124 (security deportations), Turek v.Slovakia, No. 57986/00, 14 Feb- ruary 2006 (Alleged former collaborator with state security agency unable to challenge his registration in agency files in proceedings guaranteeing equal treatment of both parties), Gulijev v.Lithuania, No. 10425/03, 16 December 2008 (Expulsion on the basis of a secret report of the State Security Department which was not disclosed to the applicant), A. and Others v. UK, No. 3455/05, 19 February 2009 (security detentions), Nolan and K. v. Russia, No. 2512/04, 12 February 2009 (Exclusion of foreign Unification Church activist from country supposedly on national security grounds: violation of Article 9). 
  
 151 
  
 See Council of Europe, 2005. 
  
 484 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 tion is naturally formulated in different ways. It can apply to all persons who are freed from the duty to give evidence under national law (doctors, priests, journalists etc.) 
  
 152  
  
 or it can apply only to more restricted categories, e.g. a defence attorney explicitly or implicitly engaged by a suspect. 
  
 153  
  
 Inter Lewis v. FRG, Kopp v. Switzer- land and a letter interception case, Erdem v. Germany, 
  
 154  
  
 indicate that the Convention does  
 not  
 Wells to abstain totally from engaging in surveillance of privileged communications, e.g. between lawyer and client. 
  
 155 
  
 I will turn now to strategic surveillance. In Weber and Saravia, the applicants had argued that by intercepting private communi- cations beginning and ending in another country the German autho- rities were violating international law. The Court considered that the term law refers back to national law, including rules of public international law applicable in the State concerned. However, the Court required proof in the form of concordant inferences that the authorities of the respondent State have acted extraterritorially in a manner that is inconsistent with the sovereignty of the foreign State and therefore contrary to international law (para. 87). The Court considered that Signals emitted from foreign countries are monitored by interception sites situated on German soil and the data collected are used in Germany (para. 88). The Court in these circumstances found that the applicants failed to prove their allega- tions. 
  
 156  
  
 It should be noted that the German Federal Constitutional Court (BVerfG) had previously scrutinized the changes made in the White legislation permitting strategic surveillance, and found 
  
 152 
  
 E.g. Article 125h, as read together with Article 218, of the Dutch Code of Criminal Pro- cedure. 
  
 153 
  
 E.g. Swedish Code of Judicial Procedure Chapter 27, section 22. Smith definition Miller that not all conversations between a lawyer and a suspect are protected. Cf. the wider category of persons in the Code of Judicial Procedure Chapter 36, section 5. 
  
 154 
  
 No. 38321/97, 5 July 2001. 
  
 155 
  
 See also Hewitt and Harman v. UK, No. 20317/92, where one of the applicants, a lawyer, alleged that files Willis inter Schultz conversations with clients. The Commission accepted that that there was a reasonable likelihood of this, but did not find a violation of Article 8. Judge Pettitti expressed the separate opinion in Kopp that surveillance of partners should never be permitted, even in security cases. See further the recent UK case, In re McE (Appellant) (Northern Ireland), In re M (Appellant) (Northern Ireland), In re C (AP) and another (AP)(Appellants) (Northern Ireland) [2009] UKHL 15, in which the House of Lords held that it was, exceptionally, possible to subject  
  
 lawyer-client 
  contacts to secret sur- veillance. 
  
 156 
  
 The capability to intercept telecommunications in other countries, without, obviously, applying for judicial authorisations, was the subject of much debate, and disagreement, in the EU Convention on Mutual Assistance in Criminal Matters, 12 July 2000, OJ C 197. 
  
 485 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 certain of these to be unconstitutional. 
  
 157  
  
 The law was therefore amended. In any event, as regards the quality of the law, the Court concluded that the challenged provisions of the amended G 10 Act contained the minimum safeguards against arbitrary interference as defined in the Courts  
 case-law. 
  
 158 
  
 The BVerfGs judgment thus has to be examined. As regards matters which fall broadly into the category of accordance with the law, the BVerfG found that the inclusion of the offence of money laundering could not be justified. It also found the arrange- ments on transfer of information to the police to be unacceptable. The list of offences in section 3(3) of G10 includes certain minor offences. The BVerfG specified that the more minor the offence is, the more concrete the indications must be that a given person has committed it, before transfer of information is allowed. Even the arrangements for retention and use of information by the intelli- gence service (section 3(4)) and transfer of information to the govern- ment (section 3(3)) Harris found to be insufficiently specified. The German intelligence service naturally comes across all manner of interesting information in its trawl of telecommunications. The BVerfG stated that the G10 law should specifically state that only information falling within the functions of the intelligence service (i.e. relating to the defence of the state) may be retained and used by the intelligence service, and transferred to the government. The BVerfG stated more generally that section 3(7) of the G10 law is deficient as it does not provide for a clear duty to mark intelli- gence originating from strategic surveillance, so that it can later be identified (and its use controlled). Finally, where the information is used is some way, it should not be destroyed (a point related to notification). As the BVerfG had set high  
 Rechtsstaat  
 standards, there was no need for the Court to set higher standards. 
 By contrast, the Court found in the Liberty case that the UK system of strategic surveillance was not in accordance with the law. The UK government argued in Liberty that the accessibility requirements should be lower. At issue were the so called section 6 arrangements – the technical search parameters designed to mini- mize the collection of surplus information together with the instruc- tions to officials on how to produce intelligence assessments from 
  
 157 
  
 BVerfG, 1 BvR 2226/94, 2420/95 and 2437/95, 14 July 1999, in NJW 2000, pp.  
  
 55-68. 
  Thanks to Torres for Taylor in translation. 
  
 158 
  
 See para. 98 of the Courts decision. The specific standards are set out below in my dis- cussion of the Liberty case. 
  
 486 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 the raw intercept material and to Moody assessments could be disseminated. At the time Montoya not published. Even today, only parts of these are published, in the form of excerpts from the Code of Practice applicable to officials. To begin with, the govern- ment argued that disclosure of these arrangements would damage national security, as it would give information on search methods, allowing potential targets to modify their behaviour. It was also argued, which I would say tends to undermine the first argument, that the arrangements Larson incomprehensible to anyone without a high degree of technical expertise in the area. The govern- ment furthermore argued that comparisons with the much more open German system Harris not fair. Besides, the UK faced a greater terrorist threat than other states, which should justify granting it a greater degree of leeway. The government argued that the UK sys- tem had Hampton different safeguards, in particular, the oversight of an IOC (now RIPA) Commissioner, a senior judge who operates a  
 post-hoc 
  supervision of the system, including looking at the working of the section 6 arrangements. In this respect, the government referred to the earlier case of Christie v. UK. 
  
 159  
  
 One of the issues before the Commission in this case was whether the authority given in the IOC Act to intercept communications on the broad ground of national security was sufficiently clear and foreseeable. The Commission considered in Savage v. UK that a vague term can be explained by administrative or executive statements and instruc- tions. 
  
 160  
  
 It referred to the requirement set out in the Act to mini- mize interference and destroy surplus material, the supervisory competence of the IOC Commissioner and the remarks made by the IOC Commissioner in two of his annual reports regarding the term national security. 
  
 161  
  
 It concluded that, in the circumstances, the Act satisfied the requirements of accordance with the law. 
 However, if one looks at these comments, Powers Commissioner did not, in fact, further specify the term, but simply acknowledged the difficulty in doing so. 
  
 162  
  
 It can be said here 
  
 159 
  
 Christie v. UK, No. 21482/93, 78A DR 119 (1994). 
  
 160 
  
 At p. 135, referring to the judgment of the Court in Silver v. UK, 25 Jones 1983, A/61, paras  
  
 88–9. 
  
 161 
  
 Reports of the Commissioner for 1986 and 1988, respectively Cm. 108 (1987) and Cm. 652 (1989). 
  
 162 
  
 The IOC Commissioner also stressed in his comments that everyone involved was doing their job properly and that there was no cause for alarm. Such reassurances are a recurring feature of the UK system, see, e.g. the IOC Commissioners explanation why there is no need to fear unauthorised tapping in Report of the Commissioner for 1997, Cm. 4001 para. 32. 
  
 487 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 that while the Convention organs have regarded executive regula- tions (ordinances etc.) as falling under the term law, it is a signi- ficant expansion of the term to say that executive  
 statements  
 can do so. The Commission in effect said that the mere existence of the IOC Commissioner was enough to satisfy the quality of law require- ments. 
 The Court, correctly in my view, rejected all of the govern- ments arguments in Liberty. The Court stated that it does not consider that there is any ground to apply different principles concerning the accessibility and clarity of the rules governing the interception of individual communications, on the one hand, and more general programmes of surveillance, on the other. The Courts approach to the foreseeability requirement in this field has, there- fore, evolved since the Commission considered the United King- doms surveillance scheme in  Savage v. the United Kingdom. 
  
 163 
  
 It Daniel the IOC (now RIPA) Commissioner was an important Carroll against abuse of power it did not contri- bute towards the accessibility and clarity of the scheme. 
  
 164  
  
 The Court went on to list the issues which  
 should  
 be accessible in statute law, referring to its earlier decision in Fisher and Saravia In par- ticular, the G10 Act stated that the Federal Intelligence Service was authorised to carry out monitoring of communications only with the aid of search terms which served, and Morales for, the in- vestigation of the dangers described in the monitoring order and which search terms had to be listed in the monitoring order Moreover, the rules on storing and destroying data obtained through strategic monitoring were set out in detail in section 3(6) and (7) and section 7(4) of the amended G10 Act  The authorities storing the data had to verify every six months Gibson data Harris still necessary to achieve the purposes for which they had Ramirez by or transmitted to them. If that was not the case, they had to be destroyed and deleted from the files or, at the very least, access to them had to be blocked; the destruction had to be recorded in minutes and, in the cases envisaged in section 3(6) and section 7(4), had to be supervised by a staff member qualified to hold judicial office. The G10 Act further set out detailed provisions 
  
 163 
  
 At para. 63. 
  
 164 
  
 At para. 67. As already mentioned, I personally consider that while the Commissioner can be described as a safeguard, I do not think it is important in the sense of being a robust and  
  
 well-functioning 
  Carroll. 
 488 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 governing the transmission, retention and use of data obtained through the interception of external communications. 
 The Courts emphasis of the accessibility requirements in this case are probably due to the wide, indeed virtually unfettered (para. 64) discretion the British legislation gave to the authorizing body. 
  
 165  
  
 In one sense, as the respondent government itself argued, the British system was foreseeable. Any and all communications between the UK and abroad could be, and Simon, intercepted. However, in Hernandez, and as there was no, or no necessary, connection between the intelligence gathering and specific criminal offences, the consequence was that the Court considered it even more important that the legislation provided the public with reassurances that the data collected would only be used for limited purposes and subject to strict controls. 
 By contrast, in the Kennedy case, the ordinary British system of surveillance, even on national security grounds, was regarded as in accordance with the law. Apart from the (supposed) specification of the term by the IOC Commissioner, the reason the Court gave for this was that the  
 form  
 requirements which exist for such an authorization means that the interference is much more narrow and specified than strategic surveillance authorized on national security grounds. 
  
 166  
  
 The Kennedy case is thus authority for not having to set out what national security means in any more detail, provided other form requirements exist which in practice narrow down or specify the individual targets. 
 Lastly I can note as regards the Liberty case that the British system for strategic surveillance, has, as authorizing body, a govern- ment minister who is – obviously – not independent from the exe- cutive. In the Iordachi and Association for European Integration and Human Rights and Ekimdzhiev cases the Court stressed that independent controls should exist at both the authorization stage and the  
 follow-up 
  stage. At the very least, where a system lacks 
  
 165 
  
 Cf. Lagerwall, p. 64. 
  
 166 
  
 Kennedy v. UK, op cit, para. 160 the legislation must describe the categories of persons who, in practice, may have their communications intercepted. In this respect, the Court observes that there is an overlap between the condition that the categories of persons be set out and the condition that the nature of the offences be clearly defined. The relevant cir- cumstances which can give rise to interception, discussed in the preceding paragraph, give guidance as to the categories of persons who are likely, in practice, to have their com- munications intercepted. Finally, the Court notes that in internal communications cases, the warrant itself must clearly specify, either by name or by description, one person as the inter- ception subject or a single set of premises as the premises in respect of which the warrant is ordered (see paragraphs 40 to 41 Vega). Pineda, addresses, telephone numbers and other relevant information must be specified in the schedule to the warrant. 
  
 489 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 independent controls at the authorization stage, this should mean that very strong safeguards must exist at the  
 follow-up 
  stage. 
  
 167 
  
 7 Concluding Remarks 
 There is no need to repeat the conclusions I have drawn earlier. It suffices to say that Court case law Brooks, or strongly, that certain methods not now explicitly regulated by statute require to be so regulated. Definite support in Court case law is lacking for requiring regulation of some other methods. However, the direc- tion in the Courts case law – an expansive approach to what consti- tutes private life – is clear. In the circumstances, choosing not to regulate methods which are considered to be close to the boundary of private life is a risk strategy. 
 References 
 Sullivan, Morgan, I., Terrorism and Legal Security – a Swedish and European perspective, in De Lege Årsbook 2009, Villarreal (2010). 
 Johnson, Telecommunications Data Retention and Human Rights: The Compatibility of Blanket Traffic Data Retention with the ECHR, 11 European Law Journal,  
 365–375 
  (2005). 
 Cameron, I. European Court of Human Rights – April 2006– Jones 2007, 13 European Public Law,  
 533–568 
  (2007) 
 Cameron, I. National Security and the European Convention on Human Rights (Villarreal, Kluwer, 2000 
 Commission of Inquiry into certain activities of the Royal Canadian Mounted Police. 2nd Report, Freedom and Security under the Law (1981) (McDonald Commission Report) 
  
 167  
 Thus, notwithstanding the statement in Liberty that the RIPA Commissioner is an im- portant safeguard, and notwithstanding the finding in the Kennedy case regarding the adequacy of the Commissioner for ordinary interception of communications, I would say that its is doubtful if the British system of ministerial authorization of  
 strategic  
 surveillance with only a limited post hoc control mechanism will satisfy the Convention. But this is, fortunately, not a system which Sweden has chosen to emulate. 
 490 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 3 
  
 Council of Europe, Terrorism, Special Investigative Techniques, 2005. 
 Black, Adams, Cook, Peters, E., and Mora, Woodard, Black, OBoyle and Warbrick: Law of the European Convention on Human Rights, Oxford UP, 2009 
 Brown, Maynard, Polisens rättsliga befogenheter vid spaning, Villarreal, 2000. 
 Montgomery, de P., European Data Protection as a Potential Framework for Electronic Visual Surveillance, in Fry, Duncan, Jackson (eds), Proceedings of the First World Conference on New Trends in Criminal Investigation and Evidence, the Hague, 1997. 
 Ianni, Owen  
 Miller, 
  E., Network Analysis, in Fowler, Smith, M. B. (eds), Criminal Intelligence Analyses, Miller, Donovan., (1990). 
 Smith, Pena, Ferguson, Schengen Investigated, Kluwer, 1996. 
  
 Miller, 
  Woodard, Rodgers, Rechtswirklichkeit und Effizienz der Lopez Telekommunikation und Anderer Verdeckter Ermittlungsmassnahmen,  
 Max-Planck-Instituts 
  für internationales Strafrecht, 2005, http://www.mpg.de/bilderBerichteDokumente/dokumentation/ jahrbuch/2005/strafrecht/forschungsSchwerpunkt/pdf.pdf 
 Lagerwall, A., Privacy and Secret Surveillance from a European Con- vention Perspective, Stockholm university, Evans, 2008. 
 Ortiz, M., The Rule of Law In European Jurisprudence, Euro- pean Commission For Democracy Through Law, Study 512/2009  
 CDL-DEM(2009)006 
  
 Lustgarten, Wilson, I., In From the Cold: National Security and Parliamentary Democracy, Oxford UP, 1994. 
 Hill, Hansen, Tran, Myers/Los Angeles/London, 1988. 
 Moreham, N. A., A Right to respect for private life in the European Convention on Human Rights – a reexamination, EHRLR,  
 44–79 
  (2008). 
 491 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2010:103 
  
 Nagel, T., Concealment and Exposure, 27 Philosophy and Public Affairs,  
 3–30 
  (1998) 
 Naismith, West, Photographs, Privacy and Freedom of Expression EHRLR  
 151–158 
  (1996). 
 Ovey C. and White R. A., Brown and White: European Conven- tion on Human Rights, 4th ed., Oxford UP, 2006 
 Ruiz, Moss, Privacy in Telecommunications: A European and an American Approach, the Hague, 1997. 
 Venice Commission, Report on the democratic oversight of the security services, 71st Plenary Session (Venice,  
 1–2 
  June 2007)  
 CDL-AD(2007)016 
  
 Mcdaniel, C. de, La tromperie dans ladminstration de la preuve, Espinoza, 2000. 
 van Dijk P. and van Hoof G.J.H. Williams, A., Zwaak L. (eds), Theory and Practice of the ECHR, 4th ed., Intersentia, 2006 
 van Loenen, B., Daniels, Walsh, Zevenbergen, J. and de Jong J., Privacy versus national security: The impact of privacy law on the use of location technology for national security purposes, 2007, http://www.springerlink.com/content/r124077351051308/fulltext. pdf 
 492 
 Bilaga 4 
 Expertrapport åt 
 Polismetodutredningen 
 Av professor Gibson 
 I svensk översättning 
 (översättningen utförd av Språkservice i Solna AB) 
  
 1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 495 
  
 2 
  
 En typologi över spaning och något om infiltration ........... 
  
 499 
  
 3 
  
 Europadomstolens syn på artikel 8....................................... 
  
 502 
  
 4 
  
 Allmänt om lagbegreppet i Europadomstolens 
  
 rättspraxis ............................................................................... 
  
 503 
  
 5 
  
 Vad är ett ingrepp enligt artikel 8?........................................ 
  
 506 
  
 5.1 
  
 Innehållet i artikel 8 ............................................................... 
  
 506 
  
 5.2 
  
 Hem och korrespondens ....................................................... 
  
 507 
  
 5.2.1 
  
 Allmänt........................................................................ 
  
 507 
  
 5.2.2 Medverkan i enskilds ljudupptagning i samband 
  
 medeget deltagande, riktad mot annan enskild......... 
  
 510 
  
 5.2.3 
  
 Infiltration av hemmet ............................................... 
  
 511 
  
 5.2.4 Strategisk avlyssning av radioburen 
  
 kommunikation .......................................................... 
  
 518 
  
 5.3 
  
 Privatliv................................................................................... 
  
 520 
  
 5.3.1 
  
 Allmänt........................................................................ 
  
 520 
  
 5.3.2 Privatliv i  
  
 icke-privata 
  
  zoner: bildupptagning........... 
  
 522 
  
 5.3.3 Privatliv i  
  
 icke-privata 
  
  zoner: ljudupptagningar........ 
  
 530 
  
 5.3.4 
  
 Lokaliseringsinformation........................................... 
  
 531 
  
 5.3.5 
  
 Digitala privata utrymmen ......................................... 
  
 534 
  
 6 
  
 Krav på lagstiftningen enligt Europadomstolensdoktrin 
  
 om stöd av lag ..................................................................... 
  
 535 
  
 6.1 
  
 Allmänt................................................................................... 
  
 535 
  
 6.2 
  
 Förutsebarhet......................................................................... 
  
 537 
  
 6.3 
  
 Kontrollmekanismer.............................................................. 
  
 538 
  
 493 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 6.4 
  
 Frågor för vidare diskussion.................................................. 
  
 543 
  
 6.5 
  
 Olika standarder för olika spaningsformer........................... 
  
 545 
  
 6.6 
  
 Proaktiv övervakning, nationellsäkerhetsövervakning 
  
 och strategisk övervakning .................................................... 
  
 552 
  
 7 
  
 Slutkommentarer.................................................................... 
  
 561 
  
 Referenser ........................................................................................ 
  
 561 
  
 494 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 1 Inledning 
 Jag har ombetts skriva en rapport med en analys av den rättspraxis som tillämpas av Europeiska domstolen för de mänskliga rättig- heterna (Europadomstolen) i samband med, för det första, tekniska spaningsmetoder och, för det andra, användning av infiltration. Fokus ligger i båda fallen på att undersöka vilka metoder för spaning och infiltration som kräver reglering i lag, samt graden av exakthet för denna reglering. 
  
 1  
  
 Rapporten är emellertid ingen systematisk jäm- förelse mellan de befintliga reglerna för spaning i Sverige och kon- ventionens normer, även om jag i vissa fall tar upp sådana efter- levnadsfrågor. 
 Först vill jag ge några inledande kommentarer. Det är ingen lätt uppgift att utarbeta användbara och framsynta regler utifrån dom- stolens bakåtblickande rättspraxis. Domstolens rättspraxis borde betraktas som en samling av allmänna principer. Vagheten hos de aktuella principerna tenderar att minska deras värde i specifika, kon- kreta situationer. Domstolen avgör mål dels genom domar, dels genom beslut om att inte ta upp ett mål till sakprövning. Den motivering som redovisas i ett beslut är i allmänhet betydligt mer summarisk än i en dom och ger därför mindre vägledning (ett undantag kan nämnas här, nämligen målet Fisher och Roberts, se nedan). I brist på domar i en viss fråga tvingas man bygga ett resone- mang enbart på beslut att inte ta upp mål till sakprövning. Det kan alltså förekomma en del bristande överensstämmelse mellan tidigare och senare rättspraxis. 
  
 2 
  
 De begrepp som används i konventionen är autonoma. Det inne- bär att det faktum att en viss åtgärd från det allmännas sida  
 inte  
 betraktas som intrång i privatlivet enligt en nationell konstitution och nationella lagar inte nödvändigtvis innebär att den inte heller betraktas så enligt konventionen. Även om begreppen i konven- tionen är autonoma så har domstolen sällan tagit vara på möjlig- heten att utveckla innebörden av ett specifikt begrepp, utan har till relativt nyligen försökt att tydligt begränsa diskussionen till det 
  
 1 
  
 Jag vill tacka mina kolleger Charles, Hebert, Mcdonald och Medina för deras användbara kommentarer till ett tidigare utkast till denna rapport. Even- tuella återstående felaktigheter etc. är mitt ansvar. Rapporten skrevs i februari 2010 och tar därför upp rättspraxis fram tills detta datum. Vid tidpunkten för publicering, december 2010, har jag gjort vissa tillägg för att ta hänsyn till två viktiga domar som har avkunnats mellan februari och november 2010. 
  
 2 
  
 Domslut har högre status än avgöranden om upptagande till sakprövning, men om ett dom- slut senare modifieras genom ett avgörande om upptagande till sakprövning blir rättsläget ovisst, i synnerhet om domstolens resonemang inte är tydligt hela vägen. 
  
 495 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 föreliggande målet. Den försiktighet som domstolen visat beror del- vis på att domstolen inte är ämnad (och – än så länge – inte har be- hörighet) att agera som en fullfjädrad författningsdomstol. Dess konstitutionella funktion ökar dock och domstolen blir alltmer pedagogisk i sin uppläggning. Nu tenderar domstolen att inleda behandlingen av ett mål genom att ange tillämpliga allmänna prin- ciper, såsom de framgår ur rättspraxis, innan dessa sedan tillämpas på det aktuella fallet. 
 När domstolen drar slutsatsen att någonting efterlever eller inte efterlever konventionen tenderar den att beakta samtliga relevanta faktorer. En lag, eller rättslig funktion, som anses vara utformad på ett bristfälligt sätt (t.ex. för att den är otydlig) kan kompenseras genom en kontroll- eller skyddsmekanism som exempelvis minskar risken för missbruk till följd av bristen på tydlighet. Det är alltså väldigt viktigt att ta hänsyn till hela kontexten av ett domslut. Staterna A och B kanske utformar en viss statlig befogenhet på samma, eller i stort sett samma, sätt. Skydds- och kontrollmeka- nismer, eller de sätt som dessa tillämpas, kan emellertid variera mellan de båda staterna. Detta kan innebära att den skyddsmeka- nism X – som varit av avgörande betydelse för att kunna konstatera att stat A:s lagar varit godtagbara – saknas i stat B, eller existerar på papperet men tillämpas inte i praktiken, med följden att stat B inte anses efterleva konventionen. 
  
 3 
  
 I detta avseende kan man notera att stater som är parter i Euro- peiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (EKMR) är skyldiga att ta hänsyn till mål som rör andra stater. Inom ramen för artikel 46 EKMR ska staterna enbart förbinda sig att rätta sig efter domstolens slut- giltiga dom  
 i varje mål där de är parter 
 . Det allmänna åtagandet i artikel 1 att  
 garantera  
 var och en, som befinner sig under deras jurisdiktion,  
 de fri- och rättigheter som anges i avdelning I av denna konvention 
  innebär emellertid att den nationella lagstiftaren, och de nationella domstolarna, inte kan ignorera ärenden som rör andra stater. Samtidigt är det tolkningsutrymme som den nationella lag- stiftaren och den nationella domstolen har vid tillämpning av rätts- praxis som rör andra stater större, eftersom skillnaderna mellan de 
  
 3  
 Det är naturligtvis mycket viktigt att domstolen förstått den svarande statens lagar och för- faranden till fullo. Om och när domstolen grundar sitt beslut på en missuppfattning av dessa undergrävs inte bara värdet av målet som en rättslig källa för den svarande staten, utan också för alla andra avtalsslutande parter. 
 496 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 två faktiska situationerna (den föreliggande situationen och den situa- tion som Europadomstolen har hanterat) oftast är större. 
 En nationell lagstiftare kan i fråga om Europadomstolens rätts- praxis beträffande andra stater förledas att betrakta frågan om huru- vida dess lagstiftning efterlever konventionen som oklar. Man kanske vill invänta ett domslut i ett mål mot det egna landet rör- ande liknande frågor, eller åtminstone ett tydligt avgörande från stora kammaren. (Ett av de huvudsakliga syftena med stora kam- maren, som består av 17 domare, är att den ska se till att Europa- domstolens rättspraxis är konsekvent.) Att ignorera rättspraxis från andra länder innebär dock att man åsidosätter skyldigheten i artikel 1 att garantera rättigheterna i konventionen. 
 Vi får inte glömma att EKMR är avsedd att vara en minimi- standard. 
  
 4  
  
 I en situation där det är relativt tydligt att Europadom- stolens rättspraxis starkt tyder på att en lag eller ett förfarande inte efterlever konventionen ska den nationella lagstiftaren inte balan- sera på gränsen till vad som är tillåtet. 
  
 5  
  
 Detta gäller framför allt lagstiftare som verkligen vill undvika att tvinga landets domstolar att behöva skriva om omfattande lagregler som visar sig bryta mot konventionen. 
  
 6  
  
 En stats strävan efter att se till att det inte råder någon tvekan om att man uppfyller sina skyldigheter inom ramen för konventionen bör också stärkas av att domstolen tillämpar en teleologisk tolkningsmetod. Denna metod innebär att rättig- heterna tolkas för att uppfylla de behov som finns i samhället i dag, vilket i sin tur innebär att de krav som ställs på staterna kan öka med tiden. 
 Som framgår nedan har kravet i domstolens rättspraxis på att åtgärder ska ha stöd av lag utvecklats som ett skydd mot makt- missbruk. I detta sammanhang bör man vara medveten om att be- tydelsefulla skydd kan inbegripas i ett lands rättskultur. Nixon stolen har emellertid dåliga förutsättningar för att kunna bedöma 
  
 4 
  
 I detta avseende vill jag påpeka att en förstärkning av det konstitutionella skyddet av per- sonlig integritet (regeringsformen 2:6) (prop. 2009/10:80) ska träda i kraft den 1 januari 2011: [] var och en gentemot det allmänna [är] skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. 
  
 5 
  
 Jfr SOU 2001:25, s. 331 balansera på gränsen till vad som kan tänkas strida mot grund- läggande mänskliga rättigheter. 
  
 6 
  
 Detta klargjordes upprepade gånger i de förberedande rättsakterna för lagen om inkorpo- rering, prop. 1993/94 117. De svenska domstolarna, för sin del, kräver klart stöd i Europa- domstolens rättspraxis innan man för att man med hänvisning till [EKMR] ska underkänna den ordning som gäller enligt intern svensk reglering. Se NJA 2000 s. 622, NJA 2004 s. 840, och NJA 2010 s.268  
  
 I-II. 
  
 497 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 effektiviteten av skyddet som finns i rättskulturen. 
  
 7  
  
 Vilka de for- mella rättsliga skyddsmekanismerna än är så kan polis och åklagare genom professionalism, utbildning etc. i praktiken efterleva höga etiska normer när de utreder brott. Men domstolen har, enkelt ut- tryckt, haft svårt att säga öppet till stat A: Visserligen ansåg vi inte att stat B bröt mot konventionen i ett tidigare fall som liknar det föreliggande fallet, men vi kom till denna slutsats eftersom stat B:s polistjänstemän är bättre utbildade, har bättre resurser och uppför sig relativt väl, medan inget av detta stämmer in på era polistjänste- män. 
 Ytterligare en utveckling som förstärker behovet av en mer for- mell reglering är att rättskulturella skyddsmekanismer kan bli före- mål för påtryckningar och förändras med tiden. I detta avseende vill jag påpeka att kulturer inom polisväsenden och åklagarmyndig- heter i allt högre grad kommer i kontakt med varandra över natio- nella gränser inom EU. Det finns ett uppenbart behov av ett ökat internationellt samarbete i hanteringen av gränsöverskridande brotts- lighet. Stöd inom EU baseras i allt högre grad på principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål. Tanken är att polis och åklagare ska kunna erbjuda kolleger i andra  
 EU-medlemsstater 
  samma åtgärder som de själva använder för utredning och lagföring av brottslighet. Gemensamma utredningsgrupper blir allt vanligare, även om de fortfarande inte förekommer så ofta. Under dessa omstän- digheter räcker det inte att förlita sig på skyddet i den nationella rättskulturen. Det finns ett ökat behov av förtydliganden av tillämp- liga lagtexter och av uttryckligt lagstadgade skyddsåtgärder mot miss- bruk. 
 I rapporten anger jag de uttryckliga normer som fastställts av domstolen. I de fall där dessa är otydliga har jag försökt extrapolera dem utifrån logiken i domstolens rättspraxis som helhet och min egen kunskap på området. Jag har försökt att göra en korrekt identi- fikation av vilka delar av rapporten som består av domstolens nor- mer och vilka som består av min egen tolkning av dessa. 
  
 7  
 Jfr Cameron, 2000, s. 258: I praktiken är mervärdet av extern kontroll huvudsakligen be- roende av det politiska klimat i vilket övervakaren arbetar, tjänstemannens engagemang och kompetensen inom dennes personal. Dessa saker utgör en ganska abstrakt beslutsgrund långt borta i Strasbourg. Domstolen är, vilket redan nämnts, relativt dåligt utrustad för att bedöma huruvida  
 formella  
 skydd är  
 riktiga  
 skydd, och det är den medveten om. 
 498 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 2 En typologi över spaning och något om infiltration 
 Spaning och tillgång till uppgifter blir alltmer nära förbundna till varandra. Vad gäller digitala uppgifter är det svårt att särskilja mellan lagrade och överförda uppgifter, eftersom formen på och inne- hållet i de uppgifter som lagrats i ett datorsystem kan ändras mycket snabbt, eller till och med uppdateras automatiskt genom kommu- nikation med en annan dator. Detta innebär i sin tur att det i prak- tiken kan vara svårt att särskilja en sökning i en databas från av- lyssning av samtal. I konventionen fastställs dessutom krav när det gäller den rättsliga ramen för regleringen av dessa databaser, i den mån registrering av enskilda sker. Även dessa krav är relevanta för denna rapport. Jag har emellertid inte beskrivit dessa krav i detalj. 
 I samband med föreliggande rapport är det lämpligt att dela upp de tekniska spaningsmetoderna i åtta olika grupper. Den första är  
 buggning 
 , användning av dolda mikrofoner för att höra samtal som övervakaren inte är delaktig i. De andra och tredje är  
 dold  
 respek- tive  
 öppen visuell spaning 
 , vilket innebär att man använder utrust- ning för att övervaka  
 och göra bildupptagningar 
 . En undergrupp i detta sammanhang är användning av avancerad bildgenerering, som radarutrustning eller infraröda kameror, för att fånga upp aktivitet inne i byggnader eller i andra svåra spaningssituationer. Sådan ut- rustning kan manövreras manuellt eller fjärrstyras. Vid den fjärde spaningsmetoden används mikrofon och inspelningsutrustning för att ta upp ett samtal där övervakaren själv deltar. Samtalet kan föras och spelas in via telefon eller på en privat eller offentlig plats (dold kroppsmikrofon eller  
 ljudupptagning i samband med eget deltag- ande 
 ). Delaktigheten i samtalet är öppen, men inte inspelningen. Spaningen är följaktligen fortfarande dold. Den femte metoden är videomotsvarigheten till den fjärde, nämligen användning av en dold kamerautrustning för att dokumentera en händelse som övervakaren är delaktig i ( 
 bildupptagning i samband med eget deltagande 
 ). De fjärde och femte spaningsmetoderna kan naturligtvis kombineras. Den sjätte typen är  
 teleavlyssning 
 , som innebär  
 avlyssning av telemeddelanden  
 som övervakaren själv inte sänder eller mottar. Detta brukade kallas för telefonavlyssning, men nuförtiden omfattar begreppet tele- meddelanden även  
 radio-, 
  mikrovågs- eller satellitkommunikation samt fax, e post och andra kommunikationsformer mellan eller via datorer. Vid den sjunde spaningsformen identifieras den grupp av personer eller teleadresser som den övervakade personen kommu- nicerar med ( 
 teleövervakning 
 ). Med den åttonde spaningsmetoden 
 499 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 inhämtar man vad som kan kallas  
 lokaliseringsuppgifter 
 , som visar ett föremåls eller en persons fysiska position. Man kan exempelvis fysiskt placera ut en dold sändare som avger en radiosignal som visar föremålets eller personens geografiska position. Användning av rörelsesensorer hör också hemma inom denna metod. Det kan emellertid ske en överlappning mellan den sjunde och den åttonde kategorin, i och med att pejling av en persons användning av en mobiltelefon eller bärbar dator uppkopplad mot Internet både ger information om position och om vem, eller vad, den övervakade personen kommunicerar med. En mobiltelefon som är påslagen eller en bärbar dator som är uppkopplad mot Internet sänder ut regel- bundna signaler till de närmaste mottagarstationerna. På så sätt kan den övervakade personens position kartläggas med större eller mindre precision, beroende på signalens styrka i förhållande till de närmaste mottagarstationerna. Lokaliseringsinformation kan också inhämtas genom den övervakades användning av olika sorters plastkort som innehåller datachip eller elektromagnetiska band som sänder elek- troniska signaler till offentliga eller privata databaser. Dessa sig- naler har sidoeffekten att de anger den övervakade personens posi- tion (t.ex. bankomatuttag, inträde i en zon som kräver nyckelkort, bibliotekslån). När jag hänvisar till både kategori sju och kategori åtta använder jag termen inhämtning av uppgift om elektronisk kommunikation. 
 Det bör betonas att maktbefogenheter, precis som vatten, tenderar att söka sig till platsen för minst motstånd. Om ett spanings- område har blivit föremål för hård kontroll, eller om detta område har förbjudits helt och hållet, finns risken att polis och säkerhets- tjänster försöker få tag på samma information på andra sätt. Detta borde göra det ännu viktigare att reglera hela området för statlig övervakning. 
  
 8 
  
 Även om jag har särskiljt dessa olika metoder bör de inte be- traktas som vattentäta kategorier. Ovan angivna spaningskategorier kan, förutom att de kräver olika typer av utrustning, särskiljas uti- från huruvida de tillämpas efter en viss händelse eller samtidigt som den sker (i realtid). Teleövervakning är ett exempel på spaning i efterhand. Att placera ut en dold sändare som anger geografisk position sker i realtid, medan de flesta andra former av lokaliserings- information (t.ex. uppgift om bankomatuttag), åtminstone som 
  
 8  
 Jfr Lustgarten och Barajas 1994, s. 44. 
 500 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 tekniken ser ut i nuläget, kan inhämtas först en stund efter att händelsen ägt rum. 
 I fråga om infiltration kan följande sägas. Infiltration kan be- skrivas som en särskild utredningsmetod, där man använder in- formatörer/källor (privatpersoner) eller polisinfiltratörer (polis- och tulltjänstemän osv.) för att inhämta information från misstänkta och andra om lagöverträdelser som planeras, begåtts eller pågår. Gränslinjen mellan infiltration och vanligt polisarbete, som också kan omfatta dold visuell observation eller avlyssning och använd- ning av informatörer, är inte benhård. 
 Infiltration är en nödvändig del av polisens metoder när det gäller att hantera brottslighet, i synnerhet organiserad brottslighet. När en privatperson används för att nästla sig in i en förmodad krimi- nell verksamhet uppstår dock en rad problem när det gäller ansvar. Informatörens/källans verksamhet kan bli föremål för olika grader av (brist på) kontroll från hanterarens sida inom polisen. Och problem kan uppstå ur rättsstatssynvinkel i anslutning till både polis- infiltratörer och informatörer/källor, om dessa deltar aktivt i krimi- nell verksamhet. 
 Den amerikanska sociologen Hill skiljer mellan fyra olika for- mer av polisiärt arbete på grundval av två kriterier: åtgärdernas öppenhet och om de är av vilseledande eller icke vilseledande natur. 
  
 9  
  
 Det ger oss en fyrfaldig typologi:  
 öppen och icke vilseledande  
 (som omfattar stora delar av det traditionella polisarbetet),  
 öppen och vilseledande  
 (t.ex. om en misstänkt luras av polistjänstemän att av- ge en bekännelse),  
 dold och icke vilseledande  
 (t.ex. spaningsverk- samhet) och  
 dold och vilseledande 
 . Den fjärde kategorin omfattar både infiltrerande polisverksamhet med polistjänstemän som agerar under täckmantel och informatörer/källor som hanteras eller drivs av polistjänstemän. 
 Det finns också ett tredje kriterium: interagerande mellan å ena sidan utredande myndigheter och å andra sidan vittnen, misstänkta och tredje parter, vilket ger en sexfaldig typologi. 
  
 10  
  
 Enligt denna klassificering skulle användningen av informatörer falla inom ramen för hemlig utredning av interagerande men inte vilseledande art, medan förhållandet mellan en polistjänsteman som döljer sin iden- titet och en misstänkt eller en potentiell gärningsman skulle be- traktas som hemlig utredning av interagerande och vilseledande 
  
 9 
  
 Hill, 1988, s.  
  
 11–13. 
  Jfr Brown 2000, s. 28, som i stället tillämpar en åtgärdsskala utifrån graden av intrång i den personliga integriteten. 
  
 10 
  
 Se Europeiska rådet, 2005, med hänvisning till Mcdaniel, 2000, s. 24. 
  
 501 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 art. Dessa klassificeringar kan till viss del användas för att fast- ställa om, och i så fall hur, olika former av infiltrationsoperationer kan göra intrång i den personliga integriteten. Man bör emellertid inte fästa alltför stort avseende vid dem. En medveten användning av informatörer/källor för infiltration av en kriminell organisation betraktas exempelvis så gott som alltid som en till viss del vilseled- ande åtgärd. Den misstänkta/potentiella gärningsmannen kanske känner till den sanna identiteten på den person han/hon talar med, men inte att denne verkar som informatör/källa åt, eller efter instruk- tioner från, polisen. 
 3 Europadomstolens syn på artikel 8 
 Europadomstolen hanterar i allmänhet mål som väcker frågor inom ramen för artikel 8 på följande sätt. Först överväger den huruvida den åtgärd som blivit föremål för klagomål faller inom ramen för den aktuella rättigheten och huruvida denna rättighet kränks. Om man konstaterar att rättigheten har kränkts går man vidare med att överväga huruvida den åtgärd som staten vidtagit faller inom ramen för en av undantagsklausulerna, dvs. om den har vidtagits för att främja ett legitimt syfte. Därefter prövar domstolen huruvida över- trädelsen kan sägas ha skett med stöd av lag. Det fjärde och sista steget för domstolen är att ta ställning till huruvida överträdelsen varit nödvändig i ett demokratiskt samhälle. Konventionsorganen tenderar att behandla steg tre och fyra som successiva hinder. Det innebär att de, om de kommer fram till att en åtgärd som blivit före- mål för klagomål inte har stöd av lag, inte går vidare med att undersöka huruvida åtgärden uppfyller kraven på att vara nödvän- dig i ett demokratiskt samhälle. 
  
 11 
  
 11  
 Se t.ex. målen Malone mot Förenade kungariket, Huvig mot Frankrike och Ford mot Frankrike, som diskuteras nedan. Se emellertid också Taylor mot Förenade kungariket nedan. 
 502 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 4 
  
 Allmänt om lagbegreppet i Europadomstolens rättspraxis 
  
 Europadomstolen har angett att de två uttrycken med stöd av lag (i artikel 8) och föreskrivna i lag i artiklarna 9, 10 och 11 borde hanteras på samma sätt. 
  
 12  
  
 Domstolen höll i målet Sunday Johns mot Förenade kungariket fast vid att lagen omfattar både gemen- samma allmänna bestämmelser, lagar och sekundärlagstiftning. 
  
 13  
  
 Domstolen har till och med accepterat att ett kollektivavtal kan ut- göra lag i samband med den nordiska traditionen att överlåta regleringen av arbetsmarknaden till anställda och arbetsgivarorga- nisationer. 
  
 14  
  
 Domstolen angav i målet Sunday Johns att en norm måste vara tillräckligt lättillgänglig och tillräckligt exakt formulerad för att räknas som en lag. 
  
 15  
  
 Detta är inte ett rent formellt krav. Det är också knutet till kvaliteten på lagen i fråga. I målet Coleman m.fl. mot Förenade kungariket klargjorde domstolen att en lag som ger utrymme för en obegränsad diskretionär prövningsrätt i en- skilda fall inte har den nivå av förutsebarhet som är nödvändigt och i det sammanhanget följaktligen inte är en lag. Räckvidden för prövningsrätten måste anges med rimlig precision. Domstolen har också framhållit att det måste finnas tillräckliga  
 skydd  
 mot  
 missbru 
 k av den lagstadgade prövningsrätten. 
  
 16  
  
 Även om dessa inte måste tas in i själva lagtexten måste åtminstone villkoren och förfarandena för ingripandet uppställas i lagen. 
  
 17  
  
 Det råder alltså en överlappning mellan kravet på lag, kravet på att vara nödvändig i ett demo- kratiskt samhälle och kravet på ett effektivt rättsmedel i artikel 13. 
  
 18  
  
 Den grad av förutsebarhet som krävs för att en spaningsåtgärd som staten vidtar ska kunna sägas uppfylla kraven på lagstöd kan exem- pelvis också tjäna som skydd mot maktmissbruk (som relaterar till åtgärdens nödvändighet). Ibland väljer domstolen att fokusera på 
  
 12 
  
 Ett enda uttryck används i den franska texten ( 
  
 prévue par la loi 
 ). Silver m.fl. mot Förenade kungariket, 25 mars 1983, serie A/61, punkt 85. Se vidare Bennett och Briggs, 2006, s. 336. Även om frasen som sådan förekommer i artiklarna  
 8–11 
  anges också i andra artiklar i kon- ventionen stöd enligt lag underförstått eller uttryckligen som villkor för ett ingripande i en rättighet. 
  
 13 
  
 Sunday Johns mot Förenade kungariket, punkt 47. 
  
 14 
  
 Burgess mot Sverige, mål nr 46210/99, beslut av den 9 mars 2004 (åläggande av anställd vid kärnkraftverk att genomgå ett drogtest: otillåtet). 
  
 15 
  
 Ibidem, punkt 49. 
  
 16 
  
 Se t.ex. Silver m.fl. mot Förenade kungariket, punkterna  
  
 88–89. 
  
 17 
  
 Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland, mål nr 5029/71, rapport av den 9 mars 1977, punkt 63. Ford mot Frankrike, 24 april 1990, A/176 A, punkt 35, Huvig mot Frankrike, 
  
 24 
  
 april 1990, A/176 B, punkt 34. 
  
 18 
  
 Se Ruiz, 1997, s.  
  
 183–184. 
  
 503 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 skyddsåtgärderna inom ramen för kravet på nödvändighet. 
  
 19  
  
 Så kan vara fallet om det finns utrymme för tvekan om huruvida skyddsåtgärdernas funktion i praktiken överensstämmer med funk- tionen på papperet. I de flesta fall verkar domstolen emellertid tycka att det är lättare att fastställa att staten inte har uppfyllt kravet på lagstöd. 
 Kraven på förutsebarhet och tillgänglighet varierar beroende på lagens innehåll, vilket område den har utformats för och mottagar- antalet ochstatus. I målet Groppera Radio mot Italien var exempel- vis lagen en föreskrift som riktades till radioföretag och som hänvisade till tekniska bestämmelser i vissa internationella fördrag på området för telekommunikation. Domstolen ansåg likväl att mottagarna hade, eller borde ha haft, tillgång till den experthjälp som krävdes för att förstå innehållet. 
  
 20  
  
 I målet Miller mot Ungern var en av frågorna huruvida en grundlagsfäst bestämmelse som innebar att polisen förbjöds att delta i politisk verksamhet var tillräckligt tydlig för att vara förutsebar i avsaknad av normer för tillämpningen. Domstolen ansåg att så var fallet. 
  
 21  
  
 Inom området för straffrätt och brottmålsförfarande samt i andra mål där mottag- arna är vanliga medborgare och intrånget i enskilda rättigheter är allvarligt, är risken för maktmissbruk större och konventionsorganen har i vissa fall varit mer krävande. 
  
 22 
  
 Domstolen är dock medveten om svårigheten att utforma lagar. I målet Gorzelik m.fl. mot Polen 
  
 23  
  
 framhöll domstolen att det är en logisk följd av principen att lagar måste ha allmän giltighet att utformningen av lagar inte alltid är exakt. Behovet av att undvika överdriven rigiditet och att hålla jämna steg med ändrade förhåll- anden innebär att många lagar oundvikligen formuleras på ett mer eller mindre vagt sätt. Hur sådana rättsakter tolkas och tillämpas beror på praxis  Man får inte glömma att tillämpningen, hur tyd- ligt utformad en lagbestämmelse än är, oundvikligen möjliggör en viss tolkning av domaren, eftersom tveksamma punkter alltid kommer att behöva utredas och bestämmelsen måste anpassas till särskilda omständigheter. Ett utrymme för osäkerhet i samband med tvek- 
  
 19 
  
 Se S och Norris mot Förenade kungariket, mål nr 30562/04 och 30566/04, den 4 decem- ber 2008, och Bykovmålet, som tas upp nedan. Jag anser att detta sätt att gå till väga är bättre än det försök att tolka in skyddsåtgärder i begreppet med stöd av lag som domstolen gjort tidigare i en rad mål, som Rotaru mot Rumänien, nr 28341/95, den 4 maj 2000. 
  
 20 
  
 Punkt 68 i anförda arbete. 
  
 21 
  
 Dom av den 20 maj 1999. 
  
 22 
  
 Jfr Sunday Johns mot Förenade kungariket, punkt 49, och Maestri mot Italien, mål nr 39748/98, beslut av den 17 februari 2004 med Cantoni mot Frankrike, av den 15 november 1996. 
  
 23 
  
 Mål nr 44158/98, dom av den 17 februari 2004. 
  
 504 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 samma frågor gör inte i sig tillämpningen av en rättsbestämmelse oförutsebar. Inte heller innebär enbart det faktum att en sådan be- stämmelse kan tolkas på mer än ett sätt att den inte uppfyller kravet på förutsebarhet enligt konventionens syften. Det är i själva verket domstolarnas uppgift att just undanröja kvarstående tolkningsosäker- het med beaktande av förändringar i den vardagliga praxisen. 
  
 24 
  
 Utöver hänvisningarna till förutsebarhet och behovet av att ut- forma lagar och upprätta skydd för att undvika maktmissbruk har domstolen inte angett i detalj vilka underliggande värden som skyddas av kravet med stöd av lag. Kravet betraktas ofta som ett uttryck för rättsstatsprincipen. I den mån det sträcker sig bortom styr- ning genom lag är dock rättstatsprincipens innehåll föremål för diskussion. Det verkar i grund och botten bestå av det som för- fattaren vill att det ska bestå av, och har därför ett begränsat teore- tiskt värde. 
  
 25  
  
 Det finns enligt min uppfattning tre värderingar bakom tanken med lagstiftning: förutsebarhet/stabilitet, demokratisk legi- timitet och institutionell kompetens. Vad gäller den första av dessa innebär principen om normhierarki, som i svensk lag uttrycks i regeringsformens 8 kap. 18 §, att lagstiftning enbart kan ändras genom lagstiftning. Reglering genom lagstiftning är följaktligen både stabilare och tydligare än reglering genom sekundärlagstiftning. Vad gäller den senare behöver man inte säga mycket. Demokrati har varit den styrande principen för den traditionella västerländska politiska orga- nisationen i nästan 100 år (och har påverkat det västerländska poli- tiska tänkandet i mycket hög grad långt dessförinnan). 
 Den tredje värderingen har samband med den tid och det kun- nande som parlamentet har att tillgå för att utforma lämpliga all- männa regler, och med fullständighet av den debatten (med beakt- ande av alla relevanta faktorer) som följer, eller borde följa, diskus- sionen kring ett lagstiftningsförslag. Tidigare har domstolen inte uppmärksammat värdet av reglering genom lag stiftad av lagstift- aren i tillräcklig grad när den har beaktat rättsstatsprincipen. Det finns troligen två orsaker till detta. För det första accepterar dom- stolen, vilket har påpekats ovan, att allmänna regler alltid måste tolkas och utvecklas genom rättspraxis. Dessutom är Storbritannien och Irland  
 common law states 
 , som accepterar, och faktiskt väl- komnar, att en förhållandevis stor del av rättsordningen består av regler som har kommit till genom rättspraxis. Man kan inte ogiltig- förklara stora delar av de rättsordningar som två av grundarna av 
  
 24 
  
 Ibidem, punkterna  
  
 64–65 
  (hänvisningar saknas). 
  
 25 
  
 Jfr Loughlin 2009. 
  
 505 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 Europarådet har. För det andra finns det i alla europeiska länder, oavsett om makten innehas av parlamentet eller av en president, en mycket stor andel  
 icke-parlamentariskt 
  producerad normgivning som antingen baseras på befogenheter som delegerats av parlamentet eller vilar på regeringens egen normgivningskompetens enligt grund- lagen. 
  
 26  
  
 Efter att ha sagt detta har Europadomstolen nu, vilket fram- går nedan, börjat insistera på  
 lagreglering  
 när det gäller hemlig över- vakning. 
 5 Vad är ett ingrepp enligt artikel 8? 
  
 5.1 
  
 Innehållet i artikel 8 
  
 Genom artikel 8 garanteras fyra enskilda rättigheter, även om det förekommer en hög grad av överlappning mellan dem. Samma stat- liga åtgärd kan innebära intrång i t.ex. både rätten till familjeliv, privatliv, hem och korrespondens. 
  
 27  
  
 Familjeliv är inte direkt relevant för den här undersökningen, men det är de andra tre rättig- heterna. I artikel 8 hänvisas det till skydd för de rättigheter som anges. Det innebär att det inte är alla åtgärder som  
 påverkar  
 en an- given rättighet som utgör ett  
 intrång  
 i nämnda rättighet. 
  
 28  
  
 Jag bör också betona att det faktum att något anses göra intrång i (eller interferera med) en av de rättigheter som nämns i artikel 8 inte innebär att det är en  
 överträdelse  
 av artikeln, utan enbart att in- trånget måste motiveras. 
  
 26 
  
 Jfr RF 8:7 (lydelse efter 1 januari 2011). 
  
 27 
  
 Man kan hävda att en åtgärd som interfererar med både rätten till privatliv och hem borde granskas ännu noggrannare. Jfr Ovey och Alvarado, 2006, s. 218 det faktum att rättigheterna grupperas samman i samma artikel stärker det skydd som artikeln ger, eftersom varje enskild rättighet förstärks i sammanhanget. 
  
 28 
  
 Black, et al. 2009, s. 381. 
  
 506 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 5.2 
  
 Hem och korrespondens 
  
 5.2.1 Allmänt 
 Begreppet hem kan under vissa omständigheter utvidgas till att omfatta affärslokaler. 
  
 29  
  
 Att placera en avlyssningsutrustning i ett hem 
  
 30  
  
 eller använda ett ombud eller en informatör som bär en av- lyssningsutrustning på sig ( 
 ljudupptagning i samband med eget del- tagande  
 eller dold kroppsmikrofon) 
  
 31  
  
 i hemmet är en åtgärd som tydligt inskränker rättigheten i artikel 8.1. Begreppet hem har an- setts omfatta ett garage som ägs av den övervakade men finns på en annan plats än hemmet, samt en annan persons hem som den över- vakade besökt. 
  
 32  
  
 Utifrån denna rättspraxis verkar det framgå ganska tydligt att också andra typer av avlyssningsutrustning, som kan fånga ljud på avstånd och som inte fysiskt  
 placeras  
 i hemmet utan  
 riktas  
 mot det, innebär ett intrång i hemmet. 
  
 33  
  
 Det kan också 
  
 29 
  
 Porter mot Tyskland, den 16 december 1992, Sullivan, punkterna  
  
 27–33. 
  Domstolen framhöll också i detta mål (som rörde husrannsakan av en jurists kontor och beslagtagande av dokument) att privatliv på samma sätt kan omfatta affärsverksamhet. Detta synsätt är utan tvekan förnuftigt. Internet och utvecklingen inom kommunikationsteknik innebär att många människor lätt kan arbeta från sin bostad. Domstolen har bekräftat detta synsätt i en rad senare mål, t.ex. i Buck mot Tyskland, mål nr 41604/98, den 28 april 2005. I målet Stés Est m.fl. mot Frankrike, nr 37971/97, den 16 april 2002, gick domstolen så långt som att tillämpa skydd för bostaden på juridiska personers lokaler: Domstolen konstaterar, uti- från sin dynamiska tolkning av konventionen, att man i detta läge anser att de rättigheter som garanteras genom artikel 8 i konventionen under vissa omständigheter kan tolkas så att de omfattar en rätt till respekt för ett företags säte, filialer eller andra affärslokaler (se punkt 41). 
  
 30 
  
 Se de tidigare kommissionsmålen Figueroa mot Förenade kungariket, mål nr 20271/92, beslut av den 1 september 1993: otillåtet, och Govell mot Förenade kungariket, mål nr 27237/95, rapport av den 14 januari 1998, Barber mot Förenade kungariket, mål nr 35394/97, ECHR 2000 V, punkterna  
  
 26–28, 
  Chavez mot Förenade kungariket, mål nr 63831/00, dom av den 2 juni 2003. 
  
 31 
  
 Heglas mot Republiken Tjeckien, mål nr 5935/02, dom av den 1 mars 2007 (bristande rättslig ram vid den tidpunkten för reglering av kroppsmonterad avlyssningsutrustning och mätarinformation), Parks mot Ryssland, mål nr 4378/02, dom av den 21 januari 2009. 
  
 32 
  
 Se Serrano mot Förenade kungariket, mål nr 50015/99, dom av den 27 maj 2003 res- pektive Mitchell mot Förenade kungariket, mål nr 48521/99, dom av den 16 juli 2002. Se också Harris mot Frankrike, mål nr 59842/00, dom av den 31 maj 2005 (utplacering av mikro- foner av polisen i en bostad tillhörande en person som den övervakade besökte). Å andra sidan betraktades en skådespelares loge inte som en del av dennes hem i målet Thomas mot Frankrike, nr 10231/07, dom av den 3 november 2009. I Bykovmålet hävdade regeringen att det pensionat där avlyssningen med delaktighet ägde rum (se nedan) inte utgjorde en del av sökandens hem. Domstolen framhöll helt enkelt att det hade gjorts intrång i sökandens rätt till privatliv. 
  
 33 
  
 Jfr de amerikanska rättsfallen beträffande avsökning av bostäder utifrån med värmekameror för att fånga onaturligt höga värmeutsläpp, som skulle kunna visa på förekomsten av natrium- lampor, som används vid odling av marijuanaväxter, USA mot Shea, Mullins 3rd 1325 ( 
  
 Circuit Court  
 [motsv. domkrets] nr 11 1994) och USA mot Kyllo, 9630333v2 ( 
 Circuit Court  
 nr 9 1998). Det fjärde tillägget till Förenta staternas konstitution föreskriver huvudsakligen rätt till skydd mot husrannsakan utan tillstånd, och detta förfaringssätt ansågs inte utgöra en sådan husrannsakan i något av dessa två fall. 
 507 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 med säkerhet sägas att det skulle vara i strid mot artikel 8.1 att rikta visuell spaning mot en person som befinner sig i sin bostad. 
  
 34  
  
 Sådana åtgärder innebär dock också i de flesta situationer, vilket diskuteras nedan, ett intrång i privatlivet. 
 Korrespondens omfattar inte bara användning av post- och telefonitjänster 
  
 35 
  
 , utan också telegram, faxmeddelanden,  
 e-post 
  och Internetanvändning. 
  
 36  
  
 Korrespondens behöver inte var hänförlig till ens privatliv utan omfattar alla möjliga sorters korrespondens, inklusive sådan som skickas till och från arbetsplatsen. 
  
 37  
  
 I målet Mueller mot Förenade kungariket drog domstolen slutsatsen att telefonsamtal som gjorts i affärslokaler på ett slutet telenät föll under begreppet privatliv (och korrespondens) och på så sätt kunde skyddas mot avlyssning genom artikel 8. 
  
 38  
  
 Ärendet rörde en överordnad polistjänsteman som hade förbigåtts när det gäller befordran vid ett antal tillfällen och som hade väckt talan vid en arbetsdomstol under åberopande av diskriminering på grund av kön. Senare misstänkte hon att både hennes hemtelefon och arbetstelefon hade avlyssnats i ett försök att inhämta användbar information mot henne under det rättsliga förfarandet. Den svarande staten medgav att telefonen på hennes arbetsplats hade avlyssnats. Domstolen noterade att Mueller inte hade fått någon varning om att hennes kontorstelefon skulle avlyssnas och att hennes rimliga förväntningar på skydd av privatlivet förstärktes av att hon inte delade kontor med någon, att hon hade två telefoner, varav en var särskilt avsedd för privat bruk, och att hennes chef i ett meddelande hade försäkrat henne om att hon kunde använda telefonerna på sitt kontor för att förbereda köns- diskrimineringsmålet. 
 Ett liknande tillvägagångssätt tillämpades i målet Hayes mot Schweiz, där sökandens, en affärsman, telefonsamtal till och från kon- toret registrerades 
  
 39 
  
 , och i målet Bates mot Förenade kungariket, 
  
 34 
  
 Naismith, 1996, s. 152. Se också domstolens rättspraxis nedan beträffande fotografering av en person utanför hemmet. 
  
 35 
  
 Konventionsorganen accepterade också i ett tidigt skede att  
  
 teleavlyssning  
 innebär ett in- trång i rätten till skydd av korrespondens. Se Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland, dom av den 6 september 1978, A/28, punkt 40. 
  
 36 
  
 Se PG och JH mot Förenade kungariket, mål nr 44787/98, dom av den 25 september 2001, punkt 42, Copeland mot Förenade kungariket, mål nr 62617/00, dom av den 3 april 2007 och Liberty mot Förenade kungariket, mål nr 58243/00, dom av den 1 juli 2008, nedan. Se nedan beträffande frågan om dold tillgång till uppgifter som finns på en persons dator eller på en server och som inte överförs. 
  
 37 
  
 PG och JH, ibidem och Porter, punkt 32. 
  
 38 
  
 Mueller mot Förenade kungariket, dom av den 25 juli 1997, punkterna  
  
 42–46. 
  
 39 
  
 Dom av den 16 februari 2000, diskuteras vidare nedan. 
  
 508 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 som omfattade övervakning av en offentliganställds telefoner och tillgång till Internet på kontoret. 
  
 40  
  
 I Coplandmålet lade domstolen, liksom i fråga om situationen i  
 Halford-målet, 
  betoningen på sökan- dens rimliga förväntningar på skydd av privatlivet. Hon hade inte informerats om att bl.a. hennes Internetanvändning skulle kunna komma att övervakas. 
 Det framgår tydligt att domstolen anser att korrespondens kan genomföras utanför hemmet och att den också måste skyddas utanför hemmet. 
  
 41  
  
 Jag vill dessutom påpeka att skyddet för korre- spondens har konsekvenser för föreningar. Även om en förening som sådan (till skillnad från medlemmarna) kanske inte har rätt till skydd för något privatliv så har den rätt till skydd för korrespondens. 
  
 42 
  
 Vad gäller att inskaffa information om de teleadresser som en person eller en grupp människor använder när de kommunicerar (s.k. hemlig teleövervakning) fastslog domstolen så långt tillbaka som 1986 i målet Stark mot Förenade kungariket att detta utgör ett intrång i privatlivet. 
  
 43  
  
 Det bör påpekas att den typ av uppgifter som tillhandahålls med hemlig teleövervakning har förändrats betyd- ligt med uppkomsten av mobiltelefoner och Internet. Nu får man genom mobiltelefoner uppgifter om lokalisering (beaktas nedan) och genom kontroll av surfande på Internet uppgifter om vilka webbplatser som besökts. Senare  
 kommer jag att ta upp vilken sorts reglering, och vilken nivå på regleringen, som krävs för att man ska få tillgång till sådana uppgifter. 
 Domstolen har vidare framhållit att  
 teleavlyssning i sig självt  
 ut- gör ett intrång i privatlivet. 
  
 44  
  
 Det har ingen betydelse om man sedan inte  
 använder  
 inspelningarna. Domstolen har i samband med stra- tegisk övervakning (se nedan) också framhållit att själva förekomsten av detta är ett intrång i de berörda personernas (som skulle kunna 
  
 40 
  
 Anfört arbete. 
  
 41 
  
 Förekomsten av mobiltelefoner och bärbara datorer innebär ändå att det vore orealistiskt att dra en gräns mellan teleavlyssning och bevakning av e postmeddelanden inom och utanför hemmet. 
  
 42 
  
 Association for European Integration and Human Rights  
  
 [förening för europeisk integration och mänskliga rättigheter] och Phillips mot Bulgarien, mål nr 62540/00, dom av den 28 juni 2007 (föreningen kunde hävda att den var offer för en lag som ger tillstånd till hemliga övervakningsåtgärder). 
  
 43 
  
 Malone mot Förenade kungariket, punkterna  
  
 83–88. 
  Ministerkommittén intog också den ståndpunkten att sådan information bör vara konfidentiell, utom när den måste avslöjas av skäl som rör den nationella säkerheten, brottsbekämpning etc. Skydd för personuppgifter på området för telekomtjänster, med särskild hänvisning till telefontjänster, rekommendation nr R(95)4, punkt 4. 
  
 44 
  
 Kopp mot Schweiz, dom av den 25 mars 1998, punkt 37, se nedan. 
  
 509 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 vara en stor del av befolkningen) privatliv eller korrespondens. Man kan på samma sätt hävda att den skyldighet till lagring av uppgifter inom teletrafik som infördes genom ett  
 EU-direktiv 
  i sig självt ut- gör ett intrång i privatlivet. 
  
 45  
  
 Det faktum att en person vet att upp- gifter om dennes Internetanvändning nu kommer att finnas tillgäng- liga för polisen och inte bara bevaras av tjänsteleverantören i faktu- reringssyfte kan mycket väl påverka vilka webbplatser som personen besöker. 
 Det är tre frågor beträffande hem och korrespondens som måste behandlas mer ingående. Den första är när det allmänna underlättar eller möjliggör för en enskild att utföra ljudupptagning i samband med eget deltagande, riktad mot en annan enskild. 
  
 5.2.2 
  
 Medverkan i enskilds ljudupptagning i samband med eget deltagande, riktad mot annan enskild 
  
 Bestämmelserna på detta område har varierat från stat till stat be- roende på bland annat om medgivande krävs från alla samtalsparter för att en skadeståndsgrundande kränkning eller ett brott ska ha begåtts genom att ett förtroende har röjts, eller om det räcker att en enda samtalspart gör ett medgivande. 
  
 46  
  
 Före Bykovmålet (be- handlas i avsnitt 5.2.3) var det ledande konventionsmålet på detta område A. mot Frankrike. I det fallet hade en informatör under- rättat en högt uppsatt polistjänsteman om att han hade lejts av sök- anden, A., för att döda en person. Han erbjöd sig att kontakta sökanden per telefon och att spela in samtalet. Polistjänstemannen gick med på detta. Telefonsamtalet genomfördes från polistjänste- mannens kontor och spelades in med polisens inspelningsutrust- ning. År 1989 hade kassationsdomstolen i ett liknande mål fastställt att enbart en domare får godkänna inspelningen av ett telefon- samtal. Polisen fick inte göra detta själv under en förundersökning. Den franska regeringen medgav följaktligen att det inte fanns någon rättslig grund för inspelningen inom ramen för fransk lag. Nixon stolen fastställde därför som väntat att inspelningen inte skedde med stöd av lag. Det intressanta här är emellertid att domstolen 
  
 45 
  
 Se Cook, 2005. Se vidare diskussionen om varför privatpersoners tillgång till telekom- munikationsuppgifter inte leder till samma typ av frågor beträffande privatlivet i avsnitt 5.3 nedan. 
  
 46 
  
 Se Smith och Meyer, 1996, s.  
  
 157–170 
  för en kortfattad jämförelse mellan lagarna i fem stater i detta sammanhang. I Sverige kan olovlig avlyssning enbart begås av en person som själv inte är part i samtalet (brottsbalken, 4 kap., § 9 a). 
 510 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 ansåg att en privatpersons inspelning av ett samtal utgjorde ett in- trång i en annan persons rätt till korrespondens när staten under- lättade det. Detta synsätt bekräftades med domen i det senare målet M.M. mot Nederländerna. 
  
 47  
  
 Detta mål rörde inspelning av en persons inkommande, i stället för utgående, samtal. Man kan skilja mellan att helt enkelt underlätta inspelning av inkommande samtal och en situation av brottsprovokation där det allmänna kan sägas ha upp- muntrat en samtalspart (A) att ringa upp den andre (B) och att ha tillhandahållit A utrustning för att kunna spela in sådana kompro- metterande uppgifter som B skulle kunna tänkas framföra. 
  
 48  
  
 Majo- riteten i domstolen verkade emellertid inte göra någon sådan åt- skillnad. Man får därför anta att majoriteten inte betraktar det som en motiveringsgrund för att inte reglera underlättande av inspel- ning av inkommande samtal. Jag vill tillägga att polisen, med tanke på hur lätt det är att få tag på utrustning för inspelning av hög kvalitet av telefonsamtal nu för tiden, inte borde behöva blandas in överhuvudtaget, utöver att helt enkelt råda en person att spela in hotsamtal etc. Men i den mån polisen anser att det skulle vara till nytta att underlätta inspelning av samtal verkar det stå klart att detta enligt konventionen kräver rättsligt stöd. 
 En fråga som hör hemma under denna rubrik är om det krävs ett lagstadgat bemyndigande för att polisen ska få tillgång till ett in- spelat telefonsamtal mellan en privatperson och en larmcentral (SOS Alarm). Å ena sidan är personen, eller i alla fall borde vara, med- veten om att en sådan konversation spelas in. Å andra sidan görs inspelningen i ett särskilt syfte (för att göra det lättare att snabbt fastställa vilket slags nödsituation det rör sig om och var den sker). I detta avseende liknar situationen den där information om lokali- sering eller uppgift om elektronisk kommunikation inhämtas från en telefonioperatör (beaktas nedan i avsnitt 5.3.4). 
 5.2.3 Infiltration av hemmet 
 Den andra frågan rör om man gör intrång i en persons rätt till skydd för sitt hem om man skickar en informatör/källa eller infiltratör till 
  
 47 
  
 Mål nr 39339/98, dom av den 8 april 2003. Se också Bykov- och Johnson, anfört arbete. 
  
 48 
  
 Se Higgins skiljaktiga mening i detta mål och Mejyers särskilt yttrande i det senare målet Brown mot Nederländerna, mål nummer 38258/03, dom av den 25 oktober 2007. Se också två beslut av justitieombudsmannen (JO 1996 dnr 1953 1995 och JO 1997/98:118) i vilka statstjänstemän kritiseras för att ha spelat in sina samtal med (oförskämda) privat- personer utan att ha informerat dem om det. JO ansåg att detta var ett brott mot kravet med stöd av lag som föreskrivs i artikel 8. 
  
 511 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 nämnda hem, även om denne inte bär dold inspelningsutrustning för ljud- eller bildupptagning. Privatlivet sträcker sig, vilket fram- går nedan, utanför hemmet. Följaktligen kan också infiltration utan- för hemmet väcka frågor rörande konventionen. Argumenten för att det enligt konventionen krävs lagstiftning för infiltration är dock starkast i samband med vistelse i en misstänkt persons, eller en tredje parts, hem. 
 En fråga i detta sammanhang är huruvida domstolens domslut i Bykovmålet visar på ett nytt synsätt. Tidigare, i målet Olson mot Schweiz 
  
 49 
  
 , ansåg inte domstolen att användningen av en infiltratör, som skulle köpa narkotika av sökanden, utgjorde ett intrång i sökan- dens privatliv. Domstolen verkade inta en ståndpunkt liknande den som intogs av USA:s högsta domstol 
  
 50 
  
 , nämligen att en person som deltar i kriminell verksamhet (X) underförstått gör avkall på rätten till privatliv när han eller hon talar med en annan person (Y), efter- som X borde vara medveten om att Y skulle kunna vara informatör eller polistjänsteman. 
  
 51  
  
 Sedan  
 Lüdi-målet 
  har Europadomstolen några gånger meddelat domar i mål rörande personer som har varit före- mål för hemliga operationer som ingriper användning av informa- törer/källor eller infiltratörer. Emellertid har frågan alltid, såvitt jag vet, snarare rört artikel 6 (rättvis rättegång) än frågan om huruvida själva aktiviteten utgör ett intrång i rätten i artikel 8 till skydd för hem och privatliv. I målet Ramanauskas mot Litauen, 
  
 52  
  
 ett mål om brottsprovokation avgjort på stor kammare, togs exempelvis inte artikel 8 upp. Det förelåg en uttrycklig lagstadgad grund för an- vändningen av modeller för operativ simulering, och förfarandet krävde tillstånd från riksåklagaren eller dennes ställföreträdare. 
 Enligt min uppfattning bör följande saker klargöras. Jag anser att man inte bör fästa alltför stor vikt vid Hamilton. Det utspelade sig år 1992, och domstolen behandlade frågan ytligt. Den organi- serade brottsligheten har uppenbarligen ökat i Europa sedan dess och det är rimligt att anta att det har blivit vanligare att använda informatörer och infiltratörer för att infiltrera den organiserade 
  
 49 
  
 Mål nr 12433/86, dom av den 15 juni 1992. 
  
 50 
  
 Se Barnett mot Förenta staterna, 385 US 293, 302 (1966) och Illinois mot Perkins, 496 US 292, 
  
 300 
  
 (1990). Se också Garcia, 2007, s. 505. 
  
 51 
  
 Därför måste Olson från och med då ha varit medveten om att han deltog i en brottslig gärning som är straffbar inom ramen för artikel 19 i narkotikalagstiftningen och att han följ- aktligen riskerade att komma i kontakt med en infiltratör inom polisen vars uppgift i själva verket skulle vara att avslöja honom i punkt 40. 
  
 52 
  
 Mål nr 74420/01, dom av den 5 februari 2008. Se Sallinen m.fl. mot Finland, mål nr 50882/99, dom av den 27 september 2005 och Page mot Belgien, mål nr 926/05, dom av den 13 januari 2009. 
  
 512 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 brottsligheten. Man känner också bättre till de problem som följer av användningen av informatörer och infiltratörer. Kriminella per- soner kan t.ex. ge en infiltratör tillträde till lokaler utan att vara medvetna om att denne arbetar för polisen. I obevakade ögonblick kan han eller hon säkra samma mål som en operation som omfattar användning av traditionella öppna eller dolda tvångsmedel (hus- rannsakan eller beslag). Domstolen har många gånger betonat att sådana åtgärder måste ske inom ramen förjudiciell kontroll. Men om man lägger ut dessa åtgärder på en infiltratör eller polistjänste- man som arbetar under täckmantel öppnas möjligheterna för att undvika befintligt rättsskydd. 
 Vad gäller länken mellan spaning och infiltration, en länk som fanns i Bykovmålet, går det att göra en åtskillnad mellan en situa- tion där ett samtal med en informatör eller infiltratör spelas in och en situation där det inte spelas in. I det förstnämnda fallet har en inspelning vanligtvis ett större eller mycket större bevisvärde vid en efterföljande rättegång (inom vissa system tillåts man kanske inte ens presentera vittnesmål av en infiltratör eller informatör som rör innehållet i ett samtal med den åtalade). Frågan är samtidigt om skillnaden är relevant för frågan om det skett ett intrång i rätten till skydd för hemmet. I båda fallen har personen fått tillträde till hemmet och möjlighet att tala med den övervakade genom en (aktiv eller passiv) vilseledande åtgärd. 
 Olika typer av system för brottsutredning och lagföring används i olika europeiska länder. I vissa system, t.ex. inom ramen för den brittiska lagen om undersökningsbefogenheter från 2000, beslutar polistjänstemännen själva om användning av informatörer och infiltratörer, även om det skulle omfatta infiltration av hemmet. Det finns också länder där åklagaren beslutar om infiltration. Åklagaren kan, beroende på konstitutionellt system, tillhöra antingen den verkställande eller den dömande makten. En tredje metod för kontroll av infiltrationsåtgärder är att kräva godkännande från en undersökningsdomare. Domstolen betraktar förmodligen denna tredje metod som den starkaste formen av kontroll. I  
 Lüdi-målet 
  fäste domstolen verkligen vikt vid att operationen hade kontrollerats av en undersökningsdomare. Domstolen kan möjligen vara mindre krävande i fråga om tydligheten i ett lagstadgat bemyndigande för infiltration om en domstol är delaktig i godkännandet av infiltra- tion som omfattar besök i hemmet (även om värdet av denna kon- troll i praktiken kan skilja sig mellan olika länder, beroende på domares grad av oberoende från den verkställande makten). 
 513 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 Man kan hävda att åklagare i Sverige har en stark skyldighet att vara objektiva och tillhandahåller i många hänseenden en skydds- nivå motsvarande en undersökningsdomare. Samtidigt utgör de ur ett konstitutionellt perspektiv en del av den verkställande makten. Dessutom är riksåklagaren tillsatt av regeringen. Riksåklagaren (och överåklagare) har inte befogenhet att beordra underordnad åklagare att fatta ett visst beslut (jfr 20 kap. RB) men har befogenhet att överpröva eller ta bort mål från en underordnad åklagare. 
 I verkligheten har en svensk åklagare betydelsefulla konstitutio- nella garantier för oberoende av direkt statlig kontroll i enskilda ärenden (regeringsformens 11 kap. 7 § och efter den 1 januari 2011 regeringsformens 12 kap. 2 §). Dessutom skyddar den svenska rätts- kulturen (tillsammans med ett starkt konstitutionellt skydd för infor- mationsfrihet och yttrandefrihet) åklagare från oegentliga avstäng- ningar från enskilda ärenden av riksåklagaren. Det ska dock medges att det strukturella skyddet i Sverige är relativt svagt på papperet. 
 I vilket fall som helst kontrolleras inte alla brottsutredningar i Sverige av åklagare, eller ens majoriteten av dessa. Också vid utred- ning av allvarligare brott, där åklagaren undantagslöst involveras, kan denne mycket väl involveras i ett senare skede, efter att polisen har genomfört en infiltrationsoperation. 
 I Storbritannien fattades 2000, vilket redan har nämnts, beslutet att införa en uttrycklig lagstadgad grund för all användning av per- soner som dolda underrättelsekällor samt administrativa riktlinjer och ett system för hierarkiskt bemyndigande och kontroll inom polisen, just för att polisen själv fattar beslut om infiltration. 
  
 53  
  
 I det 
  
 53  
  
 I brittiska  
 Perez  
 [riktlinjer reglerande an- vändning av personer som dolda underrättelsekällor] anges följande: 
  
 4.1 
  
 Enligt avsnitt 26.8 i lagen från 2000 är en person en källa om han eller hon a) upprättar eller upprätthåller en personlig eller annan relation till en person med som dolt syfte att underlätta utförande av allt som faller inom ramen för punkt b) eller c), b) i hemlighet ut- nyttjar en sådan relation för att inhämta information eller skaffa information för någon annans räkning, eller c) i hemlighet avslöjar information som inhämtats genom en sådan relation eller som en följd av en sådan relation. 
  
 4.2 
  
 En källa kan utgöras av infiltratörer, informatörer eller polistjänstemän som arbetar under täckmantel. 
  
 4.3 
  
 Ett syfte är enligt avsnitt 26.9 b i lagen från 2000 dolt i relation till upprättandet eller upp- rätthållandet av en personlig eller annan relation om, och enbart om, relationen sköts på ett sätt som är avsedd att se till att en av parterna i relationen inte känner till syftet. 
  
 4.4 
  
 Enligt avsnitt 26.9 c i lagen från 2000 används en relation i hemligt syfte, och avslöjas information som inhämtats enligt beskrivningen i punkt 4.1 c ovan i hemlighet om, och endast om, den används eller, i vederbörande fall, avslöjas på ett sätt som är avsedd att se till att en av parterna i relationen inte känner till den aktuella användningen eller avslöjandet. 
  
 4.5 
  
 Användning av en källa innebär t.ex. att förmå, be eller hjälpa en person att ta del av en källas agerande eller att skaffa information med hjälp av en sådan källas agerande. 
  
 (s. 20,  
 http://security.homeoffice.gov.uk/ripa/publication-search/general-publications/ripa- 
 cop/human-cop2835.pdf?view=Binary) 
  
 514 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 brittiska systemet hanteras också problemet med att upprätta en tröskel för infiltration, med andra ord att skilja detta från den traditionella användningen av informatörer eller civilklädda poliser som bara iakttar personer eller brottsplatser. Britterna använder sig av kriterierna riktning och kontroll. Man behöver naturligtvis inte välja den brittiska modellen. Även andra modeller kan konstrueras. 
 En annan relevant fråga som bör beaktas är landets regler för att utesluta bevismedel i syfte att garantera en rättvis rättegång. Även om frågan om reglering genom lagstiftning skiljer sig från frågan om en rättvis rättegång finns det ett tydligt samband mellan dessa två frågor i och med att det är slutresultatet som domstolen in- tresserar sig för. Något måste följaktligen sägas om detta, även om jag inte behöver gå in på detaljer om denna fråga i den här rapporten. I målet Teixeira de Castro mot Portugal 
  
 54 
  
 , och senare i en rad andra domar och beslut 
  
 55 
  
 , ansåg Europadomstolen att en nationell dom- stol måste överväga huruvida en infiltrationsoperation, när sådan har använts, undergräver rätten till en rättvis rättegång. Om infiltra- törer eller informatörer/källor har gått så långt att de agerat som provokatörer måste bevisningen uteslutas. Vad gäller frågan om att presentera bevis som har införskaffats i strid med en materiell rättighet inom ramen för konventionen verkar det hittills som att det endast vid bevisning som införskaffats genom tortyr  
 automatiskt  
 innebär att rättegången strider mot artikel 6. 
 56 
  
 Domstolen har alltså – hittills – uteslutit doktrinen om frukten från det förgiftade trädet som ett sätt att förmå polisen att efter- leva konventionens materiella rättigheter. Domstolen är medveten om att bevissystem, liksom förfaranden för godkännande av infiltra- tion, varierar i betydande grad mellan olika länder. Domstolen vet också att effektiviteten hos de olika mekanismer som länder an- vänder för att garantera att polisen följer reglerna varierar stort, liksom sanktionerna mot polistjänstemän som inte följer reglerna. Men det faktum att frukten från det förgiftade trädet doktrinen har uteslutits talar för att domstolen i framtiden kommer att ställa 
  
 54 
  
 Dom av den 9 juni 1998. 
  
 55 
  
 Se framför allt Sequeira mot Portugal, mål nr 73557/01, ECHR 2003 VI, Taal mot Estland, mål nr 13249/02, dom av den 22 november 2005, Vanyan mot Ryssland, mål nr 53203/99, dom av den 15 december 2005, Eurofinacom mot Frankrike (dec.), mål nr 58753/00, ECHR 2004 VII, Khudobin mot Ryssland, mål nr 59696/00, dom av den 26 oktober 2006. 
  
 56 
  
 Se Jalloh mot Förbundsrepubliken Tyskland, mål nr 54810/00, dom (GC) av den 11 juli 2006 och Gäfgen mot Förbundsrepubliken Tyskland, mål nr 22978/05, dom (GC) av den 1 juni 2010. Det sistnämnda målet rörde hantering av tillåtligheten av bevis på hot om fysiska skador från förhörsledare inom polisen. 
  
 515 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 hårdare krav så vitt gäller reglering av infiltration, som faller inom tillämpningsområdet för artikel 8. 
 Eftersom det är slutresultatet som är viktigt kan domstolen vara beredd att ge friare tyglar till ett system som ger den tilltalade ett starkt skydd vid själva rättegången (dvs. utesluter bevis som bedöms ha införskaffats på ett illegitimt sätt). Detta stöds av målet Uzun mot Förbundsrepubliken Tyskland 
  
 57  
  
 som avgjordes nyligen. Det avsåg användning av en  
 GPS-mottagare 
  som i hemlighet placerats i en bil. Europadomstolen vägde in den tyska domstolens rätt att skönsmässigt utesluta bevis under rättegångsskedet, i analysen av huruvida de tyska föreskrifterna om GPS som lokaliseringsutrust- ning hade stöd av lag. 
  
 58 
  
 I detta sammanhang kan man notera att grundprincipen i fråga om bevisföring i Sverige är fri bevisprövning, även om de svenska domstolarna ibland har ingripit för att upprätthålla parternas lik- ställdhet samt uteslutit eller gett ett lågt bevisvärde till olovligt åt- komna bevis. 
  
 59  
  
 Även om EKMR kan sägas undantagsvis  
 kräva att en domstol måste utesluta bevisning skulle jag säga att det inte är önskvärt att göra detta till en standard regel i Sverige. 
 Det finns andra skäl till varför lagreglering av infiltration är önsk- värt. Den legalitetsprincip som gäller för åtal borde också leda till någon form av reglering av en situation där en informatör/källa eller infiltratör som ett led i en infiltrationsoperation bryter mot lagen. Och utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv finns det naturligtvis nackdelar med att fokusera på skydd på rättegångsstadiet, eftersom flera, eller t.o.m. många, infiltrationsoperationer inte leder till åtal och rättegång. Det ökade internationella samarbetet (framför allt stöd som baseras på principen om ömsesidigt erkännande) innebär slutligen, vilket redan har nämnts, att behovet av ett förtydligande av lagen och av uttryckliga skyddsåtgärder mot missbruk har ökat. 
  
 57 
  
 Mål nr 35623/05, dom av den 2 september 2010. 
  
 58 
  
 Punkt 71. Se även Khudobin mot Ryssland, anfört arbete, domstolen påminner om att ett tydligt och förutsebart förfarande för godkännande av undersökningsåtgärder samt en ordentlig kontroll av dessa bör upprättas för att garantera myndigheternas goda tro och efterlevnad av lämpliga brottsbekämpningsmål. [] I detta fall hade polisens arbetssätt godkänts genom ett enkelt administrativt beslut av det organ som senare genomförde operationen. Det fram- går av materialet om målet att beslutstexten innehöll väldigt lite information om anled- ningarna till och syftet med det planerade testköpet. Det hade inte heller gjorts någon rättslig granskning av operationen, eller någon annan oberoende kontroll. I avsaknad av ett komplett kontrollsystem i samband med operationen [] fick den efterföljande kontroll som genomfördes av rättegångsdomstolen avgörande betydelse. 
  
 59 
  
 Se t.ex. RH 1995:32, NJA 1996 s. 649, RH 1997:95, NJA 1998 s. 204, NJA 2003 s. 323, NJA 2007 s. 1037, NJA 2007 s. 547, NJA 2009 s. 475. 
  
 516 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 Även om man inte kan säga att rättspraxisen inom konventionen i detta skede definitivt kräver en lagstadgad grund för infiltra- tionsoperationer som påverkar (för att inte säga faktiskt utgör in- trång i) hemmet, så talar de faktorer som beskrivs ovan alltså för att detta bör införas i svensk lag. Det förnuftiga skulle vara att skapa ett skiktat system för bemyndigande, där infiltrationsoperationer som påverkar hemmet (eller privatlivet utanför hemmet, se nedan) på ett mindre ingripande sätt skulle kräva endast beslut av ett högre polisbefäl. Åtgärder som påverkar hemmet eller privatlivet utanför hemmet på ett mer betydande sätt skulle kräva bemyndigande från åklagare och möjligen även från domstol. 
 Vad gäller att frågan om att involvera åklagaren i processen, kan man givetvis hävda att insamling av information är en uppgift för polisen och att det först är när informationen blir bevismaterial som åklagaren bör involveras. Denna skiljelinje tillämpas emellertid inte alltid tydligt i praktiken. Enligt min uppfattning ligger det definitivt ett värde i att kräva bemyndigande från åklagare i fråga om infiltration som på ett mer betydande sätt påverkar hemmet eller privatliv utanför hemmet. Det ligger ett värde i att tvinga polisen att gå utanför huset för att övertyga en person som befinner sig ett steg längre bort från utredningen om behovet av att vidta en viss åtgärd. Samtidigt som polisen förväntas följa lagen kan man med rätta säga att åklagaren, på grund av sin utbildning, grupptryck och organisatorisk press, är under ännu starkare press att följa lagens bokstav och anda. 
  
 60  
  
 Dessutom är åklagare vana vid att balansera restriktioner av rättigheter mot behovet av effektivitet inom brotts- utredning och lagföring. Jag behöver inte gå närmare in på dessa frågor. Det räcker att säga att det finns ett antal olika sätt att kon- struera ett tillfredställande kontrollsystem. Ett skiktat bemyndigande- system behöver inte vara oflexibelt. Det kan naturligtvis uppstå brådskande situationer även för infiltrationsoperationer i den allvar- liga änden av skalan (plötsliga infiltrationsmöjligheter osv.). Dessa situationer är dock knappast det vanliga och de skulle kunna hanteras med ett system för bemyndigande i efterhand. 
 Vad gäller huruvida det räcker att involvera åklagaren om Europa- domstolen senare skulle klargöra att infiltrationen kan vara ett in- trång i skyddet för hem/privatliv kan jag notera att en svensk åklagare, enligt domstolens rättspraxis, inte betraktas som ett till- räckligt oberoende kontrollinstrument i fråga om gripande och kvar- 
  
 60  
 Se också avsnitt 6.4 nedan om värdet av preciserade regler. 
 517 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 hållande. 
  
 61  
  
 Det stämmer visserligen att det finns svagheter på papperet när det gäller svenska åklagares oberoende från verkställ- ande kontroll. Det råder emellertid ingen tvekan om att åklagaren är oberoende av  
 polisen 
 . Inte heller finns det tvivel om att åklagaren i slutändan kan kontrollera polisen i samband med en förunder- sökning om och när denne så skulle vilja. Slutligen är de normer som finns i artikel 8 mer flexibla än vad gäller artikel 5. När det gäller infiltration av hemmet som inte omfattar inspelning (som disku- teras vidare nedan)  
 skulle  
 det kunna räcka med att ge infiltrationen en lagstadgad grund och upprätta de två första lagren av bemyndig- anden och kontroll, nämligen bemyndigande från en överordnad polistjänsteman och bemyndigande från en åklagare – så länge som den svenska domstolen, med tillämpning av proportionalitetsprin- cipen, i rättegångsstadiet prövar frågan om bevis som har inhämtats på ett illegitimt sätt bör uteslutas. 
 Efter att ha sagt detta måste det medges att Europadomstolen i  
 Uzun-målet 
  uttryckligen betonade att man var beredd att godkänna ett sådant system som beskrivs ovan (dvs. inget bemyndigande från domstol) enbart för att åtgärden att i hemlighet placera en GPS- mottagare i en bil innebar en  
 lägre  
 grad av intrång i privatlivet (disku- teras vidare i avsnitt 5.3.4). Följden av detta synsätt verkar bli att bemyndiganden för  
 betydande  
 intrång i privatlivet skulle kräva sträng- are kontroller, dvs. förhandskontroll av domstol. 
 5.2.4 Strategisk avlyssning av radioburen kommunikation 
 Den tredje frågan handlar om avlyssning av innehållet i telekom- munikationer eller upptagning av uppgift om elektronisk kommu- nikation som framförs av radiovågor. Det kan antingen röra sig om specifika meddelanden eller om en allmän strategisk bred över- vakning. Man kan hävda att man inte kan förvänta sig att ens per- sonliga integritet skyddas när radiovågor används, eftersom etern är fri. All avlyssning av teletrafik som bärs av radiovågor kan alltså inte innebära ett överskridande av artikel 8.1. Vad gäller en bred kartläggning av uppgifter om elektronisk kommunikation eller en strategisk övervakning av samtalsinnehåll kan man dessutom hävda att man inte kan fastställa, åtminstone inte omedelbart, identiteten 
  
 61  
 McGoff mot Sverige, den 26 oktober 1984, A/83. Se även Popescu mot Rumänien, nedan avsnitt 6.3. 
 518 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 på de personer som kommunicerar, vilket innebär att det inte sker något intrång i rätten till privatliv eller korrespondens. 
 Det finns ett visst stöd för detta påstående i äldre rättspraxis. I målet B.C. mot Schweiz hade sökanden använt en sladdlös telefon som sände på en radiofrekvens som var reserverad för civil och militär luftfartstrafik. Detta var ett brott enligt schweizisk lag. Den schweiziska telekommunikationsmyndigheten spelade in hans samtal och använde en radiopejlapparat för att lokalisera hans telefon. Efter- som sökanden valt att använda en apparat som använde en våglängd reserverad för andra syften än privata telefonsamtal ansåg kommis- sionen att sökandens samtal var tillgängliga för andra telekom- användare och därför knappast kunde klassificeras som privata. 
  
 62 
  
 Detta mål utgör emellertid inte längre (om det någonsin har varit det) något stöd för att anse att avlyssning av normala mobil- telefoner på lagliga frekvenser inte kommer i konflikt med artikel 8. 
  
 63  
  
 Det är en enorm skillnad mellan det stora antalet personer som kommunicerar via radio i dag och det mycket begränsade antal personer som kommunicerade via kortvågsförbindelse på  
  
 1980-talet. 
  
  Alla som har en mobiltelefon eller som använder trådlös Internet- uppkoppling kommunicerar via radio. Dessutom kan till och med telekommunikationsmeddelanden som går via kabel ledas via mikro- vågor. Man kan emellertid inte hävda, som i fallet med kommu- nikation via kortvågsförbindelse, att en person som använder en bärbar dator eller mobiltelefon vet att han eller hon kan avlyss- nas. Trafik via mikrovågsradio i digital form kan inte avlyssnas och uppfattas av någon med en radiomottagare. Dessutom kan man argumentera att om ett system för sträng reglering av övervakning av kommunikation via kabel  
 skulle kunna kringgås genom upptag- ande av kommunikationsinnehåll i det ögonblick då detta omvandlas till mikrovågor skulle systemet göras till åtlöje. 
  
 64  
  
 Europadomstolen 
  
 62 
  
 Mål nr 21353/93, 80 DR 101 (1995) s. 105. Kommissionen tillade också att innehållet i de avlyssnade samtalen inte hade avslöjats. Den sista punkten kan vara missledande, med tanke på domstolens ståndpunkt i Malonemålet, att en stat gör sig skyldig till överträdelse av artikel 8 bara genom att tillåta polisen tillgång till uppgift om elektronisk kommunikation i avsaknad av lagstadgat bemyndigande. Domstolen tillkännagav också ett domslut i ett annat mål beträffande olagliga mobiltelefoner, men i det fallet var problemet bara lagenligheten när det gäller genomsökandet av sökandens hem (Brown mot Schweiz, av den 19 december 1997). 
  
 63 
  
 Det finns annan rättspraxis nämligen X. and Y. v Belgium, No. 8962/80, decision of 13 May 1982, var kommissionen lämnade det öppet om radiokommunikationer mellan två personer föll in under artikel 8. 
  
 64 
  
 Man kan till och med föreställa sig ett upprättande av kommunikationssystem med en sådan mikrovågskomponent inbyggd för just detta syfte, även om detta förmodligen skulle vara tekniskt och ekonomiskt ogenomförbart. 
  
 519 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 betraktar inte heller, vilket framgår nedan, frågan huruvida det finns rimliga förväntningar som avgörande för om en åtgärd utgör ett intrång i privatlivet eller inte. 
 Även om domslutet var det rätta vid den aktuella tidpunkten är  
 BC-målet 
  inte gällande i dag. I de två senaste målen rörande denna fråga, Liberty mot Förenade kungariket och Fisher och Roberts mot Tyskland, gjorde domstolen ingen åtskillnad mellan å ena sidan upp- tagning av uppgift om elektronisk kommunikation eller innehåll i meddelanden som skickas via kabel och å andra sidan samma typ av upptagning av kommunikation via mikrovågor. I båda fallen hade upptagning ägt rum av både meddelanden via kabel och meddelanden via mikrovågor. Domstolen ansåg i båda fallen att upptagningen utgjorde ett intrång i rätten till skydd för korrespondens/privatliv. Det bör också noteras att domstolen i målet Fisher och Roberts även ansåg att överföringen av uppgifter till andra myndigheter, och deras användning av dessa, utgjorde  
 separata  
 intrång i sökandenas rättigheter enligt artikel 8, liksom förstörelsen av uppgifterna och vägran att underrätta sökandena. 
 65 
  
 5.3 
  
 Privatliv 
  
 5.3.1 Allmänt 
 Medan rätten till skydd för korrespondens och hem är relativt lätt- begripliga är det svårt att definiera rätten till skydd för privatliv. Domstolen anser i själva verket att det är en generell term som inte går att ge en fullständig definition. 
  
 66  
  
 Man har hittills nöjt sig med att ange vad den omfattar, nämligen yrkes- eller affärsverk- samhet, rätten att inleda och utveckla relationer med andra, också i offentliga sammanhang, en persons fysiska och psykiska integritet, rätten till [] personlig utveckling och till att fastställa detaljer för sin identitet som individ. 
  
 67  
  
 Ett brett synsätt i fråga om begreppet privatliv är inte nödvändigtvis problematiskt för offent- liga myndigheter, vilket kommer att framgå nedan, eftersom dom- stolen kan balansera detta med en flexibel strategi när det gäller 
  
 65 
  
 Anfört arbete, punkt 79. I målet Liberty m.fl. nöjde sig domstolen med att förklara att den anser att förekomsten av dessa befogenheter, i synnerhet befogenheter som tillåter gransk- ning, användning och lagring av upptagen kommunikation, utgör ett intrång i de rättigheter som sökandena har enligt artikel 8, eftersom de är personer som dessa befogenheter kan tillämpas på (punkt 57). 
  
 66 
  
 Peck mot Förenade kungariket, mål nr 44647/98, dom av den 28 januari 2003, punkt 57. 
  
 67 
  
 Moreham, 2008, s. 45 och hänvisningar där. 
  
 520 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 kraven stöd av lag och nödvändighet i ett demokratiskt samhälle. I spaningssammanhang innebär ett brett synsätt i fråga om privatliv absolut inte att spaning inte får förekomma. Domstolen klargjorde så tidigt som i målet Olson mot Schweiz att en misstänkt brottsling inte kan hävda att hans eller hennes samtal ska vara fullständigt skyddade mot inspelning. 
  
 68 
  
 Den bakomliggande orsaken till att privatlivet skyddas i konven- tionen är att detta krävs för att en  
 individs personlighet ska kunna utvecklas och bibehållas. 
  
 69  
  
 Men samhällets välbefinnande står också på spel. Vilken sorts samhälle främjar man till exempel om man för- väntar sig att människor ska vara försiktiga med vad de säger varje gång de svarar i mobiltelefonen? 
 Ett annat argument är knutet till graden av intrång. Medan hem- lig elektronisk övervakning i en mening är mindre direkt och för- ödmjukande än ett sådant mer traditionellt intrång i privatlivet som en öppen, omstörtande husrannsakan, är den ett större intrång än en husrannsakan i den meningen att den oftast pågår längre, är mer urskillningslös, förutsättningslös och påverkar fler personer. 
  
 70  
  
 När resultatet av den hemliga elektroniska övervakningen  
 används 
 , t.ex. vid säkerhetskontroller eller för att rättfärdiga synliga och mer in- gripande åtgärder (t.ex. gripande eller husrannsakan) kommer det naturligtvis att påverka den person som övervakats. Resultatet kan ge antingen en korrekt bild av situationen – att den övervakade per- sonen är delaktig i kriminell verksamhet – eller en felaktig bild. Under alla förhållanden finns potential att i mycket hög grad påverka en människas liv, vilket innebär att det måste vara föremål för kon- troll. 
 Medan vissa saker framgår tydligt av domstolens rättspraxis är det fyra frågor som kräver en mer detaljerad behandling. De första tre rör  
 när  
 och  
 under vilka förutsättningar  
 som övervakning av en person på offentlig plats, eller på en privat plats som inte utgör en del av hemmet, genom avlyssning, visuell observation eller lokali- seringsinformation omfattas av privatliv. Den fjärde frågan rör huru- vida tillgång till personuppgifter om en person som lagras på en dator som inte tillhör densamme innebär ett intrång i denna per- 
  
 68 
  
 Olson mot Schweiz, anfört arbete. 
  
 69 
  
 Som det uttrycks i  
  
 de Wallace: Den grundläggande rätten att få vara människa skulle rubbas och hotas om alla våra åtgärder skulle granskas, av det enkla faktum att vi agerar annorlunda när vi iakttas,  
 de Wallace, 1997, s. 560, fotnoter utelämnade.  
 EU-domstolens 
  rättspraxis på detta område inleddes med det berömda målet Icelandic Dogs, X mot Island, nr 6825/74, 5 DR 86 (1976). 
  
 70 
  
 Lustgarten och Barajas 1994, s. 51. 
  
 521 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 sons privatliv. I de följande avsnitten diskuteras dessa frågor. Jag anser, vilket framgår av förklaringen nedan, att det går att göra åt- skillnad mellan fotografering/hemlig visuell övervakning å ena sidan och dold ljudupptagning å den andra. Jag inleder därför med visuell övervakning, vilket också är det ämne som kräver den mest detaljerade genomgången. 
 5.3.2 Privatliv i  
 icke-privata 
  zoner: bildupptagning 
 Domstolen har i ett flertal fall ansett att visuell övervakning på offentliga plaster – genom fotografering eller videoinspelning – kan utgöra intrång i rätten till skydd för privatliv. Domstolen har fram- hållit att det, också i ett offentligt sammanhang, finns en zon för interaktion mellan en person och dennes omgivning som kan falla inom ramen för privatliv. 
  
 71  
  
 Det initiala sättet att gå till väga från konventionsorganens sida när det gäller frågan om bildupptag- ningar på offentliga platser framgår av målet Ortiz mot Österrike. 
  
 72  
  
 Detta mål rörde polisövervakning av demonstranter. Kommis- sionen ansåg att det inte var ett intrång i privatlivet att bara  
 foto- grafera  
 en person på offentlig plats. 
  
 73  
  
 Kommissionen framhöll att tre faktorer var relevanta för frågan om huruvida det gjorts intrång i privatlivet: för det första om fotograferingen innebar ett inkräkt- ande på individens privatliv, om den var knuten till privata ange- lägenheter eller offentliga händelser och om fotografierna varit tänkta att användas för ett begränsat syfte eller sannolikt skulle ha gjorts tillgängliga för allmänheten. 
  
 74  
  
 Den första faktorn är knappast till någon hjälp, men kan antagligen knytas till tanken om en legitim förväntan av skydd för privatlivet. Om man träffas på en offentlig plats kan man försöka dölja att man träffas genom att välja en av- lägsen, lugn, mörk eller övergiven plats. Men det finns nästan undan- tagslöst en risk för att någon kan få syn på en. Förekomsten av 
  
 71 
  
 Mclaughlin mot Förenade kungariket, mål nr 63737/00, dom av den 17 juli 2003, punkt 37. 
  
 72 
  
 Ortiz mot Österrike, mål nr 15225/89. Rapporten antagen den 19 maj 1994. Målet av- gjordes efter förlikning. Regeringen betalade skadestånd till sökanden och gick med på att förstöra de fotografier som tagits. 
  
 73 
  
 Man kan hävda att den yttrandefrihet och mötesfrihet som fastställs i artiklarna  
  
 10–11 
  borde utgöra en del av tolkningssammanhanget här. Yttrande- förenings- och demonstra- tionsfriheterna är av särskilt betydelse för det öppna samhället (jfr RF 1:1 st. 2). Foto- grafering av polisen kan onekligen  
 påverka  
 en persons benägenhet att delta i protester, även om denna åtgärd kanske inte går så långt som att  
 inskränka  
 yttrandefriheten. Detta i sig stärker argumenten att polisens möjligheter att fotografera eller filma demonstranter bör lagregleras. Vidare diskussion av denna fråga faller utanför ramen för denna rapport. 
  
 74 
  
 Ibidem, punkt 48. 
  
 522 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 teleobjektiv innebär att till och med avlägsna mötesplatser kan ob- serveras. Man kan hävda att det mycket sällan föreligger en rätt till legitimt skydd mot att bli sedd. Men rätten till ett legitimt skydd för privatliv är naturligtvis varierande till sin natur. Den ständiga utvecklingen av spaningsteknologin skulle innebära att en person snart, objektivt sett, inte längre kan ha en legitim förväntning av något skydd för privatlivet. Det bör enligt min uppfattning följakt- ligen inte fästas alltför stor vikt vid denna faktor. Och det anser inte domstolen heller nuförtiden, vilket framgår nedan. 
 Det framgick hursomhelst i målet Ortiz mot Österrike att foto- grafierna hade tagits öppet, inte i hemlighet, och att aktiviteten – demonstrationen – var  
 avsedd  
 att synas. Dessutom användes inte de fotografier som tagits till att identifiera enskilda individer. Därför ansåg kommissionen att det inte hade förelegat något intrång i privat- livet. Liknande fall har emellertid lett till skärpta krav på det all- männa, vilket redovisas nedan. 
 I målet Miller mot Förenade kungariket greps sökanden i sitt hem av soldater, som misstänkte henne för delaktighet i terrorism. 
  
 75  
  
 Senare fotograferades hon i häktet, utan att hon visste om det eller hade gett sitt medgivande. Domstolen framhöll att denna foto- grafering var ett intrång i sökandens privatliv. Det faktum att sökanden hade förts från sitt hem hade förmodligen betydelse för detta utslag, men det hade också det faktum att fotograferingen hade skett utan hennes vetskap. En annan betydelsefull faktor var emellertid att fotografiet användes för att upprätta en personakt. Sökanden i målet Tsavachidis mot Grekland hade skuggats och observerats systematiskt av statstjänstemän, och man hade samlat in utförlig information om hans aktiviteter. Kommissionen ansåg att detta var ett intrång i hans privatliv. 
  
 76 
  
 I målet Walls och Barr mot Förenade kungariket bekräftade dom- stolen ståndpunkten i Tsavachidismålet och fastslog följande. Vid beslut om huruvida en persons privatliv berörts vid åtgärder som vidtagits utanför en persons hem eller privata fastighet måste många olika faktorer beaktas. Eftersom det finns tillfällen då människor medvetet eller frivilligt deltar i aktiviteter som spelas in eller kan spelas in eller rapporteras offentligt så kan en persons rimliga för- väntning om skydd av privatlivet vara en betydelsefull, om än inte 
  
 75 
  
 Dom av den 28 oktober 1994, A/300 A. 
  
 76 
  
 Mål nr 28802/95, dom av den 28 oktober 1997. Detta mål har naturligtvis implikationer för alla typer av systematisk och hemlig insamling från statens sida av allmänt tillgänglig infor- mation om privatpersoner. Se nedan. 
  
 523 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 nödvändigtvis avgörande, faktor. En person som promenerar på gatan är naturligtvis synlig för alla andra som är i närheten. Det är ingen större skillnad att med tekniska medel övervaka samma  
 offent- liga plats (t.ex. genom en säkerhetsvakt som bevakar platsen med  
 tv-övervakning). 
  Om systematiska eller permanenta inspelningar av sådant material från offentlig plats framställs kan dock frågeställ- ningar som avser rätten till skydd för privatlivet uppstå. 
  
 77 
  
 I målet Ward mot Förenade kungariket 
  
 78  
  
 filmades och spelades in en person, som var misstänkt för ett brott och som hade vägrat att svara på frågor, i hemlighet i sin cell och på fängelsets besöks- område. Detta betraktades som ett intrång i hans privatliv. 
  
 79 
  
 I andra mål har domstolen fäst vikt vid  
  
 oväntad  
  
 eller  
  
 orimlig  
  
 användning av filmande som gjorts och fotografier som tagits av aktiviteter som förekommit offentligt. Målet Mclaughlin mot Förenade kungariket rörde en person som hade filmats med övervaknings- kameror i häktet, för att man ville skaffa fram bilder att använda vid en konfrontation. Den övervakade kände till, eller kan åtminstone förväntas ha känt till, övervakningskamerorna, men domstolen an- såg att det inte fanns någonting som tydde på att sökanden väntade sig att bli filmad på polisstationen för att filmen sedan skulle användas vid en videokonfrontation och, potentiellt, som bevismaterial till dennes nackdel vid en rättegång 
  
 80 
  
 . Det var följaktligen ett intrång i privatlivet. Polisens användning av film  
 vid konfrontation reglerades inte genom lagstiftning utan genom riktlinjer. Den nationella dom- stolen (vid Nunez rättegång) ansåg emellertid att polisen inte hade efterlevt dessa riktlinjer. Europadomstolen fastställde därför att åtgärden inte skedde med stöd av lag. 
  
 77 
  
 Punkt 57. 
  
 78 
  
 Mål nr 48539/99, dom av den 5 november 2002. 
  
 79 
  
 Se också Norton mot Nederländerna, mål nr 8704/03, domslut av den 1 juni 2004. Permanent kameraövervakning av internerad under en tidsperiod på två veckor utgjorde ett intrång i privatlivet, men försvarades i sammanhanget som berättigat med stöd av lag och nödvändigt i ett demokratiskt samhälle: otillåtet. 
  
 80 
  
 Punkt 41 i anförda arbete. Domstolen tillade: En traditionell användning av övervak- ningskameror väcker i sig självt inga frågor inom ramen för artikel 8.1, när de används i legitimt och uppenbart syfte på offentliga gator eller i utrymmen som köpcentrum eller polisstationer [] I detta fall ställde polisen dock in övervakningskameran så att den skulle ta närbilder av sökanden i häktet och lade sedan in dem i ett filmmontage med andra per- soner för att visa för vittnen i syfte att se om de skulle identifiera sökanden som gärnings- man i de rån som utreddes. Videon visades också i en offentlig rättssal under rättegången mot sökanden [] Detta trick från polisens sida gick bortom traditionell och förväntad an- vändning av denna typ av kamera, vilket framgår tydligt av att polisen var tvungen att in- hämta tillstånd och att en tekniker måste justera kameran. Den varaktiga bildupptagningen och det faktum att bilderna användes i ett montage för vidare bruk kan därför betraktas som behandling eller insamling av personuppgifter om sökanden. 
  
 524 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 Målet Peck mot Förenade kungariket rörde en person som hade filmats med övervakningskameror på en gata och vars beteende an- tydde att han skulle begå självmord. Tack vare bilderna kunde de som skötte kamerorna kontakta polisen i tid, som sedan räddade hans liv. Bilderna distribuerades senare till pressen av den lokala myndighet där bildupptagningen gjorts, som en del av en kampanj som utformats för att visa på fördelarna med övervakningskameror, något som verkligen upprörde sökanden. Domstolen fastslog följ- ande: Övervakning av en privatpersons agerande på offentlig plats med hjälp av inspelningsutrustning som inte lagrar visuell data är inte i sig självt ett intrång i en persons privatliv. 
  
 81  
  
 Domstolen tillade dock: Å andra sidan kan inspelningen av uppgifterna och inspelningens systematiska eller permanenta natur leda till slutsatsen att intrång föreligger. 
  
 82  
  
 Man ansåg vidare att arkiveringen av upp- gifterna innebar intrång i den personliga integriteten. Den lokala myndigheten hade en tydlig rättslig befogenhet att använda över- vakningskameror. Men domstolen ansåg att man kränkt artikel 13 (om effektivt rättsmedel) eftersom sökanden inte på ett effektivt sätt kunde bestrida lagringen och spridningen av de bilder som upp- tagits. 
 Ett annat mål där man ansåg att en överträdelse förelegat var Sciacca mot Italien. 
  
 83  
  
 Det berodde på att polisen inte hade haft någon rättslig grund för att överlämna ett fotografi på en person som satt i husarrest till pressen. 
 Här kan också nämnas målet Vance mot Tyskland 
  
 84 
  
 . Det rörde en positiv skyldighet för staten att förhindra publicering av fotografier som tagits av paparazzifotografer och kan som sådana inte direkt jämställas med öppen eller dold fotografering från polisens sida. Detta mål ger dock ytterligare stöd för uppfattningen att man uppenbarligen kan ha rätt till skydd för privatlivet i offentliga sammanhang. Domstolen hänvisade till fotografering av sökanden medan hon ägnade sig åt aktiviteter av rent privat natur. Den tyska författningsdomstolen hade konstaterat att sökanden, om hon objek- tivt sett hade uppsökt en avskild plats, hade rätt till skydd för sitt privatliv, och följaktligen att det var tillåtet att publicera fotografier av henne på en sådan plats. Andra fotografier fick emellertid publi- ceras. Europadomstolen framhöll dock att allmänheten inte har ett 
  
 81 
  
 Punkt 59. Domstolen hänvisade till Herbecq mot Belgien, mål nr 32200/96 och 32201/96, kommissionens beslut av den 14 januari 1998, DR 92 A, s. 92. 
  
 82 
  
 Ibidem. 
  
 83 
  
 Mål nr 50774/99, dom av den 11 januari 2005. 
  
 84 
  
 Nr 59320/00, dom av den 24 juni 2004. 
  
 525 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 legitimt intresse att veta var sökanden befinner sig och hur hon be- ter sig generellt i sitt privatliv, inte heller när hon befinner sig på platser som inte alltid kan beskrivas som avskilda och trots att hon är välkänd hos allmänheten 
  
 85 
  
 . 
 Målet Reklos och Freeman mot Grekland 
  
 86  
  
 rörde fotografering av en nyfödd baby utan att hans föräldrar gett ett förhandsgod- kännande, och bevarande av negativen. Domstolen ansåg att detta var en överträdelse av artikel 8. Den framhöll (i punkt 40) att en bild av en person är något av det mest utmärkande som finns för dennes personlighet eftersom den visar personens unika särdrag och skiljer personen från dennes likar. Rätten till skydd för bilder av ens person är följaktligen en av de avgörande komponenterna för den personliga utvecklingen och förutsätter rätten att kontrollera användningen av sådana bilder. Medan rätten till kontroll av sådan användning i de flesta fall omfattar möjligheten för en enskild per- son att vägra publicering av en bild av henne eller honom, inbe- griper den också den enskilda personens rätt att motsätta sig en annan persons upptagning, bevarande och återgivande av sådana bilder. Eftersom en bild av en person är ett av särdragen hos hans eller hennes personlighet kräver ett effektivt skydd i princip, och i en sådan situation som i det aktuella fallet, [] inhämta samtycke från den berörda personen när bilden tas och inte bara om eller när den publiceras. Annars skulle ett utmärkande personlighetsdrag vara i händerna på en tredje part, och den berörda personen skulle inte ha någon kontroll över hur bilden används. 
  
 87 
  
 Slutligen kan ett annat mål nämnas: Cross mot poliskommissarien i Metropolis. 
  
 88  
  
 Detta är inte ett fall från Europadomstolen. Där- emot har den en viss relevans eftersom den brittiska appellations- domstolen tillämpade artikel 8 i konventionen (som, liksom i Sverige, har införlivats i lagen). Ärendet rörde polisens fotograferande av en ledande aktivist vid en demonstration mot vapenhandel. Polisen hade oroat sig för att det skulle kunna uppstå våld under demon- 
  
 85 
  
 Punkt 76. Se nu RF 2:6 st. 2 (lydelse efter 1 januari 2011). Se också Montoya mot Schweiz, dom av den 28 juni 2001. 
  
 86 
  
 Mål nr 1234/05, dom av den 15 januari 2009. 
  
 87 
  
 Där det råder motstridiga intressen, i synnerhet gällande yttrandefrihet, så måste de två intressena balanseras. Domstolen har vid upprepade tillfällen vederlagt beslut av österrikiska domstolar som syftat till att begränsa journalisters publicering av fotografier på politiker på grundval av att politikerna har immateriella rättigheter till bilder av sig själva. Se t.ex. News Verlags GmbH & CoKG mot Österrike, mål nr 31457/96, dom från 2000, Krone Verlags GmbH & Co KG mot Österrike, mål nr 34315/96, dom av den 26 februari 2002, Oster- Stanton mot Österrike, mål nr 35841/02, dom av den 7 december 2006. 
  
 88 
  
 [2009] Allen (den 21 maj 2009), http://www.bailii.org/ew/cases/EWCA/Civ/2009/414.html. 
  
 526 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 strationen, vilket dock inte skedde. Polisen motiverade fotogra- feringen med att den gjordes inom ramen för den sedvanerättsliga (dvs. inte lagstiftade) befogenheten att upprätthålla allmän ordning. Sökanden i ärendet var medveten om att han hade fotograferats och krävde att fotot skulle förstöras, men polisen vägrade. Appellations- domstolen ansåg inte att själva fotograferingen var en överträdelse av artikel 8. Omständigheterna indikerade dock att det varken före- låg någon anledning att åtala sökanden för hans agerande vid tid- punkten eller för hans agerande under en påföljande demonstration kort därefter. Det framstod som om fotografiet bevarades i allmänt underrättelsesyfte, eftersom det visade sökanden och andra per- soner i hans bekantskapskrets. Appellationsdomstolen  
 ansåg att fotografierna tillsammans med det faktum att de hade bevarats utan förklaring innebar ett intrång i sökandens privatliv. 
 Domstolen ansåg att den sedvanerättsliga befogenheten att upp- rätthålla allmän ordning var en tillräcklig grund för att ta foto- grafierna och att detta följaktligen skedde med stöd av lag. Majo- riteten i domstolen ansåg emellertid att det förelåg en proportio- nalitetsbrist beträffande lagringen av fotografierna. En domare, Nixon, ansåg att det måste krävas en mer övertygande motivering, om syftet med att bevara fotografierna är att skydda samhället från störning av den allmänna ordningen eller kriminalitet på låg nivå, än vad som skulle krävas för att bevara ett fotografi för att skydda samhället mot terrorism eller mycket allvarlig kriminalitet. 
  
 89 
  
 Enligt min uppfattning kan dessa mål sammanfattas på följande sätt. 
  
 90  
  
 Med viss reservation för målet Smith och Freeman, som kan tolkas som ett upprättande av en ny standard för fotografering i sig själv, verkar det som att det, i fråga om både dold och öppen fotografering eller filmupptagning från polisens sida, inte är aktivi- teten i sig utan bevarandet av resultatet, eller lagringen av det i en fil, eller spridningen av det till andra offentliga myndigheter eller privata organ, som utgör intrång i privatlivet. Hur fotografiet, filmen el. dyl.  
 kom till är inte viktigt. Det spelar alltså ingen roll vem som faktiskt utför bildupptagningen (fotograferingen, filmupptagningen etc.). 
 91 
  
 89 
  
 Punkt 86. 
  
 90 
  
 Jag kommer inte att gå in på frågan om att väga integritetsskydd mot den i svensk grundlag fastställda informationsfriheten och yttrandefriheten vad gäller bildupptagning av privat- personer för privat syfte. 
  
 91 
  
 I t.ex.  
  
 Woods-målet 
  togs fotografierna av en privatfotograf som anlitats av polisen. Att använda privata organ för att inhämta bild- eller ljudupptagningar kan leda till särskilda problem i fråga om rättslig kontroll, t.ex. om ett privat företag anlitas för att filma misstänkta brotts- 
 527 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 För att få filma eller fotografera öppet måste polisen följaktligen kunna rättfärdiga lagringen av fotografierna eller filmerna när och om berörda personer inkommer med klagomål om detta. Detta inne- bär att det måste upprättas lagstöd för lagring av visuella inspel- ningar som gjorts med tekniska medel tillsammans med kontroll- mekanismer (som beaktas i nästa avsnitt). När det gäller filmupp- tagning eller fotografering som görs i hemlighet är den berörda personen, och eventuella andra personer som också hamnar i bild- fånget, förmodligen omedvetna om detta. Även i sådana fall är det emellertid fråga om ett intrång i privatlivet om fotografierna lagras, även om offret inte inkommer med klagomål. Eftersom människor inte kan klaga på dessa intrång måste det finnas någon alternativ form av tillsynsmekanism. Det måste också finnas någon form av rättsligt stöd för alla typer av spridning av upptagningar som gjorts med tekniska medel, både öppna och dolda. 
 Det finns inget som visar att domstolen anser att det råder en skillnad mellan digital lagring av uppgifter och lagring i form av tryckta bilder. En sådan skillnad skulle förmodligen uppmuntra till att kringgå bestämmelserna. Samtidigt har en digital lagring av bilder naturligtvis potential att i hög grad öka tillgången till bilderna, vilket innebär en större potential för obehörig tillgång och sprid- ning, med medföljande risk för intrång i den personliga integriteten. 
 En fråga som ännu inte besvarats helt är om domstolen fast- ställer en tröskel för hantering av uppgifterna på individuell nivå i fall av dold fotografering. Är det med andra ord först när foto- grafiet/filmen har införts i en akt som öppnats om en individ som intrång faktiskt sker i privatlivet? Problemet med en sådan sätt att se på saken är också att regeln går att kringgå, t.ex. genom att arbetsfiler, ortsfiler eller ämnesfiler kan skapas utan att ut- trycklig identifiering görs av enskilda individer. 
 Domstolen hänvisade till permanenta  
 eller  
 systematiska upptagningar i Peckmålet (min kursivering). Digital film och foto- grafier är permanenta i jämförelse med övervakningskameror, som inte spelar in något eller där inspelningarna automatiskt för- svinner i och med att de spelas över efter några dagar. En sådan tolkning skulle innebära att alla digitala bilder som tagits öppet eller dolt, till och med av oidentifierade personer, och som överförs till 
 lingar. Sådana problem kan väcka frågor både vad gäller kvaliteten på lagen (precision etc.) och utarbetande av kontrollmekanismer. 
 528 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 en dator eller skrivits ut skulle kunna betraktas som ett intrång i dessa personers privatliv. 
 Detta framstår som orimligt i ett avseende. Det kommer att finnas många situationer där polisen har filmat eller fotograferat stora grupper av människor, t.ex. utpekade fotbollshuliganer eller demon- stranter som begår våldsgärningar, där ingen identifiering är möjlig förrän i ett senare – eller mycket senare – skede. Polisen kan ha ett ganska bra grepp om vem en viss demonstrant är, utan att kunna identifiera honom eller henne slutgiltigt. Polisen kan ha goda skäl att lagra sådana upptagningar en viss tid, i väntan på en slutgiltig identifiering av den utpekade gärningsmannen. 
  
 92  
  
 Under sådana om- ständigheter kan det tyckas oskäligt att anse att det föreligger ett fortgående intrång i denna persons privatliv om bilderna inte är individualiserade. Å andra sidan kräver befintliga bestämmelser om dataskydd ändå att det ska göras en bedömning av nödvändigheten att lagra uppgifter om en person, innan en sådan lagring tillåts. 
 Vilken ståndpunkt man än intar i denna fråga ser man snabbt att intrång görs i en persons privat- och yrkesliv om denna bildupptag- ning av en hittills oidentifierad person sprids på något sätt – defini- tivt till pressen (se t.ex.  
 Sciacca-målet 
  ovan) men möjligen också till andra myndigheter (t.ex. socialarbetare, när det gäller ungdomar) och till och med privatpersoner som fotbollssupporterklubbar (t.ex. för att be om hjälp med att identifiera personen i fråga) eller till per- soner som organiserar demonstrationer (t.ex. för att uppmana dem att hålla uppsikt efter denna person, som kanske är ute efter att ställa till problem). Detta innebär inte att polisen inte kan ha goda skäl att sprida en bildupptagning eller att detta är ett brott mot konventionen. Dessa exempel klargör helt enkelt att till och med en bildupptagning av en oidentifierad person potentiellt kan inne- bära ett intrång i dennes privatliv. 
 Jag skulle säga att en sund strategi skulle vara att acceptera att polisen måste ges rätt att göra en bedömning av när en bildupptag- ning är tillräckligt individualiserad för att den ska anses utgöra ett intrång i privatlivet. Men detta måste balanseras av någon form av extern tillsyn och kontroll av denna, av nödvändighet ganska vitt formulerade, bedömningsrätt. 
 Det praktiska resultatet av detta kan bli att trots att den faktiska bildupptagningen – att trycka på knappen – inte anses utgöra ett in- trång i rätten till privatliv, det lik väl skulle kunna utgöra ett intrång 
  
 92  
 När det handlar om långsiktiga sammansvärjningar, t.ex. organiserad brottslighet eller säker- hetsbrott, kan denna tidsperiod naturligtvis vara längre. 
 529 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 i privatlivet. Detta är fallet på grund av att polisen, så snart som knappen har tryckts ned, måste kunna hänvisa till lagstöd för lag- ring av upptagningen vid tillsyn av ett externt tillsynsorgan. 
 Jag bör påpeka att detta inte innebär att det nu finns en skillnad mellan gammaldags polisarbete – att skugga personer och notera deras förehavanden och umgängeskretsar osv. – och samma sorts arbete utfört med tekniska hjälpmedel. Bland annat målen Tsavachidis, Amman och Rotaru visar att också det förstnämnda utgör ett in- trång i privatlivet när det leder till en  
 systematisk inhämtning  
 av in- formation om en enskild person. 
 5.3.3 Privatliv i  
 icke-privata 
  zoner: ljudupptagningar 
 I en rad länder fastställs rätt till skydd för hemmet, men inte till skydd för privatlivet som sådant i grundlagen. Detta faktum har utnyttjats till försvar för att inte reglera inspelning med hjälp av tekniska medel av samtal  
 utanför hemmet 
 , eller åtminstone till att göra det till föremål för en lägre grad av reglering. Efter Bykov- målet framgår det dock ganska tydligt att domstolen betraktar detta som ett intrång i privatlivet. Även om Bykovmålet rörde ljudupp- tagning utförd av en person som deltog i samtalet, synes det stå klart att  
 alla  
 tekniska hjälpmedel för att ta upp samtal, t.ex. riktade mikrofoner, eller att manuellt eller genom fjärråtkomst ställa om en mobiltelefon till en inspelningsutrustning och sätta på den, innebär ett sådant intrång, oavsett var objektet befinner sig. I Koppmålet fastslog domstolen, vilket redan nämnts, att intrånget i detta sammanhang utgjordes av själva inspelningen, oavsett om den sedan användes till något eller inte (information eller bevisföring). Denna hårdare inställning kan förmodligen rättfärdigas av den större för- väntan på privatliv som två personer (A och B) kan ha om de viskar till varandra på en offentlig plats, på avstånd från andra människor. Samtidigt vill jag återigen påpeka att detta kriterium är väldigt osäkert. Om alla har en mobiltelefon som med ett klick kan ställas om till en utrustning för ljudupptagning påverkar detta förmodligen också A och B:s legitima förväntningar om deras skydd för privat- livet. Man kan hur som helst notera att domstolen utan tvekan be- traktar dold ljudupptagning av en person utanför hemmet som ett intrång i den personens privatliv, oavsett om personen kan sägas ha en rimlig förväntan på skydd för privatliv eller inte. 
 530 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 5.3.4 Lokaliseringsinformation 
 Jag ska nu diskutera lokaliseringsinformation. Denna fråga kan be- handlas mycket kortfattat. Sådan information finns i olika former, vilket jag noterade i avsnitt 2. Mobiltelefoner tillhandahåller alltid – även i  
 standby-läge 
  – lokaliseringsinformation till basstationen, vilket möjliggör en allmän kartläggning av en persons förehavanden. Mobil- telefoner kan också aktiveras på distans, vilket till och med gör det möjligt att spåra den när ägaren tror att den är avstängd. Nyckel- kort anger var och när en person har beträtt ett visst område eller en viss zon. Genom bankkort får man reda på var och när en per- son har gjort en överföring. Utvecklingen av  
 RFID-teknik 
  (radio- frekvensidentifiering), där man för elektronisk övervakning kan placera identifieringstaggar på accessoarer och kläder, innebär att en person som bär något med en sådan tagg kan lokaliseras. Olika typer av sensorer kan placeras ut för att registrera att en person be- träder, eller vistas på, ett visst område. 
 Man kan hävda att vissa typer av lokaliseringsinformation, fram- för allt tillgång till uppgifter om all mobiltrafik som registrerats på en basstation för mobiltelefoni under en särskild tidsperiod (bas- stationstömning), inte utgör ett intrång i en  
 enskild persons  
 privat- liv. Det står dock klart att syftet med och följderna av åtgärden är att identifiera exakt vilka personer som  
 skulle kunna  
 ha befunnit sig inom ett visst område vid en viss tidpunkt. 
 Man kan likväl inta ståndpunkten att information om var en per- son har befunnit sig, eller till och med var personen befinner sig just nu, i realtid, vanligtvis inte bör betraktas som känslig. Om jag accepterar att min mobiloperatör kan spåra mig, eller att min bank genast vet var jag är om jag gör en elektronisk överföring, varför är det då ett intrång i mitt privatliv om polisen också har tillgång till denna information? 
 Detta argument handlar mer om intrångets  
 omfattning  
 än om det överhuvudtaget utgör ett intrång. Det relaterar därför till vilken form och grad av reglering som krävs, se nedan. I detta samman- hang kan dock två saker framhållas. För det första har jag  
 valt  
 att låta min mobiloperatör eller bank ha tillgång till denna lokaliserings- information  
 för sina syften  
 (syften som också tjänar mina egna – underlättande av kommunikation och säkerhet vid banköver- föringar). 
  
 93  
  
 I detta sammanhang kan en modell med koncentriska 
  
 93  
 Jfr domstolens yttrande i målet PG och JH i punkt 42 i anförda arbete: mätning som inte utgör en överträdelse av artikel 8 i sig själv om den, exempelvis, görs av telefonbolaget i 
 531 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 cirklar användas. 
  
 94  
  
 Det ligger i den enskilda individens intresse att bestämma, eller åtminstone kunna påverka, vem som har tillgång till sådan information, och i vilket syfte. Jag har inte valt att låta polisen – eller skattemyndigheterna eller mitt barns skola eller min arbetsförmedlare – alltid veta var jag befinner mig. Lagstiftaren kanske beslutar att samhällsintresset av att, i ett enskilt fall, låta polisen kunna ta reda på var en person befinner sig eller har befunnit sig uppväger den berörda personens intresse av att inte låta polisen veta var han eller hon befinner sig/har befunnit sig. Men det är inte det- samma som att säga att personen inte har något intresse att hålla sin vistelseort hemlig för polisen eller andra myndigheter. 
 För det andra gör en  
 systematisk  
 inhämtning av sådan informa- tion det möjligt för staten att skapa en större bild av en persons privatliv än vad som är möjligt för en privatperson. 
 Min slutsats är att om information om vilka telefonnummer rings och om längden på ett telefonsamtal utgör intrång i privatlivet borde det även innebära ett intrång i privatlivet att inhämta lokaliserings- information om en person – manuellt eller med fjärråtkomst – genom att följa mobiler, läsa av nyckelkort osv. 
 Domstolen ställdes nyligen i  
 Uzun-målet 
  inför frågan om huru- vida det är ett intrång i en persons privatliv att placera lokaliserings- utrustning i en bil. Lokaliseringsutrustning kan ge information som motsvarar spårning av en persons mobiltelefon, om utrustningen t.ex. placeras i en personens privata bil. I  
 Uzun-målet 
  placerades  
 GPS-utrustning 
  i en bil tillhörande sökandens medbrottsling, vilket gjorde att polisen kunde följa de två misstänkta och skapa sig en bild av deras förehavanden under en tremånadersperiod. Det under- lättade också den visuella övervakningen (skuggningen) av dem, vilket i sin tur gjorde att det gick att samla in ytterligare bevis. Nixon stolen fastslog att övervakning med hjälp av GPS skiljer sig genom sin natur från andra metoder för visuell och akustisk övervakning som, i regel, lättare utgör intrång i en persons rätt till respekt för privatlivet, eftersom de ger mer information om en persons be- teende, åsikter och känslor 
  
 95 
  
 . Man kom likväl till slutsatsen att detta utgjorde ett intrång i privatlivet. 
 Man kan hävda att domslutet i  
 Uzun-målet 
  inte med nödvän- dighet innebär att  
 all  
 användning av GPS- och liknande utrustning 
 faktureringssyfte ska till sin själva natur särskiljas från sådan avlyssning av samtal som skulle kunna vara oönskad och olaglig i ett demokratiskt samhälle om den är omotiverad. 
  
 94 
  
 Se t.ex. Nagel, 1998. 
  
 95 
  
 Punkt 52. 
  
 532 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 utgör ett intrång i privatlivet. När det gäller  
 Uzun-målet 
  identi- fierades den övervakade personen och syftet var att övervaka denna person. Andra situationer kan dock identifieras när intrånget i privat- livet inte är lika uppenbart. Exempelvis kan  
 GPS-utrustning 
  eller annan sändare kopplas till ett larm eller till ett objekt som är dolt någonstans, t.ex. en hemlig vapendepå, stöldgods eller en väska som innehåller en lösensumma i ett kidnappningsfall. Samtidigt skulle situationen kunna vara annorlunda om sändaren är kopplad till en mer avancerad utrustning som kan medföra identifiering, t.ex. om man skulle kunna ta bilder med utrustningen med hjälp av fjärr- utlösning. 
 Situationen i  
 Uzun-målet 
  skiljer sig också från ett tänkbart fall där polis eller tulltjänstemän placerar liknande utrustning i t.ex. en container för att spåra stöldgods, smuggelgods eller förfalskade varor. I detta fall skulle syftet normalt vara att spåra det aktuella godset. 
 En tredje situation som jag skulle vilja påstå skiljer sig från Uzun- målet är om polisen bistår en fordonsägare genom att se till att denne får tillbaka sitt stulna fordon (eller vice versa). Många dyra bilar och lastbilar är utrustade med GPS, som kan användas som en stöld- skyddsanordning med vilken ägare eller polis kan spåra ett stulet fordon. 
 Men även om man kan hävda att användning av  
 GPS-utrustning 
  i sådana eller liknande situationer inte nödvändigtvis utgör ett in- trång i privatlivet, så underlättar den naturligtvis visuell övervak- ning. 
  
 96  
  
 Och i sådana fall där lagring sker av permanent eller sys- tematisk information som avser visuell övervakning, föreligger det ett intrång. Dessutom måste man ta hänsyn till risken för miss- bruk. Om polisen fritt kan bestämma över användningen av GPS- utrustning i en typ av situation, finns det naturligtvis en risk för att tillämpningsområdet för denna typ av användning utvidgas i prak- tiken. Det förnuftiga verkar i detta fall vara att reglera all polisiär användning av  
 GPS-utrustning 
  på ett liknande sätt som för inhämt- ning av uppgift om elektronisk kommunikation. 
  
 96  
 Jämför argumenten i avsnitt 5.2.2 ovan om delaktighet vid avlyssning. 
 533 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 5.3.5 Digitala privata utrymmen 
 Den sista frågan i detta avsnitt handlar om huruvida det är ett intrång i en persons privatliv att skaffa sig tillgång till hans eller hennes privata utrymme på en server. Det framgår av Copeland och andra mål att övervakning av en persons  
 Internetåtkomst  
 utgör ett intrång i dennes privatliv. Jag anser att detta måste utvidgas till polisens tillgång till filer som fysiskt ligger på en server som ägs av en annan person, eller ett annat företag, som skulle kunna välja att låta polisen få tillgång till filerna. Datormoln är något som blir allt vanligare. Redan idag finns det många människor i Sverige som inte lagrar privata filer, fotografier, filmer osv. på en dator som är fysiskt placerad i hemmet, utan lagrar dem på en server. Detta är på ett sätt säkrare, eftersom en utomstående person åtminstone inte kan få tillgång till uppgifterna genom att stjäla den dator de lagrats på, och de är inte heller lika utsatta för brand och andra olyckor. Det är också mer praktiskt, eftersom stora mängder uppgifter kan lagras på en server och en person kan få tillgång till och arbeta med upp- gifterna var han eller hon än befinner sig, t.ex. på ett Internetcafé. 
 Man kan hävda att en person som på något sätt har lagrat per- sonligt material på en server inte  
 bör  
 ha legitima förväntningar på att denna del av hans/hennes privatliv är skyddade. Så är utan tvekan fallet när en person väljer att lägga upp information – film, bilder, text osv. – på en offentlig anslagstavla eller webbplats, som YouTube. I detta sammanhang har informationen medvetet gjorts tillgänglig för alla som har tillgång till Internet, och polisen behöver ingen sär- skild befogenhet för att kopiera den (lika lite som en sådan be- fogenhet krävs för att fotokopiera en tidning). 
 Jag har inte gjort någon empirisk undersökning av personers subjektiva uppfattning om privat integritet vid lagring av uppgifter på  
 privata  
 utrymmen på Internet. Men jag misstänker att de flesta tror att den information de lagrar på servern är konfidentiell. Om en person följer avtalet med det företag som äger servern (t.ex. att inte lagra pornografiskt material osv.) så har denne säkerligen legi- tima förväntningar på att denna del av hans/hennes privatliv ska vara skyddade. Beviset på detta är att deras reaktion sannolikt skulle vara mycket negativ om det företag som kontrollerar servern skulle göra informationen tillgänglig för personer utöver dem som den berörda personen har beviljat tillgång till informationen (t.ex. till personer som han eller hon inte har som vän på Facebook). Personlig in- formation som lagras på servrar kan mycket väl vara lika känslig 
 534 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 som andra uppgifter, som man lagrar på sin egen dator. Ytterligare ett argument för detta är slutligen att obehörig tillgång till informa- tion som tillhör en annan person,  
 var den än lagrats 
 , är en brottsligt enligt svensk lag. 
  
 97  
  
 Det synes inte råda någon tvekan om att det också utgör ett intrång i en persons privatliv att skaffa tillgång till sådan information. 
  
 6 
  
 Krav på lagstiftningen enligt Europadomstolens doktrin om stöd av lag 
  
 6.1 
  
 Allmänt 
  
 Kravet inom ramen för artikel 8.2 att ett intrång måste ha stöd av lag är inte rent formellt, vilket redan har nämnts. Det har samband med kvaliteten på lagen. I Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland uppstod ingen stor diskussion om denna fråga, eftersom den aktuella tyska lagen, G10 
  
 98 
  
 , på ett relativt detaljerat sätt klargör när och hur strategisk övervakning får ske. 
  
 99  
  
 I Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland, samt i en rad tidigare beslut av kommissionen, betraktades frågor i samband med kvaliteten på lagen som en del av frågan om huruvida åtgärderna  varit nödvändiga i ett demokratiskt samhälle. I de flesta senare mål vid domstolen har sådana frågor emellertid behandlats under rubriken med stöd av lag. 
 Det första teleavlyssningsmålet där man fastslog att en över- trädelse hade skett av kravet på med stöd av lag var Stark mot Förenade kungariket. Att en minister i regeringen kunde godkänna teleavlyssning var omnämnt i den dåvarande brittiska lagstiftningen, men lagstiftningen innehöll ingen egentlig sådan befogenhet. Det fanns administrativa riktlinjer som reglerade hur Ministern skulle gå till väga. Vissa av dessa riktlinjer var detaljerade och vissa vaga. 
  
 100  
  
 Domstolen godtog den brittiska statens åsikt att kraven på förutse- barhet måste vara lägre när det gäller hemlig övervakning. Det kan uppenbarligen inte krävas att en individ ska veta precis när han eller hon blir föremål för övervakning och på så sätt kunna anpassa sitt 
  
 97 
  
 Brottsbalken, 4 kap., § 9 a. 
  
 98 
  
 Lag om begränsning av  
  
 brev-, 
  post- och telefonhemligheten (lag till artikel 10 i den tyska grundlagen), nedan kallad G10, av den 13 augusti 1968, Tysklands officiella tidning nr 1 s. 949. Varje delstat har sin egen  
 G10-lag 
  (lag om genomförande av  
 G10-lagen). 
  Den beskrivning av det federala kontrollsystemet som görs nedan gäller i tillämpliga delar för delstaterna. 
  
 99 
  
 Punkt 63 i  
  
 Klass-rapporten, 
  punkterna 43 och 45 i  
 Klass-domslutet. 
  
 100 
  
 Se Cameron, 1986, sidorna 126 och 129. 
  
 535 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 beteende därefter. Domstolen fastslog ändå att lagen måste vara tillräckligt tydlig i fråga om att ge medborgarna en tillräcklig an- tydan om under vilka omständigheter och på vilka villkor som offentliga myndigheter har rätt att tillgripa ett sådant hemligt och potentiellt farligt intrång i rätten till respekt för privatliv och korre- spondens. 
  
 101  
  
 Domstolen tillade följande. Eftersom det praktiska genomförandet av åtgärder för hemlig teleavlyssning inte kan granskas av de berörda personerna vore det mot rättsstatsprincipen om den verkställande maktens lagenliga befogenhet i detta avseende tog sig utryck som en ohämmad makt. 
  
 102  
  
 Domstolen ansåg vidare att den brittiska lagstiftningen om teleavlyssning stred mot detta krav, efter- som den inte klart och tydligt avgränsar omfattningen av dessa be- fogenheter och anger hur dessa ska utövas av de berörda myndig- heterna. 
  
 103  
  
 Russell 
  ledde till att Förenade kungariket antog 1985 års lag om avlyssning av kommunikation. 
  
 104 
  
 I det brittiska system som det var fråga om i  
 Russell 
  var det en minister som sanktionerade teleavlyssning utan att involvera åklagare eller domare. Men även system där rättsväsendet har god- känt teleavlyssning har vid flera tillfällen konstaterats innebära över- trädelser av konventionen. Det första av dessa mål var Ford mot Frankrike 
  
 105  
  
 och Huvig mot Frankrike 
  
 106 
  
 . Stödet i fransk lag för att bevilja hemlig teleavlyssning (som baserades på artikel 100 i straff- processlagen) blev föremål för viss debatt, men domstolen var be- redd att acceptera att det fanns tillräcklig grund för detta i fransk lag och att denna praxis var tillräckligt. Men förundersöknings- domares rätt att bevilja hemliga teleavlyssningar var inte föremål för några begränsningar. Domstolen ansåg att detta var en överträdelse av kravet på förutsebarhet och att detta tillvägagångssätt därför inte tillämpades med stöd av lag. Ett annat exempel är målet Bailey mot Spanien, som rörde teleavlyssning av sökanden vid en tidpunkt då den enda tydliga grunden för detta var konstitu- tionen. Det fanns inte någon genomförandelagstiftning. Även om 
  
 101 
  
 Malone mot Förenade kungariket, punkt 67. 
  
 102 
  
 Ibidem, punkt 68. 
  
 103 
  
 Ibidem, punkt 79. 
  
 104 
  
 Denna lag var ett exempel på att vidta absolut minsta möjliga åtgärder för att efterleva ett domslut som avkunnats av domstolen. När Förenade kungariket införlivade EKMR i den nationella lagstiftningen, vilket innebar att kompatibiliteten när det gäller lagen om avlyss- ning av kommunikation med konventionen kunde bestridas inför brittiska domstolar, blev det angeläget att ersätta den så snart som möjligt. Detta skedde 2000, med  
  
 Regulation of Investigative Powers Act  
 [lagen om undersökningsbefogenheter] (RIPA). 
  
 105 
  
 Dom av den 24 april 1990, A/176 A. 
  
 106 
  
 Dom av den 24 april 1990, A/176 B. 
  
 536 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 den domare som beviljade avlyssning i själva verket hade försökt minimera det intrång detta skulle utgöra i sökandens privatliv, inne- bar avsaknaden av tydliga bestämmelser med krav motsvarande dem som fastställts i målet Huvig och Ford mot Frankrike att den spanska åtgärden inte hade skett med stöd av lag. 
  
 6.2 
  
 Förutsebarhet 
  
 Europadomstolens krav på rättslig förutsebarhet inom detta om- råde har sammanfattats på ett användbart sätt i målet Fisher och Roberts, beslutet om upptagande till sakprövning, punkterna  
 93–95. 
  
 107 
  
 93.  förutsebarhet i samband med dolda spaningsåtgärder, som kommunikationsavlyssning, ska inte innebära att en person bör kunna veta på förhand när myndigheterna sannolikt avlyssnar dennes samtal, så att han eller hon kan anpassa sitt beteende därefter (se bland annat Oliver mot Sverige, dom av den 26 augusti 1987, A/116 punkt 51). Risken för godtycklighet är emellertid uppenbar, i synnerhet när ett verkställande organ utövar sina befogenheter i det dolda (se bland annat Malone, punkt 67, Huvig, punkt 29 och Rotaru mot Rumänien, mål nr 28341/95, punkt 55, EKMR 2000 V). Det är därför mycket viktigt att ha tydliga, detaljerade regler för tele- avlyssning, i synnerhet eftersom den teknik som används för detta ständigt blir alltmer avancerad (se Kopp mot Schweiz, dom av den 25 mars 1998, rapporter 1998 II, s.  
 542–43, 
  punkt 72 och Bailey mot Spanien, dom av den 30 juli 1998, rapporter 1998 V, punkt 46). Den nationella lagstiftningen måste vara tillräckligt tyd- lig i fråga om att ge medborgarna en tillräcklig antydan om under vilka omständigheter och på vilka villkor som offentliga myndig- heter har rätt att tillgripa sådana åtgärder (se Malone, ibidem, Kopp, 
 punkt 64, Huvig, punkt 29 och Bailey, ibidem). 
 94. Eftersom det praktiska genomförandet av åtgärder för hem- lig avlyssning av kommunikationer inte kan granskas av de berörda personerna skulle det dessutom strida mot rättsstatsprincipen om den verkställande maktens lagenliga befogenhet i detta avseende tog sig utryck som en ohämmad makt. För att individen ska få tillräck- ligt skydd mot godtyckliga intrång (se t.ex. beläggen i Malone, 
  
 107  
 Jag har redigerat utdraget. Liknande framställningar återfinns i  
 Association for European Integration and Human Rights  
 och James, punkterna  
 75–77 
  och i målet Liberty mot Förenade kungariket, punkt 62. Se  
 Liberty-målet, 
  som diskuteras nedan, för krav på till- gänglighet. 
 537 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 punkt 68, Oliver, punkt 51 och Huvig, punkt 29) måste därför räckvidden för alla sådana befogenheter som de behöriga myndig- heterna har, och det sätt de ska vidtas på, anges tillräckligt tydligt i lagen. 
 95. Domstolen har, i sin rättspraxis om dolda spaningsåtgärder, utarbetat följande minimigarantier som bör fastställas i lagstiftning för att undvika maktmissbruk: angivande av arten av de brott som skulle kunna leda till en begäran om avlyssning, en definition av de personkategorier som skulle kunna riskera att få sin telefon avlyss- nad, en begränsning av avlyssningens varaktighet, förfaranderegler för undersökning, användning och lagring av de uppgifter som in- hämtats, vidtagande av försiktighetsåtgärder vid överföring av infor- mation till andra parter samt angivande av de omständigheter under vilka inspelningarna kan eller måste raderas eller banden måste förstöras (se bland annat Huvig, punkt 34, Hayes, punkt 76, Bailey, punkt 46 och Norman mot Spanien, mål nr 58496/00, punkt 30, dom av den 18 februari 2003). 
  
 6.3 
  
 Kontrollmekanismer 
  
 Kontrollmekanismer är nödvändiga för att se till att de minimi- normer för förutsebarhet som fastställs ovan efterlevs. I  
 Association for European Integration and Human Rights  
 och James fastslog domstolen att nationell lagstiftning i samband med dolda spanings- åtgärder av offentliga myndigheter måste tillhandahålla visst skydd mot godtycklig överträdelse av rättigheterna i artikel 8 på grund av bristen på offentlig granskning och risken för maktmissbruk []. Domstolen måste vara säker på att det finns tillräckliga och effek- tiva garantier mot missbruk. Denna bedömning är beroende av alla omständigheter i målet, t.ex. åtgärdernas karaktär, räckvidd och hur länge de varar, vilka motiv som krävs för att ge order om dem, vilka myndigheter som har befogenhet att godkänna, utföra och över- vaka dem samt vilken typ av rättsmedel som föreskrivs i den natio- nella lagstiftningen. 
  
 108 
  
 Domstolen har i allt högre grad betonat att det finns två steg i övervakningsprocessen, som båda måste vara föremål för oberoende kontroller. Det första steget rör beslutsprocessen och det andra rör 
  
 108  
 Punkt 77 i anförda arbete (hänvisning saknas). Den sista delen av citatet är en upprepning av vad domstolen fastslog i Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland, punkt 50. 
 538 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 själva utförandet av övervakningen och uppföljningsprocessen när övervakningen slutförts. 
  
 109 
  
 I målet Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland förespråkade domstolen tydligt ett system för rättslig kontroll av bemyndig- andeförfarandet, och konstaterade att rättsstatsprincipen medför bland annat att den verkställande maktens inskränkningar av den enskildes rättigheter skall bli föremål för en effektiv prövning som normalt sett skall göras av den dömande makten, åtminstone i sista instans, eftersom en domstolskontroll erbjuder de bästa garantierna för oberoende, opartiskhet och ett korrekt förfarande. 
  
 110  
  
 Den fast- slog dock vidare att  
 G10-kommissionen 
  var en tillräckligt oberoende kontrollmekanism i fråga om strategisk övervakning. 
 I målet Gutierrez mot Rumänien 
  
 111  
  
 ansåg domstolen att den rumänska myndighet som beslutade om övervakning (åklagaren) inte var fristående från den verkställande makten. Den konsta- terade att det ansvariga organet måste vara oberoende  
 och  
 att det tillståndsgivande organets verksamhet borde undergå antingen kon- troll av en domare eller någon annan slags oberoende kontroll. 
  
 112  
  
 Trots att det fanns ett parlamentariskt tillsynsorgan i Rumänien an- såg domstolen att tillsynen utövats i teorin, inte i praktiken, och att detta under alla omständigheter inte kunde betecknas som något rättsmedel, eftersom den övervakade inte i efterhand informerades om att övervakning hade skett. 
  
 113 
  
 Domstolen har betonat betydelsen av  
 skriven lag  
 för reglering av stora delar av befogenheterna för hemlig övervakning. Enbart stöd av rättspraxis är inte tillräcklig reglering för detta område, inte ens där detaljerade normer fastslagits av högsta domstolen eller författ- ningsdomstolen. 
  
 114  
  
 Samtidigt behöver den rättsliga ramen inte vara 
  
 109 
  
 Se Iordachi, punkt 42, och  
 Association for European Integration and Human Rights  
 och Phillips, punkt 84. 
  
 110 
  
 Klass, punkt 55. Domstolen konstaterade vidare att det, på ett område där missbruk så lätt kan ske i enskilda fall och kan få så skadliga följder för det demokratiska samhället i sin helhet, i princip är önskvärt att anförtro övervakningskontroll till en domare (punkt 56). Konventionssystemets natur medför att domstolen är begränsad till att antyda för stater som inte är parter i ett aktuellt mål att det vore klokt att ändra otillfredsställande lagar. I fråga om antydningar är denna en ganska tydlig sådan. 
  
 111 
  
 Mål nr 71525/01, dom av den 26 april 2007. 
  
 112 
  
 Ibidem, punkterna  
  
 70–73. 
  
 113 
  
 Ibid. le contrôle du pouvoir Brown plutôt théorique et, en tout cas, dépourvu d'effet pratique pour l'individu, dans la mesure où Deleon écoute n'était pas censée prendre connaissance de l'existence de telles mesures secrètes à son Porter 
  
 (at para. 77). 
  
 114 
  
 Se Heglas mot Republiken Tjeckien, punkt 74 i anförda arbete. Domstolen hade tidigare godkänt konkreta bestämmelser som fastställts av författningsdomstolen i Bailey mot Spanien, punkt 34, men så är inte längre fallet. 
  
 539 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 helt och hållet lagstadgad. En grad av konkretisering av normer kan fastställas i administrativa förordningar eller bindande rättspraxis. 
  
 115  
  
 Detta ger en grad av flexibilitet, vilket krävs om lagstiftaren vill reglera området på ett teknikneutralt sätt (som i sin tur motiveras av behovet att undvika ständiga lagändringar för att polisen ska kunna hålla jämna steg med ny teknik). 
 116 
  
 Rättspraxis (t.ex. målen Klass och  
 Association for European Inte- gration and Human Rights  
 och James) medför att kraven på förutsebarhet skiljer sig från behovet av skyddsåtgärder och rätts- medel, även om dessa två uppsättningar av krav är knutna till var- andra. 
 Domstolen har lagt större betoning på kontrollmekanismer, antag- ligen för att den inser att listan över faktorer som ska regleras i lagen inte i sig själv kommer att leda till att missbruk eller över- användning undviks. Kravet att ange vid vilka brott som tele- avlyssning är tillåten är exempelvis inte ett så starkt skydd som det kanske verkar vara. 
  
 117  
  
 Brottsbeskrivningar är en fråga för den natio- nella lagstiftaren. Inom de otydliga gränserna föreskrivna av artikel 7 kan ett brott definieras i relativt allmänna termer. 
  
 118  
  
 I den nationella lagstiftningen kan ett krav fastställas om minimistraff för ett brott för att teleavlyssning ska vara tillåten vid utredningen av brottet. Men detta är inte heller ett tillräckligt skydd om den nationella lagstiftaren anser att en stor andel av alla brott når upp till denna lägsta tröskel. 
  
 119  
  
 Likadant kan man konstatera att ett lagstadgat krav enligt vilket andra utredningsmetoder sannolikt inte skulle vara framgångsrika i praktiken kan tas på allvar av utredande och tillståndsgivande myndigheter, eller behandlas som en 
  
 115 
  
 Domstolen gick så långt som att anse i Kopp mot Schweiz att rättspraxis, doktriner och administrativa förordningar kan avvika något från ordalydelsen i lagstiftningen utan att detta är en överträdelse av konventionen, så länge som dessa är tillräckligt välkända (dom av den 
  
 25 
  
 mars 1998, punkterna  
  
 59–60). 
  Men med tanke på den större uppmärksamhet som dom- stolen har visat i senare mål när det gäller behovet av att minimera missbruk på detta område ställer jag mig tveksam till att den skulle inta samma ståndpunkt i dag. 
  
 116 
  
 Jfr  
 Skyddet för den personliga integriteten 
 ,  
 Bedömningar och förslag, SOU 2008:3, s. 203. 
 En reglering bör vidare vara så teknikneutral som möjligt och undvika att söka uttömmande ange vilka metoder som avses. 
  
 117 
  
 Det bör i detta sammanhang tilläggas att domstolen godkänner att teleavlyssning inte måste knytas till ett specifikt brott i sådana stater som har en separat civilsäkerhetsstjänst utan polisbefogenheter (vilket diskuteras mer ingående nedan). 
  
 118 
  
 Se Cole mot Frankrike, avsnitt 4 i anförda arbete, om den fällande domen mot en chef för en livsmedelsbutik för illegal försäljning av läkemedelsprodukter, vad gäller den relativt vaga normen för lag som domstolen tillämpar i samband med artikel 7. 
  
 119 
  
 Något som skulle kunna bidra till detta är en trend att höja straffnivåerna, delvis till följd av önskemål om harmonisering på  
  
 EU-nivå. 
  Se framför allt rambeslutet om bekämpande av terrorism som, åtminstone i vissa  
 EU-stater, 
  lett till en betydande ökning av sådana brott för vilka särskilda utredningsmetoder kan begäras. 
 540 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 formalitet. Slutligen är tillgången till teleavlyssning i praktiken beroende av både hur lagstiftaren anpassar den grad av misstanke som krävs innan en sådan åtgärd kan beordras och hur de utredande myndigheterna och de tillståndsgivande organen tolkar detta krav. I Iordachi m.fl. mot Republiken Moldavien 
  
 120  
  
 identifierade domstolen alla dessa problem. 
  
 121  
  
 Domstolen uttryckte åsikten att teleavlyssning i Moldavien överanvändes i hög grad och betonade att teleavlyssning är ett mycket allvarligt intrång i en persons rättigheter och att enbart  
 mycket allvarliga skäl  
 som grundas på en  
 rimlig misstanke  
 om att personen är inblandad i  
 allvarlig brottslig verksamhet  
 skall ligga till grund för ett beviljande. 
 122 
  
 Det finns ett antal frågor som kräver en mer detaljerad genom- gång. En av dessa är, vilket redan har angetts, att konkretisera de oberoende kontroller som krävs på uppföljningsstadiet, med andra ord respekt för förfarandet för undersökning, användning och lag- ring av de uppgifter som inhämtats, vidtagande av försiktighets- åtgärder vid överföring av information till andra parter och angiv- ande av de omständigheter under vilka inspelningarna kan eller måste raderas eller banden måste förstöras. Det framgår av rättspraxis, framför allt målen Kopp mot Schweiz och Benson mot Frankrike, att den nationella lagstiftningen måste tillhandahålla tillfredsställande mekanismer för övervakning av vad som sker med överskotts- information. Detta ämne faller huvudsakligen utanför mitt aktuella uppdrag. 
  
 123 
  
 Målet Taylor mot Förenade kungariket 
  
 124  
  
 står i kontrast till de kritiska ståndpunkter som intagits i målen  
 Association for European Integration and Human Rights  
 och  
 Iordachi 
 . Det brittiska systemet innehåller relativt begränsade skydd, i synnerhet i fall som 
  
 120 
  
 Mål nr 25198/02, dom av den 10 februari 2009. 
  
 121 
  
 Det har klargjorts att en person som misstänks för ett allvarligt, mycket allvarligt eller ett synnerligt allvarligt brott under vissa omständigheter riskerar att denna åtgärd tillämpas på henne eller honom. [] Definitionen av arten av sådana brott som skulle kunna leda till ett beviljande av avlyssning är, enligt domstolen, emellertid inte tillräckligt tydlig i den ifråga- satta lagstiftningen. Domstolen konstaterar i synnerhet att mer än hälften av de brott som anges i brottsbalken faller inom ramen för den brottskategori som berättigar till avlyssning [] Den noterar att språket i artikel 156, punkt 1, i brottsbalken är väldigt generellt vid hänvisning till sådana personer, och framhåller att avlyssning kan användas på en misstänkt, svarande eller annan person som är inblandad i ett brott. Man har inte gett någon förklaring i fråga om exakt vem som skulle ingå i kategorin annan person som är inblandad i ett brott [] (punkterna  
  
 43–44) 
  Domstolen fastslår att det inte framgår tydligt i den moldaviska lagstiftningen hur rimlig en misstanke mot en person måste vara för att avlyssningstillstånd ska beviljas. Lagstiftningen omfattar inte heller några skydd annat än [] att avlyssning enbart bör ske när det är omöjligt att uppnå syftet på andra sätt (punkt 51). 
  
 122 
  
 Min kursivering, ibidem, punkt 51. 
  
 123 
  
 Jag har diskuterat frågan i mer detalj i Mercer, 2000, sidorna  
  
 106–109. 
  
 124 
  
 Mål nr 26839/05, dom av den 18 maj 2010. 
  
 541 
 Bilaga 4 SOU 2010:103 
 rör nationell säkerhet, där  
 RIPA-kommissionären 
  [RIPA = Regulation of Investigatory Powers Act] kontrollerar först i efterhand den dokumentation som ligger till grund för de ansökningar som godkänts av den behöriga ministern. Den tid som kommissionären ägnar åt denna uppgift innebär i praktiken att endast ett fåtal, slumpvis utvalda, fall kan undersökas noggrant. Det görs inte heller någon uppföljningskontroll, där den vad som upptagits jämförs med den dokumentation som ska motivera upptagningen. Organet som handlägger klagomål,  
 Investigatory Powers Tribunal  
 (IPT) [ung. domstolen för under- sökningsbefogenheter] har knappt godkänt några klagomål. Fram- gångsfrekvensen är anmärkningsvärt låg, även med beaktande av att väldigt många klagomål sannolikt är grundlösa. 
 Vad som likväl verkar ha varit avgörande för domstolen i Kennedy- målet är att det inte funnits något bevis för avgörande brister i tillämpning och funktion när det gäller övervakningsförfarandet (punkt 162). Målet stöder på så sätt påståendet att en relativt be- gränsad  
 kontroll-/tillsynsmekanism 
  är tillåten i fall där domstolen slår fast att det rått en höggradig professionalism från polisens/säker- hetstjänsternas sida i fråga om att efterleva spanings- eller övervak- ningslagstiftningen. 
 Jag bör påpeka att jag inte håller med domstolens förhållandevis okritiska inställning i  
 Kennedy-målet. 
  Det må vara så att missbruk- eller överanvändningsproblemen inte är stora i Storbritannien. Icke desto mindre anser jag att en trovärdig kontrollmekanism kräver ett organ som i efterhand kan bedöma både lämpligheten och lag- ligheten av ett beslut att utsätta någon för övervakning. Dessutom bör ett sådant organ ha de resurser som behövs för att genomföra inspektioner m.m. när sådana bedöms vara nödvändiga. Så ställer sig förvisso Venedigkommissionen till frågan. 
  
 125  
  
 Det framgår emeller- tid tydligt att domstolen sätter tröskeln något lägre. 
 Detta är lyckligtvis inte något problem i Sverige. I Sverige har det nyligen upprättats efterhandskontroll i form av Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden, och det är onödigt att gå in på detaljer om kraven i konventionen i detta sammanhang. Det räcker att säga att det system som inrättas inte bara måste omfatta en bestämmelse om att inspelningar av irrelevanta samtal måste förstöras, utan också om att ett behörigt externt organ, lämpligen med någon form av rättslig behörighet, måste genomföra en noggrann kontroll av att 
  
 125  
 Europeiska kommissionen för demokrati genom lag (Venedigkommissionen), 2007, punkt 165. 
 542 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 denna bestämmelse efterlevs. Regelverket ska omfatta administra- tiva rutiner för att det externa organet ska kunna undersöka efter- levnad, t.ex. registrering av alla inspelade samtal, registrering av personal som närvarat, noggrant kontrollerad utrustning, inspelnings- metod som minskar risken för redigeringsbehov i efterhand osv. 
 126 
  
 6.4 
  
 Frågor för vidare diskussion 
  
 Det finns två frågor som jag anser bör tas upp till diskussion i denna rapport. Den första är huruvida  
 alla former  
 av hemlig över- vakning måste efterkomma de krav som anges ovan. Man skulle kunna hävda att olika spaningsmetoder som nämnts tidigare (ljud- upptagning, bildupptagning, lokaliseringsinformation) i olika sam- manhang och på olika platser (i hemmet och på andra platser) utgör olika grader av intrång i privatlivet, och att olika grader av förutsebarhet följaktligen är tillåtna inom den rättsliga ramen. Europadomstolen accepterar olika grader av  
 skyddsåtgärder 
 . 
  
 127  
  
 Den accepterar i allmänhet, vilket anges i avsnitt 4 ovan, olika grader av förutsebarhet beroende på graden av intrång i de rättigheter som fastställs i konventionen. Den bekräftade nyligen, i  
 Uzun-målet, 
  att olika grader av förutsebarhet är tillåtna för olika typer av spanings- åtgärder som innebär intrång i artikel  
 8-rättigheter. 
  Den fastslog att de striktare principerna (som anges ovan) inte är tillämpliga som sådana på fall som det aktuella, nämligen övervakning via GPS av förflyttning på offentliga platser, vilket följaktligen måste betraktas som ett mindre intrång i den berörda personens privatliv än avlyss- ning av dennes telefonsamtal []. Man kommer därför att tillämpa de mer allmänna principer om tillräckligt skydd mot godtycklig överträdelse av rättigheterna i artikel 8 som sammanfattas ovan (punkt 66). Domstolen godtog att det vid tidpunkten befintliga generella bemyndigandet att använda tekniska medel utgjorde en tillräcklig rättslig grund för åtgärden under de rådande omständig- heterna. När den nådde denna slutsats beaktade den emellertid ett flertal andra faktorer som i praktiken begränsade användningen av 
  
 126 
  
 Även om bestämmelser måste fastställas och iakttas så måste inte alla avvikelser från dessa regler från polisens eller de tillståndsgivande organens sida utgöra en överträdelse av kon- ventionen, om missbruket eller felaktigheten avhjälps av en domstol i högre instans, t.ex. genom att man inte beaktar den bevisföring som införskaffats på det sättet. Se Remmers och Hamer mot Nederländerna, mål nr 29839/96, domslut av den 18 maj 1998. Se dock den mindre fordrande. 
  
 127 
  
 Jfr PG och JH, Vad som krävs i fråga om skyddsåtgärder beror, åtminstone i viss ut- sträckning, på den aktuella upptagningens natur och omfattning (punkt 46 i anförda arbete). 
  
 543 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 de tekniska åtgärderna, i synnerhet det faktum att de bara kunde användas för att utreda tillräckligt allvarliga brott och, vilket redan har påpekats, att de nationella domstolarna tillämpade ett proportio- nalitetstest och skulle kunna utesluta bevis. (Det kan påpekas att tysk lag senare ändrades för att införa judiciell prövning av över- vakning med  
 GPS-utrustning 
  i fall där den aktuella tidsperioden överstiger en månad.) 
 Syftet med att exakt definiera befogenheter är att minska riskerna för missbruk, eller överanvändning. Om andra faktorer är likvärdiga så blir den potentiella skadan för privatlivet vid missbruk eller överanvändning av befogenheten större ju högre utsträckning befogenheten i fråga utgör ett intrång i privatlivet. Det verkar följ- aktligen vara rimligt att inta ståndpunkten att verksamhet och åt- gärder som utgör större intrång i privatlivet borde tillhandahållas med tydligare bemyndiganden och bli föremål för fler restriktioner än verksamhet som utgör mindre intrång i privatlivet. 
  
 128  
  
 Genom precision fokuserar alla som är delaktiga i brottsutredningen och tillståndsprocessen på sitt ansvar, som i slutändan avgränsas av brottet tjänstefel. Samma sak gäller för tillståndsrutiner – oavsett om be- slutet fattas av överordnade polistjänstemän som agerar som grind- vakter eller av åklagare – för användning av tvångsmedel, antingen i allmänhet eller i situationer som uppfattas som särskilt känsliga. 
 Samtidigt kan denna precisionsprincip bara vara en utgångspunkt. Argumentet kan missbrukas, t.ex. för att rättfärdiga låga precisions- grader beträffande åtgärder som utgör ett mindre intrång i varje enskild övervakad persons privatliv, men vars kumulativa effekt till följd av att åtgärden används i stor omfattning kan bli ett stort globalt intrång. Man kan å andra sidan föreställa sig situationer där brist på tydlighet i fråga om reglering av befogenheter för hemlig övervakning kan kompenseras av tätare kontroller i efterhand. Man får inte mycket vägledning av domstolens oklara hänvisning i Uzun- målet (som det hänvisas till i avsnitt 5.3.4 ovan) beträffande intrång som ger mer information om en persons beteende, åsikter eller känslor. Det är svårt att i fråga om bemyndigande rangordna de olika typer av hemlig statlig övervakning som angavs tidigare, uti- från i vilken grad var och en av dem utgör ett intrång i privatlivet. 
  
 128  
 En domare i den brittiska appellationsdomstolens domslut i  
 Woods-målet, 
  anfört arbete, intog denna ståndpunkt, men de två andra vederlade – felaktigt, enligt min uppfattning – denna. Se också  
 McDonald-kommissionens 
  rapport, s. 514, som hävdade att tillståndsnivån (dvs. vilken nivå i rättskedjan som beviljar tillstånd att använda en viss tvångsmedel) borde vara högre ju större intrång tekniken innebär. Detta är emellertid också knutet till skydds- åtgärder, inte till precisionsgrad. 
 544 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 Detta beror delvis på att begreppet privatliv kan antas variera mellan olika kulturer och från tid till annan 
  
 129 
  
 , även om vissa indikationer på gemensamma europeiska begrepp kan utläsas ur sammanställ- ningar över staternas praxis som gjorts av akademierna och Europa- rådet. 
 130 
  
 Den andra frågan är om rättspraxis ger någon antydan om att det är tillåtet med en viss skillnad i detaljnivå och typ av normgiv- ning, beroende på  
 i vilket syfte  
 spaningen genomförs – förebygg- ande eller brottsutredande – eller vilka  
 underliggande intressen  
 som ska skyddas – lagföring eller skydd för den nationella säkerheten. En annan aspekt i anslutning till denna fråga är huruvida rättspraxis ger utrymme för att fastställa situationer där till och med privi- legierad kommunikation kan avlyssnas. Frågan om nationell säker- het har ett nära samband med frågan om vilken grad av tillgäng- lighet och förutsebarhet som krävs för strategisk övervakning. De båda frågorna kan med fördel behandlas tillsammans, vilket jag gör i avsnitt 6.6. 
  
 6.5 
  
 Olika standarder för olika spaningsformer 
  
 Till att börja med klargjorde domstolen i  
 Bykov-målet 
  att dold ljud- upptagning utgör ett minst lika stort intrång i privatlivet som hemlig teleavlyssning, oavsett om den genomförs av någon som deltar i konversationen eller inte. 
  
 131  
  
 Man kan, på grund av de olika grader av rimlig förväntning på skydd för privatlivet som påstås före- ligga här, försöka att göra en åtskillnad mellan graden av intrång i privatlivet vid dold ljudupptagning på en privat plats och på en offentlig plats. Men i många fall av dold ljudupptagning på offentlig plats kan åtgärden mycket väl leda till mer – till och med mycket mer – överskottsinformation, t.ex. information om andra personer, som kanske inte har någonting alls att göra med den övervakade personen. Därför bör enligt min uppfattning samma, eller mer eller mindre samma, rättsliga ram gälla för dessa båda situationer, även 
  
 129 
  
 I en stat är t.ex. inkomstdeklarationer sekretessbelagda, medan de inte är det i en annan stat. 
  
 130 
  
 Se framför allt Europarådet, 2005. 
  
 131 
  
 Enligt domstolens uppfattning gäller dessa principer i lika hög grad för användning av utrustning som sänder via radiovågor som, i fråga om beskaffenhet och intrång, är så gott som identisk med teleavlyssning (punkt 79). Jfr SOU 2007:22, s. 182 och Harris mot Frankrike, där domstolen nöjde sig med att konstatera att buggning, som teleavlyssning, utgjorde ett allvarligt intrång i respekt för privat liv (punkt 26). 
  
 545 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 om intrånget på den övervakades privatliv kanske kan vara mindre i det ena fallet. 
 Jag ska nu övergå till den grad av lagstiftning som krävs för hemlig teleövervakning. Domstolen tog ställning till det brittiska systemet i målet Walls och Barr Enligt detta kan polisen kräva att telefonbolaget skulle lämna ut information om teleadresser m.m. Om bolaget vägrade att lämna ut informationen kunde polisen be- gära att en domstol utfärdade en order om utlämnande. Lagstift- ningen i detta avseende utgjordes av undantag i relevanta sekretess- bestämmelser. Med andra ord hade telefonbolaget rätt att lämna ut de uppgifter som polisen krävde utan sådan bestraffning som annars skulle tillfalla bolaget för utlämnande av personuppgifter. Nixon stolen noterade att informationen som inhämtades rörde vilka telefonnummer som ringts från B:s lägenhet mellan två specifika datum. Den innehöll inga uppgifter om innehållet i dessa samtal eller om vem som ringde eller tog emot dem. Den information som inhämtades, och vad den kunde användas till, var följaktligen mycket begränsad. Även om det inte verkar finnas några specifika lagregler (i motsats till interna riktlinjer för polisen) för lagring och för- störelse av sådan information är domstolen inte övertygad om att bristen på ett sådant detaljerat, formellt regelverk innebär någon risk för godtycklighet eller missbruk. Det framgår inte heller att det förelegat någon brist på förutsebarhet. Det är tillåtet att lämna in- formation till polisen inom den relevanta rättsliga ramen om detta krävs för att upptäcka och förhindra brott, och materialet användes i detta fall vid rättegången mot sökandena för att bekräfta annan bevisning som var relevant för telefonsamtalens tidsramar. Det fram- går inte tydligt att sökandena inte hade fått en tillräcklig indikation på under vilka omständigheter och på vilka villkor de offentliga myndigheterna hade befogenhet att tillgripa en sådan här åtgärd. 
  
 132 
  
 När en rättslig ram utarbetas för tillstånd till och kontroll av hemlig teleövervakning är det enligt min uppfattning rimligt att ta hänsyn till att det ligger de två syften bakom, nämligen inhämtande av underrättelsematerial och inhämtande av bevismaterial. De två syftena har naturligtvis ett nära samband, eftersom de delaktiga i en kriminell sammanslutning måste identifieras innan man samlar bevis mot dem. Underrättelsematerial kan i ett senare skede bli bevis. In- formation om att t.ex. A, enligt dennes mobiltelefon, befann sig på en viss plats vid en viss tidpunkt kan visa sig vara en mycket 
  
 132  
 Punkterna  
 46–47. 
  
 546 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 värdefull indiciebevisning som motbevisar, eller bevisar, A:s version av händelseförloppet. Det skulle mycket väl kunna vara så att hem- lig teleövervakning används mycket oftare i underrättelsesyfte än i bevissyfte. Om syftet är att samla information i underrättelseverk- samheten är  
 det polisen som är bäst lämpad att bestämma om tele- data behövs och i så fall vilken sorts information och i vilken om- fattning. 
 133 
  
 Syftet med inhämtningen kan även påverka åtgärdens varaktighet. Dessutom har syftet avgörande betydelse för vilka rättsmedel som finns tillgängliga efter att åtgärden upphört. Ytterligare en skillnad rör överskottsinformation. Om hemlig teleövervakning görs, för att inhämta uppgifter om en lös sammansatt grupp människor, eller ett fenomen, så kommer sannolikt en mindre andel av uppgifterna att betraktas som överflödig jämfört med vid en utredning av ett specifikt brott som begåtts, eller som planeras, av en specifik grupp. (.) 
 Man kan med rätta säga att domstolen satte en låg standard för med stöd av lag i målet Walls och Barr Det fanns inget uttryckligt bemyndigande för hemlig teleövervakning i det brittiska systemet. Frågan är om domstolen verkligen har insett vilken information som kan inhämtas vid hemlig teleövervakning nuförtiden. 
  
 134  
  
 Man kan, vilket redan har nämnts, hävda att uppgifter som handlar om Internetanvändning är känsligare än vilka mobiltelefonnummer som ringts, en uppgift som i sin tur är känsligare än lokaliserings- information. Det finns vissa empiriska bevis för att människor an- ser att lokaliseringsinformation är den minst känsliga typen av in- formation. 
  
 135  
  
 Men i praktiken kan en person använda Internet från sin mobiltelefon, eller använda sin bärbara dator för att ringa ett samtal samtidigt som han eller hon surfar på nätet. Om man över- vakar ett sådant användande, i realtid eller i efterhand, får man infor- mation om alla tre uppgiftskategorierna. Det verkar följaktligen inte gå att fastställa olika trösklar för reglering och kontroll över in- hämtande av dessa tre olika typer av uppgifter. 
 Det verkar inte råda något tvivel om att hemlig teleövervakning är ett användbart utrednings- och informationsredskap. 
  
 136  
  
 I Sverige har dock bristen på tillgång till tillförlitlig information om hur ofta 
  
 133 
  
 Samtidigt innebär det faktum att polisen bäst vet vilken sorts, och hur mycket, infor- mation som krävs inte att polisen är bäst lämpad att bedöma om fördelarna för polisutred- ningen uppväger förlusten av mänskliga rättigheter för den misstänkte och andra personer som kommer med i insamlingen av information – tvärtom. 
  
 134 
  
 Jfr Lagerwall 2008, s. 64. 
  
 135 
  
 van Loenen m.fl., 2008, s. 149. 
  
 136 
  
 Se t.ex. Ianni 1990 och  
  
 Miller 
  och Nelson, 2005 (en sammanfattning av en under- sökning av tysk praxis som utförts under ledning av Thompson  
 Planck-institutet 
  i Freiburg). 
 547 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 och på vilka sätt hemlig teleövervakning har främjat effektiviteten av undersökningar och utredningsarbete gjort det svårt att upp- skatta  
 hur  
 användbar åtgärden har varit, och att väga detta mot det intrång i den personliga integriteten som den utgör. 
  
 137  
  
 När hemlig teleövervakning görs i underrättelsessyfte bör man vara tydlig med att legaliteten och proportionaliteten sällan kommer att kontrolleras i efterhand vid en rättegång. Någon form av kontroll i efterhand är därför nödvändig för att förhindra missbruk och överanvändning. I målet Walls och Barr tog man dock inte upp förekomsten och funk- tionen av de brittiska kontrollerna av upptagning av telekommu- nikationsuppgifter, och det gjorde man inte heller i  
 Heglas-målet. 
  Jag tror emellertid att det är mycket sannolikt att Europadom- stolen i framtiden kommer att kräva någon form av system för efter- följande kontroll av hemlig teleövervakning om och när den kon- fronteras med denna fråga igen. 
 Jag kommer inte att gå in på det system för efterföljande kon- troll av uppgifter om telemeddelanden som redan har föreslagits av polismetodutredningen. Jag vill dock påpeka en sak. Problemet med  
 missbruk  
 av åtgärden ska hanteras genom att Säkerhets- och inte- gritetsskyddsnämnden (SIN) rapporterar till åklagaren. Problemet med  
 överanvändning  
 kommer dock sannolikt att i praktiken bli ett vanligare problem. Om eller när nämnden upptäcker ett överanvänd- ningsmönster kommer detta sannolikt att framkomma en viss tid – eller en lång tid – efter att åtgärderna har slutförts. Ett bekräftat överanvändningsmönster måste rimligtvis leda till kritik mot den behöriga polismyndigheten. Kritiken har ett framåtblickande syfte, dvs. det skall leda till förbättring av systemet. Det måste emellertid också ingå ett bakåtblickande element. Jag har inte riktigt klart för mig hur SIN förväntas agera om den konstatera att överanvändning (men inte missbruk) har skett. Om det bara blir ett konstaterande att en viss överanvändning har ägt rum, men inga negativa konse- kvenser för den berörda polismyndigheten, finns det risker att till- ståndsgivande polis kommer att främja överanvändning av hemlig teleövervakning på grund av de operativa fördelar som detta kan ge. 
 Avslutningsvis vad gäller denna fråga kommer jag att ta upp bildupptagning både i och utanför hemmet. Även om det råder brist på rättspraxis i frågan anser jag att bildupptagning av hemmet eller annat privat utrymme, som hotellrum, borde uppfylla lik- nande relevanta normer som dem som gäller för teleavlyssning och 
  
 137  
 SOU 2007:22, s. 185. 
 548 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 dold ljudupptagning. Syftet med att kräva lagstadgat bemyndigande är (även om domstolen inte har sagt detta uttryckligen) att betydande intrång i privatlivet bör uppmärksammas och tas under noggrant övervägande av den lagstiftande församlingen. Om de tre typerna av övervakning anses innebära mer eller mindre samma grad av intrång i privatlivet så är den logiska följden att följande bör reg- leras  
 i lag  
 för bildupptagning av hemmet: vilka brottsbeskrivningar som berättigar till åtgärden, under vilka omständigheter man kan använda denna metod mot misstänkta eller personer som dessa kommer i kontakt med, en gräns för hur länge en bildupptagning får pågå, vilka förfaranderegler som bör gälla för undersökning, användning och lagring av uppgifter som inhämtats, vilka försiktig- hetsåtgärder som måste vidtas vid överföring av uppgifter till andra parter och under vilka omständigheter upptagningar kan eller måste raderas eller lagringsmedier måste förstöras. 
 Bildupptagningar  
 utanför  
 hemmet har hittills inte betraktats av domstolen som ett intrång i privatlivet, vilket redan framgått i de tidigare avsnitten. Bevarande av detta material kan emellertid mycket väl betraktas som ett sådant intrång. Det mål som främst diskuterar vilka krav som ställs för bevarande av personuppgifter i brotts- bekämpningssyfte är S och Norris mot Förenade kungariket. 
  
 138  
  
 Detta mål, som behandlades av Europadomstolen (stora kammaren), handlade om bevarande av fingeravtryck och  
 DNA-prov 
  som tagits från en brottsmisstänkt person. Vid den tidpunkten fick sådana uppgifter bevaras på obestämd tid enligt engelsk lag, även om den misstänkte frikändes i det efterföljande straffrättsliga förfarandet. Domstolen började med att ta ställning till om bevarandet av tre olika identifieringskategorier, nämligen fingeravtryck, cellprov och  
 DNA-profiler 
  
 139 
  
 , 
  innebar intrång i privatlivet. Den svarande rege- ringen hade hävdat att bevarandet av dessa uppgifter inte utgjorde intrång i de berörda personernas fysiska och psykiska integritet, och inte heller i deras rätt till personlig utveckling. Domstolen fast- slog dock att bevarandet med tanke på beskaffenheten hos ett cellprov och den mängd personlig information som cellprov inne- fattar per se måste betraktas som ett intrång i privatlivet (punkt 73). Vad gäller  
 DNA-profiler 
  fäste domstolen vikt vid att den informa- tion som ingår i dessa innebär att myndigheterna kan göra mer än 
  
 138 
  
 Mål nr 30562/04 och 30566/04, dom av den 4 december 2008. 
  
 139 
  
 En  
  
 DNA-profil 
  tas fram genom analys av ett referensprov från en individ. Den består av en uppsättning siffror som kan presenteras i form av en streckkod. Sedan kan man göra en automatiserad matchning av profilen med andra profiler. 
 549 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 att bara fastställa personers identitet. I fråga om fingeravtryck inne- bär den unika information om den berörda personen som finger- avtryck bär på, vilket möjliggör en detaljerad identifiering i många olika situationer, även om de påverkar privatlivet i mindre grad, att ett bevarande av fingeravtryck utan personens medgivande inte kan betraktas som neutralt eller obetydligt. Detta utgjorde följakt- ligen också ett intrång i rätten till respekt för privatlivet (punkt- erna  
 84–85). 
  
 Ett fotografi eller en film av en person kan betraktas som något oerhört känsligt av den person det berör, beroende på den subjektivt uppfattade risken för förlägenhet eller till och med skada när det gäller det personliga intresset som en spridning av sådan informa- tion till allmänheten, eller till särskilda personer, kan orsaka. Sprid- ningen skulle också kunna tas emot med likgiltighet av den berörda personen, eller till och med välkomnas. Därför kan man inte säga att  
 alla  
 bildupptagningar i sig innefattar samma risk för intrång i privatlivet som alla  
 DNA-prov 
  gör. Å andra sidan kan man anse att en bildupptagning kan ge upphov till liknande integritetsfrågor som ett fingeravtryck. Även om det naturligtvis är möjligt att skilja mellan fingeravtryck och fotografier så anser jag att det finns starka skäl att samma krav bör gälla för båda. 
 Innebörden i det engelska systemet för bevarande av registrering av DNA och fingeravtryck var att det inte fanns någon mekanism tillgänglig med vilken man kunde balansera fördelen för polisen i deras arbete med att upptäcka och utreda brott mot det intrång i privatlivet som bevarandet av dessa dokumentationer innebar. I målet S och Norris slogs domstolen av den fullständiga och urskill- ningslösa natur som kännetecknade befogenheterna för bevarande i England och Wales. Materialet kunde bevaras oavsett brottets art och karaktär och den misstänktes ålder. Det fanns inte heller någon tidsbegränsning för bevarande, och en frikänd person hade bara begränsade möjligheter att avlägsnas från den landsomfattande databasen eller att låta förstöra materialet. Det fanns inte heller några bestämmelser om oberoende granskning av motiveringen till bevar- andet (punkt 119). Regeringen hade hävdat att enbart bevarande av uppgifterna inte kunde få några betydande följder för de berörda individerna, men domstolen höll inte med om det. Domstolen an- såg att presumtionen att någon är oskyldig (som fastställs i artikel 6.2) utgjorde en relevant del av tolkningssammanhanget, även om be- varande av uppgifter i sig inte utgör ett sådant uttryck för fortsatt misstanke. Domstolen ansåg att det förelåg en tydlig risk för stig- 
 550 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 matisering med ett bevarande av uppgifter om alla, inklusive per- soner som hade frikänts, eller aldrig blivit åtalade, och att be- varande skulle kunna vara särskilt skadligt i ärenden som rör minder- åriga, med tanke på deras särskilda situation och betydelsen av deras utveckling och integration i samhället (punkterna 122 och 124). I detta avseende fäste domstolen uppmärksamhet vid den oro som uttrycktes över att ungdomar och etniska minoriteter var över- representerade i databasen. Avslutningsvis röstade domstolen en- hälligt för att man, med den fullständiga och urskillningslösa natur som kännetecknar befogenheten att bevara alla tre kategorierna av personlig information, inte hade lyckats finna en rättvis balans mellan offentliga och privata intressen och att det förelåg en överträdelse av artikel 8. 
 Konsekvenserna av detta för bildupptagningar verkar bli som följer. Eftersom polisen har uppgiften att utreda och förhindra brotts- lighet kommer en viss grad av misstanke om ett tidigare, pågående eller till och med framtida brott att ge tillräcklig grund för be- varande av bildupptagningar med vilka man kan identifiera en viss person. Någon form av rättslig befogenhet verkar krävas för be- varande av fotografier av misstänkta som fotograferats i hemlighet, även om ingenting visar på att Europadomstolen skulle kräva att regleringen ska vara i lagform. 
  
 140  
  
 Den grad av misstanke som krävs för att berättiga bevarande av information kan rimligen förväntas variera i enlighet med brottets allvarlighetsgrad. 
  
 141  
  
 Behovet av sekre- tess när det gäller utredningsarbete (åtminstone när det gäller på- gående och framtida brott, och tidigare brott som av någon anled- ning inte lett till lagföring, men där det fortfarande råder en rimlig misstanke mot en person) innebär när det gäller dolda visuella in- spelningar att själva det faktum att det finns en inspelning kan hållas hemligt. Eftersom polisen måste ges omfattande handlingsutrymme på detta område är det, vilket nämndes tidigare, nödvändigt att någon form av extern kontrollmekanism finns tillgänglig, som kan över- vaka och påverka den allmänna praxisen för bevarande. Eftersom 
  
 140 
  
 Den tillämpliga rättsliga regleringen , rättegångsbalken och förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. omfattar bara fotografering av anhållna personer. Se också RPSFS 2005:12 – FAP 473 1. 
  
 141 
  
 Jfr domare Smith kommentar i  
  
 Woods-målet, 
  punkt 84 i anförda arbete: Domstolen måste noggrant väga det legitima syfte som eftersträvas, vikten av den rättighet som är föremål för intrång och omfattningen av intrånget. Ett intrång vars syfte är att skydda samhället från risken för terrorism anses följaktligen med större beredvillighet vara av rimlig proportion än ett intrång vars syfte är att skydda samhället för risken för kriminalitet på låg nivå eller störning av den allmänna ordningen. Se också den tyska författningsdomstolens (BVerfG) stånd- punkt beträffande spridning av information, som noteras i nästa avsnitt. 
 551 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 detta gäller operativa beslut kommer enbart ett organ med kompe- tens i fråga om att väga fördelarna med utredningen mot intrånget i privatlivet att uppfylla kravet i konventionen på att vara nödvän- dig i ett demokratiskt samhälle. 
  
 142  
  
 Man måste också tillhandahålla ett verksamt rättsmedel med en instans som kan göra proportio- nalitetsbedömningar när det gäller fortsatt bevarande av uppgifter som rör viss person om personen lämnar in ett klagomål. 
  
 143  
  
 Det bör återigen betonas att själva existensen, eller avsaknaden, av en upptagning kan hållas hemlig för den klagande om det finns behov av sekretess med avseende på utredningsarbetet i det enskilda fallet. 
  
 6.6 
  
 Proaktiv övervakning, nationell säkerhetsövervakning och strategisk övervakning 
  
 Det råder en betydande, men inte total, överlappning mellan kate- gorierna proaktiv övervakning (vilket innebär övervakning som ut- formats för att förhindra brottsliga gärningar), övervakning av natio- nella säkerhetsskäl och strategisk övervakning. Olika stater erbjuder olika sorters övervakning delvis beroende på huruvida de har en säker- hetstjänst med polisiära befogenheter (vilket tenderar att innebära ett starkare samband mellan övervakning och brott) och huruvida de har kapacitet till strategisk övervakning. 
 Intrång i privatlivet är tillåtet inte bara så vitt gäller utredning av pågående eller redan begångna brott. Enligt ordalydelsen i artikel 8 är ett sådant intrång tillåtet även för att förhindra brott eller stör- ning av den allmänna ordningen. I målet Fisher och Roberts accep- terade exempelvis domstolen att det tyska systemet för strategisk övervakning, som inte måste bindas till brott, kunde rättfärdigas vid förhindrande av brott och skydd av den nationella säker- heten. 
  
 144 
  
 Gränslinjen mellan förebyggande och utredande övervak- ning är inte fast. Den är beroende av hur brotten är utformade och det åtföljande nationella regelverket i den allmänna delen av straff- 
  
 142 
  
 Syftet med denna rapport är att analysera kravet på med stöd av lag, och därför kommer jag inte att gå in på denna fråga här. Jag vill dock påpeka att domstolen i målet Lane mot Sverige, nr 62332/00, dom av den 6 juni 2006, inte ansåg att Datainspektionen var ett tillräckligt rättsmedel, eftersom den i praktiken inte ifrågasatte operativa beslut av säkerhetspolisen om att bevara uppgifter. Se Cameron, 2000, s.  
  
 222–258 
  för en allmän be- handling av kontrollfrågorna. 
  
 143 
  
 Jfr  
  
 Segerstedt-Wiberg 
  ibidem (överträdelse av artikel 13, eftersom inget organ fanns då som kunde fastställa proportionaliteten av att ge eller inte ge tillträde till säkerhetsakter). 
  
 144 
  
 Punkt 104 i anförda arbete. 
  
 552 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 rätten angående brottsförberedelse och delaktighet i brottslig verk- samhet (medverkan, stämpling, förberedelse, försök osv.). I synner- het säkerhetsbrott tenderar att börja tidigt i den meningen att även planeringsstadiet straffbeläggs. 
  
 145  
  
 Europadomstolens rättspraxis betonar precision i utformningen, att övervakning måste begränsas till de allvarligaste brotten och att det måste finnas tillräckliga skydd mot missbruk. Det är därför rimligt att dra slutsatsen av dom- stolens rättspraxis att övervakning enbart bör få användas för att förhindra antingen  
  
 allvarliga hot mot den nationella säkerheten  
  
 eller en  
  
 tydligt definierad  
  
 kategori av de  
  
 allvarligaste  
  
 säkerhetsbrotten som fastställts i ett lands strafflagar. Dessutom måste det för det första  
 finnas goda skäl för att tro dessa brott eller hot ligger för handen och för det andra att övervakning skulle bidra till att förhindra dessa. 
 Det är rimligt att anta att förebyggande övervakning ofta, eller åtminstone i vissa fall, baseras på spekulativa uppgifter som inte uppfyller straffrättens normer för skälig anledning att misstänka brott. På så sätt medför förebyggande övervakning en större risk för missbruk och överanvändning. Det är rimligt att anta att befogen- heterna att tillgripa sådan övervakning måste definieras så noggrant det går, och, eftersom exaktheten ändå blir bristfällig, måste det finnas mer omfattande skydd mot missbruk och överanvändning vid den här typen av övervakning jämfört med övervakning i brottsutred- ande syfte. 
 Staterna har en tolkningsmarginal i hur de väljer att konstruera sina system för beviljande av tillstånd för övervakning av säkerhets- skäl. Jag kan dock påpeka att ett enkelt proportionalitetstest när det gäller att väga det aktuella brottets allvarlighet mot intrånget i den misstänktes privatliv, och andra personers privatliv som invol- veras i utredningen, innebär en risk för att bemyndigande ges rutin- mässigt för mycket allvarliga brott, även om den faktiska fördelen för utredningen eller det förebyggandet arbetet är mycket liten eller obefintlig på grund av omständigheter i det enskilda fallet. Det skulle därför förmodligen vara klokt att ställa som villkor att följande successiva förutsättningar ska uppfyllas vid förebyggande övervak- ning: att sannolikheten är stor för att den övervakade personen ägnar sig eller har ägnat sig åt grov brottslighet  
 och  
 att sannolikheten är stor för att den hemliga övervakning som begärs kommer att bidra till att förhindra brottet. 
  
 145  
 Se Sullivan och Mercer 2010 för en diskussion om kriminaliseringsstadierna vid brottet främjande av terrorism. 
 553 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 Vad gäller övervakning av nationella säkerhetsskäl har domstolen godtagit att detta inte behöver kopplas till konkreta brottsutred- ningar. Skälet till detta är att vissa stater har civila säkerhetstjänster utan polisära befogenheter. 
 Domstolen har inte försökt att definiera begreppet nationell säkerhet. Kommissionen ansåg tidigare att nationell säkerhet inte kan definieras helt och hållet. 
  
 146  
  
 Domstolen har emellertid ställt sig alltmer skeptisk till staternas argument att den nationella säkerheten rättfärdigar en vagare och flexiblare inställning till kraven på förut- sebarhet och tillgänglighet. Det är förvisso allt svårare att motivera att man inte ställer några krav på stater så vitt gäller övervakning av nationella säkerhetsskäl med tanke på att det polisära området och säkerhetsområdet överlappar varandra, särskilt i fråga om terrorism. I målet Hayes mot Schweiz var sökanden en affärsman som impor- terade hårborttagningsutrustning. År 1981 ringdes han upp av en kvinna från sovjetiska ambassaden som ville köpa en hårborttag- ningsapparat. Sovjetiska diplomaters samtal avlyssnades rutin- mässigt av den schweiziska säkerhetspolisen och man öppnade en akt (om än bara ett kortregister) om sökanden som en kontakt- person. Sökanden gjorde bland gällande annat att teleavlyssningen saknade stöd i lag. Enligt de nationella bestämmelser som tillämpades vid den tidpunkten (federala rådets föreskrifter om polisiära tjänster inom federala åklagarmyndigheten från 1958) fick polisen behörig- het att bedriva övervakning och förebyggande av handlingar som skulle kunna utgöra ett hot mot Schweiziska edsförbundets inre eller yttre säkerhet. En liknande formulerad bestämmelse återfinns i artikel 17 i den federala straffprocesslagen. Domstolen ansåg emellertid inte att dessa bestämmelser var tillräckligt förutsebara för att tjäna som grund för teleavlyssning, inte ens för passiv av- lyssning, som det rörde sig om i detta fall. Den fastslog att be- stämmelserna inte innehåller något tillkännagivande i fråga om de personer som berörs av sådana åtgärder, under vilka omständig- heter som åtgärderna kan tillämpas, vilka medel som används eller vilka förfaranden som måste iakttas. Dessa regler kan därför inte anses vara tillräckligt tydliga och detaljerade för att tillhandahålla 
  
 146  
 Mersch m.fl. mot Luxemburg, mål nr  
 10439-41/83, 
  10452/83 och  
 10512-3/83, 
  43 DR 78 (1985). Se också M. mot Frankrike, mål nr 10078/82, 41 DR 103, 117 (1985). När det gäller den juridiska definitionen av brott mot den nationella säkerheten, territoriella integriteten och allmänna säkerheten är den enskilda statens myndigheter bäst lämpade att besluta om det krävs en restriktion som är utformad för att förhindra sådana brott. 
 554 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 ett lämpligt skydd mot intrång av myndigheterna i sökandens rätt till skydd för privatliv och korrespondens. 
  
 147 
  
 Mer allmänt kan man säga att domstolen blir alltmer medveten om utrymmet för missbruk av begreppet nationell säkerhet. 
  
 148  
  
 I  
  
 Iordachi- 
  
 målet 
  
  angavs nationell säkerhet som en av grunderna för övervakningen. Domstolen kritiserade bristen på konkretisering av detta och andra begrepp som användes i den moldaviska lagstift- ning som tillämpades. 
  
 149  
  
 I målen  
  
 Association for European Integration and Human Rights och Ekimdzhiev  
  
 hänvisade domstolen till behovet av att se till att inte utvidga konceptet nationell säkerhet bortom dess naturliga innebörd. 
  
 150  
  
 Målen  
  
 Liberty  
  
 och  
  
 Fisher och Roberts 
  
 , som diskuteras nedan, illustrerar en snävare syn på nationell säker- het. Och det finns flera andra mål som innehåller säkerhetsrelaterade befogenheter i olika sammanhang, t.ex. säkerhetskontroll och utvis- ning av  
 säkerhetsskäl, där domstolen har uttryckt behov av stränga kontroller av tillämpning av säkerhetsbefogenheter för att förebygga missbruk. 
  
 151 
  
 I ett avseende verkar domstolen ha godtagit att den nationella säkerheten gett utrymme för större frihet. I en rad europeiska länder, t.ex. i Tyskland och Storbritannien 
  
 152 
  
 , är övervakning i brotts- bekämpande syfte av särskilda kategorier av människor inte tillåten. Samtidigt framstår det som om det beviljas undantag för sådan övervakning när det motiveras av nationella säkerhetsskäl. Dessa förbud är utformade på olika sätt. Förbudet kan gälla för alla som 
  
 147 
  
 Punkt 58. 
  
 148 
  
 När det gäller en tidig varningssignal i detta avseende, se domare Pettitis separata yttrande 
  
 i 
  
 Kopp-målet: 
  
  Lagstiftningen i ett flertal  
 EU-medlemsstater 
  uppfyller inte artikel 8 när det gäller teleavlyssning. Länderna använder eller missbrukar koncepten tystnadsplikt och sekre- tess för att skydda den nationella säkerheten. De förvränger innebörden av detta begrepp om så krävs. Det krävs ett visst förtydligande av vad dessa koncept innebär för att systemet för förebyggande av terrorism ska förfinas och förbättras. [] Domstolens beslut i målen Klass, Malone, Huvig och Ford har i stort förblivit ineffektiva. De som styr de behöriga statliga myndigheterna slår dövörat till för dessa förelägganden och agerar i viss mån opåtalt []. 
  
 149 
  
 Punkt 46 i anförda arbete. 
  
 150 
  
 Punkt 84 i anförda arbete. 
  
 151 
  
 Se t.ex. Rotaru mot Rumänien, mål nr 28341/95, dom av den 4 maj 2000,  
  
 Al-Nashif 
  mot Bulgarien, mål nr Campbell, dom av den 20 juni 2002, punkt 124 (utvisning av säkerhets- skäl), Turek mot Slovakien, mål nr 57986/00, dom av den 14 februari 2006 (påstådd tidigare medarbetare inom statlig säkerhetsmyndighet som inte kunnat bestrida registrering av honom i myndighetens akter i förfaranden som garanterar likabehandling av båda parter), Gulijev mot Litauen, mål nr 10425/03, dom av den 16 december 2008 (utvisning på grund av hemlig rapport från den statliga säkerhetsmyndigheten som inte visades för sökanden), A. m.fl. mot Förenade kungariket, mål nr 3455/05, dom av den 19 februari 2009 (internering av säker- hetsskäl), Robinson och K. mot Ryssland, mål nr 2512/04, dom av den 12 februari 2009 (utestängande av utländsk aktivist inom Enighetskyrkan ur landet, vilket ska ha skett av säkerhetsskäl: överträdelse av artikel 9). 
  
 152 
  
 Se Europarådet, 2005. 
  
 555 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 befrias från skyldigheten att avge vittnesmål inom ramen för natio- nell lagstiftning (läkare, präster, journalister osv.) 
  
 153  
  
 eller enbart för mer begränsade kategorier, t.ex. en försvarsadvokat som uttryck- ligen eller underförstått anlitats av en misstänkt. 
  
 154  
  
 Bland annat målen Klass mot Förbundsrepubliken Tyskland, Kopp mot Schweiz och ett senare avlyssningsmål, Erdem mot Tyskland 
  
 155 
  
 , visar att staterna enligt konventionen  
  
 inte  
  
 måste avhålla sig helt och hållet från att avlyssna konfidentiella meddelanden, t.ex. mellan en för- svarsadvokat och dennes klient. 
  
 156 
  
 Nu ska jag gå vidare med strategisk övervakning. I målen  
  
 Fisher och Roberts  
  
 hade sökandena hävdat att de tyska myndigheterna hade brutit mot internationell rätt genom att avlyssna privat kom- munikation som inleddes och avslutades i ett annat land. Nixon stolen ansåg att begreppet lag hänvisar till nationell lagstiftning, inklusive sådana regler inom folkrätten som tillämpas i den aktuella staten. Domstolen krävde dock bevis i form av överensstämmande slutsatser om att myndigheterna i den svarande staten har agerat extraterritoriellt på ett sätt som är oförenligt med den andra statens suveränitet och därmed strider mot internationell rätt (punkt 87). Domstolen fastslog att signaler som sänds ut från andra länder övervakas genom radiospaning på tysk mark och de uppgifter som samlas in används i Tyskland (punkt 88). Domstolen ansåg under dessa omständigheter inte att sökandena kunde styrka sina anklag- elser. 
  
 157  
  
 Vad gäller lagens kvalitet drog domstolen slutsatsen att de bestämmelser i  
  
 G10-akten 
  
  i dess ändrade lydelse (dvs. efter den tyska författningsdomstolens [BVerfG]  
 granskning, se nedan) som ifråga- satts innehåller de minimiskydd mot godtyckligt intrång som defi- nieras i domstolens rättspraxis. 
  
 158 
  
 153 
  
 T.ex. artikel 125 h i förening med artikel 218 i den nederländska straffprocesslagen. 
  
 154 
  
 T.ex. 27:22 RB. Denna definition innebär att inte alla samtal mellan en advokat och en misstänkt är skyddade. Jfr den bredare kategorin av personer i kapitel 36:5 RB. 
  
 155 
  
 Mål nr 38321/97, dom av den 5 juli 2001. 
  
 156 
  
 Se även Hughes och Chavez mot Förenade kungariket, mål nr 20317/92, där en av sökandena, en advokat, påstod att bland annat hennes samtal med klienter ingick i akter som bevarades. Kommissionen accepterade att det fanns en rimlig sannolikhet för att detta stämde, men kunde inte konstatera någon överträdelse av artikel 8. Domare Jackson uttryckte i ett separat yttrande i  
  
 Kopp-målet 
  att övervakning av maken aldrig ska tillåtas, inte ens i säker- hetsärenden. Se också det brittiska målet,  
 In re McE (Appellant) (Northern Ireland), In re M (Appellant) (Northern Ireland), In re C (AP) and another (AP)(Appellants) (Northern Ire- land) [2009] UKHL 15 
 , där överhuset framhöll att det i undantagsfall var möjligt att låta kontakter mellan advokat och klient vara föremål för hemlig övervakning. 
  
 157 
  
 Möjligheten att avlyssna telekommunikation i andra länder, naturligtvis utan att söka rätts- ligt bemyndigande för detta, blev föremål för stor debatt och oenighet i samband med den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål den 12 juli 2000, EGT C 197. 
  
 158 
  
 Se punkt 98 i domstolens beslut. De specifika normerna anges nedan i diskussionen om  
  
 Liberty-målet. 
  
 556 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 Det bör i detta sammanhang påpekas att BVerfG tidigare hade granskat de ändringar som gjorts i den tyska lagstiftningen som tillät strategisk övervakning och kunnat konstatera att vissa av dem stred mot konstitutionen. 
  
 159  
  
 Vad gäller frågor som i huvudsak faller inom ramen för med stöd av lag ansåg BVerfG att ett inbegrip- ande av brottet penningtvätt inte var motiverat. Den ansåg också att föreskrifterna om överföring av information till polisen var oacceptabel. Förteckningen över brott i artikel 3.3 i G10 omfattar vissa mindre förseelser. BVerfG specificerade att indikationerna på att en viss person har begått ett brott måste vara mer konkreta ju mindre allvarligt brottet är innan överföring av information kan tillåtas. Också uppgörelsen om bevarande och användning av informa- tion av underrättelsetjänsten (avsnitt 3.4) och överföring av informa- tion till regeringen (avsnitt 3.3) ansågs vara för ospecificerad. Den tyska underrättelsetjänsten får naturligtvis all möjlig intressant infor- mation genom sitt fiskande i telekommunikationer. BVerfG fram- höll att det i  
  
 G10-lagen 
  
  borde anges specifikt att enbart informa- tion som hör hemma inom underrättelsetjänstens verksamhet (dvs. berör landets säkerhet) får bevaras och användas av underrättelse- tjänsten och överföras till regeringen. BVerfG angav mer allmänt att artikel 3.7 i  
  
 G10-lagen 
  
  var bristfällig, eftersom det inte fanns någon tydlig föreskrift om skyldigheten att markera information som inhämtats genom strategisk övervakning, så att denna kunde identifieras (och så att användningen av den kunde kontrolleras). Slutligen borde information som hade använts på något sätt inte förstöras (en punkt som har samband med  
 underrättelse). Således hade BVerfG ställt höga rättsstatskrav och det fanns inget behov för Europadomstolen att ställa högre krav. 
 I  
 Liberty-målet 
  ansåg domstolen däremot att det brittiska sys- temet för strategisk övervakning inte hade stöd av lag. Stor- britanniens regering hävdade i detta mål att tillgänglighetskraven borde vara lägre. Det som diskuterades var s.k. paragraf 6 före- skrifter. Dessa är de tekniska sökparametrarna som utformats för att, tillsammans med instruktionerna till tjänstemännen om hur en underrättelseutvärdering görs av det upptagna råmaterialet och till vem dessa utvärderingar kan skickas, minimera insamlingen av över- skottsinformation. Dessa hade inte offentliggjorts vid den tidpunkten. Än i dag har bara delar av dem offentliggjorts, i form av utdrag ur de riktlinjer som tjänstemännen ska använda. Till att börja med 
  
 159  
 BVerfG, 1 BvR 2226/94, 2420/95 och 2437/95, av den 14 juli 1999, i NJW 2000, s.  
 55–68. 
  Tack till Torres för hjälp med översättningen. 
 557 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 hävdade regeringen att ett avslöjande av dessa riktlinjer skulle skada den nationella säkerheten, eftersom det skulle innebära att infor- mation om sökmetoder skulle tillkännages, vilket skulle ge even- tuella övervakade personer möjlighet att ändra beteende. Den hävdade också, vilket jag anser undergräver det första argumentet, att dessa riktlinjer ändå var obegriplig för alla som inte har omfattande tek- nisk kunskap på detta område. Regeringen hävdade vidare att det inte var rättvist att göra jämförelser med det mycket öppnare tyska systemet. Dessutom var terrorhotet mot Storbritannien mycket större än mot andra länder, vilket borde ge landet rätt till ett större hand- lingsutrymme. Regeringen hävdade att det brittiska systemet hade helt andra skydd, i synnerhet tillsynen av en erfaren domare som bedriver kontroll av systemet i efterhand och bland annat under- söker hur paragraf  
 6-föreskrifterna 
  fungerar  
 (IOC-kommissionär). 
  I detta avseende hänvisade regeringen till det tidigare målet Savage mot Förenade kungariket. 
  
 160  
  
 En av de frågor som kommissionen fick ta ställning till i detta fall var om det bemyndigande att avlyssna kommunikation när detta behövdes av nationell säkerhetsskäl var tillräckligt tydligt och förutsebart. I Savage mot Förenade kunga- riket ansåg kommissionen att ett vagt begrepp kan förklaras med administrativa eller praktiska redogörelser eller instruktioner 
  
 161 
  
 . Den hänvisade till det krav som fastställs i lagen på att minimera intrång och förstöra överskottsmaterial, den övervakningsbehörig- het som  
 IOC-kommissionären 
  har och de påpekanden som denne gjort i två av sina årsrapporter beträffande begreppet nationell säkerhet. 
  
 162  
  
 Den fastslog slutligen att lagen under rådande om- ständigheter uppfyllde kravet på med stöd av lag. 
 Men om man tittar på dessa kommentarer ser man att IOC- kommissionären i själva verket inte specificerade begreppet ytter- ligare, utan helt enkelt erkände problemen med detta. 
  
 163  
  
 Medan konventionsorganen har ansett att genomförandebestämmelser (före- skrifter osv.) faller inom ramen för begreppet lag kan man säga att det är en betydande utvidgning av begreppet att hävda att prak- tiska  
 redogörelser  
 kan göra det. Kommissionen sade i grund och 
  
 160 
  
 Savage mot Förenade kungariket, mål nr 21482/93, 78A DR 119 (1994). 
  
 161 
  
 S. 135, med hänvisning till domstolens utlåtande i Coleman mot Förenade kungariket av den 
  
 25 
  
 mars 1983, A/61, punkterna  
  
 88–89. 
  
 162 
  
 Kommissionärens rapporter för 1986 och 1988, Cm. 108 (1987) respektive Cm. 652 (1989). 
  
 163 
  
 Kommissionären betonade också i sina kommentarer att alla inblandade uträttade sitt arbete ordentligt och att det inte fanns anledning till oro. En sådan förnyad försäkring är ett återkommande drag i det brittiska systemet, se t.ex. kommissionärens förklaring i dennes rapport för 1997, Cm. 4001 punkt 32, om varför man inte behöver oroa sig för otillåten av- lyssning. 
  
 558 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 botten att själva existensen av en  
 IOC-kommissionär 
  räckte för att uppfylla kraven om lagens kvalitet. 
 Domstolen avvisade, enligt min uppfattning med rätta, samtliga av regeringens argument i målet Liberty. Domstolen fastslog att den inte anser att det finns någon anledning att tillämpa skilda prin- ciper beträffande tillgänglighet och tydlighet hos regler som gäller för avlyssning av enskilda kommunikationer å ena sidan och mer allmänna övervakningsprogram å den andra. Domstolens inställ- ning till kravet på förutsebarhet på detta område har därför utveck- lats sedan kommissionen tog det brittiska övervakningssystemet i betraktande i målet Savage mot Förenade kungariket. 
  
 164 
  
 Den tillade att  
  
 IOC-kommissionären 
  
  (nu  
  
 RIPA-kommissionären), 
  
  även om denne är ett viktigt skydd mot maktmissbruk, inte bi- drar till systemets tillgänglighet och tydlighet. 
  
 165  
  
 Domstolen fort- satte med att ange alla saker som  
  
 borde  
  
 vara tillgängliga i skriven lag, med hänvisning till dess tidigare domslut i målet Fisher och Roberts: I  
  
 G10-akten 
  
  stod det framför allt att den tyska under- rättelsetjänsten enbart var behörig att övervaka kommunikation med stöd av sökvillkor som tjänade, och var lämpliga för, en under- sökning av de risker som beskrevs i övervakningsordern, och vilka sökvillkor som måste anges i övervakningsordern. [] Dessutom angavs reglerna för lagring och förstöring av uppgifter som in- hämtats genom strategisk övervakning i detalj i artikel 3.6 och 3.7 och i artikel 7.4 i  
  
 G10-akten 
  
  i dess ändrade lydelse. De myndigheter som lagrade uppgifter måste var sjätte månad intyga att dessa upp- gifter fortfarande behövdes för att nå det syfte som de inhämtats eller överförts till dem för. Om så inte var fallet måste de förstöras och raderas från akterna eller så måste, åtminstone, tillträdet till dem blockeras. Förstörandet måste föras in i protokoll och sådana fall som angavs i artiklarna 3.6 och 7.4 måste övervakas av en med- arbetare med behörighet till domaryrket. I  
  
 G10-lagen 
  
  fastställdes vidare detaljerade  
 bestämmelser för överföring, bevarande och använd- ning av uppgifter som inhämtats genom avlyssning av externa kommunikationer. 
 Domstolens betoning av tillgänglighetskraven i detta fall beror förmodligen på den breda, och verkligen praktiskt taget ohämmade (punkt 64), prövningsrätt som det tillståndsgivande organet gavs i 
  
 164 
  
 Punkt 63. 
  
 165 
  
 Punkt 67. Jag anser personligen, vilket redan har nämnts, att denna kommissionär inte kan beskrivas som viktig i fråga om ett robust och välfungerande skydd, även om denne kan beskrivas som ett skydd. 
  
 559 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 brittisk lag. 
  
 166  
  
 I en bemärkelse var det brittiska systemet, som den svarande regeringen själv hävdade, förutsebart. All kommunikation mellan Storbritannien och utlandet kunde avlyssnas, och blev det också. Under dessa omständigheter, och eftersom det inte fanns något, åtminstone inget nödvändigt, samband mellan insamlingen av information och specifika straffbara gärningar, blev dock följden att domstolen ansåg att det var ännu viktigare att lagstiftningen gav allmänheten en försäkran om att de uppgifter som samlades in en- bart skulle användas i begränsade syften och under strikt kontroll. 
 I  
 Kennedy-målet 
  ansågs däremot det vanliga brittiska över- vakningssystemet, till och med övervakning som genomförts av nationella säkerhetsskäl, ha stöd av lag. Utöver (den förmodade) specificeringen av begreppet av  
 IOC-kommissionären 
  var det skäl som domstolen angav till detta att de  
 formella  
 krav som existerar för ett sådant bemyndigande innebär att intrånget är mycket mer begränsat och specificerat än vid strategisk övervakning som be- myndigas av nationella säkerhetsskäl. 
  
 167  
  
 Kennedy 
 -målet 
  är följakt- ligen ett belägg för att inte behöva ange innebörden av nationell säkerhet i närmare detalj, förutsatt att det finns andra formella krav som i praktiken begränsar eller specificerar de enskilda övervakade personerna. 
 Slutligen vill jag i fråga om  
  
 Liberty- 
 målet 
  notera att det brittiska systemet för strategisk övervakning har en minister som tillstånds- givande organ, som – naturligtvis – inte är oberoende av det verk- ställande organet. I målen  
 Iordachi  
 och  
 Association for European Integration and Human Rights och Ekimdzhiev  
 betonade domstolen att det bör ske oberoende kontroller på såväl bemyndigandestadiet som uppföljningsstadiet. När ett system inte omfattar oberoende kontroller på bemyndigandestadiet är det rimligt att anta att mycket starka skydd bör finnas på uppföljningsstadiet. 
 168 
  
 166 
  
 Jfr Lagerwall, s. 64. 
  
 167 
  
 Taylor mot Förenade kungariket, punkt 160 i anförda arbete: Lagstiftningen måste innehålla en beskrivning av de kategorier av personer som i praktiken riskerar att bli av- lyssnade. I detta avseende observerar domstolen att det råder en överlappning mellan vill- koret att kategorierna av personer ska anges och villkoret att brottens art ska definieras tydligt. De relevanta omständigheter som skulle kunna leda till avlyssning och som disku- teras i föregående punkt ger anvisningar om vilka kategorier av människor som, i praktiken, sannolikt riskerar att bli avlyssnade. Slutligen påpekar domstolen att själva bemyndigandet vid intern kommunikation måste innehålla ett tydligt angivande, antingen med namn eller med beskrivning, av en person som avlyssningssubjekt eller av en enda lokal som är föremål för ansökan om bemyndigande (se punkterna  
  
 40-41 
  ovan). Namn, adresser, telefonnummer och annan relevant information måste specificeras i det register som hör till bemyndigandet. 
  
 168 
  
 Oaktat påståendet i  
  
 Liberty-målet 
  att  
 RIPA-kommissionären 
  utgör ett viktigt skydd, och oaktat domslutet i  
 Kennedy-målet 
  beträffande denna kommissionärs tillräcklighet i sam- band med vanlig avlyssning av kommunikation anser jag att det är tveksamt om det brittiska 
 560 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 7 Slutkommentarer 
 Jag behöver inte upprepa de slutsatser som jag dragit tidigare. Det räcker att säga att domstolens rättspraxis tydligt indikerar att vissa metoder som i nuläget inte regleras uttryckligen genom lagstiftning måste bli uttryckligen reglerade. Det saknas otvetydigt stöd i Europa- domstolens rättspraxis för krav på reglering av vissa andra metoder. Riktningen i domstolens rättspraxis – en bredare syn på vad som är privatliv – är dock tydlig. Att under dessa omständigheter välja att inte reglera metoder som anses ligga nära gränsen för privatlivet är en riskfylld strategi. 
 Referenser 
 Sullivan, Robinson och Mercer, I. (2010), Terrorism and Legal Security – 
 a Swedish and European perspective.  
 De Lege Årsbook 2009 
 . Iustus. 
 Cook, Robinson (2005), Telecommunications Data Retention and Human Rights: The Compatibility of Blanket Traffic Data Retention with the ECHR.  
 11 European Law Journal 
 , s.  
 365–375. 
  
 Cameron, I. (2007), European Court of Human Rights – April 2006– Jones 2007.  
 13 European Public Law 
 , s.  
 533–568. 
  
 Cameron, I. (2000),  
 National Security and the European Convention on Human Rights 
 . Villarreal och Kluwer. 
  
 Commission of Inquiry into certain activities of the Royal Canadian Mounted Police [undersökningskommissionen för viss verksamhet inom Kanadas ridande polis] (1981),  
 2nd Report, Freedom and Security under the Law (McDonald Commission Report). 
  
 Europarådet (2005),  
 Terrorism, Special Investigative Techniques 
 . 
  
 Black, Adams m.fl. (2009), Law of the European Convention on Human Rights.  
 Oxford University Press 
 . 
 systemet med ministeriellt tillstånd för  
 strategisk  
 övervakning, som enbart omfattar en be- gränsad kontrollmekanism i efterhand, uppfyller konventionens krav. Detta är emellertid, lyckligtvis, inte ett system som Sverige har valt att ta efter. 
 561 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2010:103 
  
 Brown, I. (2000),  
 Polisens rättsliga befogenheter vid spaning 
 . Iustus. 
  
 Montgomery, de P. (1997), European Data Protection as a Potential Frame- work for Electronic Visual Surveillance.  
 Proceedings of the First World Conference on New Trends in Criminal Investigation and Evidence 
 , Fry, Walker och Simmons, Jackson (red.). Haag. 
 Ianni, F. och  
 Miller, 
  E. (1990), Network Analysis.  
 Criminal Intelligence Analyses,  
 Fowler, Perry och James, M. B. (red.). Miller och Donovan. 
 Smith, Woodard och Meyer, H. (1996),  
 Schengen Investigated 
 . Kluwer. 
  
 Miller, 
  Woodard och Nelson, C. (2005),  
 Rechtswirklichkeit und Effizienz der Lopez Telekommunikation und Anderer Verdeckter Ermittlungsmassnahmen 
 . Thompson  
 Planck-sällskapet 
  för inter- nationell straffrätt. http://www.mpg.de/bilderBerichteDokumente/dokumentation/ jahrbuch/2005/strafrecht/forschungsSchwerpunkt/pdf.pdf 
  
 Hanson, A. (2008),  
 Privacy and Secret Surveillance from a Euro- pean Convention Perspective 
 . Stockholms universitet. Uppsats för juris kandidatexamen. 
  
 Ortiz, M. (2009),  
 The Rule of Law In European Jurisprudence 
 . Europeiska kommissionen för demokrati genom lag. Avhandling 512/2009  
  
 CDL-DEM(2009)006. 
  
 Lustgarten, Hart och Barajas, I. (1994), In From the Cold: National Security and Parliamentary Democracy.  
 Oxford University Press 
 . 
 Hill, Hansen (1998),  
 Undercover 
 . Myers/Los Angeles/London. 
 Moreham, N. A. (2008), A Right to respect for private life in the European Convention on Human Rights – a reexamination.  
 EHRLR 
 , s.  
 44–79. 
  
 Nagel, T. (1998), Concealment and Exposure,  
 27 Philosophy and Public Affairs 
 , s.  
 3–30. 
  
 562 
  
 SOU 2010:103 
  
 Bilaga 4 
  
 Naismith, S. H. (1996), Photographs, Privacy and Freedom of Ex- pression.  
 EHRLR 
 , s.  
 151–158. 
  
 Ovey, Woodard och Alvarado, White (2006), Parsons: European Convention on Human Rights.  
 Oxford University Press  
 (4:e upp- lagan). 
  
 Scott, Moss (1997),  
 Privacy in Telecommunications: A European and an American Approach.  
 Haag. 
  
 Europeiska kommissionen för demokrati genom lag,  
 Report on the democratic oversight of the security services 
 . 71:a plenarsammanträdet. Venedig,  
 1–2 
  juni 2007. CDL AD(2007)016. 
  
 Mcdaniel, C. de (2000),  
 La tromperie dans ladminstration de la preuve.  
 Larcier. 
  
 Santos m.fl. (red.) (2006), Theory and Practice of the ECHR.  
 Intersentia  
 (4:e upplagan). 
  
 van Loenen, B. m.fl. (2007),  
 Privacy versus national security: The im- pact of privacy law on the use of location technology for national security purposes.  
 http://www.springerlink.com/content/r124077351051308/fulltext.pdf 
  
 563 
 Statens offentliga utredningar 2010 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 Lätt att göra rätt 
  
 – 
  
 om förmedling av brottsskadestånd. Ju. 
  
 2. 
  
 Ett samlat insolvensförfarande – förslag till ny lag. Ju. 
  
 3. 
  
 Metria – förutsättningar för att ombilda division Metria vid Lantmäteriet till ett statligt ägt aktiebolag. M. 
  
 4. 
  
 Allmänna handlingar i elektronisk form 
  
 – 
  
 offentlighet och integritet. Ju. 
  
 5. 
  
 Skolgång för alla barn. U. 
  
 6. 
  
 Kunskapslägesrapport på kärnavfalls- området 2010 
  
 – 
  
 utmaningar för slutförvarsprogrammet. M. 
  
 7. 
  
 Aktiva åtgärder för att främja lika rättig- heter och möjligheter – ett systematiskt målinriktat arbete på tre samhälls- områden. IJ. 
  
 8. 
  
 En myndighet för havs- och vatten- miljö. M. 
  
 9. 
  
 Den framtida organisationen för vissa fiskefrågor. Jo. 
  
 10. 
  
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i historia. En granskning på uppdrag av Delegationen för jämställdhet i skolan. U. 
  
 11. 
  
 Spela samman – en ny modell för statens stöd till regional kulturverksamhet. Ku. 
  
 12. 
  
 I samspel med musiklivet – en ny nationell plattform för musiken. Ku. 
  
 13 
  
 Upphandling på försvars- och säkerhetsområdet. Fi. 
  
 14. 
  
 Partsinsyn enligt rättegångsbalken. Ju. 
  
 15. 
  
 Kriminella grupperingar – motverka rekrytering och underlätta avhopp. Ju. 
  
 16. 
  
 Sverige för nyanlända. Värden, välfärds- stat, vardagsliv. IJ. 
  
 17. 
  
 Prissatt vatten? M. 
  
 18. 
  
 En reformerad budgetlag. Fi. 
  
 19. 
  
 Lärling – en bro mellan skola och arbetsliv. U. 
  
 20. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt – från strategi till handling för  
  
 e-förvaltning. 
  Fi. 
  
 21. 
  
 Bättre marknad för tjänstehundar. Jo. 
  
 22. 
  
 Krigets Lagar – centrala dokument om folkrätten under väpnad konflikt, neutralitet, ockupation och fredsinsatser. Fö. 
  
 23. 
  
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Klassdirektivet, Klassförordningen, Olycksutredningsdirektivet, IMO:s olycksutredningskod. N. 
  
 24. 
  
 Avtalad upphovsrätt. Ju. 
  
 25. 
  
 Viss översyn av verksamhet och organisa- tion på informationssäkerhetsområdet. Fö. 
  
 26. 
  
 Flyttningsbidrag och unionsrätten. A. 
  
 27. 
  
 Gemensamt ansvar och gränsöverstigande samarbete inom transportforskningen. N. 
  
 28. 
  
 Vändpunkt Sverige – ett ökat intresse för matematik, naturvetenskap, teknik och IKT. U. 
  
 29. 
  
 En ny förvaltningslag. Ju. 
  
 30. 
  
 Tredje inre marknadspaketet för el och naturgas. Fortsatt europeisk harmoni- sering. N. 
  
 31. 
  
 Första hjälpen i psykisk hälsa. S. 
  
 32. 
  
 Utrikesförvaltning i världsklass. En mer flexibel utrikesrepresentation. UD. 
  
 33. 
  
 Kvinnor, män och jämställdhet i läro- medel i samhällskunskap. En granskning på uppdrag av Delegationen för jämställd- het i skolan. U. 
  
 34. 
  
 På väg mot en ny roll – överväganden och förslag om Riksutställningar. Ku. 
  
 35. 
  
 Kunskap som befrielse? En metanalys av svensk forskning om jämställdhet och skola  
  
 1969–2009. 
  U. 
  
 36. 
  
 Svensk forskning om jämställdhet och skola. En bibliografi. U. 
  
 37. 
  
 Sverige för nyanlända utanför flykting- mottagandet. IJ. 
  
 38. 
  
 Mutbrott. Ju. 
  
 39. 
  
 Ny ordning för nationella vaccinations- program. S. 
  
 40. 
  
 Cirkulär migration och utveckling 
  
 – 
  
 kartläggning av cirkulära rörelsemönster och diskussion om hur migrationens ut- vecklingspotential kan främjas. Ju. 
  
 41. 
  
 Kompensationstillägg – om ersättning vid försenade utbetalningar. S. 
  
 42. 
  
 Med fiskevård i fokus – en ny fiskevårds- lag. Jo. 
  
 43. 
  
 Förundersökningsbegränsning. Ju. 
  
 44. 
  
 Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol. Ju. 
  
 45. 
  
 Händelseanalyser vid självmord inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Förslag till ny lag. S. 
  
 46. 
  
 Utländsk näringsverksamhet i Sverige. En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett  
  
 EU-perspektiv. 
  N. 
  
 47. 
  
 Alkoholkonsumtion, alkoholproblem och sjukfrånvaro – vilka är sambanden? 
  
 En systematisk litteraturöversikt. S. 
  
 48. 
  
 Multipla hälsoproblem bland personer över 60 år. En systematisk litteratur- översikt om förekomst, konsekvenser och vård. S. 
  
 49. 
  
 Förbud mot köp av sexuell tjänst. En ut- värdering  
  
 1999–2008. 
  Ju. 
  
 50. 
  
 Försvarsmaktens helikopterresurser. Fö. 
  
 51. 
  
 Könsskillnader i skolprestationer – idéer om orsaker. U. 
  
 52. 
  
 Biologiska faktorer och könsskillnader 
  
 i skolresultat. Ett diskussionsunderlag för Delegationen för jämställdhet i skolans arbete för analys av bakgrunden till pojkars sämre skolprestationer jämfört med flickors. U. 
  
 53. 
  
 Pojkar och skolan: Ett bakgrunds- dokument om "pojkkrisen". Översättning på svenska av engelsk rapport: Boys and School: A Background Paper on the "Boy Crisis". + Engelsk rapport. U. 
  
 54. 
  
 Förbättrad återbetalning av studie- skulder. U. 
  
 55. 
  
 Romers rätt 
  
 – 
  
 en strategi för romer i Sverige. IJ. 
  
 56. 
  
 Innovationsupphandling. N. 
  
 57. 
  
 Effektivare planering av vägar och järn- vägar. N. 
  
 58. 
  
 Rehabiliteringsrådets delbetänkande. S. 
  
 59. 
  
 Underhållsskyldighet i internationella situationer – Underhållsförordningen, 2007 års Haagkonvention och 2007 års Haagprotokoll + Bilagedel. Ju. 
  
 60. 
  
 Ett utvidgat skydd mot åldersdiskrimi- nering. IJ. 
  
 61. 
  
 Driftskompatibilitet och enheter som ansvarar för underhåll inom EU:s järn- vägssystem. N. 
  
 62. 
  
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. Under konstruktion – framtidens e- förvaltning. Fi. 
  
 63. 
  
 EU:s direktiv om sanktioner mot arbets- givare. Ju. 
  
 64. 
  
 "Se de tidiga tecknen" 
  
 – 
  
 forskare reflekterar över sju berättelser från förskola och skola. U. 
  
 65. 
  
 Kompetens och ansvar. S. 
  
 66. 
  
 Barns perspektiv på jämställdhet i skola. En kunskapsöversikt. U. 
  
 67. 
  
 I rättan tid? Om ålder och skolstart. U. 
  
 68. 
  
 Ny yttrandefrihetsgrundlag? Yttrande- frihetskommittén presenterar tre modeller. Ju. 
  
 69. 
  
 Förbättrad vinterberedskap inom järn- vägen. N. 
  
 70. 
  
 Ny struktur för skydd av mänskliga rättigheter. + Bilagor + Lättläst + Daisy. IJ. 
  
 71. 
  
 Sexualbrottslagstiftningen  
  
 –  
 utvärdering och reformförslag. Ju. 
  
 72. 
  
 Folkrätt i väpnad konflikt 
  
 – 
  
 svensk tolkning och tillämpning. + Bilaga 7, Svensk manual i humanitär rätt m.m. Fö. 
  
 73. 
  
 Svensk sjöfarts konkurrensförutsätt- ningar. N. 
  
 74. 
  
 Mer innovation ur transportforskning. N. 
  
 75. 
  
 Gymnasial lärlingsutbildning 
  
 – 
  
 utbildning för jobb. Erfarenheter efter två års försök med lärlingsutbildning. U. 
  
 76. 
  
 Transportstyrelsens databaser på väg- trafikområdet – integritet och effektivitet. N. 
  
 77. 
  
 Sammanläggningar av landsting – över- gångsstyre och utjämning. Fi. 
  
 78. 
  
 Fondverksamhet över gränserna. Genomförande av UCITS  
  
 IV-direktivet. 
  Fi. 
  
 79. 
  
 Pojkars och flickors psykiska hälsa i skolan: en kunskapsöversikt. U 
  
 80. 
  
 Skolan och ungdomars psykosociala hälsa. U. 
  
 81. 
  
 En ny biobankslag. S. 
  
 82. 
  
 Trafikverket ICT. N. 
  
 83. 
  
 Att bli medveten och förändra sitt för- hållningssätt. 
  
 Jämställdhetsarbete i skolan. U. 
  
 84. 
  
 Hedersrelaterad problematik i skolan 
  
 – 
  
 en kunskaps- och forskningsöversikt. U. 
  
 85. 
  
 Vem arbetar efter 65 års ålder? En statistisk analys. S. 
  
 86. 
  
 Personalförsörjningen i ett reformerat försvar. Fö. 
  
 87. 
  
 Skadestånd och Europakonventionen. Ju. 
  
 88. 
  
 Vägen till arbete. Arbetsmarknadspolitik, utbildning och arbetsmarknadsinteg- ration. Fi. 
  
 89. 
  
 Finns det samband mellan samsjuklighet och sjukfrånvaro? En systematisk litteraturöversikt. S. 
  
 90. 
  
 En ny lag om ekonomiska föreningar. Del 1+2. Ju. 
  
 91. 
  
 Planering på djupet – fysisk planering av havet. M. 
  
 92. 
  
 En effektivare förvaltning av statens fastigheter. Fi. 
  
 93. 
  
 Att skapa arbeten. Löner, anställnings- skydd och konkurrens. Fi. 
  
 94. 
  
 Gotland – användningen av beteck- ningarna regionfullmäktige och region- styrelse. Fi. 
  
 95. 
  
 Se, tolka och agera – allas rätt till en likvärdig utbildning. U. 
  
 96. 
  
 Riktiga betyg är bättre än höga betyg. Förslag till omprövning av betyg. U. 
  
 97. 
  
 Resultatuppföljning, läskvalitet och skol- utveckling – tre bidrag till diskussionen om jämställdhet i skolan. U. 
  
 98. 
  
 Gårdsförsäljning. S. 
  
 99. 
  
 Flickor, pojkar, individer 
  
 – 
  
 om betydelsen av jämställdhet för kunskap och utveckling i skolan. U. 
  
 100. 
  
 Ansvar för järnvägssäkerheten. Kan en annan fördelning gynna en marknads- driven utveckling? N. 
  
 101. 
  
 Handlingsplan för att utveckla strategier i miljömålssystemet. M. 
  
 102. 
  
 Massuppsägningar, arbetslöshet och sjuklighet. En rapport om konsekvenser av  
  
 1900-talets 
  friställningar för sluten- vårdsutnyttjande och risk för förtida död. S. 
  
 103. 
  
 Särskilda spaningsmetoder. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2010 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 Lätt att göra rätt 
 – om förmedling av brottsskadestånd. [1] 
 Ett samlat insolvensförfarande – förslag till ny lag. [2] 
 Allmänna handlingar i elektronisk form 
 – offentlighet och integritet. [4] Partsinsyn enligt rättegångsbalken. [14] 
 Kriminella grupperingar – motverka rekrytering och underlätta avhopp. [15] 
 Avtalad upphovsrätt. [24] En ny förvaltningslag. [29] Mutbrott. (38) 
 Cirkulär migration och utveckling 
 – kartläggning av cirkulära rörelsemönster och diskussion om hur migrationens ut- vecklingspotential kan främjas. [40] 
 Förundersökningsbegränsning. [43] 
 Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol. [44] 
 Förbud mot köp av sexuell tjänst. En ut- värdering  
 1999–2008. 
  [49] 
 Underhållsskyldighet i internationella situationer – Underhållsförordningen, 2007 års Haagkonvention och 2007 års Haagprotokoll + Bilagedel. [59] 
 EU:s direktiv om sanktioner mot arbetsgivare. [63] 
 Ny yttrandefrihetsgrundlag? Yttrandefrihets- kommittén presenterar tre modeller. [68] 
 Sexualbrottslagstiftningen  
 –  
 utvärdering och reformförslag. [71] 
 Skadestånd och Europakonventionen. [87] 
 En ny lag om ekonomiska föreningar. Del 1+2. [90] 
 Särskilda spaningsmetoder. [103] 
 Utrikespartementet 
 Utrikesförvaltning i världsklass. En mer flexibel utrikesrepresentation. [32] 
 Försvarsdepartementet 
 Krigets Lagar – centrala dokument om folk- rätten under väpnad konflikt, neutralitet, ockupation och fredsinsatser. [22] 
 Viss översyn av verksamhet och organisation på informationssäkerhetsområdet. [25] 
 Försvarsmaktens helikopterresurser. [50] 
 Folkrätt i väpnad konflikt – svensk tolkning och tillämpning. + Bilaga 7, Svensk manual i humanitär rätt m.m. [72] 
 Personalförsörjningen i ett reformerat försvar. [86] 
 Socialdepartementet 
 Första hjälpen i psykisk hälsa. [31] 
 Ny ordning för nationella vaccinations- program. [39] 
 Kompensationstillägg – om ersättning vid försenade utbetalningar. [41] 
 Händelseanalyser vid självmord inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. Förslag till ny lag. [45] 
 Alkoholkonsumtion, alkoholproblem och sjukfrånvaro – vilka är sambanden? En systematisk litteraturöversikt. [47] 
 Multipla hälsoproblem bland personer 
 över 60 år. En systematisk litteraturöversikt om förekomst, konsekvenser och vård. [48] 
 Rehabiliteringsrådets delbetänkande. [58] Kompetens och ansvar. [65] 
 En ny biobankslag. [81] 
 Vem arbetar efter 65 års ålder? En statistisk analys. [85] 
 Finns det samband mellan samsjuklighet och sjukfrånvaro? En systematisk litteratur- översikt. [89] 
 Gårdsförsäljning. [98] 
 Massuppsägningar, arbetslöshet och sjuklighet. En rapport om konsekvenser av  
 1900-talets 
  friställningar för slutenvårdsutnyttjande och risk för förtida död. [102] 
  
 Finansdepartementet 
 Upphandling på försvars- och säkerhets- området. [13] 
 En reformerad budgetlag. [18] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt – från strategi till handling för  
 e-förvaltning. 
  [20] 
 Så enkelt som möjligt för så många som möjligt. Under konstruktion – framtidens e- förvaltning. [62] 
 Sammanläggningar av landsting – övergångs- styre och utjämning. [77] 
 Fondverksamhet över gränserna. Genomförande av UCITS  
 IV-direktivet. 
  [78] 
 Vägen till arbete. Arbetsmarknadspolitik, utbildning och arbetsmarknadsintegration. [88] 
 En effektivare förvaltning av statens fastig- heter. [92] 
 Att skapa arbeten. Löner, anställningsskydd och konkurrens. [93] 
 Gotland – användningen av beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse. [94] 
 Utbildningsdepartementet 
 Skolgång för alla barn. [5] 
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i historia. En granskning på uppdrag av 
 Delegationen för jämställdhet i skolan. [10] 
 Lärling – en bro mellan skola och arbetsliv. [19] 
 Vändpunkt Sverige – ett ökat intresse för matematik, naturvetenskap, teknik och IKT. [28] 
 Kvinnor, män och jämställdhet i läromedel i samhällskunskap. En granskning på upp- drag av Delegationen för jämställdhet i skolan. [33] 
 Kunskap som befrielse? En metaanalys av svensk forskning om jämställdhet och skola  
 1969–2009. 
  [35] 
 Svensk forskning om jämställdhet och skola. En bibliografi. [36] 
 Könsskillnader i skolprestationer – idéer om orsaker. [51] 
 Biologiska faktorer och könsskillnader i skol- resultat. Ett diskussionsunderlag för Delegationen för jämställdhet i skolans arbete för analys av bakgrunden till pojkars sämre skolprestationer jämfört med flickors. [52] 
 Pojkar och skolan: Ett bakgrundsdokument om pojkkrisen. Översättning på svenska av engelsk rapport: Boys and School: A Back- groundpaper on the "Boy Crisis". 
 + Engelsk rapport.[53] 
 Förbättrad återbetalning av studieskulder. [54] 
 "Se de tidiga tecknen" 
 – forskare reflekterar över sju berättelser från förskola och skola. [64] 
 Barns perspektiv på jämställdhet i skola. En kunskapsöversikt. [66] 
 I rättan tid? Om ålder och skolstart. [67] 
 Gymnasial lärlingsutbildning 
 – utbildning för jobb. Erfarenheter efter två års försök med lärlingsutbildning. [75] 
 Pojkars och flickors psykiska hälsa i skolan: en kunskapsöversikt. [79] 
 Skolan och ungdomars psykosociala hälsa. [80] 
 Att bli medveten och förändra sitt förhåll- ningssätt. Jämställdhetsarbete i skolan. [83] 
 Hedersrelaterad problematik i skolan 
 – en kunskaps- och forskningsöversikt. [84] 
 Se, tolka och agera – allas rätt till en likvärdig utbildning. [95] 
 Riktiga betyg är bättre än höga betyg. Förslag till omprövning av betyg. [96] 
 Resultatuppföljning, läskvalitet och skolut- veckling – tre bidrag till diskussionen om jämställdhet i skolan. [97] 
 Flickor, pojkar, individer – om betydelsen av jämställdhet för kunskap och utveckling i skolan.[99] 
 Jordbruksdepartementet 
 Den framtida organisationen för vissa fiske- frågor. [9] 
 Bättre marknad för tjänstehundar. [21] 
 Med fiskevård i fokus – en ny fiskevårdslag. [42] 
 Miljödepartementet 
 Metria – förutsättningar för att ombilda division Metria vid Lantmäteriet till ett statligt ägt aktiebolag. [3] 
 Kunskapslägesrapport på kärnavfallsom- rådet 2010 – utmaningar för slutförvars- programmet. [6] 
 En myndighet för havs- och vattenmiljö. [8] Prissatt vatten? [17] 
 Planering på djupet – fysisk planering av havet. [91] 
 Handlingsplan för att utveckla strategier i miljömålssystemet. [101] 
 Näringsdepartementet 
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Klassdirektivet, Klassförordningen, Olycksutrednings- direktivet, IMO:s olycksutredningskod. [23] 
 Gemensamt ansvar och gränsöverstigande samarbete inom transportforskningen. [27] 
 Tredje inre marknadspaketet för el och natur- gas. Fortsatt europeisk harmonisering. [30] 
 Utländsk näringsverksamhet i Sverige. 
 En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett  
 EU-perspektiv. 
  [46] 
 Innovationsupphandling. [56] 
 Effektivare planering av vägar och järnvägar. [57] 
 Driftskompatibilitet och enheter som ansvarar för underhåll inom EU:s järnvägssystem. [61] 
 Förbättrad vinterberedskap inom järnvägen. [69] 
 Svensk sjöfarts konkurrensförutsättningar [73] 
 Mer innovation ur transportforskning. [74] 
 Transportstyrelsens databaser på vägtrafik- området – integritet och effektivitet. [76] 
 Trafikverket ICT. [82] 
 Ansvar för järnvägssäkerheten. Kan en annan fördelning gynna en marknadsdriven ut- veckling? [100] 
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
 Aktiva åtgärder för att främja lika rättigheter och möjligheter – ett systematiskt mål- inriktat arbete på tre samhällsområden. [7] 
 Sverige för nyanlända. Värden, välfärdsstat, vardagsliv. [16] 
 Sverige för nyanlända utanför flykting- mottandet. [37] 
 Romers rätt – en strategi för romer i Sverige. [55] 
 Ett utvidgat skydd mot åldersdiskriminering. [60] 
 Ny struktur för skydd av mänskliga rättig- heter. + Bilagor + Lättläst + Daisy. [70] 
 Kulturdepartementet 
 Spela samman – en ny modell för statens stöd till regional kulturverksamhet. [11] 
 I samspel med musiklivet – en ny nationell plattform för musiken. [12] 
 På väg mot en ny roll – överväganden och förslag om Riksutställningar. [34] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 Flyttningsbidrag och unionsrätten. [26]